﻿John Fowles

Francouzova milenka

•••

{Každá emancipace je návratem

lidského světa, lidských vztahů

k člověku samému.}

MARX: K ŽIDOVSKÉ OTÁZCE 1844;

{Provždy jen přes moře

zírajíc v dál,

ať vítr zuřil

či lehce vál,

tak stávala tam,

jako by jinak

nic nemělo být,

jak by ten pohled

ji přinášel klid,

jediný, sám.}

THOMAS HARDY: HÁDANKA

•••

Východní vítr je v Lymeské zátoce nejnepříjemnější - Lymeská zátoka je totiž největší zářez na spodní protažené jihozápadní noze Anglie - a náhodný zvědavec by byl snadno mohl vyvodit několik velmi pravděpodobných závěrů z pohledu na pár, chystající se vkročit jednoho zvláště větrného a chladného rána ke konci března roku 1867 na molo v Lyme Regis, malém, ale starobylém městečku, jež dalo zátoce jméno.

Okolní obyvatelstvo si už po sedm set let zvyklo den co den vídat tenhle přístavní val a skutečný Lymeřan v něm nikdy nebude vidět o moc víc než dlouhý spár staré šedivé zdi napřený proti moři. A dokonce, jelikož leží v značné vzdálenosti od jádra městečka - jakýsi malý Pireus mikroskopických Athén - jako by se k němu otáčeli zády. Pravda, po celá staletí stál na opravách tolik, že to opravňuje k jisté nechuti. Ale pro mysl méně zatíženou pomyšlením na daně, či pro oko pozornější, je to prostě nejkrásnější přístavní hráz na jižním pobřeží Anglie. A nejenom proto, že je to - jak se praví v průvodcích památník sedmi set let anglické historie, protože odtud vyplulo loďstvo, aby se střetlo se španělskou Armádou, a protože tady přistál Monmouth… ale zejména proto, že je to nádherný fragment lidového umění.

Primitivní, a přece složitý, hřmotný, ale ne bez půvabu; plný jemných křivek a zaoblenin, jako socha Henryho Moora nebo Michelangela. A ryzí, prosolený, ideál hmoty. Že přeháním? Možná, ale lze mne vzít za slovo, protože Val se velice málo změnil od roku, o kterém píši; to ale neplatí o městečku

5$

Lyme, a tak by zkouška nebyla spravedlivá, pokud byste se dívali od hráze k pevnině.

Kdybyste se však byli zadívali na sever k pevnině v roce 1867, jako ten pozorovatel onoho dne, byl by se vána otevřel harmonický pohled. Tam, kde se Val spojuje s pevninou, stála malebná skupina asi dvanácti domů kolem malé loděnice s předkem plachetního rybářského člunu umístěným na podpěrách jako nějaká archa. O půl míle dál na východ, za svažitými loukami, se zvedaly slaměné a šindelové střechy samotného městečka Lyme. Období největšího rozkvětu prožilo městečko ve středověku a od té doby upadalo. Temné šedé útesy známé pod místním jménem Ware Cleeves se příkře tyčily ze štěrkovitého pobřeží, odkud se Monmouth vydal za svým pošetilým dobrodružstvím. Nad ně a za nimi, dál do vnitrozemí, se kupila další řada útesů porostlá hustými lesy. Právě z tohoto pohledu vypadá Val nejvíce jako konec světa s pozadím toho divokého rozeklaného pobřeží na západě. I tady se dá mé tvrzení ověřit. Žádný dům tam tehdy zřejmě nestál a kromě několika ubohých bud na pobřeží tam nestojí nic ani dnes.

Místní špeh - a takový člověk tam byl - mohl snadno vyvodit, že ti dva jsou z města, lidé s určitým vkusem, kteří si nedají zkazit požitek z Valu nějakým prudším větrem. Ale kdyby byl lépe zaostřil svůj dalekohled, byl by je mohl podezírat, že společná samota je zajímá o něco víc než námořní architektura. A docela určitě by zjistil, že pokud jde o zevnějšek, jsou to lidé velmi náročného vkusu.

Mladá dáma byla oblečena podle nejnovější módy, protože v roce 1867 vanul také jiný vítr: začátek revolty proti krinolíně a velkému čepci. Oko v dalekohledu by bylo mohlo zahlédnout ohnivě zbarvenou anilinově červenou sukni, téměř odvážně úzkou - i krátkou, protože pod širokým zeleným pláštěm a nad černými botkami jemně cupkajícími po zdivu probleskovaly dva bílé kotníčky; a na umně spleteném uzlu vlasů seděl jeden z těch odvážných plochých „koláčových“ kloboučků, zdobený po straně chomáčem volavčích pírek výtvor kloboučnického umění, jaký si dámy usedlé v Lyme neodváží posadit na hlavu ještě nejméně rok; zatímco muž, postavou vyšší, oblečený do bezvadného světle šedého obleku a s cylindrem ve volné ruce, si už před rokem či dvěma dal podstatně zkrátit své kotlety, které arbitři nejlepší anglické

6$

pánské módy prohlásili za poněkud vulgární - to jest směšné v očích cizinců. Oděv mladé dámy by nás dnes zarazil jako nápadně křiklavý, ale svět tonul tenkrát v prvním nadšení z objevu anilinových barev. A jako kompenzaci za tolik jiného, co se očekávalo v jejich chování, přály si ženy barvy pestré a zářivé, nikoli nenápadné.

Ale s čím by si byl člověk s dalekohledem vůbec nevěděl rady, to byla další postava na onom temném zahnutém molu. Stála na samém jeho konci, kde zeď spadala do moře, a zřejmě se opírala o hlaveň starého děla, zapuštěného do zdiva jako sloup na uvazování lodí. Šaty na té postavě byly černé. Vítr se do nich opíral, ale postava stála bez hnutí s pohledem strnule upřeným na moře, spíš jako živoucí pomník těm, kdo utonuli, jako nějaké zjevení z bájí, než příslušná součást všedního maloměstského dne.

7$

«2»

•••

{V onom roce (1851) skládalo se britské obyvatelstvo asi z 8 155 000 žen od deseti let výše ve srovnání se 7 600 000 muži. Na první pohled je patrno, že bylo-li všeobecně uznávaným určením viktoriánské ženy stát se manželkou a matkou, zdálo se nepravděpodobné, že bude pro všechny dost mužů.}

E. ROYSTON PIKE: DOKUMENTY K ŽIVOTU ZA VIKTORIÁNSKÉ ZLATÉ DOBY

{Napnu si stříbrnou plachtu a k slunci popluju blíž,

napnu si stříbrnou plachtu a k slunci popluju blíž,

a moje falešná láska, a moje falešná láska

ta zapláče, až budu pryč.}

LIDOVÁ PÍSEŇ ZE ZÁPADU: KDYŽ SYLVIE ŠLA NA PROCHÁZKU

•••

„ Má milá Tino, vzdali jsme Neptunovi svůj hold. Jistě nám odpustí, když mu teď ukážeme záda.“

„ Nejsi právě galantní.“

„ Co to má znamenat, prosím?“

„ Čekala bych, že si budeš přát prodloužit příležitost, kdy dokonce i slušnost vyžaduje, abys mne držel za paži.“

„ Jak jsme náhle křehké.“

„ Tady není Londýn.“

„ Patrně Severní pól, jestli se nemýlím.“

„ Přeji si jít až na konec.“

A tak muž vyslal směrem k pevnině pohled tichého zoufalství, jako by to měl být jeho poslední, a potom dvojice pokračovala v chůzi po Valu.

„ A přeji si slyšet, co se odehrálo mezi tebou a tatínkem minulý čtvrtek.“

„ Tvoje teta už ze mne vytáhla každou podrobnost toho příjemného večera.“

Dívka se zastavila a pohleděla mu do očí.

„ Charlesi! Říkám ti, Charlesi, můžeš být odměřený, jako bys spolkl pravítko, s kýmkoli se ti líbí. Ale nebudeš se tak chovat ke mně.“

„ Jak tedy, má nejmilejší, máme kdy splynout ve svatém manželství?“

„ A špatnou náladu si necháš pro svůj klub.“ Poněkud upjatě ho přiměla znovu k chůzi. „ Dostala jsem dopis.“

8$

„ Ach. Toho jsem se obával. Od matinky?“

„ Vím, že k něčemu došlo… při portském.“

Ušli několik kroků, než odpověděl. Na okamžik se Charles klonil k tomu brát rozhovor vážně, ale potom si to rozmyslil.

„ Přiznávám, že tvůj ctěný otec a já jsme měli malé filozofické nedorozumění.“

„ To je od tebe velmi ošklivé.“

„ Domníval jsem se, že je to naopak velice poctivé.“

„ A co bylo předmětem vašeho rozhovoru?“

„ Tvůj otec prohlásil, že pan Darwin by měl být vystavován v kleci v zoologické zahradě. V opičím pavilónu. Snažil jsem se vysvětlit některé argumenty podpírající darwinovské stanovisko. Zcela bez úspěchu. Et voilà tout.“

„ Jak jsi mohl - když znáš tatínkovy názory!“

„ Choval jsem se s veškerým respektem.“

„ To znamená, že jsi byl naprosto nesnesitelný.“

„ Pravil, že nedovolí své dceři provdat se za muže, který považuje svého dědečka za opici. Ale mám dojem, že bude-li o tom trochu uvažovat, vzpomene si, že v mém případě to byla opice s titulem.“

Upřeně se na něho zadívala, zatímco pokračovali v chůzi, a podivným vláčným pohybem odvrátila hlavu; to gesto bylo pro ni charakteristické, když chtěla naznačit, že ji něco tíží v tomto případě zmínka o tom, co považovala za největší překážku ohrožující jejich vyhlídky, než došlo k zasnoubení. Její otec byl velmi bohatý; ale její dědeček prodával sukno, zatímco Charlesův byl baronet. Charles se usmál a stiskl ruku v rukavičce, lehce zavěšenou do jeho levé paže.

„ Drahoušku, už jsme si to přece spolu vyjasnili. Je naprosto správné, že se bojíš svého otce. Ale já si ho neberu. A zapomínáš, že jsem vědec. Napsal jsem monografii, takže to je mimo pochybnost. A budeš-li se takto usmívat, věnuji všechen svůj čas zkamenělinám, a žádný tobě.“

„ Nemám chuť žárlit na zkameněliny.“ Významně se odmlčela. „ Jelikož po nich už nejméně minutu šlapeš - a neráčil sis jich ani všimnout.“

Okamžitě se zahleděl dolů a stejně náhle poklekl. Části valu jsou vydlážděny kameny s otisky fosilií.

„ Opravdu, jen se podívej na tohle! Certhidium portlandicum. Ten kámen musí pocházet z portlandského eolitu.“ „ Odsoudím tě k doživotní práci v jeho lomech, jestliže

9$

okamžitě nevstaneš.“ Ihned ji uposlechl. „ Tak tedy, není to ode mne laskavé, že jsem tě sem přivedla? A podívej se.“ Vedla ho k postrannímu náspu, kde řada plochých kamenů vsazených ze strany do zdi tvořila jakési primitivní schody vedoucí k níže položené cestě. „ Právě na těchto schodech nechala Jane Austenová spadnout Luisu Musgroveovou v Anně Elliotové.“

„ Jak romantické!“

„ Džentlmeni byli romantičtí… tenkrát.“

„ A teď se chovají… vědecky? Odvážíme se toho nebezpečného sestupu?“

„ Až na zpáteční cestě.“

A zase pokračovali v chůzi. Teprve v tu chvíli zpozoroval, nebo si právě uvědomil, jakého pohlaví je postava na konci mola.

„ Dobré nebe, myslel jsem, že tam stojí rybář. Vždyť je to žena!“

Ernestina se zahleděla pozorněji - její šedé, ostatně velmi pěkné oči byly krátkozraké - a tak viděla jen temný obrys. „ Je mladá?“

„ Na takovou dálku se to nedá říci.“

„ Ale já se domýšlím, kdo to je. Určitě to je ubohá Tragédie.“

„ Tragédie?“

„ Jenom přezdívka. Jedna z mnoha jejích přezdívek.“

„ A jaké jsou ty ostatní?“

„ Rybáři mají pro ni velmi hrubé jméno.“

„ Drahá Tino, jistěže můžeš -

„ Neřeknou jí jinak, než… milenka francouzského poručíka.“

„ Podívejme se. A to je v takovém opovržení, že tu musí trávit svoje dny?“ „ Nemá to… trochu v hlavě v pořádku. Vraťme se. Nerada se k ní přibližuji.“

Zastavili se. Nespouštěl oči z temné postavy.

„ Ale mě to zajímá. Kdo je ten francouzský lajtnant?“ „ Muž, o kterém se říká, že se…“

„ Že se do něho zamilovala?“

„ Ještě něco horšího.“

„ Opustil ji? Zůstalo jí dítě?“

„ Ne. Myslím, že dítě ne. Jsou to všechno klepy.“

10$

„ Ale co tu dělá?“

„ Říkají, že čeká na jeho návrat.“

„ Ale… cožpak se o ni nikdo nestará?“

„ Je něco jako služebná u staré paní Poulteneyové. Když tam přijdeme na návštěvu, není ji však nikdy vidět. Ale žije tam. Prosím, vraťme se. Neviděla jsem ji.“

Ale on se usmíval.

„ Jestli na tebe skočí, budu tě bránit a osvědčím své chatrné rytířství. Pojď.“

A tak se přiblížili k postavě u dělové hlavně. Sundala si čepec a držela jej v ruce. Vlasy měla pevně stažené pod límec černého pláště - a ten spíše připomínal pánský jezdecký kabát než jakýkoli ženský plášť, který mohl být v módě za posledních čtyřicet let. Také ona neměla na sobě ani náznak krinolíny. Ale bylo naprosto zřejmé, že to je z lhostejnosti, nikoli ze znalosti posledního londýnského vkusu. Charles prohodil nahlas nějakou banalitu, aby ji upozornil, že už tu není sama, ale ona se neotočila. Dvojice došla až k místu, odkud bylo vidět její obličej z profilu; i to, jak její pohled, podoben namířené pušce, je upřen až k nejzazšímu obzoru. Silnější poryv větru donutil Charlese položit ruku kolem Ernestinina pasu a podpírat ji a žena se musela pevněji přimknout k hlavni. Aniž sám věděl proč, snad jen aby ukázal Ernestině, že se dá promluvit s každým, přistoupil Charles blíž k ženě, jakmile to jen vítr dovolil.

„ Má milá paní, nemůžeme se na vás dívat a neobávat se o vaši bezpečnost. Každý silnější nápor větru…“

Otočila se a pohlédla na něho - totiž, jak se Charlesovi zdálo, spíše skrze něho. Z toho prvního setkání mu neutkvělo v paměti nejvíce to, co se z té tváře skutečně dalo vyčíst, ale všechno, co tam neočekával. Neboť jeho doba zdůrazňovala v ženském vzhledu především pokoru, poslušnost, plachost. Charles si okamžitě připadal jako vetřelec; jako by Val náležel k této tváři, a ne starobylému okresu městečka Lyme. Nebyl to hezký obličej jako Ernestinin. Určitě to v žádné době a podle žádných měřítek nebyl krásný obličej. Ale byl to obličej nezapomenutelný, a tragický. Zármutek z něho stoupal tak čistě, přirozeně a nezadržitelně jako voda z lesního pramene. Nebylo v něm nic vyumělkovaného, nic pokryteckého, nic hysterického, žádná maska; a především ani stopa pomatenosti. Šílenství bylo v prázdnotě moře, v prázdnotě obzoru, v nedostatku rozumných důvodů pro takový zármutek; jako

11$

by pramen sám bylo něco přirozeného a zároveň nepřirozeného, jelikož vyvěrá na poušti.

Znovu a znovu připadalo potom Charlesovi, že ten pohled byl jako kopí; a myslet si něco takového, znamená ovšem nejen popsat předmět, ale zároveň i jeho účinek. V té prchavé chvíli si připadal jako nepřítel, který není v právu, probodený a také po zásluze ponížený.

Žena neodpověděla. Pohled, který mu věnovala, netrval déle než dvě nebo tři vteřiny. Pak znovu upřela svůj nepohnutý zrak k jihu. Ernestina zatahala Charlese za rukáv, on se otočil, pokrčil rameny a usmál se na ni. Když se blížili k pevnině, řekl: „ Škoda žes mi vylíčila střízlivou skutečnost. To je potíž života na venkově. Každý zná každého a neexistuje žádné tajemství. Žádná romantika.“

Dobírala si ho pak proto: vědec, člověk, který pohrdá romány!

12$

«3»

•••

{Ale mnohem důležitější úvaha je, že většina každého organismu je tu prostě dík dědičnosti, a proto mnoho struktur nemá teď přímý vztah ke způsobu života každého jednotlivého druhu, i když je každá bytost určitě dobře vybavena pro své místo v přírodě.}

DARWIN: O VZNIKU DRUHU (1859)

{Ze všech dekád v naší historii by moudrý člověk zvolil dobu kolem roku 1850 jako dobu svého mládí.}

G. M. YOUNG: PORTRÉT JEDNÉ DOBY

•••

Po obědě, když se Charles vrátil do svých pokojů u Bílého lva, civěl chvíli na svůj obličej v zrcadle. Jeho myšlenky byly příliš neurčité, než aby se daly popsat. Ale obsahovaly některé nevysvětlitelné prvky; pocit nejasné porážky, zcela bez souvislosti s příhodou na Valu, ale s některými zcela triviálními věcmi, které řekl při obědě tetě Tranterové, s některými pro něho charakteristickými vyhýbavými odpověďmi, které jí dal; týkaly se jeho zájmu o paleontologii a jestli ta dostatečně vyčerpává jeho přirozené vlohy, zda mu Ernestina bude opravdu někdy tak dobře rozumět, jako on rozumí jí; dále tu byl všeobecný pocit, že se nějak minul cílem, který - jak nakonec usoudil - nesouvisel možná s ničím jiným’ než s vyhlídkou na dlouhé a teď i deštivé odpoledne, které měl před sebou. Koneckonců psal se pouze rok 1867. Bylo mu teprve dvaatřicet let. A vždycky kladl životu příliš mnoho otázek.

Ačkoliv Charles na sebe s oblibou pohlížel jako na mladého vědce a nebyl by projevil přílišné překvapení, kdyby k němu dolehly zvěsti z budoucnosti o letadle, tryskovém motoru, televizi, radaru, nejvíc by ho byl překvapil změněný postoj ‘ k času jako takovému. Domněle velké tajemství našeho století je nedostatek času; právě tento pocit, nikoli nesobecká láska k vědě, a zcela zaručeně ne moudrost nás nutí k tomu, abychom věnovali tak velkou část své vynalézavosti a společenského důchodu k nalezení rychlejších způsobů, jak dělat věci jako by cílem lidstva nebylo pokročit k dokonalejšímu lidství, ale k dokonalému zablesknutí.

Pro Charlese však a téměř pro všechny jeho současníky a lidi jemu společensky rovné byl předpis tempa po dobu jejich

13$

existence zcela neústupně Adagio. Problém netkvěl v touze směstnat do svého času všechno, co by člověk konat chtěl, ale v tom, jak a čím zaplnit rozlehlé kolonády volného času, který měl k dispozici.

Jedním z nejběžnějších průvodců zámožnosti v naší době je destruktivní neuróza; v jeho století to byla poklidná nuda. Je pravda, že vzpomínka na revoluční rok 1848 a památka již vymýcených chartistů se tyčila jako temný stín za celým obdobím; ale pro mnohé - stejně jako pro Charlese - nejvýznamnější na tom vzdáleném hřmění bylo, že bouře nevypukla. Léta šedesátá přinesla zcela nesporně blahobyt. Přinesla řemeslníkům a dokonce i dělnické třídě takový dostatek, že možnost revoluce vymizela, aspoň ve Velké Británii, téměř všem lidem z mysli. Netřeba snad podotýkat, že Charles neměl ponětí o vousatém cizinci, který tiše pracoval, jak tomu náhoda chtěla, právě to odpoledne v knihovně Britského muzea a jehož práce v těch potemnělých zdech měla v budoucnosti nést tak jasně rudé plody. Kdyby byl Charlesovi někdo popsal ty plody nebo důsledky, které jejich nadšené užívání přinese, byl by mu téměř zaručeně nevěřil (ačkoliv v onom březnu 1867 zbývalo jen šest měsíců do doby, kdy v Hamburku vyšel první díl Kapitálu).

Byly tu nesčetné osobní důvody, pro něž se Charles nehodil k příjemné úloze pesimisty. Jeho dědeček baronet příslušel k druhé ze dvou kategorií anglických venkovských šlechticů: dělili se na lovce lišek prosáklé klaretem a na vědecky pečlivé sběratele všeho možného pod sluncem. Charlesův dědeček sbíral jako hlavní předmět svého zájmu knihy; ale v pozdějším věku vyčerpal značnou část svých peněz a ještě větší část trpělivosti své rodiny vykopáváním neškodných kopečků země rozsetých po jeho třech tisících akrech wiltshireské půdy. Ať šlo o kromlechy nebo menhiry, o nástroje z pazourku nebo o neolitické hroby, neodbytně je pronásledoval; zato jeho starší syn vykázal všechny ty přenosné trofeje stejně nemilosrdně z domu, jakmile jej zdědil. Ale nebe tohoto syna potrestalo, či snad odměnilo tím, že se nikdy neoženil. O mladšího syna starého pána, Charlesova otce, nebylo také špatně postaráno; obdržel jak půdu, tak peníze.

V jeho životě se vyskytla jediná tragédie - smrt jeho mladé ženy a s ní i předčasně narozené holčičky, která mohla být sestrou jednoročnímu Charlesovi. Ale potlačil svůj zármutek.

14$

Zahrnul, když ne velkou náklonností, tedy aspoň řadou učitelů a vychovatelů syna, kterého měl vcelku jen o něco méně rád než sebe. Prodal svůj podíl půdy a investoval prozíravě do železničních akcií a méně prozíravě v hazardních hrách (pro útěchu se obracel k Almackovi raději než k Všemohoucímu) zkrátka žil, spíše jako by se byl narodil v roce 1702 než 1802, větším dílem pro požitky… a větším dílem na ně také v roce 1856 zemřel. Tak se stalo, že byl Charles jeho jediným dědicem. Dědicem nejen otcova velmi zmenšeného jmění - baccarat nakonec zvítězil nad rozkvětem železnic - ale s vyhlídkou na mnohem podstatnější jmění svého strýce. Je pravda, že strýc v roce 1867, přestože se pochopitelně uchyloval stále víc ke klaretu, nejevil žádné známky umírání.

Charles ho měl rád a strýc měl rád Charlese. Ale to se vždycky neprojevovalo v jejich vzájemném vztahu. Ačkoliv byl Charles natolik snášenlivý k sportu, že se účastnil honu na koroptve a bažanty, byl-li pozván, tvrdošíjně odmítal účastnit se honu na lišku. Nevadilo mu, že se kořist nedala jíst, ale děsil se nepopsatelného chování ostatních lovců. A bylo tu ještě něco horšího: Charles měl nepřirozenou náklonnost k chůzi spíše než k jízdě na koni. A chůze, vyjma ve Švýcarských Alpách, to nebylo žádné rozptýlení pro džentlmena. Nechoval žádný zvláštní odpor ke koni samému, ale cítil podráždění rozeného přírodovědce, když nebyl s to pozorovat zblízka a podle své chuti. Přesto však mu štěstěna přála. Jednoho podzimního dne před mnoha lety zastřelil velmi zvláštního ptáka, který utíkal po mezi jednoho z pšeničných polí jeho strýce. Když zjistil, co zastřelil a jak je ta kořist vzácná, pocítil nejasný hněv sám k sobě, protože to byl jeden z posledních dropů velkých, zastřelených na Salisburské pláni. Ale strýc byl nadšen. Vycpaný pták, podobný nějakému vzdálenému potomku krocana, civěl pak už navždycky před sebe korálkovýma očkama ve své skleněné vitríně v obývacím pokoji na zámku Winsyattu.

Charlesův strýc unavoval své vznešené návštěvníky donekonečna historkami o tom, jak došlo k synovcovu slavnému činu, a kdykoliv pocítil chuť Charlese vydědit - ta myšlenka sama mu vháněla krev do hlavy, protože majetek byl vázán mužskou dědičnou posloupností, získával zpět svou srdečnou strýcovskou náklonnost tím, že postával před vitrínou a hleděl na Charlesova nesmrtelného dropa. Neboť Charles měl

15$

své chyby. Nepsal pravidelně každý týden a měl ponurou zálibu trávit svá odpoledne na Winsyattu v knihovně, v místnosti, kterou jeho strýc užíval zřídka, pakli vůbec kdy.

Měl ostatně ještě vážnější chyby. V Cambridge, kde se povinně prokousal klasiky a podepsal třicet devět artikulí, začal se (na rozdíl od většiny mladíků své doby) skutečně něčemu učit. V druhém roce studií však zapadl do špatné společnosti a skončil jedné mlhavé londýnské noci tím, že se tělesně zmocnil nahé dívky. Z její baculaté cockneyské náruče se vrhl rovnou do náruče církve. Jednoho dne krátce nato poděsil svého otce sdělením, že si přeje být vysvěcen na kněze. Na krizi takové velikosti existovala jediná odpověď - zvrácený mladík byl odeslán do Paříže. Jeho poskvrněné panictví tam brzy zčernalo k nepoznání; jak jeho otec doufal, dopadlo to stejně i s jeho touhou po sňatku s církví. Charles poznal, co stojí za svůdnou přitažlivostí Oxfordského hnutí - římský katolicismus propria terra. Neměl chuť nechat smažit svou skeptickou, ale pohodlnou anglickou duši - skládající se stejným dílem z ironie a konvence - na kadidle papežské vrtkavosti. Po svém návratu do Londýna se prolistoval a probral asi tuctem náboženských teorií své doby, ale vynořil se z toho houští - (voyant trop pournier, et trop peu pour s’assurer) jako zdravý agnostik.*&

[& Ačkoliv by se sám nebyl tak nazval z velmi prostého důvodu, že to slovo neexistovalo (do roku 1870), kdy je razil Huxley; v té době už ho bylo velice zapotřebí.]

Tu malou trošku Boha, kterou mohl odvodit ze své existence, nacházel v přírodě, nikoli v bibli. O sto let dříve by byl asi deistou, ba možná i panteistou. Nacházel-li se ve společnosti, chodíval v neděli na ranní bohoslužbu, ale když byl sám, sotva kdy to činil.

Vrátil se ze svého šestiměsíčního pobytu ve městě hříchu v roce 1856. Tři měsíce nato mu zemřel otec. Charles pronajal velký dům v Belgravii a usadil se v menším domě v Kensingtonu, vhodnějším pro mladého svobodného muže. Tam o něho pečoval komorník, kuchařka a dvě služebné, přímo excentricky skromný počet služebnictva na člověka jeho majetku a postavení. Ale Charles tam byl šťastný a kromě toho věnoval velkou část svého času cestování. V časopisech, které tou dobou byly právě v módě, uveřejnil jednu či dvě studie o svých cestách do vzdálenějších míst; jeden podnikavý nakladatel ho dokonce vyzval, aby o svém devítiměsíčním pobytu v Portugalsku

16$

napsal knihu, ale to se zdálo Charlesovi přece jen trochu infra dig. - podobalo se to příliš nápadně tvrdé práci a nucenému spisovatelskému soustředění. Pohrával si s tou myšlenkou - a pak se jí vzdal. Ostatně pohrávat si s myšlenkami mu bylo v třetí dekádě života hlavním zaměstnáním.

Ale přestože se tak dával pohodlně kolébat pomalým proudem viktoriánského času, nebyl to přece jen v podstatě frivolní mladík. Náhodné setkání s někým, kdo znal vášeň jeho dědečka, ho přivedlo k zjištění, že pouze rodina považovala nekonečné hodiny, které starý pán trávil dohledem nad četami udivených kopajících sedláků, za dobrý vtip. Jiní vzpomínali na sira Charlese Smithsona jako na průkopníka archeologie v oblasti předrománské Británie. Předměty ze sbírky, vykázané jeho synem z domu, byly vděčně přijaty Britským muzeem. A Charles pomalu došel k názoru, že je povahou mnohem bližší svému dědečkovi než některému z obou jeho synů. V posledních třech letech se začal vzrůstající měrou zajímat o paleontologii a rozhodl se, že se jí bude věnovat. Začal navštěvovat conversazioni Geologické společnosti. Strýc nelibě nesl pohled na Charlese, jak opouští Wynsiatt ozbrojen klínovými kladívky a sběratelským vakem. Podle jeho názoru směl být džentlmen při venkovské vyjížďce vyzbrojen jedině bičem nebo puškou. Ale proti těm zatraceným knihám z té zatracené knihovny to byl přece jen pokrok.

Ostatně jevil Charles ještě jeden nedostatek zájmu, s kterým byl jeho strýc pokud možno ještě nespokojenější. Žluté pentle a narcisy byly na Winsyattu v přísné klatbě. Starý pán patřil k nejskalnějším ze všech toryů a zájem měl. Ale Charles zdvořile odmítal všechny pokusy dostat ho do Sněmovny. Tvrdil, že je bez politického přesvědčení. Tajně se obdivoval spíše Gladstoneovi. Ale ve Winsyattu byl Gladstone arcizrádce, někdo, jehož jméno se nesmělo vůbec vyslovit. A tak úcta k rodinným tradicím a společenská lenost mu uzavřely cestu ke kariéře, k níž by se byl výborně hodil.

Obávám se, že lenost byla vůbec jednou z převládajících Charlesových vlastností. Jako mnoho jeho současníků cítil, že zodpovědnost z počátku století se mění ve zdůrazňování vlastní důležitosti: že novou Británii pohání v stále větší míře spíš touha zdát se úctyhodnou než touha konat dobro pro ně samé. Věděl, že je příliš náročný. Ale jak mohl někdo psát o historik, když Macaulay teprve nedávno dokončil své dílo? Prózu

17$

nebo poezii uprostřed největšího souhvězdí talentů v dějinách anglické literatury? Jak mohl být tvůrčím vědcem, když Lyell a Darwin ještě žili? Nebo státníkem, když Gladstone a Disraeli ovládali všechen prostor, který byl k dispozici?

Jistě vidíte, že Charles si kladl vysoké cíle. Inteligentní lenoši to vždycky dělají, aby své inteligenci zdůvodnili svou lenost. Byl zkrátka stižen veškerou byronovskou nudou bez byronovských ventilů: génia a cizoložství.

Ale ač smrt může dát na sebe čekat, což matky s dcerami na vdávání jak známo dobře předvídají, nakonec se vždycky laskavě dostaví. I kdyby Charles nebyl měl tak slibné vyhlídky, byl by přesto býval zajímavým mladým mužem. Jeho cesty do zahraničí bohužel setřely něco z patiny naprostého nedostatku humoru (viktoriáni jej nazývali vážností, morální přímostí, bezúhonností a stovkou jiných zavádějících jmen), který doba požadovala od každého skutečného anglického džentlmena. Obklopovalo ho ovzduší jistého cynismu, neklamný příznak hrozícího morálního rozkladu. Ale nikdy nevstoupil do společnosti, aby si ho matinky neprohlížely od hlavy k patě, otcové mu nepoklepávali na ramena a dcerušky k němu nevzhlížely plné obdivu. Charles neměl nic proti hezkým děvčatům a docela se klonil k tomu vodit je a jejich ctižádostivé rodiče za nos. Tak získal pověst nepřístupného a chladného člověka, pověst ne zcela nezaslouženou vzhledem k svým výborným metodám - když mu bylo třicet, byl už v té hře obratný jako tchoř - očichal kořist a pak se otočil zády ke skrytým železům manželské pasti nastražené do cesty.

Strýc ho často volal k zodpovědnosti v té věci, ale Charles si vždycky pospíšil vysvětlit, že strýc mu věru nemá co vyčítat.

„ Nepodařilo se mi najít správnou ženu,“ bručel strýc.

„ Nesmysl. Nikdy jsi ji nehledal.“

„ Ale ano. Když jsem byl tak starý jako ty…“

„ Žil jsi pro psy a koroptví sezónu.“

Starý pán se teskně zahleděl na svůj klaret. Ve skutečnosti nelitoval, že nemá ženu, ale hořce postrádal děti, kterým by mohl kupovat poníky a pušky. Viděl, jak způsob jeho života mizí beze stopy.

„ Byl jsem slepý. Slepý.“

„ Drahý strýčku. Já mám výtečný zrak. Uklidni se. Také jsem se rozhlížel po správné dívce. A nenašel jsem ji.“

18$

«4»

•••

{ČIN je, co zůstává. Ó pravdu znali

ti, co tu lásky dílo zanechali,

které i po smrti teď za ně svědčí:

život měl smysl, ať byl sebetěžší.}

PANÍ NORTONOVÁ: DÁMA Z LA GARAYE (1863)

{Většina britských rodin středních a vyšších tříd žila nad svou vlastní žumpou.}

E. ROYSTON PIKE: DOKUMENTY K ŽIVOTU ZA VIKTORIÁNSKÉ ZLATÉ DOBY

•••

Suterénní kuchyně velkého domu paní Poulteneyové z období regentství, stojícího jako elegantní symbol jejího sociálního postavení v dominantní pozici na jednom z příkrých pahorků za Lyme Regis, by se bezesporu dnes zdála téměř nesnesitelná pro své funkční nedostatky. Ačkoliv její obyvatelé z roku 1867 by se byli určitě vyjádřili zcela jasně o tom, kdo je největší tyran v jejich životě, přece by - ve věku jako je náš se zdál skutečnější obludou obrovský sporák zaujímající celou vnitřní stěnu rozlehlé, špatně osvětlené místnosti. Měl tři ohniště, kde se oheň musel dvakrát denně rozdmýchávat a dvakrát denně prohrabovat, a jelikož na nich závisel hladký chod domácnosti, nesměl nikdy vyhasnout. Ať byl sebepalčivější letní žár, ať při každém zadutí jihozápadního větru chrlila obluda sebevětší oblaka dusivého kouře - nemilosrdná ohniště musela být nakrmena. A pak ta barva oněch zdí! Přímo křičely po bílé či nějakém světlejším odstínu. Místo toho byly natřeny odpornou olověnou zelení, která - což obyvatelé kuchyně nevěděli, (a abychom byli spravedliví, nevěděla to ani tyranka nahoře), oplývala arzénem. Snad bylo štěstí, že místnost byla tak vlhká a že obluda chrlila tolik mastného kouře. Smrtelně nebezpečný prach nemohl aspoň vířit vzduchem.

Hlavní velitelkou tohoto styžského doupěte byla jakási paní Fairleyová, hubená osůbka vždycky oblečená v černém, spíše z náklonnosti než proto, že byla vdovou. Možná že její silnou melancholii podněcoval proud méně důležitých smrtelníků, kteří se jeden za druhým míhali její kuchyní. Sluhové a podomci, zahradníci a kočí, panské shora a kuchyňské pomocnice zdola - všichni zůstali, jen pokud nepochopili požadavky

19$

a způsoby paní Poulteneyové - a pak prchli. To bylo od nich velice nevděčné a zbabělé. Ale očekává-li se od vás, že vstanete v šest, budete pracovat od půl sedmé do jedenácti, pak znovu od půl dvanácté do půl páté a nanovo od pěti do deseti, a to každý den, vaše zásoby vděčnosti a odvahy se patrně brzy vyčerpají.

Legendárním shrnutím pocitů služebnictva byl výrok, který vmetl do tváře paní Poulteneyové první z pěti naposled propuštěných sluhů: „ Madam, raději bych zbytek svého života strávil v chudobinci, než žít ještě týden pod vaší střechou.“ Mnozí vyjadřovali vážné pochybnosti, jestli se někdo opravdu opovážil říci tato slova oné hrůzu nahánějící paní. Ale co se za nimi skrývalo, to chápali všichni, když ten člověk přišel dolů se svými věcmi a tvrdil, že to řekl.

Jak se mohlo stát, že sama zlořečená paní Fairleyová vydržela tak dlouho u své zaměstnavatelky, byl jeden z místních divů. S největší pravděpodobností proto, že kdyby jí byla karta osudu padla jinak, byla by se stala sama takovou paní Poulteneyovou. Na místě ji držela její závist a také temná radost z domácích katastrof, které tak často postihovaly dům. Zkrátka obě ženy byly v jádru sadistky, a tak zcela přirozeně projevovaly jedna druhé shovívavost.

Paní Poulteneyová byla posedlá dvěma věcmi - či spíše dvěma stránkami téže věci. První z nich byla Špína - i když v tom dělala určitou výjimku, pokud jde o kuchyň, jelikož tam žilo jenom služebnictvo - a druhá byla Nemorálnost. A nic podezřelého, co se k nim vztahovalo, neuniklo jejímu orlímu zraku.

Podobala se obtloustlému supu, kroužícímu bez konce ve své nekonečné prázdni a nadanému, pokud jde o první pole jejího zájmu, zázračným šestým smyslem ve věcech prachu, stop prstů, nedostatečně naškrobeného prádla, zápachů, skvrn, rozbitých předmětů a všech ostatních zel, jimiž bývají domy ohroženy. Stalo se, že propustila zahradníka, který byl viděn, jak vstupuje do domu s rukama umazanýma od hlíny, sluhu, který měl na nákrčníku skvrnu od vína, a děvče, protože mělo pod postelí chomáč prachu.

Nejhorší ze všeho bylo, že ani mimo vlastní dům neuznávala pro svou autoritu meze. Nedat se v neděli vidět v kostele, ať už na ranní či večerní pobožnosti, rovnalo se v jejích očích důkazu nejhorší morální nedbalosti. A nebe budiž milostivo

20$

služebné, kterou by někdo za jednoho z jejích vzácných volných odpolední - udělovala se jednou za měsíc a ještě nejvýš neochotně - viděl s mladíkem. A stejně buď milostivo takovému mladíkovi, jestliže ho láska dohnala k pokusu přiblížit se marlboroughskému domu a přijít na sjednanou schůzku: v zahradě byl doslova les lidských pastí - slovo „ lidské“ v této spojitosti poukazovalo na skutečnost, že velké číhající čelisti nebyly ozubené - i když dostatečně silné, aby mohly zlomit mužskou nohu. Tito železní služebníci byli paní Poulteneyové ze všech nejmilejší. Těm nikdy nedala výpověď.

Zmíněná dáma by se byla docela dobře uplatnila ve službách gestapa; uměla vyslýchat tak, že dokázala i nejtvrdohlavější děvče rozplakat během prvních pěti minut. Svým způsobem to byl symbol nejvýraznějších arogantních rysů Britského impéria na vzestupu. Měla jedinou představu o spravedlnosti, a to že ona je zaručeně v právu; a její jediná představa o vládnutí bylo hněvivé bombardování vzpurného obyvatelstva.

Ale v mezích vlastní třídy, ve velmi omezeném kroužku, byla proslulá svou dobročinností. A kdybyste o té pověsti zapochybovali, vaši protivníci by se vytasili s nepopiratelným důkazem: cožpak drahá, laskavá paní Poulteneyová nepřijala ve svém domě milenku francouzského poručíka? Snad nemusím ani podotýkat, že tou dobou ta drahá, laskavá paní znala jen druhou formu oné přezdívky, převzaté z řečtiny.*&

[& Autor má na mysli slovo whore (děvka) z řeckého hetéra. (Pozn. př.)]

K oné pamětihodné události došlo na jaře roku 1866 přesně rok před dobou, o níž píši, a souviselo to s velkým životním tajemstvím paní Poulteneyové. Bylo to tajemství velmi prosté. Věřila v peklo.

Tehdejší lymeský vikář byl, pokud jde o teologii, poměrně osvícený muž, ale věděl také, po které straně je namazán jeho pastýřský chléb. K svým lymeským ovečkám, tradičně protirituální kongregaci ,,nižší“ anglikánské církve, se výborně hodil. Uměl svým kázáním dát tón vřelé výmluvnosti a nestrpěl ve svém kostele sochy Ukřižovaného, obrazy, ozdoby ani jiné znaky papežského moru. Když mu paní Poulteneyová vysvětlila své teorie týkající se posmrtného života, nepřel se s ní, protože uživatelé nepříliš bohatého obročí nemají diskutovat se svými bohatými farníky. Paní Poulteneyová mu otvírala stejně štědře svůj měšec, jako ten měšec přiškrcovala,

21$

pokud šlo o mzdy jejích třinácti sloužících. V zimě předešlého roku (byla to zároveň zima čtvrté velké cholerové epidemie ve viktoriánské Británii) paní Poulteneyová lehce ochořela a vikář byl stejně častým návštěvníkem jako lékaři, kteří ji museli zas a znovu ujišťovat, že to je jen triviální žaludeční nevolnost a ne nápor toho tak obávaného orientálního zabíječe.

Paní Poulteneyová nebyla hloupá; v praktických věcech měla naopak výborný postřeh a otázka jejího posmrtného osudu byla - jako všechny záležitosti týkající se jejího osobního pohodlí - předmětem navýsost praktických úvah. Když si představovala Boha, podobal se v obličeji vévodovi z Wellingtonu; ale povahou to byl spíše mazaný právník, což byla odrůda, k níž pociťovala paní Poulteneyová hlubokou úctu. Jak tak ležela ve své ložnici, přemýšlela o strašném matematickém problému, který ji čím dál víc pronásledoval: Zdali Pán oceňuje dobročinnost podle toho, co kdo dal, nebo podle toho, co dát mohl. V té věci měla lepší přehled než vikář. Darovala kostelní pokladně značné obnosy, ale věděla, že to zdaleka není předepsaný desátek, s jakým se musí rozloučit vážný uchazeč o místo v ráji. Ovšem že se ve své poslední vůli postarala, aby účet byl po její smrti pěkně zaokrouhlený. Ale co nebude-li Bůh přítomen při čtení oné listiny! A navíc tomu náhoda chtěla, že paní Fairleyová, která jí v době její nemoci po večerech předčítala z bible, vybrala právě podobenství o vdovině groši. Paní Poulteneyové se to podobenství odjakživa zdálo strašně nespravedlivé, ale teď jí leželo na srdci mnohem déle než bacilli enteritis v jejích střevech. Jednoho dne, když se už uzdravovala, využila návštěvy starostlivého vikáře a jala se pečlivě zpytovat své svědomí. Zpočátku se pokoušel rozptýlit její duchovní starosti.

„ Drahá paní, vaše nohy spočívají na skále. Stvořitel je vševědoucí a vševidoucí. Nepřísluší nám pochybovat o jeho milosrdenství - nebo jeho spravedlnosti.“

„ Ale co když se mě zeptá, jestli mám čisté svědomí?“

„ Odpovíte, že je v mnohém znepokojené,“ usmál se vikář. „ A On, ve svém nekonečném soucitu - „

„ A co jestli ne?“

„ Ale drahá paní Poulteneyová, budete-li mluvit takto, budu vás muset napomenout. Nemůžeme pochybovat o Jeho porozumění.“

22$

Paní Poulteneyová se odmlčela. S vikářem si připadala jako ve společnosti dvou rozličných lidí. Jeden z nich byl na nižším stupni společenského žebříčku než ona, a navíc na ní závisel, pokud šlo o dobrou zásobenost jeho spíže, o značnou část běžných výdajů na kostel a úspěšnost jeho neliturgických povinností mezi chudinou; a druhý byl zástupce boží, před kterým by aspoň obrazně měla klečet na kolenou. A tak se její chování k němu často podivně, nedůsledně měnilo. V jednu chvíli bylo de haut en bas, v druhou de bas en haut; někdy dokonce zahrnovalo oba postoje v jedné větě.

„ Kdyby jen chudák Frederick nebyl umřel, byl by mi poradil.“

„ Nepochybně. A jeho rada by se byla podobala mojí, ujišťuji vás. Vím, že to byl křesťan. A co vám říkám, je poctivé křesťanské učení.“

„ Bylo to varování. Trest.“

Vikář se zatvářil slavnostně. „ Pozor, má drahá paní, pozor. Nemůžeme lehkovážně zasahovat do pravomoci našeho Stvořitele.“

Změnila předmět rozhovoru. Ani všichni vikáři na světě by nedokázali v jejích očích ospravedlnit předčasnou smrt jejího muže. Zůstalo to mezi ní a Bohem; tajemství podobné černému opálu, které občas zazářilo jako slavnostní znamení a jindy vyhlíželo jako nějaký obnos už složený ve formě splátky na celkovou sumu pokání, kterou bude muset uhradit.

„ Dávala jsem. Ale nekonala jsem žádné dobré skutky.“

„ Dávat je vynikající skutek.“

„ Nejsem jako lady Cottonová.“

Tento náhlý obrat k světským věcem vikáře nepřekvapil. Z předchozích rozmluv nabyl přesvědčení, že paní Poulteneyová považuje v tomto zvláštním závodě zbožnosti sama sebe za osobu o mnoho délek zaostávající. Lady Cottonová, která žila několik mil za městečkem Lyme, byla proslavená svým fanaticky dobročinným životem. Navštěvovala chudé, byla předsedkyní misionářské společnosti, zřídila domov pro padlé ženy - pravda, domov takové kajícné přísnosti, že většina schovanek Magdalénského spolku se honem pachtila, jakmile to jen trochu šlo, zpátky do bahna neřesti - ale o tom paní Poulteneyová nic nevěděla, stejně jako neznala lidovou přezdívku ubohé Tragédie.

23$

Vikář si odkašlal. „ Lady Cottonová je nám všem příkladem.“ To byl olej do ohně, jak si možná také uvědomoval.

„ Měla bych navštěvovat chudé.“

„ To by bylo výborné.“

„ Když ale mě to vždycky tak rozčiluje.“ Vikář jí nepřispěchal na pomoc. „ Vím, že je to ode mne moc ošklivé.“

„ Ale, ale.“

„ Ano. Velice ošklivé.“

Následovalo dlouhé mlčení, při němž vikář meditoval o své večeři, do které chyběla ještě hodina - a paní Poulteneyová o svých nedostatcích. S plachostí u ní nezvyklou pak vyrukovala s kompromisním řešením svého problému.

„ Kdybyste věděl o nějaké dámě, vzdělané osobě, která přišla do nesnází…“

„ Není mi úplně jasné, co máte na mysli.“

„ Chtěla bych přijmout společnici. Dělá mi teď obtíže psát. A paní Fairleyová tak špatně předčítá! Velice ráda bych takové osobě poskytla domov.“

„ Výborně. Jestliže si to opravdu přejete. Hned se přeptám.“

Když si uvědomila, jak střemhlavě se hodlá vrhnout na ňadra Opravdového křesťanství, paní Poulteneyová poněkud couvla. „ Chci jenom osobu, které se po morální stránce nedá vyčíst ani to nejmenší; musím brát ohledy na služebnictvo.“

„ Ale to se samo sebou rozumí, vážená paní.“ Vikář vstal.

„ A pokud možno bez příbuzných. Příbuzní osob, které jsou na vás závislé, mohou být někdy strašně únavní.“

„ Ujišťuji vás, že vám nedoporučím nikoho nevhodného.“

Stiskl jí ruku a ubíral se ke dveřím.

„ A pane Forsythe, aby ta osoba nebyla příliš mladá.“

Uklonil se a opustil místnost. Ale vpůli cesty do přízemí se zastavil. Vzpomněl si. Uvažoval. A snad nějaké hnutí mysli, ne zcela prosté potměšilosti, toho výplodu dlouhých hodin pokrytectví - či aspoň ne vždy naprosté upřímnosti - po boku smutečně oděné paní Poulteneyové, rozhodně nějaký takový impuls ho přiměl k návratu do obývacího pokoje. Stanul ve dveřích.

„ Vhodná osoba mne právě napadla. Jmenuje se Sarah Woodruffová.“

24$

«5»

•••

{Ó běda, nic mě nenutí

vést marnou při. Však smířila

se láska kdy hned se smrtí?

To by pak ničím nebyla

než temných pudů rmutná tíž,

než zrůzněná tvář satyra,

jenž hroznů krev si nabírá

a v hloubce lesů hledá skrýš.}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

{Mladí lidé se nemohli dočkat, až uvidí Lyme.}

JANE AUSTENOVÁ: ANNA ELLIOTOVÁ

•••

Ernestina měla přesně obličej odpovídající její době; to je oválný, s malou bradou, jemný jako fialka. Dosud jej můžete nalézt u velkých ilustrátorů té doby - ve Phizově díle, v kresbách Johna Leeche. Její šedé oči a bílá pleť jen zvyšovaly dojem celkové křehkosti. Při prvním setkání uměla velmi pěkně klopit oči, jako by se chystala padnout do mdlob, kdyby se některý džentlmen odvážil ji oslovit. Ale koutky jejích očních víček byly maličko pozdvižené a stejně tak i koutky jejích rtů, nepatrně - abychom rozšířili své přirovnání - jako slabá vůně únorových fialek - a nenápadně, ale zcela nepochybně popíraly její naprostou poslušnost velkému bohu - Muži. Pravověrná viktoriánská duše by byla možná nedůvěřovala tomu neklamnému náznaku podobnosti s Bečky Sharpovou; ale muž Charlesova typu nemohl Ernestině odolat. Na oko patřila k houfu těch stydlivých mamselek, Georgin, Viktorií, Albertin, Matyld a ostatních, které přísně hlídány seděly po tuctech na každém bále; a přece se jim tak úplně nepodobala.

Když Charles opustil dům tety Tranterové v Broad Street, aby se odebral tak asi o sto kroků dál do svého hotelu, kde vystoupil po schodech do svých pokojů a tam se vážně - nejsou snad všichni milenci světu pro smích? - zahloubal do pozorování své hezké tváře v zrcadle, Ernestina se omluvila a uchýlila se do svého pokoje. Chtěla se krajkovými záclonami ještě naposled podívat za snoubencem; zároveň chtěla být v jediném pokoji tetina domu, který jí připadal snesitelný.

25$

Když se dost naobdivovala způsobu jeho chůze a zvláště tomu, jak zvedl cylindr, aby pozdravil služebnou tety Tranterové, která se vracela z nějaké pochůzky, a když k němu zároveň proto pocítila nenávist, protože děvče mělo smělá očka dorsetských venkovanů a provokujícím způsobem přitažlivou růžovou pleť a Charles měl přísně zakázáno i jen se podívat na jakoukoli ženu pod šedesát - této podmínce unikla teta Tranterová naštěstí právě o rok - Ernestina se vzdálila od okna do vnitřku pokoje. Byl zařízen pro ni a podle jejího vkusu, který zbožňoval všechno francouzské; nábytek byl právě tak těžký jako anglický, ale víc zlacený a neobvyklejších tvarů. Zbytek domu tety Tranterové byl zařízen důsledně, masivně a neodvolatelně ve stylu nastoleném před čtvrt stoletím: bylo to muzeum předmětů vytvořených v prvním návalu odporu ke všemu dekadentnímu, lehkému a půvabnému, co mělo nějaký vztah k morálce a mravům zlopověstného Prinnyho, Jiřího IV.

Nikdo nemohl mít tetu Tranterovou nerad; i pouhá představa, že by se člověk mohl hněvat na její usměvavý a hovořící - zvláště hovořící - obličej, byla absurdní. Měla hluboký optimismus úspěšných starých panen. V samotě člověk buď zahořkne, nebo se naučí spoléhat sám na sebe. Teta Tranterová začala tím, že se snažila ze všeho vydobýt pro sebe tu lepší stránku věci, a skončila tím, že to dělala pro všechny kolem sebe.

I když Ernestina se podle svých nejlepších sil snažila živit v sobě proti tetě hněv za ty nemožné večeře v pět, za ten pohřební nábytek zaplňující ostatní pokoje, za přemrštěnou péči, kterou teta věnovala její dobré pověsti (patrně jí ani na mysl nepřišlo, že by ženich a nevěsta chtěli sedět o samotě nebo si sami vyjít), a zejména proto, že je vůbec nucena pobývat v Lyme.

Ubohé děvče muselo, pokud jeho paměť sahala, snášet útrapy jedináčka - to je tíživé a nikdy nepolevující břemeno rodičovské starostlivosti. Od narození přivolávalo její sebemenší zakašlání do domu doktory. Od času dospívání její nejmenší rozmar přiváděl čalouníky a švadleny. A sebemenší mráček na jejím čele způsoboval papínkovi a matince hodiny tajných výčitek. Fungovalo to výborně, pokud šlo o nové šaty a nové závěsy, ale v jedné věci všechno její trucování a stížnosti neměly nejmenší účinek. Kdykoli šlo o její zdraví. Její

26$

rodiče byli přesvědčeni, že má souchotiny. Jakmile se jim jen zazdálo, že ze sklepa táhne vlhkost, už se stěhovali. Stačilo, aby o prázdninách někde dva dny pršelo, hned měnili místo pobytu. Prohlížela ji půlka lékařů z Harley Street - a nic nenašla; nikdy v životě nebyla vážně nemocná, netrpěla únavou a chronickou slabostí tuberkulózních lidí. Mohla - či lépe byla by mohla, kdyby jí to byli dovolili - protancovat celou noc, a hned nazítří, bez sebemenší stopy únavy hrát celé dopoledne diabolo. Ale nebyla s to pohnout fixní ideou svých starostlivých rodičů o nic víc, než by nemluvně dokázalo pohnout horou. Kdyby jen byli mohli nahlédnout do budoucnosti! Protože Ernestina přežila celou svou generaci. Narodila se v roce 1846. A zemřela v den, kdy Hitler vtrhnul do Polska.

Nerozlučnou součástí jejího zcela zbytečného zdravotního režimu byl každoroční pobyt u sestry její matky v Lyme. Většinou přijížděla, aby se zotavila po sezóně. Tentokrát ji sem poslali brzy, aby nabrala sil před sňatkem. Vítr od kanálu jí nepochybně také prospíval, ale vystupovala vždycky z kočáru v Lyme sklíčená jako vězeň, kterého přivezli do nehostinného vyhnanství. Společnost v městečku byla asi tak moderní jako mahagonová monstra v domě tety Tranterové. A pokud jde o zábavu, v očích mladé dámy obeznámené se vším nejlepším, co mohl Londýn poskytnout, dělo se tu méně než nic. A tak její vztah k tetě Tranterové byl mnohem spíš vztahem svéhlavého dítěte, anglické Julie k její plochonohé chůvě, než vztahem, jaký by se dal očekávat mezi neteří a tetou. Opravdu, kdyby se onu poslední zimu nebyl šťastně objevil na scéně Romeo a neslíbil, že s ní bude sdílet vězeňskou samotu, byla by se už vzbouřila, nebo, jak sama sebe ujišťovala, by se byla o to aspoň pokusila. Ernestina měla zcela zaručeně mnohem silnější vůli, než její okolí tušilo - mnohem silnější, než doba připouštěla. Ale naštěstí měla velkou úctu ke konvencím; a podobně jako Charles - nebyla to nejmenší součást přitažlivosti, kterou jeden b druhému od počátku cítili - si zachovala ironický odstup sama k sobě. Bez něho a bez jisté dávky smyslu pro humor by byla bývala jen strašné rozmazlené dítě. Také skutečnost, že se občas takto oslovovala (ty strašné rozmazlené dítě), ji určitě držela na uzdě.

To odpoledne si ve svém pokoji před zrcadlem rozepnula šaty a stála před ním jen v košili a spodničkách. Na několik okamžiků zapomněla na celý svět, zabrána do značně narcisis

27$

tického sebepozorování. Její hrdlo a ramena splňovaly, co sliboval obličej; byla opravdu velice pěkná, jedna z nejpěknějších dívek, které znala. A jako by to chtěla dokázat, zvedla paže a rozpustila si vlasy pohybem, o kterém neurčitě tušila, že je hříšný, ale potřebný jako horká koupel nebo teplá postel v zimní noci. Na vpravdě hříšný okamžik si připadla jako nějaká zkažená osoba - tanečnice, herečka. A pak, kdybyste byli přihlíželi, byli byste uviděli něco velmi zvláštního. Protože se náhle přestala natáčet a obdivovat z profilu; vzhlédla prudce ke stropu. Její rty se pohybovaly. A spěšně otevřela jednu ze svých skříní a vytáhla peignoir.

Při jedné ze svých piruet zahlédla totiž v zrcadle roh lůžka a hlavou jí projela myšlenka erotického obsahu; pouhá představa, nejasný obraz propletených nahých údů jako na sousoší Laokoonta. Neděsila ji jen její hluboká neznalost, pokud jde o všechny reality soulože; odpuzovala ji i atmosféra bolesti a brutality, kterou ten akt podle všeho vyžadoval a který jako by popíral všechnu jemnost gest a ohleduplnost dovolených něžnůstek, které ji tak přitahovaly na Charlesovi. Jednou či dvakrát viděla, jak se páří zvířata, a divokost té scény ji strašila v mysli.

Tak se u ní vyvinulo jakési soukromé přikázání - neslyšitelný příkaz zněl prostě „ to nesmím“ - kdykoli se ženské požadavky jejího těla, sexuální, menstruační a jakékoliv jiné - snažily prosadit do jejího vědomí. Ale ačkoliv člověk může uchránit svůj dům před vlky, pořád ještě tam někde vyjí v temnotách. Ernestina si přála manžela, chtěla, aby Charles byl ten manžel, a chtěla děti; ale splátka, kterou za to bude podle vlastního nejasného odhadu muset zaplatit, se jí zdála přemrštěná.

Občas přemýšlela, proč Bůh připustil, aby tak bestiální podoba povinnosti kazila tak nevinné touhy. Většina žen její doby cítila totéž, i většina mužů; a není divu, že povinnost se stala tak klíčovým pojmem v našem chápání viktoriánské éry - či naopak, takovou nevábnou představou v naší současnosti.

Když Ernestina zahnala vlky, přešla k toaletnímu stolku, odemkla zásuvku a vytáhla odtamtud svůj deník, vázaný v černém marokénu se zlatým uzávěrem. Z jiné zásuvky vyndala ukrytý klíček a knihu odemkla. Okamžitě nalistovala poslední stránku. V den svého zasnoubení s Charlesem tam

28$

vypsala data všech měsíců a dnů ležících mezi zasnoubením a jejich sňatkem. Úhledné čáry už protínaly asi dva měsíce; zbývalo ještě nějakých devadesát dnů. A tu Ernestina vytáhla ze spodní strany deníkových desek tužku s držátkem ze slonoviny a proškrtla 26, březen. Do konce dne chybělo sice ještě devět hodin, ale obvykle si dovolovala takovou malou lest. Pak se vrátila k předním stránkám knihy, či skoro docela dopředu, protože kniha byla dárkem k vánocům. Po přibližně patnácti stránkách popsaných drobným písmem následovala prázdná stránka, na kterou přitiskla snítku jasmínu. Chvilku, na ni pohlížela, pak se sklonila, a přivoněla k ní. Její uvolněné vlasy padly na stránku. Zavřela oči, aby si v duchu ještě jednou vyvolala onen nejkrásnější den, kdy myslela, že umře radostí, den, kdy bez konce plakala, ten dokonalý…

Ale uslyšela na schodech kroky tety Tranterové, rychle schovala knihu a začala si pročesávat hladké hnědé vlasy.

29$

«6»

•••

O Maud, ty mléčně bílá srno, jak nehodíš se za ženu…

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

Když se vikář to odpoledne vrátil se svým sdělením k paní Poulteneyové, vyjadřovala její tvář naprosté nepochopení. A u dam jejího typu znamená neúspěšné odvolání k jejich znalostem valnou většinou úspěšnou žádost o nesouhlas. K vyjádření nesouhlasu se ostatně její obličej hodil vynikajícím způsobem: její oči v nejmenším nebyly Tennysonovým „ domovem tiché modlitby“ a dolní část jejích tváří tvořila laloky, mezi nimiž se tísnily úzce sevřené rty, šmahem zavrhující všechno, co ohrožovalo její dva životní principy: první’ (a zde si vypůjčím Treitschkeho sarkastický výrok), že „ civilizace je mýdlo“ , a druhý: „ úctyhodné je to, co mě neuráží“ . Trochu se podobala bílému japončíku, přesně řečeno vycpanému japončíku, protože na prsou nosila malé pouzdro s kafrem jako preventivní prostředek proti choleře… takže všude tam, kde se zdržovala, se šířila jemná vůně kuliček proti molům.

„ Neznám ji.“

Vikář cítil pohrdavé odmítnutí a napadlo ho, co by se bylo stalo, kdyby byl milosrdný Samaritán narazil na paní Poulteneyovou místo na chudého pocestného.

„ Nepředpokládal jsem, že byste ji znala. To děvče je z Charmouthu.“

„ Děvče?“

„ Totiž nejsem si jist jejím stářím, žena, dáma asi třicetiletá. Snad starší. Nerad bych si dovolil hádat.“ Vikář si byl vědom, že začal s obhajobou nepřítomné dívky dost uboze. „ Ale skutečně politováníhodný případ. Naprosto si zasluhující vaší dobročinné pozornosti.“

„ Má vzdělání?“

„ Ano, zajisté. Připravovala se pro dráhu guvernantky. Byla guvernantkou.“

„ A co dělá teď?“

„ Myslím, že je bez místa.“

„ Proč?“

„ To je dlouhá historie.“

„ Rozhodně bych si ji ráda poslechla, než podniknu další kroky.“

30$

A tak se vikář zase posadil a sdělil jí, co věděl, či něco z toho (protože při statečném pokusu zachránit duši paní Poulteneyové se rozhodl raději uvést v nebezpečí svoji vlastní), co věděl o Sarah Woodruffové.

„ Otec té dívky byl nájemcem lorda Meritona blízko Beaminsteru. Byl to jen sedlák, ale muž výborných zásad a velice vážený ve svém okolí. Nanejvýš předvídavě umožnil dceři lepší výchovu, než by se dalo očekávat.“

„ Zemřel?“

„ Již před několika lety. Dívka se stala vychovatelkou u rodiny kapitána Johna Talbota v Charmouthu.“

„ Dostane od něho doporučení?“

„ Má milá paní Poulteneyová, jestliže jsem předtím naši rozmluvu dobře pochopil, jednáme o předmětu milosrdenství, nikoli o vhodné zaměstnankyni.“ Přikývla, což u ní znamenalo náznak omluvy, největší, na jaký se kdy zmohla. „ Bezpochyby je možné obdržet takový doporučující dopis. Odešla z jeho domu na vlastní žádost. Jistě si vzpomínáte na francouzskou bárku - myslím, že vyplula ze Saint Malo a ztroskotala pod Stonebarrow v té strašné vichřici vloni v prosinci. A jistě si také vzpomenete, že tři členové posádky se zachránili a byli přijati lidmi v Charmouthu. Dva z nich byli prostí námořníci. Třetí, jak jsem vyrozuměl, velel tomu plavidlu. Při prvním nárazu mu to zle pochroumalo nohu, ale chytil se stěžně a vlna ho vyplavila na břeh. Jistě jste o tom četla.“

„ S největší pravděpodobností. Nemám ráda Francouze.“

„ Kapitán Talbot, sám námořní důstojník, se s velkou laskavostí uvolil vzít na sebe péči… o cizího důstojníka. Ten nemluvil anglicky. A tak ho svěřili slečně Woodruffové, která mu tlumočila a starala se o něho.“

„ Ona mluví francouzsky?“ Rozrušení paní Poulteneyové nad tímto povážlivým odhalením málem připravilo vikáře o zbytek odvahy. Ale donutil se k úkloně a světácky se usmál.

„ Drahá madam, většina guvernantek mluví francouzsky. Není to jejich vina, že svět na nich vyžaduje podobné znalosti. Ale abychom se vrátili k tomu francouzskému džentlemenovi. Musím s politováním říci, že si to označení nezasloužil.“

„ Pane Forsythe!“

31$

Napřímila se, ale ne obzvlášť důrazně, aby snad její přísnost nezmrazila vyprávění chudáka vikáře.

„ Spěchám dodat, že se v domě kapitána Talbota neudála žádná nepřístojnost. Opravdu, pokud jde o slečnu Woodruffovou, nedošlo k ničemu takovému nikdy a nikde. Mám na to slovo pana Furseyho-Harrise. Zná všechny okolnosti mnohem lépe než já.“ Muž, na kterého narážel, byl vikářem v Charmouthu. „ Ale Francouzovi se podařilo vzbudit v slečně Woodruffové city. Když se mu noha zahojila, najal si kočár do Weymouthu, kde, jak se všeobecně předpokládalo, chtěl najít vhodnou loď, na které by se přeplavil domů. Dva dny nato požádala slečna Woodruffová velice naléhavě paní Talbotovou, aby jí dovolila z místa odejít. Jak mi bylo řečeno, snažila se paní Talbotová vyzvědět její důvody. Ale marně.“

„ A to jí dovolila odejít bez řádné výpovědi?“

Vikář, se obratně chopil příležitosti. „ Souhlasím s vámi bylo to od ní velmi pošetilé. Měla prokázat více soudnosti. Nepochybuji, že mít slečna Woodruffová moudřejší zaměstnavatelku, nebylo by k té smutné záležitosti vůbec došlo.“ Odmlčel se, aby dal paní Poulteneyové příležitost pochopit nevyřčenou poklonu. „ Abych byl stručný. Slečna Woodruffová odjela za Francouzem do Weymouthu. Její počínání je ovšem nanejvýš odsouzeníhodné, ale jak jsem byl informován, ubytovala se u své sestřenice.“

„ To ji v mých očích neomlouvá.“

„ Zajisté že ne. Musíte však mít na paměti, že se nenarodila jako dáma. Nižší třídy tolik nedají na dodržování všech náležitostí jako my. Kromě toho jsem opomněl říci, že Francouz nedodržel svůj slib. Slečna Woodruffová odjela do Weymouthu v přesvědčení, že se s ní ožení.“

„ Ale což to nebyl katolík?“

Paní Poulteneyová už se viděla jako osamělý Patmos uprostřed řádícího příboje papeženství.

„ Obávám se, že soudě podle jeho chování neměl žádnou křesťanskou víru. Bezpochyby ji přesvědčil, že je jedním z našich nešťastných souvěrců v té pomýlené zemi. Po několika dnech se vrátil do Francie, když předtím slíbil slečně Woodruffové, že jakmile si promluví se svou rodinou a opatří si novou loď - jedna z jeho dalších lží byla, že má být po svém návratu povýšen na kapitána - vrátí se přímo sem, do Lyme, ožení se s ní a vezme si ji s sebou. Od té doby na něho čeká.

32$

je nad slunce jasnější, že ten člověk byl bezcitný podvodník. Bezpochyby doufal, že se mu ve Weymouthu podaří s tím ubohým stvořením něco strašného. Ale když vzhledem k jejím pevným křesťanským zásadám poznal marnost svého počínání, sedl na loď.“

„ A co se s ní stalo potom? Přece ji paní Talbotová nevzala zpátky?“

„ Madam, paní Talbotová je poněkud excentrická dáma. Nabídla se, že tak učiní. Ale teď přejdu k smutným následkům té historie. Slečna Woodruffová není šílená. Zdaleka ne. Je naprosto schopna vykonávat jakékoli povinnosti, které jí budou uloženy. Ale trpí vážnými záchvaty melancholie. Zčásti se dají nepochybně přičíst výčitkám svědomí. Ale také, obávám se, utkvělé iluzi, že poručík je čestný člověk a jednoho dne se pro ni vrátí. Patrně proto je ji často vidět, jak bloudí po mořském břehu a kolem všech přístupů k moři u našeho města. Sám pan Fursey-Harris se snažil vyložit té ženě beznadějnost jejího počínání, o nepřístojnosti takového chování ani nemluvě. Abych neobcházel kolem horké kaše, madam, je mírně vyšinutá.“

Rozhostilo se ticho. Vikář se svěřil pohanskému bohu - náhodě. Cítil, jak paní Poulteneyová v duchu rozvažuje. Její mínění o sobě samé vyžadovalo, aby projevila rozhořčený odpor při pouhém pomyšlení vpustit takovou osobu do svého domu. Ale ani na Boha nesměla zapomínat.

„ Má příbuzné?“

„ Pokud vím nikoli.“

„ Jak se živila od doby, co…?“

„ Velmi uboze. Pokud je mi známo, trochu se živila šitím. Myslím, že paní Tranterová jí dávala takovou práci. Ale hlavně žila z úspor, které získala ve svém bývalém zaměstnání.“

„ Tak tedy schraňovala.“

Vikář si zase vydechl.

„ Přijmete-li ji, madam, myslím, že bude doslova zachráněna.“ Pak vynesl svůj trumf. „ A snad - i když mi nepřísluší soudit vaše svědomí - i ona může zachránit.“

Paní Poulteneyová měla náhle omamnou nebeskou vidinu; spatřila v duchu lady Cottonovou s jejím svatouškovským nosem, úplně vyvedenou z míry. Zamračila se a upřela oči na hustý vysoký koberec.

„ Uvítala bych, kdyby mě pan Fursey-Harris navštívil.“

33$

Týden nato skutečně přišel v doprovodu lymeského vikáře; usrkával madeiru, mnohé řekl - a o ledačems pomlčel, jak mu jeho církevní kolega doporučil. Paní Talbotová dodala nekonečný doporučující dopis, který napáchal víc škody než užitku, protože v něm k své hanbě opomněla dostatečně odsoudit vychovatelčino počínání. Jedna věta zvlášť rozzlobila paní Poulteneyovou. Zněla: „ Monsieur Varguennes byl člověk s nesporným šarmem a kapitán Talbot si přeje, abych Vám připomněla, že život námořníka není nejlepší školou morálky.“ Také ji nezajímalo, že slečna Sarah je „ obratnou a svědomitou učitelkou“ nebo že „ moje děti ji hluboce postrádají“ . Ale očividná pokleslost morálních měřítek paní Talbotové a její bláhová sentimentalita nakonec dívce u paní Poulteneyové pomohly: viděla v tom pro sebe výzvu.

A tak se Sarah, doprovázena vikářem, přišla představit. Paní Poulteneyové se od začátku vskrytu líbila, protože vypadala tak ušlápnutá, tak zdrcená okolnostmi. Pravda, vyhlížela podezřele spíše na pětadvacet - a skutečně jí víc nebylo - než na třicet či víc. Ale její zármutek byl naprosto očividný, což dokazovalo, že jde o hříšnici, a paní Poulteneyová nechtěla mít pranic společného s někým, kdo by nepatřil jasně do této kategorie. A také tu byla její rezervovanost - paní Poulteneyová se rozhodla vyložit si ji jako němou vděčnost. Kromě toho měla stará dáma bohaté zkušenosti se služebnictvem, které ji opustilo, a děsila se zvláště drzosti a hubatosti, což se v jejích představách rovnalo především nebezpečí, že bude oslovena dříve, než sama osloví, a že její přání budou předem uhodnuta, takže nebude mít to potěšení dotazovat se, proč předem uhodnuta nebyla.

Pak na vikářův návrh nadiktovala dopis. Rukopis byl vynikající, pravopis bez chyby. Nastražila důmyslnější léčku. Podala dívce bibli a vyzvala ji, aby četla. Paní Poulteneyová už předem věnovala značnou péči výběru příslušného textu; tonula v žalostné nejistotě mezi Žalmem 119 („ Blahoslavení ti, kteříž jsou ctného obcování“ ) a Žalmem 140 („ Vysvoboď mne, Hospodine, od člověka zlého“ ). Nakonec se rozhodla pro první z nich; a naslouchala nejen čtoucímu hlasu, ale také pásla po nejmenším osudném náznaku, že si čtenářka slova žalmistova nebere příliš k srdci.

Sářin hlas byl pevný, spíše hluboký. Ozývaly se v něm náznaky venkovského přízvuku, ale v oněch dnech nebyl ještě

34$

panský přízvuk tou důležitou společenskou rekvizitou, jakou se stal později. Ve sněmovně lordů byli muži, dokonce vévodové, kteří si dosud zachovali přízvuk své rodné provincie, a nikdo proto o nich nesmýšlel hůř. Snad to byl rozdíl proti bezduchému koktání paní Fairleyové, co nejdřív uspokojilo paní Poulteneyovou.

„ Vyslyšiž mne, ó Hospodine, abych ostříhal ustanovení tvých!“ Ale hlas ji okouzlil; stejně způsob, jakým četla.

Došlo na krátký výslech.

„ Pan Forsyth mi sdělil, že dosud vzpomínáte na tu cizí osobu.“

„ Nepřeji si o tom mluvit, ma’m.“

Kdyby se některá ze služebných byla opovážila říci něco takového paní Poulteneyové, následovalo by Dies Irae. Ale to zde bylo řečeno otevřeně, beze strachu, a přec uctivě; pro jednou si paní Poulteneyová nechala ujít příležitost k důkladnému kázání.

„ Nestrpím ve svém domě francouzské knihy.“

„ Nemám Žádné. Ani anglické, ma’m.“

Mohu dodat, že žádné neměla, protože je všechny prodala.

„ Ale máte přece bibli?“

Dívka zavrtěla hlavou. Vikář zakročil. „ O to se postarám, má milá paní Poulteneyová.“

„ Bylo mi řečeno, že pravidelně navštěvujete služby boží.“

„ Ano, ma’m.“

„ Pokračujte v tom, Bůh nás utěšuje ve všech protivenstvích.“

„ Snažím se sdílet váš názor, ma’m.“

Paní Poulteneyová položila nejtěžší otázku, ačkoliv ji vikář předem žádal, aby se na nic takového neptala.

„ Co když… se ta osoba vrátí? Co pak?“

Ale Sarah zvolila zase ze všech možností tu nejlepší: mlčky zavrtěla skloněnou hlavou. Paní Poulteneyová už byla tak příznivě naladěna, že v tom viděla důkaz němého pokání.

A tak se vydala na cestu svého dobrého skutku.

Nenapadlo ji ovšem ptát se, proč Sarah, která odmítla nabídky mnohem mírnějších křesťanských duší, než byla paní Poulteneyová, si přeje vstoupit právě do jejího domu. Mělo to dva velmi prosté důvody, Za prvé poskytoval Marlborough House nádhernou vyhlídku na Lymeskou zátoku. Druhý důvod byl prostší. Zbývalo jí všehovšudy už jen sedm pencí.

35$

«7»

•••

Mimořádná produktivita v moderním průmyslu… umožňuje neproduktivní zaměstnání stále větší části dělnické třídy a tím i v stále větším stupni rozmnožování staré instituce domácích otroků pod názvem služebnictva včetně sluhů, služek, lokajů atd.

MARX: KAPITÁL (1867)

•••

Když Sam rozhrnul záclony, zaplavilo ráno Charlese, jak by si paní Poulteneyová - v tu dobu ještě slyšitelně spící byla přála, aby ji, až jednou zemře, zaplavilo po příslušné pauze světlo ráje. Přibližně tucetkrát za rok poskytuje klima mírného dorsetského pobřeží takové dny - ne jenom příjemné, vlažné, poněkud se vymykající ročnímu období, ale nádherné záchvěvy středomořského tepla a světla. V oněch dnech se příroda tak trochu zblázní. Pavouci, kteří by měli spát zimním spánkem, pobíhají po rozpálených listopadových skalách, kosi zpívají v prosinci, petrklíče vyrážejí v lednu a březen napodobuje červen.

Charles se posadil, strhl si noční čepičku, poručil Samovi, aby otevřel okno dokořán, a pak, s rukama opřenýma za zády, užasle hleděl do slunečního světla, proudícího do pokoje. Lehká melancholie, která ho tísnila předešlého dne, jako by se rozplynula s mraky. Cítil, jak se teplý vzduch protahuje jeho napůl rozhalenou noční košilí a hladí ho na holém hrdle. Sam tu stál a brousil si břitvu a z měděného džbánu, který s sebou přinesl, stoupala lákavá pára s jakousi proustovskou schopností evokace - tolik podobných šťastných dnů, tolik jistoty v otázkách postavení, pořádku, klidu, civilizace I Dole projížděl ulicí nějaký jezdec a kopyta jeho koně mírumilovně klapala po dláždění směrem k moři. Smělejší závan větru pohnul ošumělými sametovými záclonami na okně; ale v tom světle dokonce i ty záclony vypadaly krásně. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Svět bude vždycky takový, vždycky jako tato chvíle.

Ozval se klapot kopýtek, směs bečení a naříkavého kňourání. Charles vstal a vyhlédl z okna. Stáli tam spolu dva staříci ve vyšívaných nabíraných halenách a bavili se. Jeden z nich byl ovčák a opíral se o pastýřskou hůl; uprostřed ulice přešlapoval neklidně asi tucet ovcí a ještě víc jehňat. V roce 1867 vypadaly takové pozůstatky lidového kroje ze zapadlých

36$

časů staré Anglie už velmi pitoreskně, i když ještě nebyly vzácné; v každé vesnici se našel přibližně tucet starých lidí, kteří chodili v halenách. Charles zalitoval, že neumí kreslit. Opravdu, venkov je báječný. Obrátil se k sluhovi.

„ Čestné slovo, Same, v den, jako je dnešní, bych dokázal uvažovat o tom, že už se nikdy na Londýn ani nepodívám.“

„ Jestli tu budete dýl postávat v tom průvanu, pane, taky že to tak dopadne.“

Jeho pán mu věnoval ostrý pohled. Strávili už spolu se Samem čtyři roky a znali jeden druhého o dost lépe, než tomu bývá u partnerů, jejichž spojení je považováno za intimnější.

„ Same, tys už zase pil.“

„ Ne, pane.“

„ Ten nový pokoj je lepší?“

„ Ano, pane.“

„ A hostinec?“

„ Docela ujde, pane.“

„ Quod est demonstrandum. Máš náladu pod psa v den, kdy by zpíval i největší ubožák. Ergo, pil jsi.“

Sam zkoušel ostří hrozivě vyhlížející břitvy na svém malíčku, ale výraz jeho tváře napovídal, že co nevidět změní úmysl a vyzkouší ji na vlastním hrdle, nebo možná na hrdle svého usmívajícího se pána.

„ Je to ta kuchyňská ficka od paní Tranterový, pane. Ale já se kvůli takový nebudu…“

„ Polož laskavě tu břitvu. A vyjadřuj se jasněji.“

„ Potkám ji. Támhle dole.“ Ukázal palcem z okna. „ A křičí na mě přes ulici.“

„ A co prosím křičela?“

Samův obličej vyjadřoval hluboké rozhořčení. „ Nemáte na prodej pytel sazí?“ Významně se odmlčel. „ Tohle, pane.“

Charles se zazubil.

„ Znám to děvče. Ta v těch šedých šatech? Co nestojí ani za ohlédnutí?“ To nebylo od Charlese pěkné, jelikož mluvil o děvčeti, které předešlé odpoledne zdravil smeknutím klobouku, a tedy stvoření jistě z nejpohlednějších, jakými se Lyme mohl chlubit.

„ Není zrovna vošklivá. Aspoň na pohled,“

„ Ach tak. Amor není cockneyům nakloněn.“

37$

Sam se na něho rozhořčeně podíval. „ Tý bych se nedotk ani pohrabáčem! Zatrápená dojička!“

„ Doufám, že jsi opravdu a doslova chtěl říct trápená, Same. Snad ses, jak často tvrdíš, narodil v kořalně - „

„ Hned vedle, pane.“

„ Tedy v nejbližší blízkosti kořalny, ale nehodlám ti trpět její jazyk, a k tomu v den, jako je dnešní.“

„ To já kvůli tý vostudě, pane Charles. Všecky podomci to slyšeli.“ Jelikož „ všecky podomci“ sestávali ze dvou osob, z nichž jedna byla hluchá jako pařez, projevil Charles jen málo sympatie. Usmál se a pak pokynul Samovi, aby mu nalil horkou vodu.

„ A teď mi přines snídani, buď tak hodný. Dnes ráno se oholím sám. A objednej mi dvojitou porci vdolečků.“

„ Ano, pane.“

Ale Charles zastavil nabručeného Sama u dveří a zamával na něho hrozivě holičskou štětkou.

„ Venkovské dívky jsou příliš bojácné, než aby drze pokřikovaly na vznešené londýnské pány - pokud je někdo předtím pořádně nedopálil. Mám vážné podezření, Same, že sis poněkud dovoloval. Ale jestli teď místo toho nebudeš obratem zpátky s mou snídaní, umístím já svou botu právě doprostřed zadní části tvé nanicdobré anatomie.“

Nato se dveře zavřely, a to nepříliš zlehka. Charles na sebe zamrkal do zrcadla. A najednou přidal svému obličeji deset let navíc; zbyla jen vážnost, slavnostní výraz mladého pater familias. Pak se Charles shovívavě zasmál svým vlastním grimasám a radosti, která za tím vězela; už uklidněný věnoval se zaujatě pozorování svých rysů. Obličej měl opravdu velmi pěkně utvářený - široké čelo, knír černý stejně jako vlasy, teď po sejmutí noční čepičky pocuchané - takže působil mladší, než ve skutečnosti byl. Pleť měl příslušně bledou - i když ne natolik jako někteří jiní londýnští džentlmeni, protože v oné době nebyla opálená pleť vůbec žádoucím symbolem sociálně sexuálního statutu, nýbrž právě naopak: bylo to znamení nízkého sociálního původu. Ale při bližším zkoumání vyhlížel ten obličej ve chvíli jako tato poněkud pošetile. Charlese zase zaplavil pocit podráždění z předešlého dne. Zbaven konvenční masky pro styk s vnějším světem, to byl obličej příliš nevinný; příliš málo toho dokázal. Jen dórický nos a šedá chladné oči

38$

stály za povšimnutí. Dobrý rod a znalost sebe samého, to obojí se mu nesporně nedalo upřít.

Začal ten dvojaký obličej natírat mýdlovou pěnou.

Sam byl asi o deset let mladší než Charles; na dobrého sluhu byl příliš mladý a kromě toho řádně roztržitý, hádavý, ješitný a měl přehnané představy o své mazanosti. Ze všeho nejraději postával se stéblem trávy nebo kouskem petrželové nati zastrčeným v koutku úst, a často si hrál na znalce koní nebo začal chytat vrabce pod síto, zrovna když na něho křičeli, že je ho nahoře zapotřebí.

Nám ovšem kterýkoli cockneyský sluha jménem Sam připomíná nesmrtelného Wellera, a zcela zaručeně i tento Sam se vynořil ze stejného prostředí. Ale od doby, kdy se Pickwickovci poprvé zablyštěli ve světě, uplynulo už třicet let. Samova láska ke koním nebyla příliš hluboká. Podobal se v tom spíše modernímu dělníku, který si představuje, že výborná znalost aut je znamením sociálního vzestupu. Dokonce věděl o Samu Wellerovi, ne z knihy, ale z jejího jevištního zpracování. A věděl také, že se časy změnily. Jeho generace cockneyů už byla o kus dál. Potuloval se po stájích především proto, aby ukázal všem těm venkovským podomkům a poskokům, s kým mají tu čest.

V polovině století se objevil na anglické scéně nový typ dandyho. Stará odrůda z vyšších tříd, poněkud degenerovaní potomci „ krasavce“ Brummela, byla známa jako „ elegáni“ . Ale noví mladí úspěšní řemeslníci a po lepším bydle šilhající vrstva panských služebníků jako Sam statečně vytáhla do tohoto boje. Sami elegáni jim říkali „ snobové“ . V tomto omezeném, lokálním slova smyslu byl Sam velmi dobrou ukázkou snoba. Měl výborný čich p o styl oblékání, stejně jako „ frajeři“ a „ páskové“ dvacátého století. Většinu mzdy utrácel za oblečení. A ve způsobu, jakým se snažil změnit svou výslovnost, projevovaly se ještě jiné příznaky této nové třídy.

Známá neschopnost Sama Wellera, rozlišit v mluvené angličtině v od w, po staletí neklamný znale Londýňana z lidu, byla v roce 1870 už ve stejném opovržení u snobů jako u buržoazních spisovatelů, kteří její pomocí ještě po nějaký čas zcela nesprávně charakterizovali cockneye ve svých románech. Snob v oné době zápasil mnohem více s aspirálami; byl to úmorný zápas a v Samově případě mnohem častěji ztracený

39$

než vyhraný. Ale že Sam používal „ h“ , kde nemělo být, a ve slovech, kam patřilo, je vynechával, nepůsobilo vlastně komicky. Byl to příznak sociálního převratu, a to právě Charlesovi unikalo.

Snad to bylo tím, že Sam přinášel do jeho života cosi velmi důležitého - denní příležitost ke klábosení a k návratu do školních let, kdy Charles mohl tak říkajíc hovět své charakteristické a politováníhodné zálibě v důmyslných slovních hříčkách a vtipných improvizacích: byl to humor založený s podivně odpuzující čistotou na privilegiích vzdělání. Ale ačkoliv Charlesův postoj zdánlivě přidává další polínko k beztak už dost velkému bezpráví ekonomického vykořisťování, musíme zdůraznit, že v jeho poměru k Samovi se projevoval jistý druh náklonnosti, lidský vztah o mnoho lepší než ledová bariéra, kterou tak mnoho nových zbohatlíků v době zbohatlíky oplývající tehdy vytyčovalo mezi sebou a svým služebnictvem.

Charles měl ovšem za sebou mnoho generací lidí zvyklých zacházet se sloužícími. Zbohatlíci nic takového neměli - naopak, velmi často byli dětmi služek a sluhů. Charles si nedovedl život bez služebnictva představit. Zbohatlíci to dovedli, a proto velmi tvrdě a neústupně bděli nad tím, aby se respektovalo jejich společenské postavení. Snažili se své služebnictvo přeměnit ve stroje, zatímco Charles velmi dobře věděl, že v Samovi má také společníka - svého Sancho Panzu, hlas frašky, podpírající jeho duchovní uctívání Ernestiny-Dulciney. Zkrátka, držel si Sama, protože ho jeho počínání často bavilo; ne proto, že se nedal najít lepší „ stroj“ .

Rozdíl mezi Samem Wellerem a Samem Farrowem (to jest rozdíl mezi lety 1836 a 1867) byl však především v tom, že první z nich byl ve své úloze šťastný, druhý ji jenom snášel. Weller by byl na vtip s pytlem sazí přišil slovní záplatu, a to pěkně peprnou. Sam se urazil, „ zvedl vobočí“ a otočil se zády.

40

«8»

•••

{Kde rostl strom, je hlubina..

Ó země, změn cos viděla!

Kde ulice zní zvesela,

bývala mořská tišina.

Z hor stíny jsou a putují

jak mlžná horstva za stíny;

jak světů dálné končiny,

jak mraky, jež se vzdalují.}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

{Ale nechcete-li dělat nic a požívat přitom všeobecné vážnosti, je nejlepší záminkou pracovat na nějaké hlubokomyslné studii.}

LESLIE STEPHEN: ČRTY Z CAMBRIDGE (1865)

•••

Sam nebyl toho rána v Lyme jediný, kdo chodil se zasmušilým obličejem. Ernestina se probudila v náladě, kterou příslib nádherného počasí venku jenom zhoršoval. Její nevolnost nebyla nic mimořádného, ale za nic na světě se její důsledky nesměly dotknout Charlese. A tak, když se v deset hodin, jak povinnost kázala, dostavil do domu tety Tranterové, uvítala ho pouze tato dáma. Ernestina prý strávila poněkud neklidnou noc a přeje si odpočívat. Nechtěl by se snad stavit ještě jednou na čaj, kdy už jí bude bezpochyby lépe?

Když teta ve vší zdvořilosti záporně zodpověděla Charlesovy znepokojené dotazy - nebylo by snad radno zavolat lékaře? - odporoučel se. Nařídil Samovi, aby opatřil nejlepší květiny, jaké dostane, a zanesl je do domu rozkošné nemocné, přičemž mu dovolil, ba doporučil, aby věnoval květ nebo dva za svou osobu mladé dámě tak zaujaté proti sazím, a po této lehké povinnosti mu udělil na ten den za odměnu volno. Pak začal uvažovat, co s vlastním volným časem.

Nemusel se dlouho rozmýšlet. V zájmu Ernestinina zdraví by byl ovšem jel kamkoli, ale nutno přiznat, že právě pobyt v Lyme Regis činil z jeho předmanželské povinnosti věc přímo rozkošně snadnou. Stonebarrow, Black Ven, Ware Cliffs tato jména vám možná nic neřeknou. Ale Lyme leží uprostřed vzácného naleziště kamene známého jako modrý lias. Pro člověka, který se zajímá jen o vzhled krajiny, není na tom

41$

kameni nic přitažlivého. Jeho barvou je temně špinavá šeď, učiněné zkamenělé bláto, takže je mnohem spíš odpudivý než malebný. Je také zrádný, protože vrstvy, v nichž je uložen, jsou křehké a mají sklon k posuvu. Na oněch dvanácti mílích modrého liasu bylo odplaveno víc půdy do moře než téměř kdekoli jinde v dějinách Anglie. Ale právě jeho pohyblivost a mimořádná vhodnost k uchovávání otisků z něho dělají Mekku britských paleontologů. Za posledních sto let byl nejčastěji se vyskytujícím živočichem na tomto břehu člověk ozbrojený geologickým kladívkem.

Charles už také navštívil tehdy patrně nejslavnější obchod v Lyme - obchod se zkamenělinami, založený pozoruhodnou Mary Anningovou, ženou bez formálního vzdělání, ale s geniálním smyslem pro objevování dobrých - a v mnoha případech dosud nepopsaných - exemplářů. Byla první, kdo spatřil kosti Ichihyosaura platyodona; a je skutečně ostudou britské paleontologie, že ačkoliv mnoho vědců oněch dnů vděčně užívalo jejích nálezů k založení vlastního objevitelského věhlasu, ani jeden z místních nálezů nenese specifikum anningii. Této místní pamětihodnosti složil Charles svou poklonu - a zároveň i něco ze své hotovosti, protože si naléhavě přál, aby lilijice a různí amoniti zdobili vitríny lemující stěny jeho pracovny v Londýně. Jedna věc ho však přece zklamala, a to, že obchod mohl nabídnout jen málo exemplářů z oboru, na který se Charles právě tehdy specializoval.

Zaujali ho ostnokožci - Echinodermata, zvláště fosilní ježovky. V Anglii je někdy nazývají tests, z latinského těsta, což znamená schránka, a v Americe jim říkají písečné dolary. Ježovky jsou tvarově velmi různorodé, i když vždy dokonale symetrické, a vyznačují se jemně rýhovaným povrchem. Nemluvě o vědecké hodnotě těchto zkamenělin (vertikální, kolmo na sebe navazující generační řada získaná na Beachy Head brzy po roce 1860 byla jedním z prvních praktických důkazů vývojové teorie) jsou to překrásné malé předměty. K jejich půvabům přispívá, že bývá velmi obtížné je nalézt. Člověk může hledat celé dny a nenajít ani jediný otisk. A na ráno, kdy potom najde dva nebo tři, si ještě dlouho vzpomíná. Snad k nim Charlese nevědomky přitahovala právě okolnost, že měl času nazbyt, že byl ve skutečnosti rozeným amatérem. Měl ovšem své vědecké důvody a s lidmi, zaujatými stejným koníčkem, by byl patrně pohoršené pro

42$

hlásil, že Echinodermata byla dosud „ žalostně zanedbávána“ . Je to známé ospravedlnění všech, kdo tráví příliš mnoho času na příliš úzce vymezeném poli. Ale ať byly jeho motivy jakékoli, upnul se celým srdcem k ježovkám.

Ježovky se však nenacházejí v modrém liasu, ale ve vrstvách křemene ležících nad ním a majitel obchodu zkamenělinami Charlesovi poradil, že nejvíc naděje na úspěch poskytuje oblast západně od města a že nálezy nemusí být nutně na břehu. Asi půl hodiny po své návštěvě u tety Tranterové ocitl se Charles zase na Valu.

Velké molo nebylo toho dne zdaleka opuštěné. Rybáři tu natírali čluny smolou, spravovali sítě, drátovali koše na kraby a raky. Přišli sem i zámožnější lidé, časní návštěvníci z řad domácích usedlíků, kteří se nečinně procházeli podél ještě vzdutého, teď ale už klidného moře. Po ženě hledící tak upřeně do dálky nebylo, jak si Charles povšiml, ani stopy. Dále však už na ni nebo na Val nemyslel a vydal se rychlým pružným krokem, tolik se lišícím od jeho obvyklé pohodlné městské chůze, po břehu pod Wareskými útesy směrem k svému cíli.

Dnešní pozorovatel by se asi usmál, kdyby ho viděl, jak pečlivě je na svou činnost vypraven. Na nohou měl těžké okované boty a kamaše z voskovaného plátna, do nichž byly zastrčeny pumpky ze silného flanelu. Oblek doplňoval těsný a nesmyslně dlouhý kabát, plátěný klobouk se zdviženou krempou neurčité béžové barvy, masívní hůl z jasanového dřeva, kterou si koupil cestou na molo, a objemný batoh, z něhož byste byli vytřásli pořádně těžký náklad kladívek, obalů, notesů, různých škatulek, sekyrek a bůhvíčeho ještě. Nic nám není tak nepochopitelné jako tato viktoriánská metodičnost; nejlépe (a také nejsměšněji) je zachycena v radách tak štědře udílených cestovatelům v raných vydáních baedekerovských cestovních průvodců. Kde - napadá nás zůstala potom radost z cestování? Jak mohl například Charles nepoznat, že lehké oblečení by bylo o mnoho pohodlnější? Že klobouk je zbytečný? Že těžké okované boty jsou na pláži poseté oblázky asi tak vhodné, jako by byly brusle?

Nám se to směje. Ale snad je něco podivuhodného v té schopnosti oddělit, co je nejpohodlnější, od toho, co se nejvíc doporučuje. A znovu tu narážíme na ono jablko sváru mezi

43$

stoletími; máme se řídit povinností,*& či nikoli?

[& Měl bych tu raději jako připomínku, že viktoriánský agnosticismus a ateismus (na rozdíl od moderního) vycházel zásadně z teologických dogmat, citovat slavný epigram George Eliotové: „ Bůh je nepředstavitelný, nesmrtelnost neuvěřitelná, ale povinnost absolutní a kategoricky závazná.“ O to závažnější, dalo by se dodat, v přítomnosti tak strašného dvojího selhání víry.]

Pohlížíme-li na tuto posedlost být oblečen, jak se sluší a patří, být připraven na všechny eventuality jako na pouhou omezenost, jako na slepotu ke všemu empirickému, dopouštíme se myslím vážného - či spíše nevážného - omylu, pokud jde o naše předky; byli to právě muži ne nepodobní Charlesovi, stejně přes míru navlečení a všemožnou výzbrojí obtížení, jako byl on toho dne, kdo položili základy celé naší moderní vědy. Jejich pošetilost v tomto ohledu byla pouze symptomem jejich vážnosti v otázce mnohem důležitější. Cítili, že soudobé představy o světě jsou velmi nedostatečné, uvědomovali si, že jejich výhled na skutečnost je zastřen konvencí, náboženstvím, sociální stagnací; věděli zkrátka, že se musí pustit na cestu objevů a že každý takový objev je nesmírně důležitý pro budoucnost člověka. Nám se zdá (pokud netrávíme svůj život v laboratoři), že už nemáme co objevit a že jediné a nejdůležitější, co se nás týká, je dnešní lidská přítomnost. Že je to pro nás o to lepší? Snad. Ale nejen nám samým bude náležet konečný úsudek.

Takže bych sotva měl chuť smát se Charlesovi, jak se skláněl a poklepával a zkoumal krok za krokem celou tu cestu podél břehu, jak asi podesáté se snažil překročit příliš velkou vzdálenost mezi balvany a natáhl se nedůstojně na záda. Ne že by to Charlesovi bylo příliš vadilo, protože den byl krásný,- otisků v liasu dostatek a kolem dokola ani živá duše.

Moře jiskřilo, racci křičeli. Hejno velkých ptáků, ústřičníků obecných, s černým a bílým peřím a oranžově zbarvenýma nohama, jako by zvěstovalo jeho příchod. Míjel vábivé kaluže mezi skalami a jeho mozek začaly pokoušet kacířské myšlenky - nebylo by zábavnější, ne, ne, vědecky hodnotnější, kdyby se věnoval mořské biologii? Vzdal by se třeba i Londýna, žil by v Lyme… ale to by Ernestina nikdy nepřipustila. Nadešel dokonce, jak rád zaznamenávám, i čistě lidský okamžik, kdy se Charles pozorně rozhlédl, ujistil se, že je úplně sám, a pak se opatrně zbavil těžkých bot, kamaší i ponožek. Okamžik

44$

připomínající školní časy, kdy se pokoušel rozpomenout se na verš z Homéra, který by z této chvíle udělal něco připomínajícího antiku; ale v tu chvíli rozptýlilo jeho pozornost odhodlání ulovit malého ráčka, který se chtěl právě potopit, když na jeho bdělé vypoulené oči padl pod vodou gigantický lidský stín.

Stejně jako se na Charlese snad díváte svrchu pro jeho přetíženost všemožnou výstrojí, pohrdáte jím možná také pro jeho nedostatek specializace. Ale musíte si uvědomit, že přírodopis neměl ještě tenkrát tu pejorativní příchuť úniku od skutečnosti, ba dokonce úniku do sentimentality, jakou má dnes. Charles byl dosti spolehlivým ornitologem a navrch i slušným botanikem. Snad by byl udělal lépe, kdyby byl zůstal slepý ke všemu, co nebylo zkamenělinou jeho ježovek, či věnoval se výhradně zkoumání postupu, jakým se po světě rozrostly mořské chaluhy, máme-li na mysli čistě vědecký pokrok. Ale vzpomeňte si na Darwina, na jeho Cestu kolem světa na lodi Beagle. Kniha O vzniku druhů je triumf zobecnění, nikoli specializace. A dokonce i kdybyste mi mohli dokázat, že druhá metoda by pro Charlese jakožto málo nadaného vědce byla bývala výhodnější, pořád ještě bych tvrdil, že první byla lepší pro Charlese jako lidského tvora. Není pravda, že by amatéři neměli strkat do všeho nos. Měli by strkat do všeho nos a nedat na vědecké primadony; takoví lidé by zavřeli nejraději celý svět do úzkých oddělených cel.

Charles se nazýval darwinistou, a přece Darwinovi ve skutečnosti neporozuměl. Ale to dokonce v plném rozsahu nedokázal ani sám Darwin. Tento génius nerozmetal nic menšího než Linného Scalae Naturae, tento žebříček přírody, jehož úhelným kamenem, pro něho stejně podstatným jako Kristovo božství pro teologii, byla téže „ nulla species nova“ . Na světě se nemůže objevit nový druh. Zmíněný princip vysvětluje Linnéovu posedlost tříděním a pojmenováním, posedlost proměňovat ještě existující svět v zkamenělinu. Dnes na to můžeme pohlížet jako na předem odsouzený pokus stabilizovat a fixovat, co je ve skutečnosti nepřetržitý proud, a zdá se zcela pochopitelné, že Linné se nakonec zbláznil. Uvědomil si, že se ocitl v labyrintu, ale nevěděl, že je to labyrint, jehož zdi a chodby se bez ustání mění. Dokonce ani Darwin se nikdy úplně nezbavil pout tohoto Švéda, a tak

45$

těžko můžeme vyčítat Charlesovi myšlenky, které ho napadaly při pohledu na vrstvy liasu v útesech nad jeho hlavou.

Věděl, že mília species nova je nesmysl. Ale přece viděl v soustavě vrstev nesmírně uklidňující obraz spořádanosti života. Snad by byl mohl spatřovat velmi současný sociální symbol v tom, jak se ty šedomodré výběžky oddrolovaly. On však viděl jakousi velebnou budovu času, kde nezbadatelné zákony (a proto dobrotivě božské, protože kdo by mohl tvrdit, že pořádek není největším dobrodiním lidstva?) jsou uspořádány tak, aby zabezpečily přežití nejschopnějším a nejlepším, exempli gratia Charlesu Smithsonovi, který tu v tento krásný jarní den je sám, dychtivý a zvídavý, chápavý a vnímavý, pozorující a vděčný. Co mu ovšem unikalo, byl závěr k úsudku o zhroucení přírodního žebříčku: aby nový druh mohl vzniknout, staré druhy mu velmi často musí udělat místo. Nutnost osobního zániku si uvědomoval. Každý viktorián si byl vědom této skutečnosti. Ale myšlenka na obecný zánik chyběla v jeho představách tak dokonale jako sebemenší mráček na obloze nad jeho hlavou. A přece, když si konečně natáhl ponožky a kamaše a obul boty, držel brzy nato v ruce konkrétní důkaz možnosti takového zániku.

Byl to neobyčejně pěkný úlomek liasu s otisky amonitů, dokonale jasnými, těmito mikrokosmy makrokosmů, které se podobaly vířícím galaxiím, křížícím si navzájem cestu na pětadvaceti centimetrech skalního úlomku. Napsal, jak povinnost kázala, štítek s datem a místem nálezu a pak v myšlenkách odbočil od vědy - tentokrát k lásce. Rozhodl se, že věnuje svůj nález po návratu Ernestině. Kámen byl pěkný a jistě se jí bude líbit; a brzy se k Charlesovi ostatně vrátí i s jeho majitelkou. A co bylo ještě lepší, zvětšená váha, kterou bude Charles muset nést na hřbetě, přidávala k hodnotě daru i hodnotu vynaložené námahy. Povinnost, to příjemné přizpůsobení se duchu doby, zvedla své přísné čelo.

Zároveň si však Charles uvědomil, že se tu zdržel mnohem dále, než měl v úmyslu. Rozepnul si kabát a vytáhl stříbrné kapesní hodinky. Dvě hodiny! Rychle se ohlédl a viděl, že vlny omývají útes vzdálený asi půldruhé míle. Nehrozilo mu nebezpečí, že by mu příliv odřízl cestu, protože přímo před sebou viděl příkrou, ale bezpečnou stezku na útesy a do hustých lesů nad nimi. Po břehu se však už vrátit

46

nemohl. Ostatně si naplánoval, že půjde po této stezce, ale chtěl k ní dojít rychle a vystoupit nahoru do míst, kde začínaly vrstvy křemene. Aby se potrestal za svou loudavost, nasadil na stezce příliš ostré tempo a musel si sednout, aby se zotavil, důkladně zpocený pod tím hrozným flanelem. Slyšel však poblíž bublat potůček a utišil žízeň; namočil kapesník, otřel si obličej a pak se začal rozhlížet.

47$

«9»

•••

{…to srdce, které znám,

sotva kdy bylo k lásce vyvolené,

něco se na jeho dně třpytí tam:

cizí a neklidné a nezkrocené.}

MATHEW ARNOLD: ROZLOUČENÍ (1853)

•••

Uvedl jsem dva nejzřejmější důvody, proč se Sarah Woodruffová přišla představit paní Poulteneyové. Ale Sarah nepodléhala snadno rozumovým důvodům, ani instinktivně, a tak tu určitě musela být i řada důvodů jiných, vždyť Sarah dobře věděla, jaké pověsti se těší paní Poulteneyová v méně vznešených lymeských kruzích. Jeden den ještě váhala a pak se šla poradit s paní Talbotovou. Paní Talbotová byla nepříliš prozíravá mladá žena. A přestože si přála vzít dívku zpátky vždyť jí to dokonce před časem naléhavě nabízela - uvědomovala si, že Sarah je v tu dobu neschopná vytrvalé, celodenní pozornosti ke svým svěřencům, jak ji vyžadují povinnosti guvernantky. A přece by jí byla stále ještě velmi ráda pomohla.

Věděla, že Sarah je bez haléře; často v noci bděla a představovala si výjevy z romantičtější literatury svého mládí, scény, v nichž hladovějící hrdinky ležely jako ubohé hromádky na sněhem pokrytých schodech nebo skomíraly v horečce v nějaké holé chatrči s děravou střechou. Ale jeden obraz skutečná ilustrace z dojemných povídek spisovatelky paní Sherwoodové - shrnoval její nejhlubší obavy. Pronásledovaná žena skáče z útesu. Křížící se blesky osvětlují kruté hlavy pronásledovatelů nahoře na skále. Ale nejhorší ze všeho jsou k hrůznému výkřiku otevřená ústa v smrtelně bledém obličeji té ztracené duše a to, jak její plášť vlaje ve větru obrácený nahoru, obrovský, černý, klesající havraní křídlo strašlivé smrti.

A tak paní Talbotová potlačila obavy týkající se paní Poulteneyové a poradila dívce, aby místo vzala. Bývalá guvernantka políbila malého Pavla a Virgínii na rozloučenou a vrátila se jako odsouzenec zpátky do Lyme. Důvěřovala úsudku paní Talbotové a žádná inteligentní žena, která věří hlupačce, i když hlupačce s dobrým srdcem, nemůže očekávat nic jiného.

Sarah opravdu byla inteligentní, ale její inteligence náležela

48$

k onomu vzácnému druhu, který by asi vůbec nepostihly naše moderní vědecké testy. Nebyla to v nejmenším inteligence analytická nebo schopná řešit problémy a je bezesporu příznačné, že Sarah prodělala muka při zvládání jednoho předmětu, a to matematiky, její inteligence se také neprojevovala formou zvláštní životnosti nebo vtipnosti, ani v dobách, kdy se cítila šťastnější. Byla to spíše strašidelná - strašidelná u někoho, kdo nikdy nežil v Londýně a s nikým se společensky nestýkal - schopnost odhadnout cenu jiných lidí, rozumět jim v nejplnějším smyslu toho slova.

Měla něco jako psychologický ekvivalent zkušeného koňského handlíře - schopnost rozeznat na první pohled dobrého koně od špatného. Či přeskočíme-li století - jako by se byla narodila s počítačem místo srdce. Říkám místo srdce, protože hodnoty, s nimiž pracovala, náležejí spíše tam než do oblasti rozumu. Dovedla vycítit lstivost lživých důvodů, předstírání vzdělanosti, kde žádná nebyla, sobecké jednání, kdykoli na ně narazila. Ale viděla do lidí také v jemnějším smyslu. Aniž by dovedla vysvětlit jak, stejně jako počítač nedokáže vysvětlit své vlastní postupy, viděla lidi, jací skutečně jsou, a ne jací se chtějí zdát. Nestačí říci, že měla výborný úsudek, pokud jde o jejich morálku. Její porozumění bylo hlubší, a kdyby považovala morálku za nejvyšší měřítko, nebyla by se sama zachovala, tak jak to učinila - neboť bylo prostou skutečností, že ve Weymouthu nebydlela s žádnou sestřenici.

Toto instinktivní hluboké pochopení bylo první kletbou jejího života. Druhou bylo vzdělání. Nepříliš valné vzdělání, ne lepší, nežli se dá získat v podřadném semináři pro mladé dámy v Exeteru, kde se učila ve dne a platila za výuku po večerech - často až dlouho do noci - spravováním a jinými rukodělnými službami. S ostatními žačkami nevycházela příliš dobře. Dívaly se na ni svrchu; a ona je zas měla prohlédnuté skrz naskrz. Tak se stalo, že přečetla mnohem víc románů a mnohem víc poezie, které jsou přece útočištěm osamělých, než většina jejích vrstevnic. Četba jí nahrazovala zkušenost. Aniž to zpozorovala, soudila lidi podle měřítek Waltera Scotta a Jane Austenové, jako by k těm úsudkům byla došla na základě vlastního života. V osobách kolem sebe spatřovala osoby z románů a spřádala si o nich romantické představy. Ale naneštěstí to, co se takto sama naučila, bylo do značné míry pokaženo tím, čemu ji učili. Jelikož dostala

49$

nátěr dámy, stala se dokonalou obětí kastovní společnosti. Její otec ji vypudil z její vlastní třídy, ale nemohl ji povznést do vyšší. Mládencům z třídy, z které vyšla, se zdála pro sňatek příliš zpanštělá, a pro mladíky z vrstev, v nichž se chtěla uchytit, byla obyčejná.

Otec, kterého lymeský vikář popsal jako „ muže s výtečnými zásadami“ , byl pravým opakem toho tvrzení, jelikož si ze všech zásad vybral vždy ty nesprávné. Neposlal svou dceru do internátu z přílišné péče o ni, ale proto, že byl posedlý myšlenkou na své vlastní předky. Před čtyřmi generacemi byla v rodině z otcovy strany nepochybně řada džentlmenů. Existovalo prý dokonce jakési vzdálené příbuzenství s rodinou Drakeů, fakt sám o sobě podružný, který se však za léta vyvinul u tohoto muže v přesvědčení, že mezi ním a velkým sirem Francisem je přímá rodová posloupnost. Rodina zcela zaručeně vlastnila kdysi jakýsi zámek v té chladné zelené opuštěné končině mezi Dartmoorem a Exmoorem. Sařin otec jej sám třikrát viděl na vlastní oči. A vždycky se vrátil na rozsáhlé meritonské panství, kde byl nájemcem na malém hospodářství, aby přemýšlel a spřádal plány a sny.

Snad ho zklamalo, když se dcera vrátila v osmnácti letech ze školy - kdo ví, jaký vodopád zázraků očekával! - seděla naproti němu u stolu z jilmového dřeva, a když se chvástal, dívala se na něho s tichým odstupem, který ho dráždil, dráždil ho jako nějaký bezcenný nástroj (protože byl pravý venkovan z Devonu a lidem z Devonu jsou peníze vším), až ho nakonec jeho ctižádost dohnala k obrovské hlouposti. Opustil propachtované hospodářství a koupil si vlastní farmu. Koupil levně, ale co považoval za kus šikovně usmlouvaného a získaného majetku, ukázalo se jako žalostně špatná investice. Několik let se snažil ze všech sil splácet hypotéku a udržovat směšnou fasádu šlechtického statkáře. Pak přišel doslova o rozum a tak ho poslali do dorchesterského blázince. O rok později tam zemřel. Tehdy už si Sarah rok vydělávala na živobytí - nejdřív u jedné rodiny v Dorchesteru, aby byla otci nablízku. Po jeho smrti přijala místo u Talbotů.

Přestože neměla žádné věno, byla příliš zajímavá, než aby nenašla dost nápadníků. Ale vždycky znovu začalo působit nešťastné prokletí, které dostala darem od přírody: vždycky ty příliš sebevědomé uchazeče prohlédla. Viděla jejich malichernost

50$

i jak se k ní podle svého názoru snižují a soucítí s ní, viděla je v celé jejich hlouposti. A tak se zdálo, že je nenávratně odsouzena k osudu právě opačnému, než k jakému ji příroda po milióny let trpělivě vyvíjela: k osudu staré panny.

Představme si nemožné, že totiž paní Poulteneyová si pořídila ve věci své společnice seznam kladů a záporů, a to v týž den, kdy byl Charles zaměstnán vysoce vědeckým únikem z obtížných povinnosti zasnoubení. Rozhodně není zcela nepředstavitelné, že o tom uvažovala právě toho odpoledne, protože Sarah, slečna Sarah z Marlborough House, měla vycházku.

A začneme šťastně se sloupcem Má dáti na tomto účtu. První položku by v době Sařina přijetí před rokem jistě nebyl nikdo očekával. Zněla by přibližně: „ Šťastnější domácí prostředí“ . Neslýchaná věc odpovídala skutečně pravdě; ani jeden sluha nebo služka nedostal nebo nedostala (statisticky se to mnohem častěji stávalo ženským osobám) výpověď.

K této bizarní změně došlo jednoho rána, teprve několik týdnů po tom, co se Miss Sarah ujala svých povinností, to jest své zodpovědnosti za duši paní Poulteneyové. Stará dáma objevila svým mimořádným šestým smyslem hrubé zanedbání povinnosti: Panská, jejímž úkolem bylo zalévat pravidelně každé úterý pokojové rostliny v druhém salóně - paní Poulteneyová udržovala jeden pro sebe a v jednom přijímala návštěvy - tak opomněla učinit. Rostliny se dál blahovolně zelenaly, zato paní Poulteneyová zbledla zlostí. Zavolala si hříšnici. Ta doznala, že na květiny zapomněla. Paní Poulteneyová by to snad byla milostivě přehlédla, ale děvče mělo za poslední dobu na její černé listině dva či tři podobné prohřešky. Její hodina odzvonila; paní Poulteneyová se chystala ji odzvonit s temným pocitem povinnosti, jaký asi cítí buldok, chystající se zarýt zuby do lupičova kotníku.

„ Ledacos snesu, ale tohle vám neprojde.“

„ Už to nikdy neudělám, mad’m.“

„ Určitě to už neuděláte v mém domě.“

„ Ach mad‘m. Prosím mad’m.“

Paní Poulteneyová po několik krátkých poučných okamžiků vychutnávala slzy tohoto děvčete.

„ Paní Fairleyová vám vyplatí vaši mzdu.“

51$

Slečna Sarah byla té rozmluvě přítomna, jelikož paní Poulteneyová jí právě diktovala dopisy, většinou biskupům nebo aspoň hlasem, kterým se biskupové oslovují. Jenom se na něco zeptala. Ale účinek byl podivuhodný. Za prvé to byla první otázka, kterou Sarah položila v přítomnosti paní Poulteneyové a jež se bezprostředně netýkala jejích povinností. Za druhé odporovala ta otázka rozsudku staré dámy. Za třetí neplatila paní Poulteneyové, ale děvčeti.

„ Není vám špatně, Millie?“

Ať už to bylo vlivem soucitného hlasu v tomto pokoji, či vlivem dívčina stavu, překvapila dívka paní Poulteneyovou tím, že klesla na kolena, zavrtěla hlavou a zakryla si rukama obličej. Slečna Sarah se k ní rychle sklonila: a v příštím okamžiku zjistila, že děvce se skutečně necítí dobře, že dvakrát za minulý týden omdlelo, že se bálo to někomu říct…

Když se slečna Sarah za chvíli vrátila z pokoje, kde spaly služebné a kde teď uložily Millie do postele, bylo na paní Poulteneyové, aby položila překvapivou otázku.

„ Co mám dělat?“

Slečna Sarah se jí podívala do očí a cosi v jejím pohledu proměnilo její následující odpověď v pouhý ústupek konvencím.

„ Co uznáte za nejlepší, ma’m.“

A tak se ujala smířlivost, ta převzácná květina, na obtížné půdě v Marlborough House. A když přišel děvče prohlédnout lékař a prohlásil, že je to blednička, objevila paní Poulteneyová zvrácenou rozkoš z toho, že sehrála úlohu opravdu laskavé paní. Následovalo několik jiných příhod, i když ne tak dramatických, a dopadly stejně. Ale bylo jich opravdu málo, protože Sarah si zvykla dělat sama výzvědné inspekční pochůzky. Sarah si omotala paní Poulteneyovou kolem prstu a manévrovala s ní brzy tak obratně jako šikovný kardinál se slabým papežem; jenomže pro ušlechtilejší účely.

Druhá položka na hypotetickém seznamu paní Poulteneyové se dala spíše očekávat. Byl to „ její hlas“ . Jestliže paní domu byla, pokud jde o služebnictvo, značně bezohledná v mnoha světských záležitostech, rozhodně úzkostlivě dbala o jejich duševní blaho. Dvojí návštěva kostela o nedělích byla povinná; také se konala denně ranní pobožnost, sestávající z nábožné písně, úvahy na biblický text a modlitby, při níž stará dáma slavnostně předsedala. Vždycky ji však dráždilo,

52$

že ani její nejpřísnější pohledy nedokázaly služebnictvo přivést do stavu naprosté odevzdanosti a kajícnosti, o jaké předpokládala, že ji jejich Bůh (o jejím ani nemluvě) od nich vyžaduje. Většinou se zračil na jejich obličejích strach z paní Poulteneyové a tupé nepochopení. Podobali se spíše ospalých ovcím než zkroušeným hříšníkům. Ale Sarah to všechno změnila.

Měla bezesporu překrásný hlas, jasný a bezpečně ovládaný, i když vždycky přibarvený smutkem a často hlubokým citem, ale především to byl upřímný hlas. Poprvé viděla paní Poulteneyová ve svém nevděčném malém světě svoje služebnictvo s nelíčené pozornými, ba někdy dokonce nábožnými obličeji.

To bylo dobré, ale pak následovalo ještě jedno kolo zbožnosti. Služebnictvu se dovolovalo odbývat večerní modlitby v kuchyni za lhostejného dozoru paní Fairleyové a při zvuku jejího úsečného neohebného hlasu. Nahoře musel někdo předčítat jen pro paní Poulteneyovou. A právě při těchto důvěrnějších sezeních zněl Sařin hlas nejlépe a nejpůsobivěji. Jednou či dvakrát se jí podařilo nemožné, vyloudit z těch nelítostných, váčky podlitých očí slzu. Tento důsledek nebyl vůbec zamýšlen, ale působil ho rozdíl mezi oběma ženami. Paní Poulteneyová věřila v Boha, jaký nikdy neexistoval; Sarah znala takového, který žil.

Nevytvářela svým hlasem, jako tak mnoho kněží a církevních hodnostářů, když předčítají z Písma, nevědomou propast odcizení v brechtovském smyslu („ A teď vám náš starosta přečte něco z bible“ ), ale právě naopak. Hovořila přímo o utrpení Krista, muže z Nazaretu, jako by v historii neexistoval čas, a někdy, když se do pokoje vkradl soumrak, jako by dokonce zapomněla na přítomnost paní Poulteneyové, jako by viděla Krista před sebou na kříži. Jednoho dne došla až k místu Eli, Eli, lama zabachtani?, a když ta slova četla, zachvěl se jí hlas a zmlkla. Paní Poulteneyová se k ní otočila a spatřila, že po Sařině obličeji tečou proudem slzy. Tento okamžik odstranil spoustu pozdějších obtíží.

Riskuji, že Sarah bude působit jako bigotní osoba. Ale jí byla každá teologie cizí. Stejně jako uměla prohlédnout lidi, nebyla slepá ani k pošetilostem, k malovaným výjevům na skle, k úzkoprsému lpění na liteře viktoriánské církve. Viděla však, že existuje utrpení, a modlila se, aby skončilo. Řekl jsem, čím by byla mohla být v naší době; v mnohem dávnějších

53$

časech by se podle mého názoru byla stala světicí nebo milenkou nějakého imperátora; ne proto, že byla na jedné straně zbožná a na druhé eroticky založená, ale pro tu vzácnou dvojí sílu tvořící základ její bytosti, která se skládala z citu a porozumění.

Na jejím kontě byly ještě jiné kladné položky, schopnost - obdivuhodná sama o sobě a téměř jedinečná - nejít paní Poulteneyové často na nervy, tiché převzetí domácích povinností, které nezasahovaly do ničí pravomoci, a umění vládnout jehlou.

Když měla paní Poulteneyová narozeniny, Sarah ji obdařila povlakem na křeslo - ne že by kterékoliv křeslo paní Poulteneyové, v němž se sedávalo, potřebovalo takovou ochranu, ale v té době všechna křesla bez povlaku působila jaksi naze - a Sařin dar měl překrásně vyšívaný lem z pomněnek a zelených úponků. Paní Poulteneyové se nesmírně líbil; a chytře a neustále - snad byla Sarah přece jen něco jak obratný kardinál - připomínal tygřici, pokaždé když vystoupila na svůj trůn, dobré stránky její chráněnkyně. Svým skromným způsobem prokazoval Sáře tutéž službu, jakou nesmrtelný drop prokázal tolikrát Charlesovi.

Konečně - a to byl nejkrutější úkol pro ubohou oběť prošla Sarah dobře i traktátovou zkouškou. Jako mnoho od světa odloučených viktoriánských vdov, i paní Poulteneyová měla velkou důvěru v moc traktátů. Co na tom, že ani každý desátý z těch, jimž je rozdávala, si je nemohl přečíst - většina příjemců neuměla číst vůbec ~ co na tom, že ani každý desátý z těch, kteří si je chtěli a mohli přečíst, nepochopil, o čem to důstojní autoři píší… ale pokaždé když Sarah obcházela s dalším balíčkem traktátů, viděla v duchu paní Poulteneyová, jak jí je odpovídající počet spasených duší zapisován v nebi k dobru; a navíc, jako by k té celkové dobrotě přidala ještě cukrátko, spatřovala v tom paní Poulteneyová i symbol, že milenka francouzského poručíka koná veřejné pokání. Ani ostatní lidé v Lyme na to nepohlíželi jinak, či aspoň chudší lidé, a byli mnohem laskavější, než si paní Poulteneyová dovedla představit.

Sarah říkala vždycky stejnou větu: „ Od paní Poulteneyové prosím přečtěte si to a vezměte si to k srdci.“ Pokaždé se přitom nájemcům domku dívala do očí. Ti, kteří se chtěli zasvěceně pousmát, brzy ztratili své úsměvy, a těm hovornějším

54$

odumřela slova na rtech. Myslím, že pochopili víc z těch očí než z těch drobným písmem posetých listů, které jim tiskla do ruky.

Ale musíme teď přejít i ke stránce pasív v tomto vztahu. První a základní položka by jistě zněla: „ Vychází bez doprovodu.“ Původně bylo totiž ujednáno, že slečna Sarah bude mít jedno odpoledne v týdnu volné, což bylo paní Poulteneyovou považováno za víc než blahovolné vymezení jejího postavení nad služebnými děvčaty a původně zdůvodněno nutností rozdávat traktáty. Ale tak jí to radil vikář. Dva měsíce se zdálo všechno dobré. Pak se jednoho dne slečna Sarah v Marlborough House nedostavila na ranní pobožnost. A když za ní přišla služebná, kterou pro ni poslali, zjistilo se, že vůbec nevstala. Paní Poulteneyová se na ni šla podívat. A znovu Sarah tonula v slzách, jenomže v tomto případě cítila paní Poulteneyová jen podráždění. Přesto však poslala pro doktora. Zůstal s dívkou dost dlouho o samotě. A když se vrátil k netrpělivé paní Poulteneyové, udělal jí kratičkou přednášku o melancholii - byl na svou dobu a místo, kde žil, osvícený člověk - a nařídil ji, aby své hříšnici povolila víc volnosti a pobytu na čerstvém vzduchu.

„ Jen když na tom trváte jako na naprosté nutnosti!“

„ Ale zajisté, vážená paní. Naprosto důrazně na tom trvám. Jinak bych nemohl převzít odpovědnost.“

„ Je to velmi obtížné.“ Ale doktor nemilosrdně mlčel.

„ Dovolím ji tedy na dvě odpoledne.“

Na rozdíl od vikáře nebyl doktor Grogan na paní Poulteneyové finančně příliš závislý. Upřímně řečeno, žádný úmrtní list v celém Lyme by nebyl podepsal s lehčím srdcem než její. Ale potlačil zlost a připomněl jí, že každé odpoledne spí, a to na jeho vlastní přísné lékařské doporučení. A tak došlo k tomu, že Sarah měla každý den chvíli pro sebe.

Další záporná položka zněla: „ Není vždycky možné, aby setrvala, když přijde návštěva.“ Tato otázka stavěla paní Poulteneyovou opravdu před nesnesitelné dilema. Chtěla se rozhodně pochlubit svou dobročinností, což znamenalo, že by se dívka při podobných příležitostech vždycky měla předvést. Ale Sařin obličej měl na společnost velice neblahý vliv. Jeho smutek vyčítal - a její velice řídké zásahy do konverzace - vždycky jen když musela odpovědět na přímo polo

55$

ženou otázku (inteligentnější a častěji přicházející návštěvníci se brzy naučili obracet se na tuto napůl společnici, napůl sekretářku jen s otázkami čistě řečnickými, nevyžadujícími odpověď) - měly v sobě něco znepokojivě konečného, ne že by si byla přála sprovodit námět rozhovoru ze světa, ale pro její nevinně prostý přístup, pro hledisko zdravého rozumu v nějaké záležitostí, která vzkvétala právě díky opačným vlastnostem. Paní Poulteneyové připomínala v této souvislostí až příliš některou z postav na pranýři, jak si je matně pamatovala z mládí.

I tady prokázala Sarah diplomatické schopnosti. V přítomnosti některých stálých a častých návštěvníků setrvala; u jiných se buď omluvila po prvních několika minutách nebo se nenápadně vzdálila, jakmile je ohlásili a ještě než byli uvedeni do pokoje. Právě proto se s ní Ernestina v Marlborough House nikdy nesetkala. Paní Poulteneyové to aspoň umožňovalo stěžovat si obšírně na kříž, který musí nést, i když vzdálení se kříže nebo jeho nepřítomnost naznačovaly, že jej nenese příliš obratně, což bylo nanejvýš nepříjemné. Ale dívce se to jen těžko dalo vyčítat.

Nejhorší námitku jsem si však nechal na konec: „ Projevuje dosud příznaky náklonnosti ke svému svůdci.“

Paní Poulteneyová se několikrát pokusila vypáčit z dívky podrobnosti jejího hříchu i současný stav jejího pokání. Žádná matka představená by byla víc netoužila po zpovědi zbloudilé ovečky svého stáda. Ale v té věci byla Sarah citlivá jako mořská sasanka. Ať se paní Poulteneyová blížila k té záležitosti sebeopatrněji, hříšnice vycítila, co bude následovat. A její odpovědi na přímé otázky byly vždy stejné obsahem, a někdy přímo i ve slovech jako ta, kterou dala paní Poulteneyové, když se jí prvně vyptávala.

Paní Poulteneyová také zřídkakdy vycházela, a nikdy ne pěšky, jezdila jen v bryčce a navštěvovala domy osob postavením jí rovných, takže se musila spoléhat na cizí oči, pokud šlo o Sařino počínání mimo dům. Naštěstí pro ni takový pár očí existoval. A co ještě lepšího, mysl řídící tyto oči byla posedlá zlomyslností a závistí, takže jí působilo radost nosit co nejčastěji zprávy své těžce zkoušené paní. Tímto špehem nebyl samozřejmě nikdo jiný než paní Fairleyová. Ačkoliv nepředčítala ráda, urazilo ji, že byla zproštěna své funkce. A ačkoliv k ní slečna Sarah byla vždy zdvořilá a velice si dávala

56$

pozor, aby se nezdálo, že se chce zmocnit jejích hospodyňských povinností, přece jen neodvratně docházelo ke konfliktům. Paní Fairleyové se nelíbilo, že měla o něco méně práce, protože to znamenalo o něco méně vlivu. Že Sarah zachránila Millii - a jiné méně nápadné zásahy - jí získalo oblibu a úctu mezi služebnictvem, a snad nejvíce paní Fairleyovou rozčilovalo, že nemůže pomlouvat společnici a sekretářku před svými podřízenými.

Sama byla velmi vztahovačná. Její jedinou radostí bylo vědět o každém to nejhorší a bát se nejhoršího. Tak se stalo, že byla vůči dívce čím dál posedlejší přímo vášnivou nenávistí.

Byla však příliš vychytralá, než aby to dala znát před paní Poulteneyovou. Dokonce se tvářila, jako by jí „ chudinky slečny Woodruffové“ bylo strašně líto, a její zprávy se hemžily samými „ naneštěstí“ a „ obávám se“ . K svému slídilství měla výbornou příležitost, protože nejenom zacházela často do města za svými povinnostmi, ale měla také širokou síť příbuzných a známých. Těm naznačila, že si paní Poulteneyová dělá starosti - samozřejmě z nejčistších a nejkřesťanštějších důvodů - a že jí záleží na tom, aby přesně věděla, jak si slečna Woodruffová počíná mimo vysoké kamenné zdi obklopující zahradu jejího domu. Ale jelikož už tenkrát stejně jako dnes bylo Lyme Regis prolezlé klevetami jako mršina larvami, stalo se, že každý Sařin pohyb a výraz v době jejího volna - zlověstně přibarven a bohatě komentován - se brzy donesl k uším paní Fairleyové.

Způsob, jakým si venku počínala - když nemusela roznášet traktáty - byl velmi prostý. Chodila vždycky na stejnou odpolední procházku, dolů po příkré Pound Street do ještě strmější Broad Street a potom k ochozu U valu, což je čtvercovitá terasa nad mořem, která nemá nic společného s Valem samým. Tam obyčejně postála u zdi a dívala se na moře - většinou ne dlouho - ne déle, než trvá pečlivému kapitánovi obhlídka lodi po příchodu na kapitánský můstek - a pak zabočila směrem na Cockmoil nebo na opačnou západní stranu, po stezce dlouhé asi půl míle, která sleduje mělkou zátoku až k Valu. Když zamířila na Cockmoil, zastavila se většinou ve farním kostele, aby se tam na chvíli pomodlila, (tuto skutečnost paní Fairleyová nikdy neuznala za vhodné uvést), a pak stoupala za kostelem alejí vedoucí mezi zelenými svahy ke

57$

Kostelním útesům. Louky se tam šplhaly vzhůru až k temným stěnám Black Venu. Bývalo ji vidět, jak jde po travnatém svahu a často se otáčí směrem k moři, až k místu, kde se stezka spojovala se starou silnicí do Charmouthu, teď dávno podemletou, a pak se vrací zase zpátky k Lyme. Tuto procházku volila, kdykoliv se na Valu zdálo příliš rušno. Ale když byl kvůli špatnému počasí nebo z jiných důvodů opuštěný, zamířila častěji tam a stála pak na místě, kde ji poprvé uviděl Charles. Tam, jak se domnívali, se cítila být nejblíž Francii.

To všechno, příslušně zkreslené a přičerněné, se doneslo paní Poulteneyové. Ale tehdy tonula ještě v prvním vlastnickém nadšení nad novou hračkou a cítila k ní tolik sympatie, jak jí jen její kyselá a podezíravá povaha dovolovala. Neváhala ovšem volat hračku k odpovědnosti.

„ Doslechla jsem se, slečno Woodruffová, že vás je vidět vždycky na stejných místech, když si vyjdete.“ Sarah sklopila před těma obviňujícíma očima hlavu. „ Díváte se na moře.“ Sarah pořád mlčela. „ Jsem pevně přesvědčena, že upřímně litujete svého dřívějšího počínání. Opravdu se mi nechce věřit, že by tomu za vašich okolností mohlo být jinak.“

„ Jsem vám velmi vděčná, ma’m,“ řekla Sarah, jak se od ní očekávalo.

„ Nezáleží mi na tom, abyste byla vděčná mně. Je tu nad námi ten, kdo má na vaši vděčnost větší nárok.“

„ Jak bych to mohla nevědět?“ zamumlala dívka.

„ Nezasvěceným lidem by se mohlo zdát, že setrváváte ve svém hříchu.“

„ Jestli o mně něco vědí, nemohou si to myslet.“

„ Ale oni si to myslí. Bylo mi řečeno, že se povídá, že vyhlížíte Satanovy plachty.“

Nato Sarah vstala a zamířila k oknu. Bylo rané léto a vůně jasmínů a šeříků se mísila se zpěvem kosů. Na okamžik se zahleděla na moře, které jí chtěli vzít, a pak se pomalu otočila ke staré paní, která seděla ve svém křesle zpříma a neoblomně jako sama královna na trůně.

„ Přejete si, abych odešla, ma’m?“

Paní Poulteneyová se v duchu vyděsila. Zas jednou jí Sarah svou prostotou vzala všechen vítr ze vzdutých plachet. Ten hlas i ostatní přednosti, na které už si tak velice zvykla! A co horšího, všechny ty úroky narůstající tak utěšeně na nebeských příčkách by mohly přijít nazmar! Zmírnila hlas.

58$

„ Chci, abyste ukázala, že jste tu… osobu vypudila ze svého srdce. Vím, že tomu tak je. Ale musíte to dát najevo.“

„ Jak to mám dát najevo?“

„ Když budete chodit jinam. Když nebudete stavět na odiv svou hanbu. A jestli už pro nic jiného, tedy proto, že si to přeji.“

Sarah tu stála se sklopenou hlavou. Rozhostilo se ticho. Ale pak se podívala paní Poulteneyové do očí a poprvé od svého příchodu se slabounce usmála.

„ Udělám, co si přejete, ma’m.“

Řečeno šachovým termínem, byla to promyšlená oběť, jelikož paní Poulteneyová milostivě dodala, že ji nemíní zcela zbavit dobrodiní mořského vzduchu a že občas se může procházet u moře, ale ne pokaždé - „ a prosím nestůjte tam a necivte tak před sebe.“ Byla to zkrátka dohoda mezi dvěma posedlostmi. Sářina nabídka, že odejde, ukázala oběma ženám, každé na jiný způsob, pravdu.

Sarah dodržela svůj díl úmluvy, či aspoň tu část týkající se směru jejích procházek. Chodila teď jen velmi zřídka na Val, ačkoliv když tam šla, přece jen si někdy dovolila postát a hledět před sebe, jako toho dne, který jsme popsali. Koneckonců celá krajina kolem Lyme je k procházkám jako stvořená. A jen málokterá neskýtá výhled na moře. Stačilo, aby se Sarah procházela po trávníku kolem Marlborough House, kdyby jí bylo o nic jiného nešlo.

Pro paní Fairleyovou nastaly na mnoho měsíců smutné časy. Nevynechala sice jedinou příležitost ohlásit, kdykoli došlo k „ zastaveni a civění“ , ale to nebylo často a Sarah už tou dobou získala nad paní Poulteneyovou jakousi nadřazenost trpícího člověka, která ji chránila před každou vážnější kritikou. A koneckonců, jak si špehující hospodyně i její velitelka občas navzájem připomínaly, ubohá „ Tragédie“ byla pomatená.

Bezpochyby už jste asi uhodli pravdu: že byla mnohem méně pomatená, než se zdála… či aspoň ne v tom smyslu, jak se všeobecně předpokládalo. To, že vystavovala na odiv svou hanbu, se nedálo bez úmyslu, a cílevědomí lidé vědí, kdy aspoň částečně dosáhli svého cíle a kdy si mohou na chvíli odpočinout.

Ale jednoho dne, sotva čtrnáct dní předtím, než začíná můj příběh, přišla paní Fairleyová za paní Poulteneyovou

59$

ve svém vrzajícím korzetu s obličejem, který jako by věštil smrt dobrého přítele.

„ Musím vám sdělit něco velmi neblahého, ma’m.“

Tato věta byla paní Poulteneyové tak důvěrně známá jako rybářům vzdušný vír ohlašující bouři. Přesto zachovala všechny zvyklosti.

„ Snad se to netýká slečny Woodruffové?“

„ Kéž by se netýkalo, ma’m.“ Hospodyně slavnostně zírala

na svou velitelku, jako by ji chtěla ujistit o své naprosté zdrcenosti. „ Ale bojím se, že je mou povinností vám to sdělit.“

„ Nikdy se nemáme bát svých povinností.“

„ Ne, ma‘n.“

A přece její rty zůstaly pevně stisknuté. Nezúčastněný divák by patrně nedýchal napětím, jaká hrůza tu vyjde najevo. Po takovém úvodu by se nezdálo přiměřené nic menšího, než že Sarah tančila nahá před oltářem farního kostela.

„ Ma’m, začala chodit na… Wareskou občinu.“

Bublina praskla. A přece se nezdálo, že by si tohle paní Poulteneyová myslela. S jejími ústy se stalo něco zcela neobvyklého. Zůstala dokořán otevřená.

60$

«10»

•••

{A jednou, jen jednou pozvedla oči

a náhle se zarděla tak divně, tak sladce,

když její zrak setkal se s mým…}

TENNYSON: MAUD (1855)

{…se zelenými stržemi ve stínu romantických skal, kde osamělé lesní stromy i háje se svou svěží hustou zelení svědčí o tom, Se mnoho generací se muselo vystřídat, než první částečné zborcení útesu připravilo půdu pro dnešní stav krajiny, kde se před divákem otvírá pohled tak podivuhodný a líbezný, že snad předčí i široko daleko proslulé scenérie ostrova Wight…}

JANE AUSTENOVÁ: ANNA ELLIOTOVÁ

•••

Mezi Lyme a Axmouthem táhne se šest mil na západ jedna z nejpodivnějších přímořských krajin jižní Anglie. Ze vzduchu je dost nenápadná; pozorovatel jedině zjistí, že zatímco jinde sahají pole až k pobřežním útesům, zde už přestávají asi o míli dříve. Pěstěná šachovnice zelené a rudě hnědé přechází s jakousi radostnou rozmáchlostí v temnou houštinu stromů a keřů. Nikde žádná střecha. Letí-li se nízko, je vidět, že terén je velmi neschůdný, přeryt hlubokými proláklinami a přerušován na mnoha místech podivnými útvary a věžemi z křídy a křemene, které ční nad husté listoví jako zdi nějakých hradních zřícenin. Tak to vypadá ze vzduchu… ale prochází-li se tudy pěšky, nabývá ta zdánlivě nepatrná divočina nenadálých rozměrů. Stalo se, že tu lidé bloudili celé hodiny a nemohli pak při pohledu na mapu uvěřit, že jejich pocit naprosté odloučenosti - a bylo-li špatné počasí, i zoufalství - mohl být tak veliký.

Spodní útes - protože celé to území je ve skutečnosti svahem vzniklým erozí původně vertikální stěny - je velmi příkrý. Plošiny jsou tu stejně vzácné jako návštěvníci. Ale právě jeho svažitost způsobuje, že všechna vegetace je tu obrácena k slunci. A tato okolnost spolu s vodou z nesčetných pramínků, jež způsobily erozi, dodává celé té oblasti její botanickou výlučnost - rostou tu divoce planiky a cesmíny i jiné stromy, vídané v Anglii jen vzácně. Obrovské jasany a buky. Zelené srázy propastí připomínajících Brazílii jsou pokryty břečťanem a liánami divokého plaménku, kapradiny

61$

dosahují jinde nevídané výšky, květy tu rozkvétají o měsíc dříve než kdekoli jinde v celém kraji. V létě připomíná toto místo, jediné v celé zemi, tak trochu tropickou džungli. Má také, jako všechna půda nikdy neobdělaná či neobydlená člověkem svá tajemství, stíny, nebezpečí v geologickém smyslu až příliš doslovně, jelikož jsou tu pukliny a náhlé srázy, které mohou znamenat pohromu, a to v místech, kde člověk se zlomenou nohou by mohl křičet celý týden, a nikdo by ho neuslyšel. Jakkoli to zní podivně, bylo tu před sto lety o něco méně pusto než dnes. Na Spodním útesu nestojí dnes jediný domek. V roce 1867 jich tu bylo několik, žili tu hajní, dřevorubci, několik pasáků prasat. Vysoká zvěř, která si přece tolik zakládá na samotě a klidu, musela tehdy prožívat méně pokojné dny. Teď se však Spodní útes vrátil do stavu úplné divočiny. Zdi domů se zbortily v břečťanem porostlé pahýly, síť stezek zarostla. Nevede sem žádná silnice a jediná cesta procházející těmi místy je často neschůdná. To místo je dokonce chráněno výnosem sněmovny; zřídili tu přírodní rezervaci. Ne všechno je obětováno účelnosti.

A právě v tato místa, do táto anglické rajské zahrady, vstoupil Charles 29. března roku 1867, když vyšplhal po srázné stezce od pobřeží u Pinhayské zátoky. A právě totéž místo se ve své východní polovině nazývalo Wareská občina.

Když Charles utišil žízeň a zchladil si čelo mokrým kapesníkem, začal se pozorně rozhlížet; ale malý svah, na kterém se nacházel, vyhlídka před ním, zvuky, vůně, nezkrotná změť ke světlu se vzpínající a hustě bující divočiny ho nutila do nevědeckého postoje. Půda kolem byla pokryta zlatým a bledě žlutým kobercem vlaštovičníků a petrklíčů a vroubena svatebním úbělem bohatě kvetoucích trnek. Tam, kde jásavě zelené nové výrůstky černého bezu stínily mechem porostlé břehy potůčku, z kterého předtím pil, se slunily trsy pižmovky a šťavelu, nejjemnějších anglických jarních kvítků. Výš na svahu viděl bílé hlavičky sasanek a pod nimi temně zelený vodopád listoví planých kosatců. V dálce, v koruně některého z vysokých stromů, ťukal do větví datel a hýlové mu nerušeně pískali nad hlavou. Nedávno přibyli střízlíci a pěnice zpívali v každém keři a v koruně každého stromu. Když se otočil, viděl modré moře, šplouchající teď hluboko dole; mohl přehlédnout celou půlkruhovitou rozlohu Lymeské zátoky,

62$

zmenšující se útesy spadající do žlutého písku Chesilského břehu, který připomíná nekonečnou šavli, jejíž špička se dotýká Portland Billu, tohoto podivného anglického Gibraltaru, vznášejícího se jako šedý stín mezi dvěma azurovými modřemi.

Atmosféru podobné scény dovedlo postihnout umění jediného období. Byla to renesance. Po takové půdě kráčejí Boticelliho postavy, takový vzduch naplňuje Ronsardovy písně. Nezáleží na tom, jaké byly vědomé záměry a cíle tehdejší kulturní revoluce, její krutosti a prohry; v podstatě byla renesance jenom zeleným zakončením jedné z nejtvrdších zim, kterou civilizace prodělala. Byl to konec řetězů, pout, hranic. Vyznávala jediné heslo: Co existuje, je dobré. Zkrátka renesance byla přesně tím, čím Charlesova doba nebyla. Ale nemyslete si, že když tam stál, nebyl si toho vědom. Je pravda, že aby si vysvětlil pocit nejasného nepokoje, pocit něčeho neslušného, nedovoleného, vrátil se v myšlenkách k méně vzdálené době - napadl ho Rousseau a dětinské mýty Zlatého věku a Ušlechtilého divocha. To jest, hleděl vysvětlit odtrženost své vlastní doby od přírody tvrzením, že návrat do legendy není možný. Říkal si, že je příliš změkčilý, příliš zkažený civilizací, než aby se mohl vrátit k přírodnímu životu. A to pomyšlení v něm budilo hořkosladký, ne nepříjemný smutek. Byl koneckonců dítětem viktoriánského období. Není možné očekávat, že by byl došel k poznání, k němuž my teprve začínáme docházet - ač máme k dispozici o tolik víc filozofických i jiných zkušeností - že totiž touha vlastnit a touha radovat se z něčeho se navzájem potírají. Měl si říci: „ Teď mi to patří, a proto jsem šťastný,“ místo viktoriánského: „ Nemohu to mít navždy, a proto jsem smutný.“

Postupně si však Charles uvědomil své povinnosti k vědě a začal pátrat ve vrstvách křemene podél potoka po dalších otiscích. Našel pěkný úlomek zkamenělé lastury ústřice, ale ježovky mu stále unikaly. Krok za krokem postupoval mezi stromy k západu, shýbal se, přejel očima každý kousek terénu, o něco málo postoupil a pak se všechno opakovalo. Občas obrátil holí úlomek slibně vyhlížejícího křemene. Ale neměl štěstí. Uplynula hodina a jeho povinnosti k Ernestině začaly vyvažovat touhu po ježovkách. Pohlédl na hodinky, potlačil chuť zaklít a vracel se tam, kde nechal svůj

batoh. Se zapadajícím sluncem v zádech narazil o kus výš

63$

na stezku vedoucí do Lyme. Stezka se šplhala a vinula podél kamenné, břečťanem porostlé stěny hloub do nitra houštiny, a pak - nelaskavým způsobem mnoha stezek - se rozdvojila bez bližšího označení. Zaváhal a dal se asi padesát kroků po níže položené stezce, vedoucí po dně podél rokle, teď už zahalené soumrakem. Ale najednou se jeho problém sám vyřešil - nevěděl totiž, kde se přesně nalézá, protože od stezky, po níž šel, odbočovala náhle vpravo jiná, vedoucí zpět k moři, přes malou příkrou stráň porostlou trávou, odkud se zcela jistě bude moci orientovat. Prodral se šlahouny ostružin - stezka byla zřejmě zřídkakdy používaná - k tomu zelenému plácku.

Místo bylo velice pěkné jako nějaká miniatura alpské louky. Bílé ocásky tří čtyř prchajících králíků vysvětlovaly, proč je tu tráva tak krátká.

Charles stál v slunečním světle. Světlík a smolničky prosvítaly v trávě a živě zelené chomáče majoránky se užuž chystaly rozkvést. Charles postoupil až na samý kraj malé plošiny.

A tam, pod sebou, spatřil nějakého člověka.

Na krátký strašný okamžik se mu zdálo, že narazil na mrtvolu. Ale byla to spící žena. Vybrala si velice podivné místo, široký, svažitý pruh trávy asi pět stop nad plošinou, jejíž výběžek ji chránil před očima každého příchozího vyjma toho, kdo jako Charles postoupil až úplně na okraj. Křídové stěny za touto sluneční teráskou z ní dělaly skutečně sluneční lázeň, protože její nejširší část se otvírala k jihozápadu. Ale málokdo by si byl takovou sluneční lázeň vybral. Začínal pod ní strmý svah, aspoň třicet či čtyřicet stop dlouhý, porostlý hustým ostružiním. A ještě níže spadal vlastní útes kolmo na mořské pobřeží.

Charlesovým prvním popudem bylo ustoupit, tak aby ho žena nespatřila. Do tváře jí neviděl. Stál tu celý zmatený, díval se před sebe, ale nevnímal krásný pohled, který se tu otvíral. Zaváhal a chtěl se už vzdálit. Ale pak mu přece jen zvědavost nedala a přiblížil se.

Dívka ležela na zádech, v naprosté odloučenosti hlubokého spánku. Kabát se jí rozevřel a pod ním bylo vidět temně modré šaty, jejichž plátěnou přísnost zmírňoval jen bílý límeček u krku. Tvář měla spící dívka odvrácenou a pravou paži položenou za hlavu a ohnutou v dětském posunku. Kolem v trávě

64$

ležela hrst roztroušených sasanek. V tom, jak tu spala, bylo něco nesmírně něžného, a přece erotického. V Charlesovi to vzbudilo matnou ozvěnu jednoho okamžiku z jeho pařížských časů. Viděl takto spát jinou dívku, na jejíž jméno si už ani nevzpomínal a možná že nikdy ani nevěděl, jak se jmenuje; bylo to jednou za svítání v ložnici s výhledem na Seinu.

Obešel okrouhlý výběžek plošiny, aby viděl spící ženě do tváře, a teprve v té chvíli si uvědomil, na koho to vlastně narazil. Byla to milenka francouzského poručíka. Pramen rozpuštěných vlasů jí pokrýval část obličeje. Na Valu se mu zdály její vlasy temně hnědé. Teď viděl, že jsou v nich rudé, sytě teplé odstíny a že jejich prameny nemají ten u žen tehdy nepostradatelný lesk od oleje na vlasy. Pleť na obličeji vypadala v tom osvětlení velmi snědá, téměř narudlá, jako by dívka dbala víc o zdraví než o módní unylý vzhled. Silný nos, široké obočí… ústa nebylo vidět. Podivuhodně ho dráždilo, že se na ni musí dívat seshora, protože plošina byla utvářena tak, že po ní nemohl přejít a podívat se ze správného úhlu.

Stál tu neschopen ničeho jiného než civět dolů, zcela zmaten tím nečekaným setkáním, a zároveň se v něm vzmáhal ještě jiný pocit, ne sexuální, ale bratrský, snad otcovský, jistota o nevinnosti tohoto stvoření, o tom, že je nespravedlivě vyvržena. Ten pocit zčásti vyvěral i z jeho instinktivního chápání dívčiny strašné osamělosti. Nedovedl si představit, co ji kromě zoufalství mohlo dohnat do těchto divokých míst, v době, kdy ženy byly napůl nehybné, bojácné, neschopné větší fyzické námahy.

Nakonec si stoupl až úplně na okraj převisu a přímo nad její tvář a všiml si, že smutek, tehdy na Valu tak nápadný, zmizel. Ve spánku to byl mírný obličej, snad se na něm chvěl dokonce stín úsměvu. A přesně v ten okamžik, kdy se předkláněl, aby se na ni podíval ze strany, se probudila.

Okamžitě vzhlédla, takže mu nebylo nic platné, že ustoupil o krok zpátky. Zpozorovala ho a byl příliš džentlmen, než aby to popíral. Takže když Sarah prudce vstala, zapnula si plášť a polekaně se na něj podívala ze svého skalního hřbetu, zvedl svůj sportovní klobouk a uklonil se. Pořád ještě neříkala nic, ale dál si ho měřila tím vytřeštěným zděšeným pohledem, do něhož se asi mísila i trocha studu. Měla pěkné tmavé oči.

Stáli tak několik vteřin, spoutáni vzájemným neporozuměním. Připadala mu maličká, jak tam dole stála, skryta jeho

65$

očím od pasu dolů. Přidržovala si u krku límec, jako by byla odhodlána vrhnout se dolů, z jeho dohledu, kdyby postoupil o krok blíž. Uvědomil si, co se sluší a patří.

„ Prosím tisíckrát za prominutí. Úplně náhodou jsem došel až sem k vám.“ Pak se otočil a odcházel. Neohlédl se, ale slezl zpět na stezku, po které přišel, a vrátil se na rozcestí, kde teprve ho napadlo, proč neměl tolik duchapřítomnosti, aby se zeptal na cestu. Čekal asi půl minuty, jestli snad dívka nejde za ním. Ale neobjevovala se. A tak po chvíli vykročil rázně vzhůru po příkřejší stezce.

Charles to nevěděl, ale v těch několika vteřinách váhání nad zklidnělým mořem, v tom zářivém večerním tichu přerušovaném jen tichým šuměním vln pro něj vzala celá viktoriánská doba zasvé. A nechci tím říci, že si vybral špatnou cestu.

66$

«11»

•••

{Jenom zvyklostmi se řídit smíš,

jedno je, zda jim též rozumíš.

Do kostela jdi - tak svět to chce,

na bál též - jak všichni k tomu radí.

Ožeň se - to chtějí rodiče,

tvoje sestry i tví kamarádi.}

A. H. CLOUGH: POVINNOST (1841)

{„ Toho? Ne, nikdy!“ křikla ve vzdoru,

„ ten nestojí za starou bačkoru!

Kabát má pěknej, barvy sladěný,

tím končí, co je na něm k vidění –

patama myslí, prázdná bedna je, ne, s tím mi můžete jít do háje…“ }

WILLIAM BARNES: BÁSNĚ V DORSETSKÉM DIALEKTU (1869)

•••

Přibližně v téže době, v které jsme byli svědky onoho setkání, vstala neklidná Ernestina z postele a vytáhla z toaletního stolku svůj deník v marokénových deskách. Nejdřív se dost mrzutě vrátila k rannímu zápisu, který zrovna nevynikal literární inspirací: „ Napsala dopis matince. Neviděla drahého Charlese. Nešla ven, ačkoli je velmi pěkně. Necítila se šťastná.“

Byl to velmi záporně laděný den pro ubohou dívku, která svou nespokojenost mohla předvádět jen tetě Tranterové. Měla sice Charlesovy žluté a bílé narcisy, jejichž vůni teď vdechovala, ale dokonce i ty ji zpočátku dráždily. Dům tety Tranterové byl malý, a tak slyšela Sama klepat na domovní dveře. Slyšela, jak ta mazaná neuctivá Mary otvírá - pak bzukot hlasů a zřetelný, i když tlumený klokotavý smích služebné a nakonec bouchnutí dveří. Nedůstojné, strašné pomyšlení se jí mihlo hlavou, že totiž tam dole flirtuje sám Charles: a to se, pokud šlo o něho, dotklo jedné z jejích nejhlubších obav.

Věděla, že žil v Paříži a v Lisabonu a že mnoho cestoval. Věděla, že je o jedenáct let starší než ona. Věděla, že přitahuje ženy. Na její nenápadné hravé otázky stran jeho minulých dobrodružství odpovídal vždy diskrétně s hravou neurčitostí. A to ji dráždilo. Cítila, že určitě něco tají - tragickou lásku k francouzské hraběnce, nějakou portugalskou markýzu. Ani si nedovolila pomyslet na pařížskou grizetku nebo číšnici

67$

s mandlovýma očima v Cintře, což by se bylo spíše blížilo pravdě. V určitém smyslu ji otázka, zda spal s jinými ženami, znepokojovala méně, než by tomu bylo v některých případech u moderního děvčete. Ovšemže si Ernestina přísně nakazovala „ to nesmím“ , jakmile se jí jen taková hříšná úvaha mihla hlavou, ale v jádru žárlila spíše na Charlesovo srdce. Nesnesla pomyšlení, že by se o ně měla dělit, ať už historicky nebo v současné době. Nevěděla nic o užitečné teorii filozofa Occama, že nemáme bez důvodu kombinovat předpoklady, hledáme-li pro něco vysvětlení. A tak prostá skutečnost, že Charles nebyl nikdy zamilovaný, se Ernestině jevila v jejích temnějších dnech jako neklamný důkaz, že kdysi musel prožít vášnivou lásku. Považovala jeho klidný zevnějšek za důkaz strašného ticha na nedávném bitevním poli, za Waterloo měsíc po bitvě, místo za to, čím skutečné byl - za pole neobdělané.

Když dveře zapadly, Ernestina se nechala ovládat svým pocitem důstojnosti jen na půldruhé minuty, načež zvedla křehkou ručku a energicky zatáhla za pozlacenou rukověť u své postele. Z kuchyně v suterénu se ozvalo příjemně naléhavé cinkání. Brzy nato zazněly kroky a zaklepání, dveře se otevřely a v nich stála Mary, v náručí vázu se skutečným vodopádem jarních květin. Děvče se přiblížilo a zůstalo stát u postele s usměvavým obličejem, napůl zabořeným do květů, takže bylo vyloučeno, že by se kterýkoli muž mohl na Mary zlobit a právě to vyvolávalo opačnou náladu v Ernestině, která se mračila kysele a vyčítavě na to nevítané zjevení Flóry.

Ze tří mladých žen, které procházejí tímto vyprávěním, byla Mary podle mého názoru nejhezčí. Bylo v ní daleko nejvíc života a daleko nejméně sobectví. A mnoho fyzického půvabu… nádherně čistá, i když růžová pleť, vlasy, které připomínaly barvou zralé zrno, a široké šedě modré oči, vyzývající mužské dvoření a zvyklé oplácet pohled tak vesele, jak jej obdržely. Ty pohledy stoupaly do hlavy jako nejlepší šampaňské. A nepůsobily skytání. Dokonce ani smutné viktoriánské oblečení, které tak často musila nosit, nedokázalo skrýt její dobře utvářenou, slibně plnou postavu - ,plná‘ snad není dost lichotivé. Před nedávnem tu padlo Ronsardovo jméno: její postava vyžadovala něco z jeho slovníku, slovo, pro které není v angličtině výraz: rondelet - všechno, co je svůdné na oblosti, bez ztráty toho, co je pěkné na štíhlosti. Pra-pra-pravnučka této Mary, jíž je v měsíci, kdy toto píši,

68$

dvaadvacet let, se velmi podobá své prabábě a její obličej znají po celém světě, protože je to jedna z nejznámějších mladých anglických filmových hereček.

Bohužel to však nebyl obličej pro rok 1867. Rozhodně ten obličej nevyhovoval paní Poulteneyové, která se s ním o tři roky dříve seznámila. Mary byla neteř sestřenice paní Fairleyové, která uprosila paní Poulteneyovou, aby vzala začátečnici do své nevlídné kuchyně. Ale Mary a Marlborough House se navzájem k sobě hodily asi tak dobře jako hrobka se stehlíkem. A když paní Poulteneyová jednoho dne podmračeně přehlížela své království a když se jí z horního okna naskytl odporný pohled na podkoního žebronícího o hubičku a na to, jak jeho žádosti není kladen příliš úspěšný odpor, dostalo se stehlíkovi okamžité svobody. Načež letěl k paní Tranterové, vzdor slavnostním výstrahám paní Poulteneyové poskytnutým této dámě o tom, jak je pošetilé přechovávat ve svém domě tak očividnou zkaženost.

V Broad Street byla Mary šťastná. Paní Tranterová měla ráda pěkná děvčata, a veselá pěkná děvčata ještě radši. Ovšem Ernestina byla její neteř, na té jí záleželo nejvíce; ale Ernestinu viděla jen jednou či dvakrát do roka, a Mary každý den. Pod svým živým koketním zevnějškem skrývalo děvče skutečnou příchylnost. Nijak se jí nebránila a oplácela své paní její srdečný, přátelský vztah. Ernestina neznala jedno strašné tajemství domu na Broad Street. Občas, když měla kuchařka volný den, jedla paní Tranterová s Mary sama dole v kuchyni; a nebyly to právě nejnešťastnější hodiny v životě jich obou.

Mary nebyla bez chyb; jednou z nich bylo, že záviděla Ernestině. Nejenomže náhle přestala být mlčky uznávanou favoritkou domácnosti, kdykoli přijela mladá dáma z Londýna. Ale mladá dáma přijížděla s plnými kufry posledních pařížských a londýnských modelů - ne zrovna nejlepší doporučení pro služebnou, která vlastnila všeho všudy jen troje šaty - a ani jedny, které by se jí byly opravdu líbily, i když ty nejlepší z nich se jí nelíbily jedině proto, že je dostala od mladé princezny z hlavního města. Také Charles se jí zdál být ideálem manžela; až příliš krásný pro takovou bleduli jako Ernestina. Tak se stalo, že Charles měl často potěšení vidět ty barvínková oči, když mu otvírala dveře nebo ho míjela na ulici. Bylo žalostnou skutečností, že ta podšitá osůbka vycházela a vracela se tak, aby Charlese určitě potkala. A pokaždé když

69$

smekl a pozdravil, udělala v duchu na Ernestinu dlouhý nos. Protože věděla až příliš dobře, proč neteř paní Tranterové pospíchá tak rychle nahoru, kdykoli Charles odejde. Jako všechny subrety osmělovala se myslet na věci, o kterých se její mladá velitelka neodvážila přemýšlet, a věděla to.

Když se škodolibě ujistila, že její zdraví a veselost neušly očím nemocné, postavila Mary květiny na komodu vedle postele.

„ Od p’na Charlese, slečno Tina. Že se dávají poroučet.“ Mary mluvila nářečím, které proslulo naprostým pohrdáním ke gramatickým osobám a zájmenům.

„ Postavte je na toaletní stolek. Nemám je ráda tak blízko.“

Mary je tam poslušně přenesla a neposlušně je začala trochu přerovnávat, než se s úsměvem otočila k podezřívavé Ernestině.

„ Přinesl je sám?“

„ Ne, slečno.“

„ Kde je pan Charles?“

„ Copa vím slečno. Já se neptám.“ Ale rty měla pevně stisknuté, jako by chtěla potlačit zachichtnutí.

„ Slyšela jsem vás přece s tím člověkem mluvit.“

„ To jo, slečno.“

„ O čem?“

„ Jen kolik je hodin…“

„ A tomu jste se smála?“

„ Jo, slečno. Dyž on vám tak legračně mluví.“

Když se Sam dostavil ke dveřím, skutečně se velmi málo podobal tomu nasupenému rozhořčenému mladíkovi, který brousil břitvu. Vrazil do rukou šelmovské Mary pěknou kytici: „ Tý krásný mladý dámě nahoře.“ Pak položil nohu obratně mezi dveře, které se užuž chystaly zavřít, a stejně obratně vyčaroval za zády kytičku šafránů, zatímco druhá ruka opsala elegantní oblouk cylindrem skoro bez krempy podle nejnovější módy. „ A pro tu eště vo moc krásnější dole.“ Mary se hluboce začervenala. Tlak dveří na Samovu nohu nevysvětlitelně polevil. Díval se, jak Mary voní k žlutým květinám; ne ze zdvořilosti, ale upřímně, takže se na rozkošném drzém nose objevila šafránová šmouha.

„ Ten kýbl sazí dodáme podle vobjednávky.“ Kousla se do rtu a čekala. „ Ale jen dyž nebudou žádný vodklady. Solí se v hotovejch a hned.“

„ A copa by to asi stálo?“

70$

Chlapík si drze prohlížel svou oběť, jako by přemýšlel o přiměřené ceně. Pak si položil prst na ústa a zcela nedvojsmyslně zamrkal. A právě to vyprovokovalo onen potlačený smích i přibouchnutí dveří.

Ernestina vrhla na Mary pohled, za který by se nemusela stydět ani paní Poulteneyová. „ Napříště si laskavě pamatujte, že je z Londýna.“

„ Ano, slečno.“

„ Pan Smithson mi už o něm říkal. Ten člověk si namlouvá, že je don Juan.“

„ Co je to, slečno Tino?“

V dívčině obličeji se zračila dychtivost po dalších informacích, která se Ernestině vůbec nelíbila.

„ To sem teď nepatří. Ale kdyby si dovoloval, přeji si, abyste mi to ihned řekla. A teď mi přineste kroupový odvar. A buďte napříště zdrženlivější.“

Mary se mihlo v očích malé světélko, cosi velmi podobného záblesku vzdoru. Ale sklopila oči i hlavu s plochým krajkovým čepečkem, poklesla maličko v kolenou a s náznakem úklony opustila pokoj. Tři poschodí dolů a tři nahoru, tak si pro útěchu připomínala Ernestina, která v nejmenším netoužila po zdravém, ale nezajímavém odvaru z krup od tety Tranterové.

Ale Mary v jistém smyslu rozepři vyhrála, protože příhoda připomněla Ernestině, jež nebyla v jádru domácím tyranem, ale strašným zkaženým dítětem, že brzy bude třeba přestat si na paní domu hrát a stát se jí ve skutečnosti. Ta představa s sebou ovšem přinášela i mnoho příjemného: mít vlastní dům, nemuset už poslouchat rodiče… ale každý říkal, že se služebnictvem je plno starostí. Není prý už, jako bývalo, v tom se shoduje kdekdo. Je zkrátka únavné. Možná že Ernestinin zmatek a stísněnost se v něčem podobaly Charlesovým pocitům, když klopýtal podél pobřeží. Stroj života běžel správně, bylo by kacířstvím myslet si něco jiného. Ale kříž života bylo třeba přece jen nést, a to teď a zde.

Aby zahnala teskné předtuchy, které ji ani odpoledne neopouštěly, přinesla si Ernestina deník, opřela se o polštáře a znovu nalistovala stránku se snítkou jasmínu.

V Londýně se už v polovině století projevovaly známky plutokratické stratifikace společnosti. Nic ovšem nemohlo nahradit dobrý původ, ale všeobecně se uznávalo, že dostatek peněz a inteligence mohou uměle vytvořit přijatelné předpoklady

71$

pro slušné společenské postavení. Disraeli byl pro svou dobu typický, nikoli výjimka. Ernestinin dědeček byl ve svém mládí skutečně jen zámožný soukeník ze Stoke Newingtonu, ale zemřel jako velmi bohatý soukeník - a více než to, vždyť pronikl obchodně do centra Londýna, založil jeden z největších závodů ve West Endu a rozšířil svůj obchod mimo sukno o mnoho dalších druhů zboží. Ernestinin otec jí dal jenom to, co sám obdržel, nejlepší vychování, jaké se za peníze dalo koupit. Ve všem, vyjma svého původu, byl dokonalý džentlmen. Oženil se nenápadně nad svůj stav - vzal si dceru jednoho z nejznámějších advokátů v City, který mezi svými nepříliš vzdálenými předky měl dokonce jednoho státního návladního. Ernestininy pochybnosti o jejím společenském postavení byly proto trochu za vlasy přitažené, dokonce i podle viktoriánských měřítek, a Charlese nikdy ani na okamžik neznepokojovaly.

„ Jen si uvědom,“ řekl jí jednou, „ jak strašně plebejské je vlastně jméno Smithson.“

„ Skutečně - kdyby ses jmenoval lord Brabazon Vavasour Vere de Vere - oč víc bych tě milovala!“

Ale za její sebeironií číhal strach.

Poprvé se s ní setkal předešlého listopadu, v domě dámy, která si ho vyhlédla pro některou ze svých čekanek. Ale ty slečinky měly smůlu, protože rodiče je pečlivě poučili, ještě než večírek začal. Dopustily se kardinálního omylu tím, že se snažily Charlesovi předstírat, jak ohromný zájem mají o paleontologii - prý jim musí prozradit názvy nejzajímavějších knih z tohoto oboru - zatímco Ernestina dávala dost břitce najevo své odhodlání nebrat ho příliš vážně. Prohodila na půl úst něco v tom smyslu, že mu pošle nejzajímavější kusy uhlí, které najde doma v uhláku. A později mu řekla, že je líný. Proč, prosím? Protože je prý těžké vstoupit do kteréhokoli salónu v Londýně a nenajít tam bohatý výběr exemplářů, o které se zajímá.

Oba mladí lidé čekali, že stráví jenom další nudný večer, a když se vrátili do svých příslušných domovů, zjistili, že tentokrát to bylo jiné.

Oceňovali jeden u druhého bystrou inteligenci a jemný suchý vtip, který se jim zamlouval. Ernestina prohlásila, že „ ten pan Smithson“ se jí jeví jako příjemná změna proti nudnému zástupu mladíků, kteří byli oné sezóny doporučeni její

72$

pozornosti. Její matka se začala diskrétně poptávat. A poradila se s manželem, který pokračoval v pátrání. Protože žádný mladík nesměl vkročit do salónu s výhledem na Hyde Park, aniž byl stejně pečlivě prozkoumán, jako naše soudobá bezpečnostní oddělení zkoumají své atomové vědce. Charles vyšel z té tajné zkoušky navýsost úspěšně.

Ernestina dobře vystihla omyl svých soupeřek. Pochopila, že žádná žena, jež bude Charlesovi vnucována, se nikdy nedotkne jeho srdce (mirv1). A když se začal objevovat v přijímacích dnech a na večírcích v jejich domě, čekal ho neobvyklý zážitek - nikde nebylo po manželské pasti ani stopy. Žádné obratné narážky ze strany matky, jak velice její drahá holčička miluje děti či jak „ tajně touží, aby už bylo po sezóně“ , (předpokládalo se, že jakmile obtížný strýc splní svou povinnost, bude žít Charles nastálo na Winsyattu) nebo méně obratné narážky otcovy o velikosti jmění, které „ to drahé děvče“ přinese věnem do manželství. Ostatně v tomto případě by byly zjevně zbytečné; v domě u Hyde Parku mohl klidně bydlet vévoda, a okolnost, že Ernestina neměla sourozence, vyjadřovala víc než tisíc bankovních dobrozdání.

Ani Ernestina, ačkoli se brzy odhodlala, jak to jen rozmazlená dcerka dovede, dostat Charlese, nepřeháněla svou hru. Postarala se vždycky, aby byli nablízku i jiní přitažliví mladíci, a nevyznamenávala vyhlédnutou kořist žádnou zvláštní pozorností. Ze zásady s ním nikdy nemluvila vážně. Doslova to sice neřekla, dovedla však vzbudit dojem, že ho má ráda, protože je zábavný - ale dobře o něm ví, že se nikdy neožení. A pak přišel jeden lednový večer, kdy se rozhodla zasít osudné semeno.

Všimla si, že Charles stojí sám, a na druhé straně místnosti viděla obstarožní dámu, jakýsi mayfairský protějšek paní Poulteneyové. Věděla, že bude Charlesovi asi tak příjemná, jako je zdravému dítěti ricinový olej. Zamířila k němu.

„ Neměl byste si jít porozprávět s lady Fairweatherovou?“

„ Raději bych porozprávěl s vámi.“

„ Představím vás. Konečně budete mít očitého svědka o událostech v mladší křídové době.“

Usmál se. „ Mladší křídové je období, ne doba.“

„ Nevadí. Je mi jasné, že je dostatečně staré. A vím, jak vás nudí všechno, co se stalo za posledních devadesát miliónů let. Pojďte.“

73$

A tak se pustili spolu přes pokoj; ale na půl cestě k dámě z mladšího křídového období se Ernestina zastavila, položila mu krátce ruku na paži a pohlédla mu do očí.

„ Když jste se už rozhodl zůstat kyselým starým mládencem, pane Smithsone, musíte se cvičit ve své úloze.“

Než se zmohl na odpověď, pokračovala už zase v chůzi. Co řekla, znělo jen jako součást jejího škádlení. Ale na kratičký záblesk okamžiku se v jejích očích objevila jasná nabídka; svým způsobem stejně srozumitelná jako v očích žen, které se v Londýně oněch dnů potulovaly kolem nároží u Haymarketu.

Ernestina ovšem netušila, že se dotkla stále citlivějšího místa v Charlesově nejskrytějším nitru. Jeho pocitu, že se čím dál víc podobá svému strýci na Winsyattu, že ho život míjí, že je v této záležitosti jako v tolika jiných příliš vybíravý, líný, sobecký… a ještě horší. Za poslední dva roky nebyl v cizině a uvědomil si, že dřívější cesty mu byly náhražkou za to, že nemá ženu. Při svých cestách zapomínal na své domácí poměry; mohl si také najít příležitostně nějakou ženu do postele, radost, kterou si v Anglii přísně odříkal, snad ve vzpomínce na tu černou noc své duše po prvním pokusu na tomto poli.

Cestování už ho nelákalo, ale ženy ano, a byl proto ve stavu značné sexuální frustrace, jelikož jeho citlivé svědomí mu nedovolovalo zajet si výhradně za tím účelem na týden do Ostende či do Paříže. Nikdy by nepřipustil, že takový záměr může být důvodem k cestě. Prožil velmi zamyšlený týden. A pak se jednoho rána probudil.

Všechno bylo najednou prosté. Miluje Ernestinu. Představoval si, jaký by to byl požitek probudit se v takovém ránu, jako je dnešní, studeném, šedivém, s popraškem sněhu na zemi a vidět vedle sebe tu vážnou, sladce umíněnou spící tvářičku - a dobré nebe (toto poznání projelo Charlesem jako blesk), po právu, legitimně v očích Boha i lidí. O několik minut později vyděsil rozespalého Sama, který se vyškrábal nahoru po jeho naléhavém zvonění: „ Same! Jsem naprostý, stoprocentní, nebe mi odpusť, zatracený blázen!“

Několik dní nato měl ten naprostý blázen rozmluvu s Ernestininým otcem. Byla krátká a velmi uspokojivá. Sešel dolů do salónu, kde Ernestinina matka seděla ve stavu nejvyššího rozčilení. Nevypravila ze sebe ani slovo, ukázala jen rozechvělou rukou směrem k zimní zahradě. Charles otevřel bílé dveře a stál v závanu horkého vzduchu, nasyceného vůněmi. Musel

74$

Ernestům hledat, ale konečně ji nalezl v jednom z nejzazších koutů, zpola skrytou za závěsem voskovek. Věděl, že na něho krátce pohlédla, a pak rychle sklopila oči a odvrátila zrak. Měla v rukou malé stříbrné nůžky a předstírala, že odstřihává některé uschlé květy z omamně vonící rostliny. Charles stál těsně za ní a zakašlal.

„ Přišel jsem se rozloučit.“ Předstíral, že se dívá na zem a že nevidí utrápený pohled, který ho stihl. „ Rozhodl jsem se odjet z Anglie a věnovat zbytek života cestování. Jak jinak se může rozptýlit kyselý starý mládenec?“

Byl by ještě chvíli takto pokračoval. Ale viděl, že Ernestina sklopila hlavu a že z kloubů na rukou jí zmizela všechna krev, jak pevně svírala hranu stolu. Věděl, že jindy by ihned poznala, že ji škádlí. A pochopil, že její nechápavost teď vyvěrá z hlubokého pohnutí, které se přeneslo i na něho.

„ Ale kdybych věřil, že o mne někdo natolik stojí, aby se mnou sdílel…“

Nemohl pokračovat, protože se otočila s očima plnýma slz. Jejich ruce se potkaly, přitáhl ji k sobě. Nepolíbili se. Nemohli. Jak může člověk dvacet let nemilosrdně potlačovat všechny přirozené sexuální instinkty a nečekat, že vězeň se bude otřásat pláčem, když se dveře žaláře rozletí?

Za několik minut vedl Charles Tinu, která se už trochu vzpamatovala, zpátky ke dveřím středem zimní zahrady do salónu. Ale na okamžik se zastavil u keříku jasmínu, ulomil větvičku a žertovně ji Tině podržel nad hlavou.

„ Není to jmelí, ale nám bude stačit, nemyslíš?“

A tak se políbili, se rty cudnými jako děti. Ernestina se zase rozplakala; pak si osušila oči a dovolila Charlesovi, aby ji odvedl do salónu, kde stáli otec s matkou. Slova tu byla zbytečná. Ernestina se rozběhla do matčina otevřeného náručí a spustil se dvojnásobný vodopád slz. Oba muži tu zatím spolu stáli a usmívali se; jeden jako by byl právě uzavřel výtečný obchod, druhý, jako by si nebyl úplně jist, na které planetě právě přistál, ale jako by upřímně doufal, že domorodci se budou chovat přátelsky.

75$

«12»

•••

A v čem záleží zvnějšnění práce? Předně v tom, že práce je dělníku vnější, t. j. nenáleží k jeho podstatě, že se proto ve své práci nepotvrzuje, ale popírá, necítí se v ní dobře, ale je v ní nešťasten, nerozvíjí v ní žádnou svobodnou fyzickou ani duchovní energii, ale moří svou tělesnost a snižuje svého ducha… Doma je, když nepracuje, a když pracuje, není doma.

MARX: EKONOMICKÉ A POLITICKÉ RUKOPISY (1844)

{Den mého štěstí, zdali byl

tak dokonalý, jak tu píši?}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

•••

Charles se energicky ubíral lesem Wareské občiny a stejně energicky se snažil potlačit myšlenky na záhadnou ženu. Ušel asi míli nebo o něco více, když dorazil zároveň na mýtinu i k první výspě civilizace. Kousek pod stezkou, po které šel, stálo protáhlá venkovské stavení s doškovou střechou. Obklopovaly je tři luční svahy končící až dole na útesech. A právě když se Charles vynořil mezi stromy, spatřil muže, který vyháněl stádo krav z nízkého chléva u stavení. Do jeho mysli se vkradla představa: hrnek studeného mléka. Od té dvojité porce vdolečků nic nejedl. Čaj a něžné přijetí u paní Tranterové lákaly, ale hrnek s mlékem přímo křičel… a byl daleko bliž. Seběhl po příkrém travnatém svahu a zabušil na zadní dveře chalupy.

Otevřela mu malá, jako soudek okrouhlá žena, s tlustými pažemi lesknoucími se od mydlin. Ano, může mít tolik mléka, kolik vypije. Jak se to místo jmenuje? Zdá se, že lidé tomu snad přezdívají Mléčnice. Charles následoval ženu do komory se zkosenou střechou, která zabírala celou zadní část domku. Byla tmavá a stinná, velmi chladná; podlahu měla vyloženu břidlicovými dlažkami a celou místnost naplňoval pach zrajícího sýra. Řada nádob na sváření mléka, velkých měděných hrnců na dřevěných podstavcích, každý se svým zlatým škraloupem smetany, stála vyrovnána pod sýry, které tu seděly kulaté na svých dřevěných příčkách jako eskadrona rezervních měsíců. Vtom si Charles vzpomněl, že už o tom místě slyšel. Zdejší smetana a máslo byly pověstné v celém okolí; teta Tranterová o tom mluvila. Vyslovil její jméno a žena, která

76$

nabírala husté mléko z máselnice u dveří do prostého modrobílého porculánového hrnku, přesně jak si to představoval, k němu s úsměvem vzhlédla. Byl najednou méně cizí, a proto vítanější.

Když potom rozmlouval, či spíše poslouchal, co mu říká žena na travnatém svahu před Mléčnicí, vrátil se její muž od svých krav. Byl to holohlavý člověk s mohutným vousem a mrzutým výrazem v tváři; vypadal tak trochu jako prorok Jeremiáš. Přísně se podíval na ženu. Ta ihned přestala klábosit a vrátila se dovnitř ke svým měděným hrncům. Muž si zřejmě na mnoho řečí nepotrpěl, i když měl ihned pohotově odpověď, jakmile se Charles zeptal, kolik je dlužen za hrnek toho výborného mléka. A tak přešel z ruky do ruky jeden penny, ta mince s rozkošnou hlavou mladé královny Viktorie, která se tu a tam objeví ještě mezi drobnými a na níž všechno, kromě půvabných obrysů té hlavy, je zcela obroušeno stoletým užíváním.

Charles se chystal vystoupit zase na stezku. Ale sotva udělal první krok, vynořila se nahoře mezi stromy nad oběma muži černá postava. Byla to ona dívka. Pohlédla na obě postavy pod sebou a pokračovala v cestě směrem k Lyme. Charles se ohlédl na sedláka, který nepřestával sledovat vzdalující se postavu zamračeným pohledem. Zřejmě se nedal žádnými ohledy zarazit v prorockém odsudku.

„ Znáte tu dámu?“

„ Jó.“

„ Chodí sem často?“

„ Nó, dost.“ Mlékař nepřestával civět za dívkou. Potom řekl: „ A nejni to žádná dáma. Je to děvka francouzskýho lajtnanta.“

Uplynulo několik okamžiků, než Charles pochopil, co mlékař říká. Vrhl hněvivý pohled na vousatého sedláka, který byl metodista, a proto rád nazýval věci pravým jménem, zejména když šlo o hřích někoho jiného. Na okamžik se Charlesovi zdálo, že v sobě zosobňuje všechny ty pokrytecké lymeské tlachy a klepy. Charles by byl o tom spícím obličeji mohl uvěřit mnohé, ale rozhodně ne, že ta, jíž náleží, je děvka.

Několik okamžiků nato už sám pochodoval po úvoze směrem k Lyme. Dvě vápencově bílé, koly vyježděné strouhy vedly mezi lesem, který stoupal směrem do vnitrozemí, a živým plotem, zpola zakrývajícím moře. Pod ním se rýsovala

77$

postava dívky, která si už mezitím nasadila čepec. Nešla rychle, ale kráčela vyrovnaným krokem bez ženské afektace jako někdo, kdo je zvyklý ujít dlouhé vzdálenosti. Charles spěchal, aby ji dostihl, a po nějakých sto yardech se k ní skutečně přiblížil. Určitě slyšela klapot jeho okovaných bot na kamenitá půdě, protože křemen už tu pronikal nad křídu, ale neotočila se. Všiml si, že kabát je jí trochu příliš velký a podpatky botek že má zablácené. Na okamžik zaváhal, ale vzpomínka na mračný pohled sektářského sedláka ho utvrdila v jeho rytířském záměru: ukáže té chudince, že ne každý v jejím okolí je barbar.

„ Madam!“

Otočila se a viděla ho tu stát usměvavého s kloboukem v ruce. Její tvář vyjadřovala sice jen pouhé překvapení, přesto však na něj zapůsobila zase tím silným dojmem. Jako by pokaždé, když ten obličej spatřil, nemohl uvěřit tomu, co vidí, a toužil tu tvář uvidět znovu. Jako by ho zároveň celého obklopovala i zavrhovala, jako by to byla postava z nějakého snu, která stojí na místě, a přece pořád mizí.

„ Musím se vám omluvit hned dvakrát. Nevěděl jsem včera, že jste sekretářka paní Poulteneyové. Obávám se, že jsem vás oslovil značně nezdvořile.“

Upírala oči k zemi. „ Nic se nestalo, pane.“

„ A právě teď, když se mohlo zdát… měl jsem jen strach, že se vám snad udělalo nevolno.“

Pořád ještě na něho nepohlédla, sklopila hlavu a obrátila se k odchodu.

„ Nesměl bych vás doprovodit? Když jdeme stejným směrem?“

Zastavila se, ale neotočila. „ Chodím raději sama.“

„ Právě paní Tranterová mě upozornila na můj omyl. Jsem –“

„ Vím, kdo jste, pane.“

Usmál se její rozpačité strohosti. „ Tak tedy…“

Náhle mu pohlédla do očí a pod rozpaky bylo znát zřejmé zoufalství.

„ Dovolte mi laskavě, abych šla svou cestou sama.“ Úsměv mu zmizel z tváře. Uklonil se a ustoupil. Ale místo aby pokračovala v cestě, zůstala ještě chvíli stát s pohledem upřeným k zemi. „ A prosím, neříkejte nikomu, že jste mě viděl zde, v těch místech.“

78$

Potom už na něho nepohlédla, ale otočila se a pokračovala v chůzi, jakoby najisto věděla, že její žádost byla marná, a jako by litovala svých slov, jakmile je vyřkla. Charles stál uprostřed cesty a díval se, jak se její černá záda vzdalují. Z toho setkání mu zbyla jedině vzpomínka na její oči - abnormálně velké, jakoby schopné vidět víc a trpět víc. A přímost toho pohledu - nevěděl, že na něho pohlédla tak, jako když doporučovala traktát - obsahovala zcela zvláštní prvek odmítnutí. Nepřibližuj se ke mně, říkal ten pohled. Noli me tangere.

Rozhlédl se, jako by chtěl zkoumat důvod, proč si nepřála, aby se vědělo, že se prochází v tom nevinném lese. Snad nějaký muž, nějaká schůzka? Ale pak si vzpomněl na její příběh.

Když Charles konečně dorazil do Broad Street, rozhodl se zazvonit na cestě do hostince u paní Tranterové a vysvětlit, že jen co se vykoupe a převlékne do slušných šatů…

Dveře otevřela Mary, ale paní Tranterová šla náhodou kolem - vyšla do síně schválně, abychom byli přesní - a trvala na tom, že nesmí dbát na etiketu. Což nejsou jeho šaty nejlepším dokladem pro jeho omluvy? A tak Mary s úsměvem převzala hůl i batoh a Charles byl uveden do malého zadního salónku, ozářeného právě posledními paprsky zapadajícího slunce, kde chorá dívka ležela v rozkošně rafinovaném, karmínovém a šedém déshabillé.

„ Připadám si jako irský kormidelník přenesený do královnina budoáru,“ stěžoval si Charles, když líbal Ernestině prsty způsobem dokazujícím, že by z něho byl ve skutečnosti mizerný irský námořník.

Odtáhla ruku. „ Nedostaneš ani kapku čaje, dokud nevysvětlíš, cos dělal každou minutku dnešního dne.“

A tak začal popisovat všechno, co se mu přihodilo. Či téměř všechno, protože Ernestina už dvakrát jasně prohlásila, že se jí protiví hovořit o milence francouzského poručíka - jednou na Valu a podruhé o něco později při obědě, když teta Tranterová informovala Charlese velmi podobně jako lymeský vikář před dvanácti měsíci paní Poulteneyovou. Ale Ernestina tetu okřikla, proč nudí Charlese tak pošetilým klábosením, a ubohá paní - jíž příliš často vyčítali její provinčnost, než aby na tu výtku nebyla citlivá - pokorně poslechla.

79$

Charles se vytasil s kamenem poznamenaným stopami amonitů, který přinesl pro Ernestinu, a ta odložila vějíř a pokusila se kámen zvednout. To se jí však nepodařilo, a tak za tu herkulovskou námahu všechno Charlesovi odpustila, naopak se na něho ještě naoko zlobila, že zbytečně riskuje zdravé údy a život.

„ Na Spodním útesu je skutečně fascinující divočina. Neměl jsem tušení, že taková krajina v Anglii existuje. Připomnělo mi to některá přímořská místa v severním Portugalsku.“

„ Ten člověk je úplně v transu,“ vykřikla Ernestina. „ Přiznej se, Charlesi, žes neolupoval ubohé nevinné skály - ale že jsi laškoval s lesními vílami.“

Charlese přepadly na chvíli nepochopitelné rozpaky a zakryl je rychle úsměvem. Chtěl jim povědět o té dívce, měl to zrovna na jazyku, napadl ho zábavný způsob líčení, jak ji našel, a přece mu to zas připadalo jako nějaká zrada jak na opravdovém zármutku děvčete, tak na něm samém. Věděl, že by lhal, kdyby hovořil lehkovážně o svých dvou setkáních. A mlčet v tom maloměstském pokoji se mu zdálo nakonec ze všeho nejmíň falešné.

Zbývá ještě vysvětlit, proč se Wareská občina zdála vyvolávat před čtrnácti dny v paní Poulteneyové obraz Sodomy a Gomory.

Není třeba složitého vysvětlování kromě prosté pravdy, že to bylo jediné místo v Lyme, kam se mohli uchýlit lidé s poměrnou jistotou, že nebudou sledováni. Ta oblast měla temnou, dlouhou a rozpornou právní minulost. Vždycky byla považována za obecní majetek, jak o tom svědčí jména pozemků kolem Mléčnice, které od ní byly všechny neprávem odtrženy. Po vyhlášení zákona o ohrazení soukromých pozemků provedl jakýsi šlechtic z panského domu ležícího za Spodním útesem tichý Anschluss - s mlčenlivým souhlasem lidí společensky sobě rovných - jak už to tak v historii bývá. Je pravda, že demokratičtěji smýšlející občané v městečku povstali do zbraně - pokud se dá sekyra nazvat zbraní, jelikož zmíněný šlechtic si umínil, že na Spodním útesu zřídí jakousi botanickou zahradu vzácných stromů. Věc se dostala před soud a skončila kompromisem. Šlechtic zaručil právo volného průchodu a vzácným stromům už nehrozilo nebezpečí. Ale obecní majetek vzal zasvé.

80$

Přesto však v městečku nikdy nezamkl pocit, že Wareská občina patří všem. Pytláci se sem vkrádali pro bažanty a králíky s menším pocitem viny než kamkoli jinam. Jednoho dne se přišlo na to, že se tu v skrytém údolí zdržovala bůhvíkolik měsíců - ó hrůzo hrůz! - banda cikánů. Ti vyvrženci byli ihned vyhnáni. Ale památka na jejich přítomnost se propletla s případem dítěte, které zmizelo v přibližně stejné době ze sousední vesnice. Obecně se - promiňte tu slovní hříčku - vědělo, že dítě ukradli cikáni, hodili je do králičího guláše a zahrabali kosti. Cikáni nebyli Angličané, a proto bylo téměř jisto, že jsou to lidojedi.

Ale nejvážnější obvinění proti Wareské občině se týkalo mnohem horší ohavnosti. Ačkoliv nikdy neměl jako v jiných venkovských okresech ono jméno, byl přece jen úvoz k Mléčnici a za ní do lesnaté části občiny znám de facto jako Údolí lásky. Každé léto se sem táhly milenecké párky. Záminkou pro to byla možnost vypít si na farmě hrnek mléka. A při návratu vedlo množství lákavých stezek do úkrytů chráněných vysokým kapradím a hlohem.

Ten stávající nešvar byl už dost zlý. Ale existovala ještě větší spoušť. Byla tu starodávná tradice (mnohem starší než Shakespeare), že o svatojánské noci vycházeli mladí lidé s lucernami a sumářem a jedním či dvěma soudky jablečného moštu na prostranství známé jako Oslí louka v srdci lesů a tam oslavovali slunovrat tancem. Někteří tvrdili, že po půlnoci je to spíš potácení než tanec. A ti nejpřísnější prohlašovali, že nejde ani o jedno, ani o druhé, ale z valné části o něco zcela jiného.

Vpád vědy do zemědělství v podobě vědomosti o zaječím moru nás připravil teprve zcela nedávno o Oslí louku, ale zvyk sám postupně upadal zároveň s úpadkem přísnosti v sexuálních mravech. Přes Oslí louku už mnoho let přeběhne o svatojánské noci leda liška nebo jezevčí mláďata. Ale v roce 1867 tomu tak nebylo.

Naopak, byl tomu sotva rok, co komise složená z předních dam vedených paní Poulteneyovou naléhala na úřady, aby zahradily úvoz vraty, oplotily jej a uzavřely. Ale zvítězily demokratičtější hlasy. Veřejné právo cesty musí zůstat nedotčeno. A mezi městskými radními se dokonce našli odporní požitkáři, kteří tvrdili, že procházka k Mléčnici je nevinným potěšením a slavnost o svatojánské noci každoročním žertem. Ale mezi obyvateli městečka, kteří dbali na svou pověst,

81$

stačilo se jen zmínit o některém mládenci či děvčeti, že patří k „ takovým, co chodí na Wareskou občinu“ , aby ta skvrna na nich ulpěla nadosmrti. Nedalo se předpokládat nic lepšího, než že ten chlapec musí být nenapravitelný chlípník a děvče prostitutka, obcující s mužskými na každé mezi.

Toho večera, kdy paní Fairleyová s tak ušlechtilým sebezapřením učinila zadost své povinnosti, našla tedy Sarah paní Poulteneyovou, která již na ni čekala. Snad by se spíš mělo říci „ číhala“ , bylo by to jistě blíž pravdě. Sarah přišla do soukromého salónku k večernímu předčítání bible a octla se v situaci, jako by stála před hlavní děla. Bylo nad slunce jasnější, že paní Poulteneyová může každým okamžikem vybuchnout, a to důkladnou salvou.

Sarah šla k čtecímu pultíku umístěnému v rohu pokoje, kam se odkládala velká „ rodinná“ bible - ne to, co si pod tím pojmem představujete, ale kniha, z níž byly zbožně vymýceny nepochopitelné přestupky proti dobrému vkusu v Písmu svatém (například Píseň písní). Zpozorovala však, že něco není v pořádku.

„ Stalo se něco, paní Poulteneyová?“

„ Nic horšího se stát nemohlo,“ odpověděla abatyše. „ Bylo mi sděleno něco, čemu sotva mohu uvěřit.“

„ Něco, co se týká mne?“

„ Neměla jsem poslechnout doktora. Měla jsem poslechnout vlastní zdravý rozum.“

„ Co jsem udělala?“

„ Nevěřím, že jste pomatená. Jste lstivá zkažená osoba. Víte velmi dobře, co jste provedla.“

„ Mohu přísahat na bibli

Paní Poulteneyová na ni vrhla pohoršený pohled. „ Nic takového neuděláte! To je rouhání.“

Sarah popošla a stanula před svou velitelkou. „ Musím trvat na tom, abyste mi řekla, z čeho mě viníte.“ Paní Poulteneyová jí to pověděla.

K jejímu naprostému překvapení nejevila Sarah nejmenší příznaky studu.

„ Ale proč by měl být hřích chodit na Wareskou občinu?“

„ Hřích! Vy, mladá žena, sama, a na takovém místě!“

„ Ale madam, je to jenom velký les.“

„ Vím velmi dobře, co to je a co se tam děje. A vím, jaký druh lidí tam chodí.“

82$

„ Nikdo tam nechodí. Proto se mi tam líbí - že tam mohu být sama.“

„ Ještě mi odmlouvejte, slečno! Nevím snad, o čem mluvím?“

První prostou skutečností bylo, že paní Poulteneyová nikdy Wareskou občinu nespatřila, dokonce ani zdálky, protože ji nebylo vidět z žádné cesty sjízdné kočárem. Druhá prostá skutečnost vypadala tak, že paní Poulteneyová byla narkomanka oddaná opiu - ale než si pomyslíte, že obětuji pravděpodobnost fantastickým výmyslům, dovolte mi rychle dodat, že o tom nevěděla. Čemu my říkáme opium, ona nazývala laudánum. Chytrý, ale cynický lékař oné doby jej označil přezdívkou „ sanctanum“ , jelikož jej mnohé dámy srkaly o dost častěji než víno při svatém přijímání - a nejen dámy, neboť lék byl dost levný (prodával se pod názvem Godfreyovy srdeční kapky), takže ženám všech tříd pomáhal snášet jejich úděl, za viktoriánských časů věru nelehký. Byl to zkrátka přibližný protějšek našich uklidňujících prášků. Nemusíme tu blíže zkoumat, proč se paní Poulteneyová octla ve skupině žen, které ten lék užívaly, ale budeme mluvit jen k věci, když připomeneme, že - jak už objevil básník Coleridge laudánum vyvolává živé sny.

Nedovedu si představit, jaké obrazy - patrně podobné obrazům Hieronyma Bosche - si o Wareské občině spřádala po léta paní Poulteneyová. Jaké satanské orgie tušila za každým stromem, jaké francouzské perverzity pod každým listem. Ale můžeme patrně bezpečně usoudit, že se Wareská občina stala zpředmětněním všeho, co se odehrávalo v jejím vlastním podvědomí.

Její výbuch přiměl ji i dívku k mlčení. Když si takto ulevila, paní Poulteneyová změnila taktiku.

„ Velice jste mě zarmoutila.“

„ Ale jak jsem to mohla tušit? Nemám chodit k moři. Dobře, nechodím k moři. Toužím po samotě. To je vše. To není hřích. Nenechám se proto nazývat hříšnicí.“

„ Copak jste nikdy neslyšela mluvit o Wareské občině?“

„ Jako o místě toho, co naznačujete - nikdy.“

Paní Poulteneyová vypadala tváří v tvář dívčinu pohoršení přece jen trochu stísněně. Vzpomněla si, že Sarah přišla do Lyme teprve nedávno. A že proto není vyloučeno, že neměla tušení, jakým domněnkám se vystavuje.

83$

„ Dobrá. Ale aby bylo mezi námi jasno. Nedovolím nikomu, kdo je u mne zaměstnán, aby byl spatřen v blízkosti toho místa. Budete se procházet tam, kde se to sluší a patří. Je to dost jasné?“

„ Ano. Mám kráčet po cestě ctnosti.“ Na jeden strašlivý okamžik paní Poulteneyová zatrnula, že je obětí sarkasmu. Ale Sarah měla oči slavnostně sklopené, jako by vynášela rozsudek sama nad sebou. A ctnost byla synonymem pro utrpení.

„ Tak ať už o té bláhovosti neslyším. Dělám to jen pro vaše dobro.“

„ Vím to,“ zašeptala Sarah. A ještě: „ Děkuji vám, ma’m.“

Víc už si neřekly. Sarah otevřela bibli a přečetla odstavec, označený paní Poulteneyovou. Byl to týž, který vybrala pro onu první rozmluvu - žalm 119. „ Blahoslavení žijící bez poskvrny, kdo kráčejí podle zákonů Páně.“ Sarah předčítala tichým hlasem, zdánlivě zcela bez dojetí. Stařena hleděla do temných stínů v protějším koutě pokoje. Vypadala jako nějaký pohanský idol, lhostejný ke krvavé oběti, kterou požadoval její bezcitný kamenný obličej.

Později v noci by byl skrytý divák mohl zahlédnout dívku i když si nedovedu představit, kdo by to byl, vyjma kolem letící sovy - jak stojí u otevřeného okna své neosvětlené ložnice. Byla jedna hodina po půlnoci. Sarah tu stála v noční košili, s rozpuštěnými vlasy a strnule hleděla na moře. Směrem na Portland Bili matně blikala na černých vodách svítilna z nějaké lodi směřující do Bridportu. Sarah viděla tu nepatrnou světelnou tečku a nevěnovala jí další pozornost.

Kdybyste se byli ještě o něco přiblížili, byli byste zjistili, že její obličej je mokrý od mlčky prolitých slz. Její hlídka u okna neměla nic společného s mystickým čekáním na Satanovy plachty; byla přípravou na to, že z okna skočí.

Nenechám ji váhat na hraně okenní římsy, nebo vrhnout se vpřed a pak se v pláči zhroutit na prochozený koberec v pokoji. Víme, že čtrnáct dní po této příhodě byla naživu, a tedy neskočila. Ani nevzlykala tím zalykavým hysterickým pláčem předcházejícím zoufalý čin. Její pláč pramenil z hluboké bídy, zaviněné okolnostmi, nikoli pocity - zvolna proudící, nezadržitelný, jako pramínek krve prosakující obvazem.

Kdo je Sarah?

Z jakého světa stínů přichází?

84$

«13»

•••

{Neb úmysl tvůrce je temný

a Isis za závojem skrytá…}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

Nevím. Příběh, který vyprávím, vyvěrá cele z fantazie. Charaktery, které tvořím, mimo mou mysl nikdy neexistovaly. Jestliže jsem dosud předstíral, že vím, co se děje v mysli mých osob, v jejich nejskrytějších myšlenkách, tedy proto, že píši (stejně jako jsem převzal něco ze slovníku a „ lilasu“ oné doby) v mezích konvence běžně uznávané za časů, kdy se můj příběh odehrává. Romanopisec stojí hned vedle Boha. Možná že všechno neví, ale snaží se předstírat, že ano. Ale já jsem současníkem Alaina Robbe-Grilieta a Rolanda Barthese. Jestliže to zde je román, nemůže to být román v moderním slova smyslu.

Možná tedy, že píši vlastní transponovaný životopis. Možná že žiji v jednom z domů, které jsem uvedl do tohoto vyprávění. Možná že Charles jsem já sám v jiném převleku. Možná že je to jen hra. Moderní ženy na způsob Sarah existují, a nikdy jsem jim nerozuměl. Nebo možná že vám chci vpašovat kamuflovanou knihu esejů. Místo úvodních citátů jsem měl kapitoly možná nadepsat „ O horizontalitě existence“ , „ Iluze pokroku“ , „ Historie románu“ , „ Etiologie svobody“ , „ O některých zapomenutých aspektech viktoriánské doby“ … cokoli chcete.

Snad předpokládáte, že romanopisec musí jen zatáhnout za správné nitky a jeho loutky se hned chovají docela jako živé. A na požádání předloží zevrubnou analýzu svých motivů a záměrů. Zajisté jsem měl v úmyslu na tomto místě (kap. třináctá - rozvedení Sařina skutečného duševního stavu) vypovědět všechno, na čem záleží. Ale nacházím se náhle v situaci člověka hledícího v oné chladné jarní noci z trávníku nahoru do temného okna v hořejším patře Marlborough House; vím z kontextu reality v mé knize, že Sarah by si nikdy neutřela slzy z očí, nepředklonila se a nepronesla obšírné vysvětlení k své povaze. Kdyby mě byla spatřila, zrovna když starý měsíc vycházel, byla by se na podpatku otočila a zmizela ve tmě pokoje.

Ale jsem přece romanopisec, ne člověk stojící v zahradě –

85$

a mohu ji tedy sledovat, kam chci? Jenže co je možné, není ještě přípustné. Manželé by často mohli zavraždit své ženy, - a naopak - a vyváznout z toho nepotrestáni. Ale nedělají to.

Snad si myslíte, že pisatelé románů mají vždycky přesné plány, podle kterých pracují, takže budoucnost předpovídaná v kapitole první je neodvolatelně přítomností v kapitole třinácté. Ale lidé píší romány z nespočetných důvodů: pro peníze, pro slávu, pro kritiky, pro rodiče, pro přátele, pro své milované, z ješitnosti, z pýchy, ze zvědavosti, pro zábavu, tak jako obratní truhláři rádi vyrábějí nábytek, jako opilci rádi pijí, soudcové rádi soudí, sicilští mafisté rádi vyprazdňují zásobník do nepřítelových zad. Mohl bych naplnit knihu důvody, a všechny by byly pravdivé, i když by všechny neplatily o všech. Jenom jeden důvod mají všichni romanopisci společný: přejeme si vytvořit svět stejně skutečný, a přece jiný než ten, který existuje. Nebo existoval. Proto nemůžeme plánovat. Víme, že svět je organismus, nikoli stroj. Víme také, že svět v pravém slova smyslu vytvořený, je nezávislý na svém tvůrci. Naplánovaný svět (kde otáčející se naplánovaná kola jsou na první pohled patrná) je mrtvý svět. Teprve když se nám postavy a události vymknou z ruky, začínají žít. Když Charles opustil Sarah na okraji útesu, poručil jsem mu, aby se vrátil nejkratší cestou do Lyme Regis. Ale neudělal to, o své vůli se otočil a šel dolů k Mléčnici.

Ale jdi, říkáte mi - chceš říci, že tě při psaní napadlo, že bude chytřejší, aby se zastavil v Mléčnici, pil mléko… a potkal dívku znovu. To je zajisté určité vysvětlení toho, co se stalo. Ale mohu jedině vypovědět - a jsem nejspolehlivější svědek - že ten nápad se mi zdál přicházet od Charlese, nikoli ode mne. Není to jen proto, že začal získávat samostatnost, musím ji respektovat a zavrhnout, pokud jde o něho, všechny své skoro božské plány, jestliže si přeji, aby byl skutečný.

Jinými slovy, abych byl svobodný, musím dát jemu a Tině a slečně Sarah, ba dokonce i strašné paní Poulteneyové jejich příslušnou svobodu. Existuje jenom jedna dobrá definice Boha; je to svoboda, která dovoluje jiným svobodám existovat. A této definici se musím podřídit.

Romanopisec je pořád ještě pánbůh (a ani nejdůslednější avantgardní moderní román nedokázal úplně potlačit svého autora), hlavní změna je v tom, že už nejsme bohové k viktoriánskému obrazu, vševědoucí a rozkazující. Podle nového

86$

teologického obrazu je svoboda, nikoli autorita naší první zásadou.

Že jsem trestuhodně porušil iluzi? Ne. Moje postavy dosud existují, a to v realitě o nic méně či více skutečné než je ta, kterou jsem porušil. Fantazie prolíná všechno, jak zpozoroval jeden Řek takových dva a půl tisíce let před námi. Shledávám tuto novou skutečnost (či neskutečnost) pravdivější; přál bych si, abyste se mnou sdíleli pocit, že plně nekontroluji postavy stvořené mou myslí, stejně jako vy nekontrolujete, ať se o to sebevíc snažíte, ať jste třeba nějaká dnešní paní Poultencyová - své děti, kolegy, přátele, dokonce ani sebe sama.

Že je to neslýchané? Že postava je buď „ skutečná“ , nebo „ vymyšlená?“ Jestliže si to opravdu myslíš, 6 pokrytecký čtenáři, mohu se jedině usmívat. Dokonce ani o své vlastní minulosti neuvažuješ reálně; přestrojuješ ji, pozlacuješ nebo očerňuješ, podrobuješ ji cenzuře, pohráváš si s ní… děláš z ní zkrátka román a odkládáš na poličku - svou knihu, svůj zromantizovaný životopis. Jsme všichni na útěku před skutečnou realitou. To je základní definice homo sapiens.

Takže jestli pokládáš za nešťastný počin (a ona je to skutečně třináctá kapitola) celé tohle odbočení, které podle tebe nemá nic společného s tvým Časem, Pokrokem, Společností, Vývojem a všemi těmi přízraky, které chrastí svými řetězy za kulisami této knihy… nebudu se s tebou přít. Ale budu tě podezřívat.

A tak tedy zaznamenávám jen vnější skutečnosti: že Sarah plakala ve tmě, ale nezabila se, že pokračovala vzdor výslovnému zákazu ve svých toulkách po Wareské občině. V určitém smyslu tedy opravdu skočila a žila ve stavu jakéhosi dlouhého pádu, jelikož dříve či později se muselo nutně donést k sluchu paní Poulteneyové, že hříšnice setrvává ve svém hříchu. Je pravda, že Sarah chodila do lesa méně často, než si předtím navykla, a že jí nepřišlo zatěžko odříci si to kvůli vlhkému počasí, které po následující dva týdny trvalo. Také je pravda, že podnikla aspoň minimální ochranná opatření vojenského rázu. Úvoz na jednom místě přecházel v úzkou cestu jen o něco málo lepší než úvoz sám, která sbíhala v serpentinách po širokém svahu nazývaném Wareské údolí a napojovala se při okraji městečka na hlavni silnici do Siamouthu a Exeteru. Ve Wareském údolí stálo porůznu několik úctyhodných domů,

87$

a tudíž to bylo vhodné místo k procházkám. Naštěstí okna žádného z těch domů neměla vyhlídku, na rozcestí mezi úvozem a cestou. Jakmile tam Sarah došla, stačilo, aby se rozhlédla a zjistila, jestli je sama. Jednoho dne vyšla se záměrem projít se v lese. Ale ještě nežli došla k úvozu, uviděla v zatáčce nad sebou dva lidi. Šla přímo proti nim, a jakmile byla za zatáčkou, vyčkala, aby se ujistila, že ti dva sami nezamíří úvozem k Mléčnici. Pak se vrátila po svých stopách a vstoupila naprosto nepozorována do svého hájemství.

Riskovala ovšem, že někoho potká přímo v úvoze. A vždycky také mohla narazit na majitele statku nebo na někoho z rodiny. Ale tomuto nebezpečí se dokázala vyhnout, když objevila, že jedna z lákavých stezek vedoucích do houštiny nad úvozem obíhá farmu širokým obloukem a ústí na cestu přetínající les. Touto stezkou pak vždycky pravidelně chodívala až do onoho odpoledne, kdy se neopatrně - jak teď můžeme konstatovat - vynořila v dohledu obou mužů.

Důvod byl prostý. Zaspala a věděla, že přijde pozdě na předčítání. Paní Poulteneyová měla toho dne večeřet u lady Cottonové. A obvyklá hodina byla posunuta na dřívější dobu, aby se mohla připravit na to, co ve skutečnosti, i když ne na pohled, bylo hromovou srážkou dvou brontosaurů. S černým sametem místo železných čelistí a s citáty z bible místo zuřivě vyceněných zubů. A přece to byl neméně úporný a neústupný boj.

Také ji vylekal Charlesův obličej, civějící na ni shůry. Cítila, že se její pád zrychluje, a když nám naproti letí krutá země, když padáme z takové výše, k čemu je opatrnost?

88

«14»

•••

{„ Má představa dobré společnosti, pane Elliote, je přítomnost chytrých, vzdělaných lidí, s kterými je potěšením si promluvit; to nazývám já dobrou společností.“

„ Mýlíte se,“ řekl jemně, „ to není dobrá společnost - to je ta nejlepší. Dobrá společnost vyžaduje jen dobrý původ, vychování a dobré způsoby, a pokud jde o vzdělání, nijak zvlášť nevyniká.“ }

JANE AUSTENOVÁ: ANNA ELLIOTOVÁ

•••

I když návštěvníci přibyvší do Lyme v devatenáctém století se nemusili podrobit obřadu, jaký čekal cestovatele do starověkých řeckých kolonií - Charles ve skutečnosti nemusel pronést ze schodiště radnice perildovskou řeč a podat vyčerpávající přehled nejnovějších událostí ve světě - přece jen se od nich očekávalo, že poskytnou příležitost, aby si je lidé prohlédli a mohli si s nimi promluvit. Ernestina už na to upozornila Charlese předem; varovala ho, že se musí na čas považovat za zvíře ve zvěřinci a snášet pokud možno vlídně nevychované pohledy a šťouchání všetečnými deštníky. Tak musel tedy dvakrát i třikrát v týdnu odcházet s dámami na návštěvy a prožívat hodiny nesnesitelné nudy, za něž jedinou útěchou mu byl malý výstup, který se odehrával s příjemnou pravidelností po návratu do domu tety Tranterové. Ernestina si navykla pohlédnout mu úzkostlivě do očí zamlžených ještě oblaky malicherné konverzace. „ Bylo to moc zlé?“ ptala se. „ Můžeš mi odpustit? Nenávidíš mě?“ A když se usmál, vrhala se mu do náruče, jako by byl zázrakem vyvázl z nějakého povstání či laviny.

Zvláštní náhodou čekala Charlese nazítří po jeho objevech na Spodním útesu lavina právě v Marlborough House. Na těchto návštěvách nebylo nic náhodného ani spontánního. A nemohlo ani být, jelikož údaje o návštěvnících i navštěvovaných se šířily po městečku s neuvěřitelnou rychlostí, a protože jak návštěvníci, tak navštěvovaní se řídili úctou k neúprosnému protokolu. Paní Poulteneyová se patrně nezajímala o Charlese o nic víc, než on se zajímal o ni. Ale byla by se k smrti urazila, kdyby ho nebyli dovlékli v řetězech k ní do domu, aby na něm mohla spočinout její malá tučná nožka a to pokud možno brzy po příjezdu, jelikož čím později k návštěvě během pobytu došlo, tím menší byla pocta.

89$

Tito „ cizinci“ byli ovšem ve skutečnosti jen pěšáci v určité hře. Návštěvy nebyly důležité, ale k jakým rozkošným účelům se jich později dalo používat! „ Ta drahá paní Tranterová si přála seznámit mne jako první…“ a „ tolik mě udivuje, že Ernestina ještě u vás nebyla - nás rozmazluje - byli už u nás dvakrát…“ a „ jsem si jista, že je to nedopatření, paní Tranterová je oddaná stará duše, ale tak roztržitá…“ Takové a podobné lákavé příležitosti ke křížení společenských kopí závisely na přísunu „ důležitých“ návštěvníků, jako byl Charles. A nemohl ujít svému osudu o nic víc než vypasená myš, která se dostala do drápů hladové kočky - několika tuctů hladových koček, abychom byli přesní.

Když ohlásili paní Tranterovou a její dva mladé společníky nazítří po tom setkání v lese, Sarah se okamžitě zvedla a chtěla odejít z pokoje. Ale paní Poulteneyová, kterou pomyšlení na mladé štěstí vždycky podráždilo a která stejně - po večeru stráveném s lady Cottonovou - měla všechny důvody být podrážděná, jí poručila, aby zůstala. Ernestinu považovala za frivolní mladou ženu a byla si jista, že její nastávající je frivolní mladý muž. Vždyť je téměř její povinností uvést je trochu do rozpaků. A kromě toho věděla, že podobné společenské příležitosti jsou pro hříšnici něco jako žíněná košile. Všechno souhlasilo.

Návštěvníci byli uvedeni. Paní Tranterová se přiblížila v šustivém hedvábí, řečná a laskavá. Sarah plaše ustoupila, bolestně si vědoma své přebytečnosti, do pozadí. A Charles s Ernestinou stáli nonšalantně za oběma starými dámami, které se znaly dostatečně dlouho, aby uvítání vyžadovalo alespoň náznak objetí. Pak byla představena Ernestina, která předvedla nejmenší možnou úklonu, než se chopila královské ruky.

„ Jak se vám daří, paní Poulteneyová? Vypadáte výborně.“

„ V mém věku záleží, slečno Freemanová, už jen na duchovním zdraví.“

„ Pak se o vás nemusíme obávat.“

Paní Poulteneyová by byla ráda pokračovala v tak zajímavém námětu, ale Ernestina se otočila, aby představila Charlese, který se sklonil nad rukou staré dámy.

„ Veliká čest, ma’m. Krásný dům.“

„ Je pro mne příliš velký. Udržuji ho jen kvůli památce

90$

mého drahého manžela. Vím, že by si to byl přál - a že si to přeje,“

A zadívala se za Charlesova ramena na hlavní domovní poklad, Frederickův portrét v olejových barvách pořízený pouze dva roky předtím, než v roce 1851 zemřel - z portrétu bylo jasně patrno, že to byl moudrý důstojný křesťan, dobře vyhlížející muž - a především o mnoho lepší než většina ostatních. Určitě to byl dobrý křesťan, a také neobyčejně důstojný, ale pokud jde o ty ostatní vlastnosti, čerpal malíř ze své obrazotvornosti. Dávno zesnulý pan Poulteney byl úplná, i když velmi bohatá nula. Jediným opravdu pozoruhodným činem jeho života bylo, že jej opustil. Charles se zahleděl na ten slavnostní přízrak s příslušnou úctou.

„ Ach opravdu, rozumím. Velmi pochopitelné.“

„ Musíme se podřídit jejich přáním.“

„ Zajisté.“

Paní Tranterová, která už se mezitím usmála na Sarah, jí použila jako záminky k přerušení tohoto pohřebního introitu.

„ Milá slečno Woodruffová, jak mě těší, že vás vidím.“ Šla, stiskla Sařinu ruku, podívala se na ni se skutečnou účastí a řekla o něco tišeji: „ Přijdete mě navštívit - až drahá Tina odjede?“ Na vteřinu se mihl po dívčině obličeji vzácný výraz. Počítač v jejím srdci už dávno ocenil paní Tranterovou a a uschoval výsledek. Její rezervovanost a odtažitost tak nebezpečně blízká vzpouře, kterou nosila jako masku v přítomnosti paní Poulteneyové, na okamžik odpadla. Dokonce se usmála, i když smutně, a nepatrně pokývla na znamení, že bude-li moci, přijde.

Došlo k dalšímu představování. Obě mladé dámy si chladně pokývly a Charles se uklonil. Dával dobrý pozor, jestli děvče nějakým způsobem prozradí, že se den předtím dvakrát setkali, ale její oči se mu pečlivě vyhýbaly. Byl zvědav, jak se ten nespoutaný živočich bude chovat v tomto vězeňském prostředí; k svému zklamání zjistil, že si zřejmě počíná s největší pokorou. Pokud ji nepožádala, aby něco přinesla, či aby zatáhla za zvonek, když se dámy rozhodly, že budou pít horkou čokoládu, paní Poulteneyové dívku úplně ignorovala. A také Ernestina si k Charlesově malé radosti počínala stejně. Teta Tranterová dělala co mohla, aby dívku zatáhla do rozhovoru, ale ta seděla poněkud stranou, s úplně bezvýrazným obličejem, jakoby duchem nepřítomná. Dalo se to vykládat

91$

v tom smyslu, že si je vědoma svého podřízeného postavení. On sám se na ni dvakrát obrátil o potvrzení jakéhosi názoru ale zcela bez úspěchu. Stěží odpověděla a stále se vyhýbala jeho pohledu.

Teprve ke konci návštěvy svitlo Charlesovi, že situaci hodnotil dosud nesprávně. Najednou mu bylo jasné, že dívčina pokora je zcela v nesouladu s její povahou. Že tedy hraje nějakou úlohu. A že ta úloha spočívá v naprostém odstupu od její velitelky a v naprostém nesouhlasu s ní. Paní Poulteneyová a paní Tranterová se střídavě v teskné vážnosti a s mnoha slovy prokousávaly zdvořilými konverzačními náměty kterých sice nebyl velký počet, jež však byly o to nekonečnější, než se probraly… služebnictvo, počasí, nastávající porody, pohřby, sňatky, pánové Disraeli a Gladstone (tohoto tématu se dotkly zdánlivě kvůli Charlesovi, i když to umožnilo paní Poulteneyové přísně odsoudit osobní zásady prvního politika a politické zásady druhého). Pak se přešlo k poslednímu nedělnímu kázání, k nedostatkům místních obchodníků a odtud zcela přirozeně opět ke služebnictvu. Charles se usmíval, zvedal obočí, pokyvoval, a tak se krok za krokem prokousával povědomým očistcem - přitom však došel k názoru, že mlčenlivá slečna Woodruffová trpí pocitem ukřivděnosti - a že což je velmi zajímavé pro dobrého pozorovatele - se vlastně nijak nenamáhá tento pocit skrýt.

Charles skutečně dobrým pozorovatelem byl, protože si všiml něčeho, co ušlo téměř všem lidem v Lyme. Ale snad by se jeho dedukce nebyla dostala za stav pouhého podezření, nebýt toho, že hostitelka pronesla větu pro ni téměř charakteristickou.

„ To děvče, které jsem propustila - vy jste s ní neměla potíže?“

„ Mary?“ usmála se paní Tranterová. „ Tu bych nedala za celý svět.“

„ Paní Fairleyová mě upozornila, že ji viděla právě dnes ráno hovořit s nějakým člověkem.“ Paní Poulteneyová vyslovila slovo člověk asi tak, jako dva vlastenečtí Francouzi za okupace vyslovovali v rozmluvě slovo nacista. „ Mladý člověk. Paní Fairleyová ho nezná.“

Ernestina vrhla na Charlese přísný, vyčítavý pohled. Na neuvěřitelný okamžik se domníval, že to obvinění patří jemu - pak si uvědomil, o koho jde.

92$

„ To byl určitě Sam,“ usmál se. „ Můj sluha, madam,“ dodal pro osvícení paní Poulteneyové.

Ernestina se vyhýbala jeho pohledu. „ Chtěla jsem ti to říci. Také jsem je včera viděla, jak spolu mluví.“

„ Ale přece… nemůžeme jim přece zakázat, aby spolu promluvili, když se potkají?“

„ Je ohromný rozdíl, co se dá trpět v Londýně a co je vhodné tady. Myslím, že bys měl se Samem promluvit. Děvče se dá až příliš snadno vodit za nos.“

Paní Tranterová vypadala dotčeně. „ Ernestino, drahoušku… možná že je trochu lehkomyslná, ale neměla jsem nikdy nejmenší příčinu…“

„ Milá drahá tetičko, vím velmi dobře, jak ji máš ráda.“

Charles vnímal ostří toho hlasu a přispěchal ohrožené paní Tranterová na pomoc.

„ Přál bych si, aby bylo víc takových velitelek. Není jistější znamení spokojeného domu, než když tam otvírá dveře spokojená služebná.“

Ernestina při těch slovech sklopila oči a významně stiskla rty. Chudinka teta Tranterová se při té pokloně začervenala a také sklopila oči. Paní Poulteneyová naslouchala té přestřelce s jistým uspokojením. A rozhodla se, že Charles jí je natolik nesympatický, aby k němu mohla být hrubá.

„ Vaše budoucí žena dovede posuzovat tyto věci lépe, pane Smithsone. Znám to děvče. Musela jsem ji propustit. Kdybyste byl starší, věděl byste, že v těchto věcech nemůže být člověk dost přísný.“

A také ona sklopila oči, což bylo u ní znamením, že vyslovila soud nad určitým tématem, a tím že je veškerá debata o něm u konce.

„ Skláním se před vaší dlouhou životní zkušeností, madain.“

V Charlesových slovech jasně zazněla chladná ironie.

Všechny tři dámy seděly s odvrácenýma očima: paní Tranterová z rozpaků, Ernestina, protože měla zlost sama na sebe - nechtěla přece přivodit Charlesovi takovou ťafku a litovala, že nemlčela a paní Poulteneyová, jelikož byla tím, čím byla. A tak se stalo, že si Sarah s Charlesem konečně vyměnili pohled, nepozorovaný žádnou ze zmíněných dam. Ten pohled byl krátký, ale vydal za celé svazky. Dva cizinci poznali, že mají společného nepřítele. Poprvé nehleděla Sarah skrze něho, ale na něho. A Charles se rozhodl, že se

93$

pomstí paní Poulteneyové a dá Ernestině zřejmě velmi potřebnou lekci v obecné lidskosti.

Vzpomněl si také při té příležitosti na své nedávné zkřížení zbraní s Ernestininým otcem kvůli Charlesů Darwinovi, V zemi se až příliš rozmáhala bigotnost. Nebude nic takového trpět u děvčete, které si chce vzít. Promluví se Samem; u všech hromů, ano, promluví se Samem.

Jak s ním promluvil, uvidíme za chvíli. Ale skutečnost už stejně předběhla obecný tón té rozmluvy, jelikož „ člověk“ paní Poulteneyové právě seděl v suterénní kuchyni tety Tranterové.

Sam se skutečně setkal to dopoledne s Mary v Coombe Street. A nevinně se jí zeptal, jestli by za hodinu mohl dodat ty saze. Věděl totiž, že obě dámy odejdou na návštěvu do Marlborough House.

Rozmluva v kuchyni byla kupodivu vážná, ve skutečnosti mnohem vážnější než konverzace v salónu paní Poulteneyové. Mary se opírala o velký příborník. Pěkné paže měla zkřížené a pramen světlých vlasů barvy obilného zrna jí vyklouzl zpod pracovního čepečku. Tu a tam položila nějakou otázku, ale většinou mluvil Sam, i když zdánlivě do vydrhnuté desky dlouhého stolu. Jen velmi zřídka se jejich oči setkaly, a pak, jakoby po společné úmluvě, se hned oba plaše zadívali jinam.

94$

«15»

•••

{…pokud jde o pracující vrstvy, polodivoké způsoby minulé generace vystřídala hluboká a téměř vše pronikající smyslnost…}

ZPRÁVY Z HORNICKÝCH OKRESŮ (1850)

{Či v očích s hlubším pohledem

vyvolá úsměv prchavý.}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

•••

Když se Charles příštího rána pustil do nepříliš jemného průzkumu Samova cockneyského srdce, nezrazoval ve skutečnosti Ernestinu, i když paní Poulteneyová by byla jeho počínání sotva schválila. Odešli od ní brzo po dříve popsané výměně názorů a Ernestina byla při chůzi z kopce dolů do Broad Street velice mlčelivá. Jakmile tam došli, postarala se, aby zůstala s Charlesem o samotě. A sotva se za tetinými zády zavřely dveře, vypukla v pláč (bez obvyklého předchozího sebeobviňování) a vrhla se mu do náruče. Byla to vůbec první neshoda, která vrhla stín na jejich lásku, a Ernestina z ní měla hrůzu. Že její sladký jemný Charles má dostat takový nos od tak strašné stařeny a všechno kvůli jejímu rozmaru. Když jí, jak se slušelo, poklepal po zádech a osušil jí oči, řekla mu to. Charles si jako odplatu uloupil polibek na každé vlhké víčko a nato jí odpustil.

„ Má sladká hloupoučká Tino, proč bychom měli upírat jiným, co nás oba tak obšťastnilo? Co na tom, jestli ta prostořeká holka a můj darebák Sam se do sebe zamilují? Máme my po nich hodit kamenem?“

Usmála se na něho ze svého křesla. „ To je z toho, když se zkouším chovat jako dospělá.“

Klekl si vedle ní a vzal ji za ruku. „ Sladké dítě. Pro mne budeš vždycky jenom to.“ Sklonila hlavu a políbila mu ruku a on ji na oplátku políbil na vlasy.

„ Osmdesát osm dní,“ zašeptala. „ To pomyšleni je nesnesitelné.“

„ Tak utečme. Do Paříže.“

„ Charlesi… nebuď ošklivý!“

Zvedla hlavu a on ji políbil na rty. Sklesla zpátky do křesla s orosenýma očima, zardělá, se srdcem tlukoucím tak rychle, až se jí zdálo, že omdlí. Na tak rychlé změny

95$

pocitů byla příliš křehká. Nepustil její ruku a žertovně ji stiskl.

„ Kdyby nás tak teď mohla vidět ctěná paní P.!“

Ernestina si zakryla tvář rukama a rozesmála se. Její potlačovaný chichot nakazil Charlese, až musil vstát a přejít k oknu, aby si zachoval trochu důstojnosti. Ale nedokázal se přinutit, aby se neohlédl a nezachytil pohled jejích očí mezi prsty. Další potlačované zvuky se ozývaly v tichém pokoji. Oba je napadlo totéž: Jak báječnou svobodu jim přináší jejich věk, jak báječné, že jsou oba opravdu moderní mladí lidé, se skutečně moderním smyslem pro humor, tisíc let vzdálení cd takových…

„ Ach Charlesi… Charlesi… vzpomínáš si na tu paní z mladší křídové doby?“

A zase se dali do smíchu a docela zmátli chudinku tetu Tranterovou, která čekala venku jako na žhavém uhlí, přesvědčena, že uvnitř určitě došlo k hádce. Konečně sebrala všechnu odvahu a vstoupila, aby se přesvědčila, co by se dalo spravit. Tina ještě celá rozesmátá se k ní rozběhla a políbila ji na obě tváře.

„ Drahá, drahá tetinko. Nemáš Mary až moc ráda. Já jsem strašné rozmazlené dítě. A nechci své zelené vycházkové šaty. Smím je dát Mary?“

Tak se stalo, že později téhož dne Mary zahrnula, a to zcela upřímně, Ernestinu do svých modliteb. Pochybuji, že byly vyslyšeny, jelikož místo aby se odebrala přímo do postele, jak by to měli po večerní modlitbě dělat všichni zbožní lidé, Mary neodolala a zkusila si ještě jednou, naposled, zelené šaty. Mohla je sice zkoušet jen při světle svíčky, ale to ještě nikdy žádné ženě na kráse neubralo. Ten oblak dlouhých zlatých vlasů, živá zeleň, chvějící se stíny, ten plachý nadšený obličej překvapený sám sebou… jestliže ji pozoroval její bůh, musel si určitě přát, aby toho dne byl padlým andělem.

„ Rozhodl jsem se, Same, že tě nepotřebuji.“ Charles neviděl, jak se Sam tváří, protože měl zavřené oči. Dával se totiž holit. Ale ze způsobu, jak se břitva zastavila, mohl usoudit, že uštědřil své oběti docela úspěšný šok. „ Můžeš se vrátit do Kensingtonu.“ Nastalo ticho, které by bylo obměkčilo srdce každého méně sadistického pána. „ Nemáš k tomu co říct?“

„ Ano, pane. Tady se mi víc líbí.“

96$

„ Došel jsem k názoru, že tu děláš jen samou neplechu. Jsem si dobře vědom, že to je tvůj přirozený sklon. Ale dávám přednost tomu, abys dělal neplechu v Londýně. Tam jsou na takové ptáčky zvyklí.“

„ Já nic neproved, pane Charles.“

„ Taky bych ti chtěl ušetřit další nepříjemné setkání s tím drzým děvčetem od paní Tranterové.“ Ozval se slyšitelný vzdech. Charles otevřel opatrně jedno oko. „ Není to ode mne laskavé?“

Sam civěl kamenným pohledem přes hlavu svého pána. „ Vomluvila se mi. A já jí vodpustil.“

„ Co? Takové děvečce? Vyloučeno!“

Charles musel honem oko zavřít, aby se vyhnul poněkud drsně nanesené mýdlové pěně.

„ Já jí křivdil, pane Charles. Vopravdu jsem jí křivdil.“

„ Tak, tak. Věci jsou tedy horší, než jsem se domníval. Určitě musíš ihned pryč!“ Ale Sam toho už měl dost. Nechal pěnu pěnou, až musel Charles otevřít oči, aby se podíval, co se děje. Dělo se, že tu Sam stál v záchvatu trucovitosti, nebo to aspoň předstíral.

„ Co tady neklape?“

„ Hmmm.“

„ Cos to povídal? Nenamáhej se, jen bručíš jako medvěd. A teď chci slyšet pravdu. Včera by ses té mladé dámy nebyl dotknul ani pohrabáčem. Je to tak?“

„ Urazila mě.“

„ Ano, ale kde je primům mobile? Kdo si začínal?“

Ale Charles už viděl, že zašel příliš daleko. Břitva se v Samově ruce třásla. Ne vražedným úmyslem, ale potlačeným rozhořčením. Charles vzal Samovi břitvu z ruky a otočil ji proti němu.

„ Za čtyřiadvacet hodin, Same? Za čtyřiadvacet hodin?“

Sam začal utírat umyvadlo ručníkem, který byl určen pro Charlesovy tváře. Mlčel, a když promluvil, měl přiškrcený hlas.

„ Nejsme koně. Jsme lidský tvorové.“

Charles se usmál, vstal, obešel Sama a položil mu ruku na rameno.

„ Omlouvám se, Same. Ale musíš uznat, že tvé dosavadní vztahy ke krásnému pohlaví mne na to nepřipravily.“ Sam hleděl dotčeně k zemi. Určitý cynismus v minulosti se teď obracel proti němu, „ Jenže to děvče - jak se jmenuje - Mary? - ta rozkošná slečna Mary se dá možná ráda škádlit a může být docela zábavné dobírat si ji - nech mě domluvit - ale bylo mi řečeno, že je to v jádru něžné důvěřivé stvoření. Nechci, abys jí zlomil srdce.“

„ Radši bych si dal useknout ruku, pane Charlesi.“

„ Dobrá, věřím ti i bez té amputace. Ale nepůjdeš znovu do toho domu ani neoslovíš tu mladou ženu na ulici, dokud si nepromluvím s paní Tranterovou a nezjistím, jestli proti tvým pozornostem nic nenamítá.“

Sam, který dosud naslouchal se sklopenýma očima, se podíval na svého pána a usmál se lítostivě jako nějaký mladý voják umírající na zemi u nohou svého důstojníka.

„ Jsem jako kachna z Derby, pane. Učiněná kachna z Derby!“

Měl bych raději dodat, že kachna z Derby už je pečená - a nemá tedy nejmenší naději, že by se ještě vzpamatovala.

98$

«16»

•••

{Maud ve světle své něhy, svého mládí,

zpívajíc o Smrti, o Cti, jež neumírá,

až málem splakal bych nad naší temnou dobou

i nad sebou, jak tupý jsem a nízký.}

TENNYSON: MAUD (1855)

{Nikdy jsem nepoznal dřív, co muže na ženách vábí,

až v polích za jednou vsí, zmámený volností prázdnin,

po dlouhém, těkavém dni, jak Tennyson tomu říká,

padl po bezcílné toulce můj bláhový chlapecký zrak

na dívku bez čepce, na dívčinu prostovlasou…}

A. H. CLOUGH: CHATRČ NA TOBER-NA-VUOLICH (1848)

•••

Po dnu, který jsem popsal, přešlo dalších pět bez zvláštních událostí. Charlesovi se již nenaskytla příležitost pokračovat ve zkoumání Spodního útesu. Jeden den podnikli dlouhý výlet do Sidmouthu. Dopolední hodiny ostatních dnů byly vyplněny návštěvami či jiným příjemnějším rozptýlením, jako bylo střílení z luku, což byla tenkrát největší móda mezi mladými anglickými dámami - temně zelená, která byla pro tu příležitost de rigueur, byla úžasně slušivá a zkrocení džentlmeni velice zábavní, když vytahovali šípy z terčů (kam, jak se obávám, se krátkozraká Ernestina sotvakdy strefila) a vraceli se s pěknými vtípky o Kupidovi a poraněných srdcích.

Odpoledne ho Ernestina většinou přemluvila, aby zůstal u tety Tranterová. Musely se prohovořit vážné domácí otázky, jelikož dům v Kensingtonu byl příliš malý a dům na Belgravii, kam se jednou odstěhují, byl podle smlouvy pronajat ještě na dva roky. Zdálo se, že malá neshoda Ernestinu velmi změnila. Chovala se k Charlesovi naprosto uctivě, jako žena vědomá si svých povinností, až si Charles začal stěžovat, že si začíná připadat jako turecký paša - a docela nevynalézavě ji prosil, aby mu v něčem odporovala, nebo jinak úplně zapomene, že mají uzavřít křesťanské manželství.

Charles snášel ten náhlý záchvat úcty ke každému svému přání s dobrou myslí. Měl dost důvtipu, aby pochopil, že Ernestina byla zaskočena. Až po tu malou neshodu byla možná zamilovanější do manželství než do svého budoucího muže. Teď si uvědomovala muže, stejně jako budoucí stav. Je nutno

99$

přiznat, že Charles shledával ten přechod od suchosti k vlhkosti občas trochu málo stravitelným; byl šťastný, že je zbožňován, tázán o radu, uctíván, že je předmětem vší pozornosti. Který muž by nebyl? Ale měl za sebou léta volnosti a svým způsobem byl také strašné rozmazlené dítě. Dosud si zcela nezvykl na to, že jeho ráno už mu nepatří. Že bude muset své plány na odpoledne třeba obětovat nějakému Tininu rozmaru. Ovšem posilovalo ho, že je to jeho povinnost. Od manželů se takové věci očekávají, proto je musí konat stejně, jako musí do přírody chodit v těžkém flanelu a okovaných botách.

A ty večery! Ty hodiny u plynové lampy, které bylo třeba nějak vyplnit, a to bez pomoci kina nebo televize! Pro ty, kteří si museli vydělávat na živobytí, to byl stěží veliký problém. Když někdo pracuje dvanáct hodin denně, nemusí si lámat hlavu, co bude dělat po večeři. Ale politujte nešťastné majetné! Protože jakkoli se připouštělo, aby byl někdo sám v předvečerních hodinách, vyžadovala konvence, že potom se každý musí nudit ve společnosti. Podívejme se tedy, jak Charles a Ernestina cestují přes jednu takovou poušť. Aspoň tety Tranterové jsou ušetřeni, jelikož ta dobrá paní odešla popít čaj se svou sousedkou, chorou starou pannou, která kromě vzhledu a životního příběhu byla její přesnou obdobou.

Charles je půvabně natažen na divanu, dva prsty tiskne do tváře, palec a dva zbývající pod bradu, loket spočívá na opěradle. Přes axminsterský koberec hledí vážně na Tinu, která čte; v levé ruce drží malý svazek v červeném marokénu a v pravici třímá svůj ochranný štítek (předmět připomínající pingpongovou pálku s dlouhou rukojetí, potaženou vyšívaným saténem a hnědě lemovanou na okrajích, jehož účelem je zabránit rozžhaveným praskajícím uhlíkům, aby nevháněly červeň do té cudně bílé pleti). Mává štítkem poněkud nepravidelně vzhledem k velmi pravidelnému rytmu epické básně, kterou Ernestina předčítá.

Je to bestseller let šedesátých devatenáctého století, Dáma ze zámku Garaye od paní Hon. Caroliny Nortonové, o níž se literární časopis Edinburská revue vyjádřil takto: „ Báseň je čistá, něžná, dojemná zkazka o bolesti, zármutku, lásce, povinnosti, zbožnosti a smrti“ - zajisté je to tak pěkná řádka klíčových viktoriánských přídomků, na jakou lze narazit (dovolte mi dodat, že tak dobrou bych si sám vymyslet nedokázal). Snad máte dojem, že paní Nortonové byla pouze

100$

neobratnou veršotepkyní své doby. Neobratný je její verš zcela určitě, jak za chvíli uvidíte; ale ona sama zdaleka nebyla taková. Za prvé byla Sheridanovou vnučkou, a za druhé, jak se šeptalo, Melbournovou milenkou - její manžel rozhodně uvěřil všem těm pověstem natolik, že podal na velkého státníka neúspěšnou žalobu pro „ zločinný poměr“ . Zároveň byla paní Nortonová vášnivou feministkou - dnes bychom ji nazvali bojovnicí za ženská práva.

Dáma z titulu oné básně je pyšnou ženou francouzského šlechtice, která se na lovu zmrzačí při pádu z koně a věnuje zbytek svého mimořádně bezútěšného života dobrým skutkům - užitečnějším než lady Cottonová, protože založí špitál. Ačkoliv se děj odehrává v sedmnáctém století, je to přece jen průhledná oslava Florence Nightingalové. To byl zajisté důvod, proč báseň tak hluboce zapůsobila na tolik ženských srdcí v onom desetiletí. My později narození si představujeme velké reformátory jako vítěze nad silnou opozicí či silnou lhostejností. S opozicí a lhostejností se musela žena, která byla modelem pro dámu z básně, vyrovnat také; ale v sympatii - jak už jsem ukázal na jiném místě - mohou být prvky, které jsou stejně škodlivé. Ernestina zdaleka nečtla onu báseň poprvé; některá místa z ní znala téměř nazpaměť. Pokaždé když ji četla (teď ji četla znovu proto, že bylo postní období), cítila se povznesena a očištěna - připadala si, že je lepší mladou ženou. Musím jen podotknout, že její noha nikdy nepřekročila práh nemocnice a že nikdy v životě neošetřovala nemocného chudáka. Její rodiče by to byli ovšem nepřipustili, ale stejně ji něco takového ani nenapadlo.

Snad namítnete, že se ženy tehdy nemohly odpoutat od role, která jim byla přikázána. Ale uvažme datum toho večera. Bylo 6. dubna 1867. Ve sněmovně v budově Westminsteru teprve před týdnem John Stuart Mill využil jedné z prvních debat o reformním zákonu a prohlásil, že doba je zralá, aby ženy získaly stejná práva u volební urny. Jeho statečný pokus (návrh byl zamítnut 196 hlasy proti 73, přičemž Disraeli, ten starý lišák, se zdržel hlasování) byl přivítán úsměvy veřejnosti, bujnými vtipy v humoristickém časopise Punch (jedna karikatura znázorňovala skupinu pánů oblékajících ženu - ministra, cha, cha, cha) a značným nesouhlasem smutné většiny vzdělaných žen, které zastávaly stanovisko, že svůj vliv uplatní nejlépe působením v okruhu svého domova. Přesto můžeme

101$

datum 30. března 1867 považovat za začátek ženské emancipace v Anglii, a Ernestina, která se týden předtím chichotala nad číslem Punche, když jí ho Charles ukázal, nemůže být zcela omluvena.

Ale začali jsme u viktoriánského večera. Vraťme se k němu. Poslouchejte. Charles civí před sebe s mírně zamlženýma očima, ač se snaží tvářit se důstojně, jak situace vyžaduje, vzhledem k Ernestinině vážné tváři.

„ Mám pokračovat?“

„ Čteš překrásně.“

Ernestina si jemně odkašle a znovu zvedne knihu. Na lovu právě došlo k zmíněnému neštěstí. Pan z La Garaye se sklání nad dámou spadlou z koně.

{„ Rozdílí houští jejich zlatých vlasů,

zvedá ji, bolestí sám oči přivírá,

zármutek jeho nemá slov a hlasu,

umírá - miláček jeho duše - umírá!“ }

Ernestininy oči utkví vážně na Charlesovi. Má zavřené oči, jako by si v duchu představoval tragickou scénu. Slavnostně pokývne; nábožně naslouchá. Ernestina pokračuje.

{„ Ta myšlenka na její možný skon

mu srdce rozezněla jako zvon.

A jeho puls se zrychlil, zastavil,

když obav nejhorších se náhle zbyl,

když ze rtů zbělelých zněl tichý sten:

,Ach Claude!‘ právě to - ach toto jen,

vždyť od té doby, co jej zvala svým,

tak nebyl prolnut lásky tajemstvím

jak právě teď - kdy vším mu byla, vším.“ }

Poslední verš přečetla s velikým důrazem. Znovu pohlédla na Charlese. Má oči stále zavřené, ale je zřejmě příliš pohnut, aby i jen přikývl. Ernestina se trochu nadýchne, oči stále ještě upřené na vážného zamyšleného ženicha, a pokračuje:

{„ ,Má milovaná!‘ ,Claude - já mám strach!‘

Přes její rty šel úsměv po špičkách,

jenž útěchu vlil duši milované –

a vy jste usnul jako dřevák, pane!“ }

102$

Ticho: Charles se tváří jako truchlící na pohřbu. Nové nadechnutí a zuřivý pohled čtenářky:

{„ Ach, šťastni ti, kdo zármutek-li mají,

po blízké tváři darmo nevzdychají –

CHARLESI!“ }

Báseň se najednou změní v náboj, který uštědří Charlesovi citelnou ránu do ramene a přistane na podlaze za divanem.

„ Ano?“ Charles vidí stát Ernestinu před sebou s rukama opřenýma v bok, velmi netypickým způsobem. Posadí se a šeptá: „ A jé!“

„ Jste přistižen, pane. Není pro vás omluvy.“

Ale Charles se asi dostatečně omluvil nebo učinil pokání, protože hned u příštího oběda měl odvahu odporovat, když Ernestina navrhla po devatenácté diskusi zařízení jeho pracovny v dosud nenalezeném domě. Opustit mimořádně pohodlný nevelký dům v Kensingtonu nebylo z nejmenších Charlesových nastávajících obětí a nesnesl, aby se o tom mluvilo příliš často. Teta Tranterová ho podpořila, a tak mu bylo povoleno volné odpoledne pro to jeho „ bláznivé hrabání“ mezi kameny.

Věděl hned, kam půjde. Nevzrušovala ho vzpomínka na milenku francouzského poručíka, jak ji tam uviděl na zarostlé stráni nad útesem. Ale okamžik předtím měl právě ještě čas povšimnout si na konci svahu, jehož výběžkem louka byla, dost nápadné hromádky spadalého křemene. Právě proto zamířil teď na známé místo. Nová vřelost, zesílení lásky mezi ním a Ernestinou však vyhnaly z jeho vědomí každou myšlenku, vyjma snad té nejprchavější a nejnáhodnější, na společnici paní Poulteneyové.

Ale jakmile se dostal k houští, kde se musel prodírat ostružinovými šlahouny, přišla mu na mysl velmi zřetelně; živě si vybavil, jak tu tenkrát ležela. Přešel přes trávu a naklonil se nad teráskou. Byla však prázdná a brzy na dívku úplně zapomněl. Našel si cestu ze svahu na výčnělek a začal hledat mezi sesutým kamením otisky. Bylo chladněji, než když tu byl poprvé. Slunce a mraky se honily po obloze příslušným dubnovým tempem, ale vítr vál od severu. Na výběžku obráceném k jihu bylo proto příjemně teplo a Charlesovi bylo brzy ještě tepleji, když zpozoroval u svých nohou vynikající

103$

otisk, který se zřejmě nedlouho předtím ulomil z břidlicové plotny.

Čtyřicet minut nato se však musel smířit s faktem, že už mu štěstí asi přát nebude, aspoň ne pod strání. Vrátil se na travnatou louku a stoupal k stezce vedoucí zpět do lesa. Tam se však mihlo něco tmavého!

Stála v půli příkře klesající stezky, příliš zabrána do svého úsilí vyprostit si plášť ze sevření tvrdošíjného šlahounu, než aby slyšela Charlesovy kroky tlumené travnatým kobercem. Jakmile ji zahlédl, zastavil se. Stezka byla úzká a ona měla právo projít jako první. Ale pak uviděla ona jeho. Stáli na patnáct kroků od sebe, oba v zřejmých rozpacích, i když s odlišným výrazem v obličeji. Charles se usmíval a Sarah se na něho dívala s hlubokým podezřením.

„ Slečno Woodruffová!“

Pokývla téměř neznatelně na pozdrav a zdálo se, že váhá, nemá-li se obrátit zpátky, odkud přišla. Ale pak si všimla, že ustoupil stranou, a pospíšila si, aby ho minula co nejrychleji. Tak se stalo, že uklouzla ve zrádném ohybu blátivé stezky a padla na kolena. Přiskočil a pomohl jí vstát; teď se úplně podobala divokému živočichu hledícímu k zemi, třesoucímu se, tupému.

Velice jemně, s rukou na jejím lokti ji vedl kupředu k travnaté plošině nad mořem. Měla týž černý kabát a tytéž modré šaty s bílým límcem. Ale její pleť měla sytý růžový tón, který krásně slušel její plachosti, nevím zda proto, že uklouzla, nebo že ji držel za paži, nebo díky chladnějšímu vzduchu. Vítr ji trochu uvolnil vlasy. Vypadala skoro jako chlapec přistižený v sadě na jablkách… viník, ale odbojný viník. Náhle upřela na Charlese pohled ze strany vzhůru, z téměř šikmých temně hnědých očí s jejich čistým bělmem, pohled tak bojácný a odměřený, že pustil její paži.

„ Bojím se pomyslit, slečno Woodruffová, co by se stalo, kdybyste si jednoho dne na takovém místě, jako je toto, vymkla kotník.“

„ Na tom nezáleží.“

„ Ale na tom by náramně záleželo, má milá mladá dámo. Z vaší prosby jsem minulý týden vyrozuměl, že si nepřejete, aby paní Poulteneyová věděla, že sem chodíte. Chraň bůh, že bych se ptal po vašich důvodech. Ale musím zdůraznit, že kdyby se vám tu cokoliv přihodilo, jsem patrně jediná

104$

osoba v Lyme schopná dovést zachránce za vámi. Nebo se mýlím?“

„ Ví to. Uhodla by to.“

„ Ví, že sem chodíte - právě na tato místa?“

Zadívala se na trávu, jako by už nechtěla odpovídat na jeho otázky, jako by ho prosila, aby se vzdálil. Ale cosi v tom obličeji, který si Charles upřeně z profilu prohlížel, ho přinutilo neudělat to. Všechno v té tváři bylo, jak si teď uvědomil, obětováno očím. Nedokázaly skrýt inteligenci a duševní nezávislost. Projevovalo se v nich také jakési mlčenlivé odmítání každé sympatie a pevná Sařina vůle být, čím je. V módě tehdy bylo jemné, křehké, vyklenuté obočí, ale Sarah měla obočí silné, či aspoň mimořádně tmavé, téměř stejné barvy jako vlasy, takže působilo mohutně, až vypadala chvílemi skoro jako divoška. Nechci tím říci, že měla ten trochu mužský, hezký typ s těžkou bradou, populární v edwardovské době typ známý z reklamy na Gibsonovu zubní pastu. Měla pěkně utvářený a zcela ženský obličej a potlačená intenzita v jejích očích se dobře hodila k potlačené smyslnosti úst, která byla velká - opět něco, co tehdy nebylo v módě, jež oscilovala mezi pěkně utvářenými tenkými rty a dětsky našpulenými pusinkami. Charles jako většina lidí jeho doby byl ještě stále pod povrchním vlivem Lavaterovy Fysiognomie. Všiml si těch úst a nedal se zmást ani faktem, že byla nepřirozeně pevně stisknuta.

Ozvěnu ten jediný záblesk z temných očí bezpochyby v Charlesovi vyvolal: neměla však nic společného s Anglií. V jeho mysli byly takové obličeje spojeny se vzpomínkami na cizí ženy - abychom byli upřímní (mnohem upřímnější, než on byl sám k sobě) na cizí postele. V tu chvíli začal vnímat Sarah docela nově. Zjistil už, že je inteligentní a nezávislá ve větší míře, než se zdá. A teď hádal na temnější vlastnosti.

Pro většinu Angličanů jeho doby by takový intuitivní pohled do její povahy měl něco odpuzujícího; a stejně tak, i když jen nepatrně, odpuzoval, či spíše šokoval Charlese. Sdílel se svými současníky dostatek předsudků, aby ho smyslnost v jakékoli formě odpuzovala; ale zatímco oni by podle jedné z těch hrozných rovnic, jaké probíhají na rovině superega, nejasně vinili dívku z toho, že se narodila taková, jaká byla, Charles to nečinil. Zásluhu o to můžeme přičíst jeho vědeckým zálibám. Darwinismus, jak si uvědomovali jeho bystřejší

105$

odpůrci, otvíral brány něčemu mnohem vážnějšímu, než že jen podrýval víru v biblické vylíčení původu člověka. Závěry z něho vedly k determinismu a behaviorismu, to je k filozofiím, které moralizující kázání považují za pokrytectví a povinnost v některých situacích za domek ze stébel, který se octl v hurikánu. Nemyslím, že by Charles dívku úplně omlouval; ale měl menší sklon obviňovat ji, než si asi představovala.

Částečně to způsobily jeho vědecké záliby… ale Charles měl také výhodu, že četl - velice tajně, protože ta kniha byla žalována pro obscénnost - román, který vyšel před deseti lety ve Francii; román ve svých předpokladech hluboce deterministický, slavnou Paní Bovaryovou. A jak shlížel na obličej vedle sebe, přišlo mu najednou na mysl zničehonic jméno Emmy Bovaryové. Takové asociace se rovnají pochopení a také pokušení. Proto se koneckonců neuklonil a nevzdálil.

„ Nevěděla jsem, že jste tady.“

„ Jak jste to mohla vědět?“

„ Musím se vrátit.“

Otočila se. Ale Charles ji rychle zarazil.

„ Dovolíte mi něco říci?“ ozval se. „ Na co snad nemám právo jako cizí člověk, který nezná vaše poměry?“ Stála se skloněnou hlavou, zády k němu. „ Smím pokračovat?“

Mlčela. Na okamžik zaváhal a pak pokračoval.

„ Slečno Woodruffová, nemohu předstírat, že přede mnou nikdo nehovořil o některých okolnostech vašeho života… byla to paní Tranterová. Chtěl bych jen podotknout, že o tom mluvila se sympatií a soucitem. Zdá se jí, že nejste šťastná ve svých dnešních poměrech, které, jak jsem vyrozuměl, jste volila spíš z nutnosti, než že by se vám byly zamlouvaly. Znám paní Tranterovou pouze velmi krátkou dobu. Ale počítám nicméně k jednomu z privilegií svého nastávajícího manželství, že jsem byl uveden k dámě tak ryzího srdce. A teď k věci. Jsem si jist–“

Zarazil se, když se prudce ohlédla ke stromům za nimi. Jemnějším sluchem zachytila zvuk praskající větvičky pod nohama. Ale než se jí mohl zeptat, co se děje, už také slyšel tiché mužské hlasy. Ona však už zatím jednala; rukama si přidržela sukni a pospíchala přes trávu východním směrem. Tam potom zmizela v hlodašovém houští, jež shora přepadalo na louku. Charles stál, jako když do něho uhodí - její němý spoluviník.

106$

Hlasy se blížily; také on se musel odhodlat k činu. A tak volným krokem zamířil na stezku, jež se vinula mezi ostružiním. Dobře učinil, protože tam, kde se zraku objevovala dolejší stezka, vynořily se i dva obličeje, oba notně překvapené. Bylo jasné, že oba muži měli v úmyslu zamířit na stezku, na které stál Charles. Otevřel ústa, aby jim popřál dobrý den; ale obličeje zmizely s udivující rychlostí. Slyšel zasyknutí - „ upaluj, Jeme!“ - a pak dusot prchajících nohou. Za několik okamžiků slyšel ještě pobízivé tiché hvízdnutí a rozčilené zakňučení psa. Potom bylo ticho.

Čekal ještě minutu, až si byl jist, že jsou skutečně pryč, a pak zamířil k houští. Stála tam s odvrácenou tváří, přitisknuta k ostrým lístkům.

„ Jsou pryč. Asi dva pytláci.“

Přikývla, ale dál se vyhýbala jeho očím. Hlodaš byl v plném květu, kadmiově žluté kvítky tak husté, že téměř pokrývaly zeleň. Vzduch byl plný jejich medové vůně.

„ Myslím, že to bylo zbytečné,“ řekl.

„ Žádný džentlmen dbající na své dobré jméno se nemůže dát vidět se šarlatovou ženou z Lyme.“

I to byl určitý krok, protože v jejím hlase zazněla hořkost. Usmál se tomu, jak odvracela obličej.

„ Myslím, že jediná opravdu šarlatová věc na vás jsou vaše tváře.“

Její oči na něho zajiskřily, jako kdyby mučil nějaké zvíře v kleci.

„ Rozumějte mi dobře,“ řekl Charles jemně. „ Velice lituji vaší nešťastné situace. Stejně jako si vážím vašeho taktu vzhledem k mé pověsti. Ale co o mně soudí lidé jako paní Poulteneyová, je mi lhostejné.“

Nepohnula se. Nepřestával se usmívat, jist zkušeností ze svých cest, svou četbou, znalostí širšího světa.

„ Milá slečno Woodruffová, viděl jsem opravdu kus života. A na pobožnůstkáře dělám jen dlouhý nos… ať předvádějí světu sebeslavnostnější divadlo své zbožnosti. A teď budete tak laskavá a opustíte svůj úkryt? Není nic neslušného na tom, že jsme se tu náhodou setkali. A musíte mi dovolit, abych dořekl, co jsem načal.“

Všiml si, že má vlhké řasy. Nevnucoval jí svou přítomnost, ale mluvil z jisté vzdálenosti za jejími zády.

107$

„ Paní Tranterová by ráda - jistě by vám ochotně pomohla, kdybyste si přála změnit místo.“

Místo odpovědi zavrtěla hlavou.

„ Nikdo není v beznadějné situaci… kdo vyvolává sympatii v druhých.“ Odmlčel se. Ostrý vítr jí sfoukl pramen vlasů do čela. Nervózně si ho uhladila. „ Říkám jen, co by si jistě paní Tranterová přála říci sama.“

Charles nepřeháněl, protože při veselém obědě, který následoval po usmíření, mluvili o paní Poulteneyové i o její společnici. Charles byl jen na okamžik v moci té staré dámy; bylo zcela přirozené, že mysleli na tu, která je její obětí neustále. Charles se rozhodl, když se už odvážil tak daleko, kam by se méně velkoměstští andělé spásy neodvažovali, že sdělí dívce, k čemu toho dne došli.

„ Měla byste odejít z Lyme… z tohoto okresu. Máte prý výbornou kvalifikaci. Jsem si jist, že byste pro své schopnosti našla mnohem lepší uplatnění.“ Sarah neodpovídala. „ Vím, že slečna Freemanová a její matka by se velmi rády v Londýně poptaly.“

Vzdálila se od něho co nejvíce, až na nejzazší okraj louky, a zadívala se na moře; pak se obrátila k němu, jak tam stál dosud vedle houští. Vyslala k němu zvláštní třpytivý pohled, tak přímý, až se usmál, úsměvem, o němž ten, kdo se usmívá, ví, že je projevem slabosti, a přece ho nedokáže potlačit.

Sklopila oči. „ Děkuji vám. Ale nemohu odtud odejít.“

Nepatrně pokrčil rameny. Připadal si zaskočený, jako by mu někdo ukřivdil. „ Tedy se ještě jednou omlouvám, že jsem se vtíral do vašeho soukromí. Už se to nebude opakovat.“

Uklonil se a otočil se k odchodu. Ale neušel ještě ani dva kroky, když uslyšel její hlas.

„ Já… vím, že paní Tranterová chce být laskavá.“

„ Tak jí dovolte, aby svou laskavost projevila.“

Dívala se na louku mezi nimi.

„ Jsem velmi vděčná, když… se mnou někdo mluví, jako… jako kdybych nebyla to, co jsem. Ale taková laskavost…“

„ Taková laskavost?“

„ Je pro mne krutější než –“

Nedokončila větu, ale obrátila se zase k moři. Charles měl sto chutí vzít ji za ramena a zatřást s ní; tragédie je dobrá pro jeviště, ale v obyčejném životě se může jevit jako pouhá zvrácenost. A to také řekl, i když v mírnějších slovech.

108$

„ Co nazýváte mou tvrdohlavostí, je moje posila.“

„ Dovolte, abych byl upřímný, slečno Woodruffová. Slyšel jsem, že jste… že nejste úplně při smyslech. Myslím, že je to velice vzdáleno od pravdy. Zdá se mi, že jen nadměrně přísně posuzujete své chování v minulosti. Proč například pro všechno na světě musíte vždycky chodit sama? Což jste se už dost nepotrestala? Jste mladá. Umíte si vydělat na živobytí. Nemáte, jak se domnívám, rodinné závazky, které by vás vázaly k Dorsetu.“

„ Mám závazky.“

„ K tomu francouzskému důstojníkovi?“ Odvrátila se, jako by se o tom předmětu nesmělo mluvit. „ Promiňte, že naléhám - ty věci jsou jako rány. Neodváží-li se někdo o nich mluvit, zaněcují se. Jestli se nevrátí, nebyl vás hoden. Kdyby se vrátil, nevěřím, že by se dal tak snadno odradit, v případě, že by vás nenašel v Lyme Regis, a že by se nesnažil zjistit, kde jste, a následovat vás tam. Neusuzuje tak zdravý rozum?“

Následovalo dlouhé ticho. Pokročil, i když je dělila stále značná vzdálenost, aby viděl ze strany na její obličej. Výraz měla zvláštní, téměř klidný, jako by byl potvrdil nějaké hlubší vědění v jejím srdci.

Zůstala obrácena k moři, kde nějaká k západu mířící briga s narezlými plachtami plula v slunci takových pět mil od břehu. Ozvala se klidně, jako by hovořila k vzdálené lodi.

„ Nikdy se nevrátí.“

„ Bojíte se, že se nikdy nevrátí?“

„ Vím to.“

„ Nerozumím, jak to myslíte.“

Otočila se a pohlédla na Charlesův udivený, soucitný obličej. Jako by se na chvilku téměř radovala z jeho zmatku. Pak zase odvrátila zrak.

„ Už dávno jsem dostala dopis. Ten pán je…“ a zase se odmlčela, jako by si přála, aby byla tolik neprozradila. Náhle spěšně zamířila, téměř se rozběhla, přes trávu k stezce.

„ Slečno Woodruffová!“

Běžela ještě několik kroků, pak se otočila; a zas ho ty oči zároveň odpuzovaly i přitahovaly. Hlas měla chraptivý od běhu, jako by to byl nůž, který zároveň obracela proti sobě i proti Charlesovi.

„ Je ženatý!“

„ Slečno Woodruffová!“

109$

Ale už si ho nevšímala. Nechala ho tam stát. Jeho údiv byl přirozený. Co nebylo přirozené, byl jeho zcela zřetelný pocit viny. Jako by byl projevil necitelnost a nedostatek soucitu, když si byl přece jist, že jednal podle svého nejlepšího svědomí. Chvíli se strnule díval směrem, kterým zmizela. Pak se otočil a zadíval se na vzdálenou brigu, jako by tam hledal odpověď na tuto záhadu. Ale nenašel ji.

110$

«17»

•••

{Lodě a pláž a promenáda,

veselý dav:

„ Ó, buďte zdráv…“

Ta scéna plnou peněženku žádá.

Večerní přísvit zlatí skály klidné,

pach soli stoupá z vln

a vzduch je smíchu pln:

kapela hraje nový valčík z Vídně.

A přece, když jsem v noci k ní se vracel,

naproti šla mi zas

smutná, však stále táž…}

HARDY: V PŘÍMOŘSKÉM MĚSTĚ ROKU 1869

•••

Toho večera byste našli Charlese sedícího mezi paní Tranterovou a Ernestinou ve Společenském domě. Lymeský Společenský dům nebyl možná zvlášť pozoruhodný ve srovnání s obdobnou institucí v Bathu či Cheltenhamu. Ale jeho sály byly příjemně prostorné, s okny poskytujícími výhled na moře. Bohužel byly až příliš výborným místem pro různé zábavy, než aby nepadly za oběť tomu velkému britskému bohu - konvenci. A tak se stalo, že je už před mnoha lety dala zbořit městská rada, které víc záleželo na obecním močovém měchýři, a usnesla se na tom místě zřídit veřejné záchodky, které se mohou chlubit, že jsou nejnevhodněji umístěným a nejošklivějším dotyčným zařízením na celých Britských ostrovech.

Nesmíte si ovšem představovat, že paní Poulteneyová a jí podobní měli námitky jen proti frivolní architektuře onoho společenského Stánku. Mnohem víc je rozčilovalo, co se dělo uvnitř. To místo přímo přitahovalo hráče whistu a pány s doutníky a přímo vybízelo k pořádání bálů a koncertů. Zkrátka podporovalo zábavu. A paní Poulteneyová a jí podobní si byli jisti, že jediné místo, kde se mají občané slušného města scházet, je kostel. A tak když ty místnosti konečně zbořili, jako by Lyme přišlo o srdce. A nikomu se dosud nepodařilo vrátit je městečku zpátky.

Charles a jeho dámy byli v té budově odsouzené k zániku

111$

na koncertě. Ovšemže to nebyl - vzhledem k postní době světský koncert. Celý program sestával z nábožných skladeb. Přesto měli proti němu někteří úzkoprsí lidé v Lyme námitky. Prokazovali, aspoň na veřejnosti, předvelikonočnímu půstu stejný respekt, jako nejortodoxnější mohamedáni měsíci ramadánu. A tak bylo v hlavní dvoraně před stupínkem po stranách vroubeným palmami přece jen několik prázdných míst.

Naše velkorysejší trojice přišla brzy, jako většina posluchačstva. Neboť tyto koncerty byly velmi oblíbené - zcela ve stylu osmnáctého století - nejen kvůli hudbě, ale i jako společenská událost. Dámy měly skvělou příležitost hodnotit a komentovat oblečení svých sousedek, a samozřejmě předvést i vlastní parádu. Dokonce i Ernestina se vším svým pohrdáním pro maloměsto se stala obětí této ješitnosti. Zde aspoň věděla, že bude mít málo konkurentek co do vkusu a nákladnosti svého oblečení. A kradmé pohledy na její malý „ placatým klobouček (ona přece nebude chodit v staromódním čepci) s jeho zelenými a bílými stužkami, na její šaty v pařížské módní vert espérance, na šeříkový a černý kép, na vysoké šněrovací botky, byly příjemným zadostiučiněním za nudu, kterou tu jindy pociťovala.

Byla toho večera v rozverné a uličnické náladě. Charles musel jedním uchem poslouchat komentáře tety Tranterová, vztahující se k rodinám, předkům a domům těch, kdo přicházeli, a druhým uchem Tininy šeptané zlomyslnosti. Dověděl se od tety, že ta trochu buldoku podobná dáma je „ paní Tomkinsová, laskavá stará duše, trochu nedoslýchavá, s domem v Jilmové ulici, její syn je v Indii“ , zatímco druhý hlas ho stručně informoval, že je to „ úplná srstka“ . Podle Ernestiny bylo daleko víc „ srstek“ než lidí mezi obecenstvem, které tu mnohomluvně, a proto trpělivě očekávalo začátek koncertu. Každá doba si sama razí takové přívlastky. Tenkrát znamenala „ srstka“ všechno, co je staré a staromódní. Dnes by možná Ernestina ty vážené návštěvnice koncertu označila za „ masňačky“ … a pokud jde o postavu paní Tomkinsové viděnou zezadu, bylo by to i docela trefné.

Konečně se však objevila známá sopranistka z Bristolu, spolu se svým doprovodem, jímž byl ještě proslulejší signor Ritornello (či tak nějak, protože byl-li tenkrát muž pianistou, musel být nutně Ital), a Charles se konečně mohl věnovat zkoumání vlastního svědomí.

112$

Totiž začal v duchu něco podobného: vždyť to byla jeho povinnost, což zakrývalo nepříjemný fakt, že mu to také působí radost. Neboť ve skutečnosti byl trochu posedlý tou tajemnou dívkou, či aspoň záhadou, kterou představovala. Měl naprosto v úmyslu - aspoň tomu věřil - říci dámám všechno o tom setkání, když se pro ně stavoval v Broad Street, aby je odvedl do Společenského domu - ač jen pod nejpřísnější podmínkou, že se nesmějí nikomu zmínit o Sařiných procházkách po Wareské občině. Ale jaksi se k tomu nenaskytla vhodná chvíle. Za prvé se musel vyjádřit k velmi konkrétní rozepři, týkající se Ernestinina bláhového rozmaru, že si oblékne hedvábné šaty, když počasí ještě přikazovalo chodit ve vlně. „ Do května neoblékneš hedvábí,“ bylo jedno z devíti set devadesáti devíti přikázání, které její rodiče připojili k obvyklým deseti. Charles tu starost sprovodil ze světa poklonou týkající se zvolených šatů, ale jestliže se nezmínil o Sarah, bylo to spíš proto, že začal pociťovat, jak se v rozmluvě s ní dal strhnout daleko, jako by najednou ztratil veškerý smysl pro úměrnost. Zachoval se bláhově, když dovolil, aby nemístná galantnost oslepila jeho zdravý rozum. A co bylo nejhorší ze všeho, dalo by se to teď tak po čertech těžko vysvětlit Ernestině.

Jasně si uvědomoval, že v té mladé dámě se skrývá strašlivá, i když latentní schopnost žárlivosti. Přinejhorším shledá jeho jednání nepochopitelným a bude se zlobit - přinejlepším si ho bude dobírat - ale bylo to ubohé „ přinejlepším“ . Charles si nepřál, aby si ho někdo na toto téma dobíral. Snad by se byl s menšími pochybnostmi svěřil paní Tranterové. Byl si jist, že ona aspoň sdílí jeho dobročinný zájem. Jenomže jí je cizí jakákoli obojetnost. Nemůže ji požádat, aby to neříkala Ernestině. A kdyby se Tina měla dozvědět o tom setkání od své tety, octl by se opravdu ve velmi bouřlivých vodách.

Svých ostatních pocitů, své nálady vůči Ernestině toho večera se stěží odvažoval dotknout. Její humor ho doslova vzato nedráždil, ale zdál se mu nějak nezvykle a nevítaně umělý, jako by to bylo něco, co si navlékla zároveň se svým francouzským kloboukem a novým képem. Aby se to hodilo spíše k jejímu oblečení než k duchu večera. Musel také na její poznámky nějak reagovat… odpovídajícím zamrkáním, stálým úsměvem. To ještě svedl, ale bylo to taktéž umělé, takže mu připadalo, že oba jen něco předstírají. Snad na něj dolehla tíha

113$

tolika Handelů a Parryů, nebo četné disonance mezi primadonou a jejím doprovodem, ale přistihl se, že vrhá občasné kradmé pohledy na dívku vedle sebe - a že se na ni dívá, jako by ji viděl poprvé, jako by mu byla naprosto cizí. Byla velice hezká, půvabná… ale nebyl ten obličej trochu bez osobnosti, trochu jednotvárný s tím věčně stejným paradoxem povolnosti a ironie? A jestliže by si člověk odmyslil obě ty vlastnosti, co zbývalo? Naprosté sobectví. Ale sotva ta krutá myšlenka Charlese napadla, ihned ji zapudil. Jak by mohl jedináček bohatých rodičů být jiný? Nebesa vědí - proč by se jinak do ní zamiloval? - že ve srovnání s jinými lovkyněmi manželů v londýnské společnosti měla Ernestina osobitosti až dost. Ale což to byl jediný okruh - jediný trh na nevěsty? Jedním z úhelných článků Charlesovy víry bylo, že se nepodobá velké většině svých vrstevníků a současníků. Právě proto tolik cestoval; shledával anglickou společnost příliš malichernou, anglickou důstojnost příliš důstojnou, anglické myšlení příliš moralizujícím, anglické náboženství příliš bigotním. Nepřecenil se však? Nepodlehl v té životně důležité věci, při výběru ženy, s kterou chce sdílet svůj život, naprosto dokonalé konvenci? Místo aby udělal to nejinteligentnější, neudělal jen to, co se mu nejvíc nabízelo?

Co by tedy bylo bývalo nejinteligentnější? Čekat.

Pod tím přívalem sebezpytujících otázek, které na něho dotíraly jako hejno vos, začal litovat sám sebe - skvělý mladý muž v pasti, zkrocený Byron. A před jeho duševním zrakem zase vyvstala Sarah. Pokoušel se vyvolat si její tvář, její ústa, ta štědrá ústa. Nepochybně v něm vyvolávala nějakou vzpomínku, příliš matnou, příliš obecnou, aby ji dokázal do minulosti sledovat, ale znepokojovala a pronásledovala ho, promlouvala k nějakému jeho skrytému já, jehož existenci si stěží uvědomoval. Je to nejhloupější věc na světě, říkal si, ale to děvče mě přitahuje. Zdálo se mu jasné, že ho nepřitahuje sama dívka - jak by mohla, když je zasnouben - ale nějaký pocit, nějaká možnost, kterou symbolizuje. Jako by si jejím prostřednictvím uvědomoval, že byl o něco ošizen. Jeho budoucnost se mu vždycky zdála plná možností; a teď najednou to byla přesně určená cesta na známé místo. Právě to mu Sarah připomněla.

Ernestinin loket ho něžně upomenul na přítomnost. Zpěvačka očekávala potlesk, a Charles unuděně přispěl svým dílem.

114$

Ernestina zastrčila ruce zpátky do rukávníku a humorně, posunkem, který mu měl naznačit její rozmrzelost, našpulila rty. Platilo to zčásti jeho roztržitosti, zčásti strašné úrovni té produkce. Usmál se na ni. Byla tak mladá, takové dítě! Nemohl se na ni zlobit. Koneckonců je to jen žena. Je tolik věcí, které nesmí nikdy pochopit. Bohatost mužského života, nesmírné problémy existence pro někoho, pro koho svět není jen domov a šaty a děti.

Všechno bude dobré, až bude opravdu jeho, v jeho posteli a v jeho bance… a ovšem také v jeho srdci.

Sam si v tu chvíli myslil něco zcela opačného-jak je to úžasné, kolika věcem ta jeho Eva rozumí. Je těžké představit si dnes obrovský rozdíl dělící chlapíka z lidového londýnského předměstí Seven Dials od dcery povozníka ze zastrčené vesnice ve východním Devonu. Jejich spojení bránilo téměř tolik okolností, jako kdyby on byl Eskymák a ona příslušnicí kmene Zulu. Stěží se dalo říci, že mají společnou mateřštinu, tak často nerozuměli jeden druhému.

Ale ta vzdálenost, všechny ty nepřemostěné propasti, které se tehdy ještě nedaly překlenout pomocí rádia, televize, laciného cestování a tolika dalších věcí, měla přece jen i své výhody. Snad lidé jeden o druhém věděli méně, ale necítili se také jeden druhým tolik vázáni, a tak se spíše odvažovali být sami sebou. Nemysleli si, že mohou mít na dosah celý svět jen zmáčknutím knoflíku. Cizí lidé byli cizí, a někdy krásnou vzrušující cizotou. Pro lidstvo je snad lepší, že jeden druhého víc a víc poznáváme. Ale jsem kacíř, myslím si, že izolace našich předků odpovídala většímu prostoru, který měli pro sebe. A že ten se jim dá jen závidět. Nám už je dnes svět až příliš dostupný.

V nějakém venkovském výčepu uměl ovšem Sam působit dojmem, že ví všechno, co se o městském životě vědět dá a ještě ledacos navíc. Měl jen neskrývané pohrdání pro cokoli, co nepocházelo z londýnského West Endu a nemělo jeho švih. Ale hluboko uvnitř to v něm vypadalo docela jinak. Tam byl bojácný a nejistý - ne proto, že by nevěděl, čím chce být (a bylo to velmi vzdálené od toho, čím dosud byl), ale proto, že s určitostí nevěděl, jestli k tomu má dost schopností.

Mary byla v podstatě pravý opak. Sam ji rozhodně zpočátku zcela oslnil, jako by to bylo nějaké vyšší stvořeni. Škádlila ho

115$

jen v sebeobraně před takovou zřejmou kulturní nadřazeností. Před tou jeho věčnou městskou schopností překlenout propast, nalézt zkratku, zrychlovat průběh věcí. Ale v základě měla solidní sebevědomí, jistou nelíčenou sebedůvěru. Věděla, že z ní jednoho dne bude dobrá žena a dobrá matka, a uměla v lidech rozeznat, co je co, například rozdíl v hodnotě mezi svou paní a její neteří. Koneckonců byla ze selského rodu a sedláci mají mnohem blíž ke skutečným hodnotám než městští hélótové.

Samovi padla do oka nejdříve proto, že byla jako jarní sluníčko proti utahaným městským služebným a prostitutkám, od nichž dosud čerpal celou svou sexuální zkušenost. V tomto směru mu nechybělo sebevědomí, jak se na pravého cockneye sluší. Měl pěkné černé vlasy nad modrýma očima a čistou pleť. Byl štíhlý, téměř drobný; pohyboval se s půvabem a jistotou, i když se sklonem k přehnanému napodobování několika Charlesových manýrismů, které pokládal za obzvláště džentlmenské. Ženské oči se jen zřídka hned po prvním pohledu od něho odtrhly, ale při bližším seznámení s londýnskými děvčaty nezískal nikdy o moc víc než odraz vlastního cynismu. Co ho skutečně přivádělo z rovnováhy, byla nevinnost toho děvčete. Připadal si jako kluk, který vrhá na lidi „ prasátka“ , a pak to jednou udělá někomu příliš něžnému, kdo si takové zacházení vůbec nezaslouží. Náhle si přál být s ní takový, jaký skutečně je, a objevit, jaká je ona.

Že si začali hlouběji uvědomovat jeden druhého mělo počátek v oné ranní návštěvě, kdy dámy odešly k paní Poulteneyové. Dostali se v řeči na svoje zaměstnání, na přednosti a chyby pana Charlese a paní Tranterové. Mary soudila, že Sam má štěstí, když slouží u tak výborného pána; Sam odporoval. A potom k svému údivu shledal, že vykládá téhle děvečce od krav něco, co dřív svěřoval jen sám sobě.

Jeho ctižádost byla velice prostá: přál si mít obchůdek s galantérií. Nedokázal projít kolem takových krámů, aniž se zastavil a zahleděl do výlohy. Kritizoval, nebo obdivoval, případ od případu. Věděl, že má čich pro nejnovější módu. Byl s Charlesem v cizině, pochytil tam nějaké cizí nápady v oboru galantérie…

To vše z něho vytrysklo páté přes deváté (a zároveň se náhodou zmínil o svém hlubokém obdivu pro pana Freemana) - a pak přišly na řadu velké překážky: žádné peníze, žádné

116$

vzdělání. Mary skromně naslouchala. Uhodla existenci toho druhého Sama a dovtípila se také, jaká je to pro ni čest, že jí bylo dopřáno poznat ho tak rychle. Sam měl pocit, že mluví příliš mnoho. Ale pokaždé když vzhlédl a zapátral nervózně po úsměšku, potlačeném uchechtnutí, po sebemenší stopě posměchu nad svou absurdní ctižádostí, setkal se jen s plachýma, široce otevřenýma očima, z nichž vyzařovala sympatie a prosba, aby pokračoval. Jeho posluchačka cítila, že ji potřebuje, a děvče, které cítí, že je ho zapotřebí, je už zpola zamilované.

Přišla chvíle, kdy se musel zvednout. Zdálo se mu, že teprve před chvilkou přišel. Když vstal, usmála se na něho, zase s tím starým šibalstvím. Byl by jí rád řekl, že dosud nikdy s nikým tak od srdce o sobě nemluvil - tak vážně. Ale chyběla mu slova.

„ Tak co abysme se zejtra odpoledne zas sešli?“

„ Dost možná.“

„ A co když máte ctitele, a tak?“

„ Žádnýho, co by se mi líbil.“

„ Sázel bych se, že jo. Slyšel jsem, že jo.“

„ To sou všechno klepy tady v tom drbákově. Člověk se na někoho podívá, a hned, že s ním chodí.“

Mnul v prstech krempu cylindru. „ To máte všude stejný.“ Ticho. Podíval se jí do očí. „ Že nejsem tak zlej?“

„ Nikdá jsem nic takovýho neříkala.“

Zase ticho. Otáčel pomalu kloboukem kolem jeho osy.

„ Znám hromadu děvčat. Všelijakejch. Žádná neni jako vy.“

„ Těch by se našlo - jen kdybyste se kouk.“

„ Co vás nemá. Žádná taková.“ A zase bylo ticho. Za nic se nechtěla na něho podívat. Upírala oči na cíp své zástěry. „ A co takhle Londýn? Nikdy jste si nemalovala, jak tam pojedete?“

Zazubila se a velice energicky přikývla.

„ No, asi vám to vyjde. Až se ty dva nahoře vemou. Já vás provedu.“

„ Vám by se chtělo?“

Přikývl a ona si přitiskla dlaň na ústa. Její oči na něho zablýskaly nad růžovými tvářemi.

„ A co všecky ty nastrojený londýnský slečny - přece byste se za mě styděl.“

„ Kdybyste se trochu voblíkla, ušla byste. Moc byste ušla.“

117$

„ Já vám to nevěřím.“

„ Ať se na místě…“

Jejich oči se střetly a dlouho se nemohly odtrhnout. Vybraně se uklonil, opsal kloboukem oblouk a přitiskl si jej na levou stranu hrudníku.

„ A demang, madmaselle.“

„ Co jste to povídal?“

„ To je francouzsky, že se jako sejdeme v Coombe Street, kde váš nejvodanější bude čekat.“

Odvrátila se, protože se už nedokázala na něho podívat. Rychle ji obešel, vzal ji za ruku a přitiskl ji ke rtům. Vytrhla mu ji a podívala se na ni, jako by tam byl zanechal skvrnu od sazí. Zase ho zasáhl její pohled. Kousla se do pěkných rtů. Zamával jí a konečně šel.

Jestli se to následující dopoledne přes Charlesův výslovný zákaz setkali, nevím. Ale později toho dne, když Charles vycházel z domu paní Tranterové, viděl Sama, určitě naprostou náhodou, stát na protější straně ulice. Charles po způsobu starých Římanů vztyčil palec, což znamenalo milost, a Sam smekl a zase si tak uctivě přiložil klobouk na srdce - jako by ho míjela nosítka se svátostí, až na to, že se cenil od ucha k uchu.

A to mě znovu přivádí ke koncertu, který se konal téměř o týden později, a proč Sam došel k tak zcela odlišným závěrům od svého pána, pokud šlo o ženské pohlaví. Seděl totiž zase v kuchyni. Na smůlu tam tentokrát byla garde - kuchařka paní Tranterové. Ale ta dueňa spala hlubokým spánkem ve windsorském křesle, před otevřeným ohništěm svého sporáku. Sam a Mary seděli v nejtemnějším koutě kuchyně. Nemluvili. Nebylo to třeba, jelikož se drželi za ruce. Mary v tom viděla jen sebeobranu, protože už zjistila, že je to jediný způsob, jak zabránit Samově ruce, aby se neproplížila kolem jejího pasu. Proč Sam vzdor tomu i vzdor vzájemnému mlčení byl přesvědčen, že mu Mary dokonale rozumí, je tajemství, které žádným milencům nemusím vykládat.

118$

«18»

•••

{Není tedy divu, že ti, které oko společnosti většinou přehlíží a o nichž srdce společnosti často jako by ani nevědělo, zapomenou někdy na její zákony.}

DR. JOHN SIMON: ZPRÁVA MĚSTSKÉ LÉKAŘSKÉ KOMISE (1849)

{U pramene jsem poklekl,

do dlaní vodu nabral jsem –

nade mnou stálo zjevení

s tím dávným sladkým pohledem.}

HARDY: JEDNOHO VEČERA UPROSTŘED LÉTA

•••

Uplynuly dva dny, během nichž Charlesova kladívka zahálela v batohu. Zapudil ze svých představ všechny myšlenky na otisky, které čekají, až budou objeveny. A vzpomínky, teď s nimi spojené, na ženy odpočívající na slunných přírodních terasách. Ale potom dostala Ernestina migrénu, a on měl náhle před sebou další volné odpoledne. Na okamžik váhal, ale jak tam stál u arkýřového okna pokoje, viděl toho před sebou tak málo a všechno to bylo tak nudné! Znak hostince bílý lev s obličejem hladového japončíka, který, jak už si Charles povšiml, silně připomínal paní Poulteneyovou - na něho tupě zíral. Vítr vál slabě a slunce slabě svítilo - a nad vším se klenula šedá oblačná klenba, příliš vysoko, než aby hrozil déšť. Měl v úmyslu psát dopisy, ale shledal, že k tomu nemá náladu.

Po pravdě řečeno, neměl chuť vůbec k ničemu; podivné, že ho zase tak neodbytně přepadla stará touha cestovat, o níž se domníval, že už se jí za poslední dva roky zbavil. Přál si být v Cadizu, v Neapoli, na Morei, uprostřed jásavého středomořského jara. Nejenom kvůli tomu jaru, ale aby byl volný, aby měl před sebou nekonečné týdny cestování, plachtění k ostrovům, hory, modré stíny neznáma.

Půl hodiny nato už míjel Mléčnici a vstoupil do lesů Wareské občiny. Že se mohl dát jinou cestou? To skutečně mohl. Ale aspoň si přísně zakázal přiblížit se sebeméně k onomu skalnímu výběžku. Jestli náhodou potká slečnu Woodruffovou, zachová se zdvořile, ale pevně, jak už to měl učinit při posledním setkání - vůbec s ní nebude začínat rozhovor. Rozhodně bylo jasné, že ona se uchyluje vždycky na

119$

totéž místo. Byl si jist, že ji nepotká, když se mu svědomitě vyhne.

Podle svého rozhodnutí zabočil mnohem dříve, než tam došel, k severu, proti hlavnímu svahu s rozlehlým hájem jasanů, jejichž kmeny byly porostlé břečťanem. Byly to obrovské staré stromy, jedny z největších toho druhu v Anglii, s exoticky působícími koloniemi osladičů ve svých masívních větvích. Právě jejich velikost přiměla zákony překračujícího pána, aby založil své arboretum zde na Spodním útesu. Charles si pod nimi připadal jako trpaslík, a byl to příjemný pocit, když si hledal cestu mezi kmeny vzhůru k téměř kolmým křídovým útvarům, které zahlédl o něco výše před sebou. Nálada se mu zlepšila, zvláště když se v koberci z bažanek a planých lilií začaly vynořovat první vrstvy křemene. Téměř okamžitě našel otisk - byla to Echinocorys scutata, bohužel hodně obroušená… zbývala jen nejasná stopa po jedné z pěti skupin jakoby špendlíkem vypíchaných linek, které zdobí dokonalý exemplář této schránky. Ale bylo to lepší než nic a takto povzbuzen se Charles sklonil, aby začal se svým pomalým pátráním.

Postupně došel až k úpatí skaliska, kde byla vrstva spadalých úlomků nejsilnější, a větší pravděpodobnost, že otisky nebudou omleté a odřené. V této výšce pak postupoval směrem na západ. Místy byl břečťanový porost velmi hustý plazil se po svahu útesu nebo spadal z větví nejbližších stromů nad Charlesovou hlavou jako velká potrhaná záclona. V jednom místě si musel razit cestu jakýmsi břečťanovým tunelem; na jeho konci byla mýtina, kam jistě teprve nedávno napadaly úlomky křemene. Na takových místech se daly otisky nejspíše najít. Rozhodl se systematicky prozkoumat paseku vroubenou na všech stranách ostružinovým houštím. Věnoval se té práci asi deset minut a neslyšel ani hlásek kromě zabučení telete kdesi v poli výš a dál ve vnitrozemí. Ozývalo se mávání křídel a vrkání lesních holubů a stěží slyšitelné šumění klidného moře daleko dole mezi stromy. Potom zaslechl zvuk, jako by padal kámen. Rozhlédl se, ale neviděl nic, a tak usoudil, že z křídového hřbetu nahoře spadl zase kus křemene. Hledal ještě asi dvě minuty, a náhle, nevysvětlitelnou intuici, která je snad dědictvím po našich předcích z doby kamenné, si uvědomil, že není sám. Prudce se ohlédl.

Stála nad ním, tam kde končil břečťanový tunel, asi čtyřicet

120$

yardů od něho. Neměl tušení, jak dlouho tam už stojí, ale vzpomněl si na zvuk padajícího kamene před dvěma minutami. Na okamžik se ho téměř zmocnila panika. Bylo něco nepřirozeného v tom, jak potichu se dovedla objevit. Neměla ovšem okované boty, ale i tak se musela pohybovat velmi opatrně, aby ho překvapila. A tedy ho úmyslně sledovala.

„ Slečno Woodruffová!“ Nadzvedl klobouk. „ Kde se tady berete?“

„ Viděla jsem vás jít kolem.“

Přiblížil se k ní po kamenitém svahu. Zase držela čepec v ruce. Vlasy měla rozevláté, jako by byla běžela ve větru, ale žádný vítr přece nebyl. Dodávalo jí to divokého vzhledu, který ještě zdůrazňovala upřenost jejího pohledu. Napadlo ho, proč vůbec pochyboval o tom, že ta žena není tak docela při rozumu.

„ Chtěla jste mi… něco sdělit?“

Zase ten upřený pohled, ale tentokrát ne skrze něho, spíše jako by po něm sjel. Sarah měla jednu z těch zvláštních ženských tváří, jejichž přitažlivost je velmi proměnlivá; podléhá jakýmsi jemným chemickým změnám podle úhlu, světla, nálady. V tuto chvíli jí dramaticky napomáhal šikmý sloupec zářivého slunečního světla, jež si našlo cestu v malé trhlině mezi mraky, jak se dost často stává v pozdním anglickém odpoledni. Ozářilo její obličej i její postavu, stojící před pozadím temné zeleně, a její obličej byl náhle překrásný, skutečně krásný, dokonale vážný, a přece plný jakéhosi vnitřního, stejně jako vnějšího světla. Charles si vzpomněl, že přesně takhle to líčil jeden sedlák poblíž Gavamie v Pyrenejích, který tvrdil, že viděl stát Pannu Marii na éboulis u cesty… jen pár týdnů předtím, než tam Charles dorazil. Zavedl ho na ta místa; nebylo tam nic pozoruhodného. Ale co kdyby tam byl uviděl takové zjevení, jaké viděl teď před sebou!

Ostatně měl tento zázračný zjev zřejmě banálnější poslání. Dívka zalovila v kapsách pláště a nabídla mu v každé ruce dva nádherné otisky rodu Micraster. Přiblížil se teď natolik, že je jasně rozeznal. Pak překvapeně pohlédl na její vážný obličej. Vzpomněl si, že se to ráno u paní Poulteneyové zmínil zběžně o paleontologii, o důležitosti ježovek. A znovu překvapeně pohlédl na oba malé předměty v jejích rukou.

„ Nevezmete si je?“

121$

Neměla rukavice a jejich prsty se dotkly. Prohlížel si oba otisky, ale myslel jen na dotyk těch studených prstů.

„ Jsem vám velmi zavázán. Jsou úžasně Zachovalé.“

„ Takové hledáte?“

„ Jistěže ano.“

„ Byly to kdysi mořské lastury?“

Zaváhal, pak ukázal na zřetelnější z obou otisků: ústa, údy, konečník. Jak mluvil a ona vážně naslouchala, jeho nechuť k ní se vytrácela. Zjev děvčete byl jistě zvláštní - ale její intelekt, podle dvou tří otázek, které mu položila, byl všechno jiné než narušený. Konečně zastrčil oba otisky opatrně do kapsy.

„ Jste nesmírně laskavá, že jste se po nich poohlédla.“

„ Neměla jsem nic lepšího na práci.“

„ Právě jsem se chtěl vrátit. Mohu vám pomoci zpět na stezku?“

Ale ona se nehýbala. „ Chtěla jsem vám také, pane Smithsone, poděkovat za vaši nabídku… že mi pomůžete.“

„ Jelikož jste ji odmítla, zůstává vděčnost na mé straně.“

Nastala malá odmlka. Obešel ji a rozhrnul břečťanový závěs holí, aby mohla projít.

„ Neměla jsem jít za vámi.“

Přál si vidět v tu chvíli její obličej, ale nebylo to možné.

„ Myslím, že bude lépe, když odejdu.“

Neříkala nic a on se věnoval břečťanu. Ale nemohl si odpustit aspoň poslední pohled na ni. Ohlížela se přes rameno, jako by její tělo nesouhlasilo s jejím obličejem a obracelo se zády k takovému nestoudnému počínání; protože její pohled, i když stále ještě napovídal nějakou všeobecnou výčitku, měl teď naléhavost, která se mnohem víc podobala výzvě. V jejích očích bylo něco úzkostného… a úzkost vzbuzujícího. Hluboká urážka, slabost, která byla strašně zneužita. Nevyčítaly naštěstí nic Charlesovi, jenom to, že dost nepochopil. Dlouhý pohled z očí do očí, a pak promluvila, zatímco se jí do tváří nahrnula krev, k zemi mezi nimi.

„ Nemám, na koho bych se obrátila.“

„ Doufal jsem, že jsem dostatečně vysvětlil, že paní Tranterová

„ Má nejlaskavějši srdce. Ale já nepotřebuji laskavost

Bylo ticho; stále ještě udržoval břečťan rozhrnutý.

„ Slyšel jsem, že vikář je výborný rozumný člověk.“

122$

„ To on mne uvedl k paní Poulteneyové.“

Charles stál u břečťanu jako u dveří. Vyhýbal se jejím očím. A lámal si hlavu, jak rozmluvu uzavřít.

„ Budu-li o vás moci promluvit s paní Tranterovou, velmi rád to učiním. Ale z mé strany by bylo zcela nevhodné…“

„ Zajímat se dále o mé záležitosti.“

„ Ano, něco takového jsem chtěl naznačit.“ Po té odpovědi odvrátil zrak. Pokáral ji. Velmi pomalu nechal břečťanový závěs sklouznout na původní místo. „ Neuvažovala jste znovu o mém návrhu - že byste opustila Lyme?“

„ Kdybych odešla do Londýna, vím, co by se ze mne stalo.“ V duchu strnul. „ Stala bych se tím, čím se stává ve velkých městech tolik žen, které přišly o svou čest.“ Teď se k němu obrátila naplno. Zčervenala ještě víc. „ Stalo by se ze mne to, čím už mne někteří lidé v Lyme nazývají.“

To bylo něco neslýchaného, něco zcela nemístného! „ Má milá slečno Woodruffová…“ zamumlal. I jeho tváře teď zčervenaly.

„ Jsem slabá. Jak bych to mohla nevědět? Zhřešila jsem,“ dodala hořce.

To nové odhalení, cizímu člověku a za takových okolností to vše zcela zapudilo lepší mínění, které si o ní utvořil po své malé přednášce o otiscích ježovek. A přece cítil oba ty otisky v kapsách. Měla teď na něho jakýsi nárok, a nějak podivně se sám před sebou skrývající Charles se cítil nejasně polichocen, asi jako pastor, k němuž se uchýlila o radu ve věci vážného duchovního problému.

Díval se upřeně na železné kování své jasanové hole.

„ A tato obava vás drží v Lyme?“

„ Částečně.“

„ Ten fakt, který jste mi řekla minule, když jste odcházela… ví o něm ještě někdo jiný?“

„ Kdyby to věděli, určitě by nepromeškali příležitost říci mi to.“

Nastalo delší ticho. V lidských vztazích se vyskytují chvíle, kdy dochází k nepostřehnutelným změnám: kdy situace, která do té chvíle byla pouze objektivní a kterou si pololiterárními termíny zařazujeme pod určité obecné označení (muž ohrožený alkoholismem, žena se špatnou minulostí apod.) se stává subjektivní. Stává se jedinečnou, soucítíme-li s ní natolik, že ji náhle sdílíme, spíše než pozorujeme. K takové

123$

proměně došlo v Charlesově mysli, když se díval na skloněnou hlavu hříšnice před sebou. Jako většina z nás v takovém okamžiku - koho z nás neobjal někdy opilec - snažil se spěšně, byť i diplomaticky, obnovit status quo.

„ Je mi vás nesmírně líto. Ale musím se přiznat, že nechápu, proč jste se snažila… se snažíte… učinit právě mne svým důvěrníkem.“

Náhle začala - jako by tu otázku byla očekávala - spěšně mluvit, jako by skoro doslova opakovala nějakou řeč, nějakou nazpaměť naučenou litanii.

„ Protože jste cestoval. Protože jste vzdělaný. Protože jste džentlmen. Protože… protože, nevím, ale žiji mezi lidmi, o kterých mi svět říká, že jsou to laskaví zbožní křesťané. Ale mně připadají krutější než nejkrutější pohani, hloupější než nejhloupější zvířata. Nemohu uvěřit, že taková je pravda. Že život je bez soucitu a porozumění. Že neexistují duše dost velkomyslné, aby pochopily, co jsem vytrpěla a proč trpím… a že ať jsem se dopustila jakýchkoli hříchů, není spravedlivé, abych trpěla tak přespříliš.“ Mlčeli. Charlesovi chyběla slova, protože nebyl připraven na tak přesné vylíčení jejích pocitů, na ten poslední důkaz něčeho, co předtím jen tušil, že tu jde o člověka nevšední inteligence. Odvrátila se a pokračovala již klidněji. „ Jsem šťastna, jedině když spím. Jakmile se probudím, začne zlý sen. Připadám si jako odsouzená na pustý ostrov a uvězněná tam pro bůhvíjaký zločin.“

Charles se na ni podíval se zoufalou nejistotou, jako člověk, který je právě pohlcován zemětřesením; jako by se chtěl dát na útěk, ale nemohl; jako by chtěl mluvit, ale nemohl.

Náhle se mu podívala do očí. „ Proč jsem se narodila tím, kým jsem? Proč ne jako slečna Freemanová?“ Ale sotva to jméno přešlo přes její rty, odvrátila se. Věděla, že si dovolila příliš mnoho.

„ Takovou otázku byste neměla vyslovit.“

„ Nechtěla jsem

„ Závist lze prominout ve vašem

„ Závist ne. Nepochopení.“

„ Je nad moje síly - nad síly mnohem moudřejších mužů, než jsem já - zodpovědět vám tu otázku.“

„ Nevěřím - nechci tomu věřit.“

Charles znal ženy, které mu žertovně odmlouvaly - dost často to dělala sama Ernestina. Ale bylo to vždycky jen v žertu.

124$

Žena neodporovala názoru muže, jestliže jej vyslovil vážně, a když přece, tedy velmi opatrně volenými slovy. Sarah však jednala, jako by téměř předpokládala mezi nimi nějakou intelektuální rovnost, a dokonce za okolností, kdy by se byla měla chovat co nejuctivěji, jestliže chtěla dosáhnout svého cíle. Cítil se urážen, cítil… nevěděl co. Logickým důsledkem jeho pocitů mělo být, že by byl chladně a definitivně nadzvedl klobouk a odkráčel ve svých pevných okovaných botách. Místo toho zůstal stát na místě, jako by tam byl zapustil kořeny. Snad měl příliš utkvělou představu o tom, jak má vypadat siréna a za jakých okolností se objevuje - dlouhé vlasy, cudná alabastrová nahota, ocas vodní panny - a proti ní Odysseus s obličejem přijatelným v nejlepších klubech. Nad Spodními útesy se nevyskytovaly chrámy s dórickými sloupy, ale před ním nepochybně stála Kalypsó.

„ Teď jsem vás urazila,“ zašeptala.

„ Zarážíte mě, slečno Woodruffová. Nevím, co ode mne můžete očekávat mimo to, co jsem vám už předtím nabídl, že pro vás učiním. Ale musíte si přece uvědomovat, že jakákoliv větší důvěrnost mezi námi… i když ve svém záměru zcela nevinná… je vyloučena za okolností, v kterých se nalézám.“

Bylo zase ticho. Kdesi v zelených korunách se zachechtala sojka, jako by jí byli pro smích ti dva nehybní dvounožci tam daleko dole.

„ Myslíte… že bych se vám vydala tak na milost a nemilost, kdybych nebyla zoufalá?“

„ Věřím, že jste zoufalá. Ale aspoň pochopte, jak je vaše žádost nemožná.“ A dodal: „ Dosud ani nevím, oč vám přesně jde.“

„ Ráda bych vám řekla, co se stalo před osmnácti měsíci.“

Ticho. Pohlédla na něho, aby viděla, jak se tváří. A zase Charles strnul. Neviditelné řetězy povolily a jeho konvenční stránka zvítězila. Narovnal se s náznakem tvrdého nesouhlasu, jako nějaký pomník podezíravosti, ale v jeho očích zůstalo něco, co pátralo v jejích… po vysvětlení, po motivu… myslel, že ještě něco dodá, a právě se chtěl otočit a zmizet beze slova v břečťanovém tunelu. Ale jako by uhodla jeho záměr, udělala s náhlostí pro ni typickou něco zcela neočekávaného. Klesla na kolena.

Charles se zhrozil: představil si, co by si pomyslel každý,

125$

kdo by je tajně pozoroval. Ustoupil o krok, jako by si přál, aby ho nebylo vidět. Kupodivu vypadala klidně. Neklečela tu jako nějaká hysterka. Jenom oči jí zářily, oči bez slunce ponořené ve věčném svitu měsíce.

„ Slečno Woodruffová!“

„ Prosím vás. Nejsem ještě šílená. Ale když mi někdo nepomůže, určitě budu.“

„ Ovládněte se. Kdyby nás někdo viděl…“

„ Jste moje poslední naděje. Nejste krutý, vím, že nejste krutý.“

Vytřeštěně na ni zíral, zoufale se rozhlédl, pak pokročil k ní, pomohl jí vstát a vedl ji, ruku dřevěně pod jejím loktem, do listnatého krytu břečťanu. Stála před ním a skrývala obličej v dlaních a Charles měl náhle co dělat, aby se jí nedotkl, s tou příšernou rychlostí lidského srdce, když útočí na lidský mozek.

„ Nechci, abyste měla dojem, že mi jsou vaše starosti lhostejné. Ale musíte pochopit, že mám… že nemám na vybranou.“

Odpověděla rychle a tiše. „ Žádám vás jenom, abyste se ještě jednou se mnou sešel. Přijdu sem každé odpoledne. Nikdo nás neuvidí.“ Snažil se odporovat, ale nedala se zarazit. „ Jste vlídný, chápete, co nikdo jiný tady nechápe. Nechte mě dokončit. Před dvěma dny mě skoro zavalilo šílenství. Cítila jsem, že s vámi musím mluvit. Vím, kde bydlíte. Byla bych vás tam šla vyhledat, kdyby… kdyby nějaký poslední zbytek příčetnosti mě naštěstí nebyl zastavil u dveří.“

„ Ale to je neodpustitelné. Jestli se nemýlím, vyhrožujete mi teď skandálem.“

Zavrtěla prudce hlavou. „ Raději bych zemřela, než abyste si tohle o mně myslel. Jenom… nevím, jak to vyjádřit, zoufalství mi našeptává tyto strašné myšlenky. Já sama před nimi s hrůzou couvám. Nevím, kam se obrátit, co dělat, nemám nikoho… prosím… nemůžete to pochopit?“

Charles měl teď jen jedinou myšlenku: jak se dostat z té strašné situace, ve které se octl. Z dosahu těch neúprosně upřímných nahých očí.

„ Musím jít. V Broad Street mě očekávají.“

„ Ale přijdete zase?“

„ Nemohu…“

„ Chodím sem každé pondělí, středu a pátek. Když nemám jiné povinnosti.“

126$

„ Co navrhujete, je… musím trvat na tom, aby paní Tranterová…“

„ Nemohla bych před ní říci pravdu.“

„ Pak to sotva bude sdělení vhodné pro člověka, který je vám úplně cizí. A ještě k tomu je muž.“

„ Úplně cizí člověk… je často nejméně předpojatý soudce.“

„ Zajisté bych se snažil posuzovat vaše jednání co možná shovívavě. Ale musím opakovat, jak nesmírně mě překvapuje, že žádáte…“

Ale stále ještě k němu vzhlížela a jeho slova se protáhla do ticha. Jak jste si už jistě všimli, Charles používal několika slovníků. Se Samem ráno, s Ernestinou u veselého oběda, a zde v roli Znepokojené slušnosti… jako by to byli téměř tři různí muži. A přibudou ještě jiní, než s ním budeme hotovi. Můžeme to vysvětlit z biologického hlediska darwinovským termínem ochranné zabarveni. Živočich přežívá tím, že se naučí splývat se svým okolím - s nedotknutelnými postuláty své doby a sociálního zařazení. Nebo můžeme ten útěk do formálnosti vysvětlit sociologicky. Člověk, který se pohyboval na takové ploše tenkého ledu - pod tlakem stále složitější ekonomiky, hrůzy ze sexu, záplavy nových technických a vědeckých poznatků - si musel osvojit schopnost být slepý k vlastní absurdní strnulosti. Jen málo viktoriánů si dovolilo pochybovat o přednostech takového ochranného zabarvení, ale v Sářině pohledu bylo něco, co pochybovalo. I když to byl přímý pohled, byl také bojácný. Ale skrývala se za ním velmi moderní fráze: „ Přiznej barvu, Charlesi, přiznej barvu.“ Ten pohled připravil o rovnováhu toho, kdo jej zachytil. Ernestina a dívky jí podobné se vždycky chovaly, jako by měly skleněnou glazuru, vypadaly nesmírně křehce, i když házely knihami veršů. Schvalovaly masku, bezpečný odstup. A tato dívka za svou zdánlivou pokorou jako by si ji zakazovala. Teď hleděl Charles k zemi.

„ Žádám jen hodinu vašeho času.“

Za dárkem otisků spatřoval teď druhý důvod: určitě je nenalezla za hodinu.

„ I kdybych k tomu přivolil, tedy jen s největším váháním

Uhodla a šeptem ho přerušila. „ Prokázal byste mi takovou službu, že bych uposlechla každé vaší rady.“

„ Rozhodně ale není možné, abychom dále riskovali

127$

A zase mu skočila do řeči, když hledal vhodná slova, aby řekl ohleduplné, co měl na mysli. „ Tomu … rozumím. I že máte mnohem naléhavější závazky.“

Sluneční paprsky ještě jednou zazářily a pak zmizely. Den se chystal k chladnému konci. Jako by cesta, po které dosud kráčel, zdánlivě bezpečná cesta po rovině, se změnila náhle v stezku nad propasti. Věděl to, když strnule hleděl na její skloněnou hlavu. Nevěděl, co ho zlákalo z původní cesty, kde asi špatně četl mapu, ale cítil se zvábený i ztracený. A přece jakoby přinucený k další pošetilosti.

„ Nemám dost slov, abych vám poděkovala,“ řekla. „ Budu zde ve dnech, které jsem jmenovala.“ A pak, jako by mýtina byla jejím salónem: „ Nesmím vás už déle zdržovat.“

Charles se uklonil, zaváhal, ještě jednou na ni pohleděl a pak se obrátil k odchodu. Několik vteřin nato se už vynořil na druhé straně břečťanového tunelu a klopýtal dolů po srázné stezce; podobal se daleko víc vyplašenému srnci než zcestovalému anglickému džentlmenovi.

Dorazil na hlavní cestu přetínající občinu a vykročil teď uvážlivějším krokem směrem k městečku. Kdesi se ozvala raná sova, ale Charlesovi to odpoledne připadalo podivuhodně nesmyslné. Měl být důslednější, měl dřív odejít, měl vrátit otisky, měl navrhnout - ne, poručit - aby hledala jiné řešení pro své zoufalství. Připadalo mu, že ho podvedla, měl sto chutí zůstat stát a počkat na ni. Ale jeho nohy pochodovaly jen o to rychleji.

Věděl, že se pouští do něčeho zakázaného, či spíše že něco zakázaného se pustilo do něho. Čím dále se od ní vzdaloval v čase i prostoru, tím jasněji viděl bláhovost svého počínání. Jako by po dobu, kdy stála před ním, byl náhle oslepl. Jako by v ní nebyl viděl to, čím ve skutečnosti je - velice nebezpečnou ženskou - ne snad vědomě, ale jako oběť silného citového otřesu a bezesporu i své sociální závisti.

Ale tentokrát se ani sám se sebou nepřel, jestli to má říci Ernestině. Věděl, že jí to neřekne. Styděl se za sebe tolik, jako by, aniž ji předem slovem upozornil, vstoupil přímo z Valu na loď a odplul do Číny.

128$

«19»

•••

Rodí se více jedinců, než jich vůbec může zůstat naživu. Zrnko na váze rozhodne, který jedinec bude žít a který zemře, která odrůda či druh se početně rozmnoží a který bude řídnout a nakonec vyhyne. Protože jedinci téhož druhu se dostávají navzájem ve všech ohledech do nejužší konkurence, bude boj mezi nimi zpravidla nejtvrdší … Nejmenší výhoda nějaké bytosti v kterémkoli věku a v kterémkoli období ročním před těmi, s nimiž konkuruje, nebo lepší přizpůsobení v sebemenším stupni k okolním fyzickým podmínkám pohne jazykem vah.

DARWIN: O VZNIKU DRUHŮ (1859)

•••

Oběť mířící do Číny měla ve skutečnosti toho večera sehrát úlohu hostitele při malém překvapení, které Charles společně s Ernestinou uchystal pro tetu Tranterovou. Obě dámy měly přijít povečeřet v jeho salónku u Bílého lva. Charles si dal připravit mísu mladých šťavnatých raků, vařeného čerstvého lososa a vyplenit sklepy hostince a přemluvil doktora, kterého jsme zběžně poznali u paní Poulteneyové, aby přišel nastolit správnou rovnováhu mezi pánskou a dámskou společností.

Byl už dávno známou lymeskou postavou a obecně ho pokládali za stejně výtečný úlovek v řece manželství, jako byl v řece Axe losos, k němuž toho večera zasedl. Ernestina si kvůli němu nemilosrdně dobírala tetu, obviňujíc tu přes míru hodnou paní z necitelné krutosti k osamělému chudákovi, který touží po její ruce. Ale jelikož se doktorova tragická postava úspěšně vyrovnávala se svou osamělostí už šedesát či více let, lze pochybovat o jeho touze stejně jako o tetině bezcitné krutosti.

Dr. Grogan byl ve skutečnosti stejně zapřisáhlým starým mládencem jako teta Tranterová starou pannou. Byl to Ir a dokonale si osvojil tu podivuhodnou irskou eunuchovskou schopnost flirtovat se ženami, dvořit se jim a lichotit jim, aniž se na tom jeho srdce účastnilo. Tento suchý drobný člověk, ostrý, někdy až útočně odmítavý ve svém chování, ale snadno roztávající, když mu společnost vyhovovala, dodával lymeskému prostředí trochu té velice potřebné léčivě hořké příchuti. Kdo s ním byl pohromadě, vždycky pociťoval, že tak trochu číhá v záloze, ochoten posmívat se při první hlouposti - a přece, koho si oblíbil, s tím jednal s osvěžujícím humorem a

129$

lidskostí člověka, který žil a naučil se po svém, jak nechat žít. Bylo v něm také něco mírně podezřelého, protože se narodil jako katolík. Jistěže byl teď - stejně jako Disraeli - úctyhodným členem anglikánské církve - což by ho byla paní Poulteneyová jinak připustila do své blízkosti? Nebylo o tom pochyby, jelikož (na rozdíl od Disraeliho) navštěvoval každou neděli svědomitě ranní bohoslužby. Představa člověka k náboženství tak lhostejného, že by chodil klidně do mešity nebo synagogy, kdyby to v městě bylo zvykem, taková proradnost přesahovala lymeskou fantazii. Kromě toho to byl výborný lékař, který se dobře vyznal v nejdůležitějším odvětví medicíny, totiž v povahách svých pacientů. Kdo si tajně přál být sekýrován, toho sekýroval; poroučel, přemlouval, dovedl přivřít oko, jak případ vyžadoval.

Nikdo v Lyme neměl raději dobré jídlo a víno než on, a jelikož mu pohoštění, které Charles a hostinec U bílého lva připravili, plně vyhovovalo, mlčky převzal úlohu hostitele od mladšího muže. Studoval v Heidelbergu, praktikoval v Londýně a znal svět a jeho absurdity, jak to dokáže jen inteligentní Ir; tam totiž, kde ho vědomosti či paměť nechají na holičkách, má po ruce vždycky fantazii, aby doplnila mezeru. Nikdo nevěřil všem jeho historkám, všichni je nicméně chtěli slyšet. Teta Tranterová patřila patrně k těm, kteří je znali nejlépe, protože byli s doktorem staří přátelé, a musela si být také vědoma, jak se verze jeho historek případ od případu mění. Ale smála se nejvíce - a někdy tak nemírně, že se hrozím pomyslet, co se mohlo stát, kdyby opora společnosti nahoře na kopci měla příležitost to slyšet.

Byl to večer, jaký by Charles normálně od srdce vychutnal; v neposlední řadě proto, že doktor si dovoloval malé frivolnosti v řeči a občas i ve svém vyprávění, zvlášť když bachratý losos se změnil v anatomické ruiny a páni seděli u láhve portského; určitě by nebyly comme il faut ve společnosti, v jaké byla Ernestina zvyklá se pohybovat. Charles si všiml, že jednou Či dvakrát se mírně pohoršila, a že tetu Tranterovou doktorova poznámka ani nezarazila; a pocítil nostalgii po té otevřenější kultuře minulosti, jakou zažili oba staří hosté ve svém mládí a do které se občas šťastně vraceli. Když pozoroval čtverácké oči malého doktora a veselost tety Tranterové, přepadla ho celková nechuť k jeho vlastní době pro její všesvazující předpisy o tom, co se sluší a co nikoli, pro její

130$

zbožnění nejen skutečných výrobních a dopravních strojů, ale i mnohem strašnějšího stroje společenské konvence, která se zvedala nade vším.

Tato příkladná objektivita se zdá být dost v rozporu s jeho vlastním jednáním onoho dne. Charles to sám sobě tak ostře neformuloval, ale nebyl k své nedůslednosti ani úplně slepý. Když se teď jeho myšlenky ubíraly po té druhé stopě - uznával, že bral asi slečnu Woodruffovou příliš vážně-tak říkajíc se s ní srazil, místo aby kolem ní klidně přešel. Byl mimořádně pozorný k Ernestině, která už nebyla indisponována, ale jíž chyběla obvyklá živost, těžko říci, zda kvůli migréně, či kvůli konverzačnímu irskému ohňostroji. A přece ho zase znovu, jako na koncertě, napadlo, že je v ní něco mělkého - že její vtipnost není darem intelektu, ale plodem pouhé společenské obratnosti. Neskrývalo se za její nenápadnou pohotovostí něco automatického, něco z důmyslných vynálezů chodících loutek jako v Hoffmannových povídkách?

Ale pak si pomyslil: je to jen dítě mezi třemi dospělými a stiskl jí pod mahagonovým stolem jemně ruku. Byla rozkošná, když se začervenala.

Oba pánové, vysoký Charles, vzdáleně připomínající nebožtíka prince manžela, a hubený doktůrek, doprovodili dámy k jejich domu. Bylo půl jedenácté, hodina, kdy společenský život v Londýně teprve začínal. Ale zde už bylo městečko řádně ponořeno do svého obvyklého hlubokého spánku. Když se dveře před jejich usměvavými tvářemi zavřely, zjistili, že jsou jediní živí tvorové na Broad Street.

Doktor si přiložil prst ke špičce nosu. „ A teď vám, pane, předpisuji pořádný grog, připravený mou zkušenou rukou.“ Charles nasadil výraz zdvořilého nesouhlasu. „ Doktorův rozkaz, víte. ,Dulce est desipere‘, jak říká básník. Je sladké srkat dobrý nápoj na pravém místě.“

Charles se usmál. „ Když slíbíte, že grog bude lepší než latina, pak s největší radostí.“

A tak už za deset minut byl Charles pohodlně usazen v místnosti, kterou dr. Grogan nazýval svou „ kajutou“ . Pracovna v druhém poschodí s arkýřem poskytovala výhled na malou zátoku mezi předmostím Valu a Valem samým. Ir ujišťoval, že vyhlídka je zvláště rozkošná v létě, kdy se odtud dají zahlédnout nymfy, které sem přicházejí kvůli zdravotní

131$

koupeli. Co mohlo být pro doktora krásnějšího - v obojím slova smyslu - než muset předpisovat ženským pacientkám něco pro jeho oči tak příjemného? Elegantní malý mosazný dalekohled spočíval na stolku v arkýři. Grogan vystrčil čtverácky špičku jazyka a zamrkal.

„ Samozřejmě jen pro astronomické účely.“

Charles se vyklonil z okna, čichal slaný vzduch a viděl vpravo na pláži krabicovité obrysy kabin, odkud se vynořovaly nymfy. Ale jedinou hudbou zezdola bylo oné noci šumění příboje na kamenité pláži a někde ve větší dálce tlumený drsný křik racků, přespávajících na pokojných vlnách. Za sebou v osvětleném pokoji slyšel cinkot doprovázející přípravu Groganovy „ medicíny“ . Jako by se vznášel mezi dvěma světy, teplým, útulným světem civilizace za svými zády a chladným, tajemným světem tam venku. Všichni píšeme básně; básníci jsou ti, kdo je zaznamenávají slovy.

Grog byl vynikající, barmský doutník, který ho doprovázel, příjemným překvapením. Tito dva muži dosud žili ve světě, kde vzdělaní, navzájem si neznámí lidé sdíleli společné území vědomostí a informací, s ustálenými pravidly a příslušnými významy. Který lékař zná dnes klasiky? Který amatér mluví tak, aby to bylo vědcům srozumitelné? Svět těchto mužů ještě nepodlehl tyranii specializace; nepřál bych si, abyste si pletli pokrok se štěstím, a jak uvidíte, nedopouštěl se toho omylu ani dr. Grogan.

Chvíli seděli mlčky a vděčně se nořili zpátky do toho mužského, vážnějšího světa, který museli kvůli dámské společnosti opustit. Charles pocítil zvědavost, jaké politické názory doktor zastává. Aby se dostal k tomu tématu, zeptal se na busty, které se bělaly mezi hostitelovými knihami.

„ Quisque suos patimur manes. To je z Vergilia a znamená to něco jako ,chystáme si svůj osud výběrem svých bohů‘.“

Charles se také usmál. „ Poznávám Benthama, nebo se mýlím?“

„ Poznal jste správně. A ten druhý kus parského porcelánu je Voltaire.“

„ Tedy předpokládám, že se hlásíme k stejné straně.“

„ Copak má Ir na vybranou?“ otázal se doktor.

Charles přikývl na znamení, že nemá, a pak nabídl své vlastní vysvětlení, proč je liberálem. „ Zdá se mi, že Gladstone

132$

je si aspoň vědom něčeho podstatně zkaženého v morálních základech naší doby.“

„ Propánakrále, snad tu nesedím se socialistou?“

„ Zatím ještě ne,“ zasmál se Charles.

„ Abyste mi rozuměl, v naší době páry a svatoušků bych člověku dokázal odpustit všechno - kromě nepostradatelného náboženství.“

„ Ano, rozumím.“

„ Jako mladík jsem byl přívržencem Benthama. Voltaire mi pomohl vymanit se z moci Říma, ten druhý mě vytáhl z toryovského tábora. Ale nynější hokuspokusy s rozšířením volebního práva - to není nic pro mne. Za původ nedám, co by se za nehet vešlo. Bůhví, že vévoda nebo i král může být stejný hlupák jako kdokoli jiný. Ale děkuji matce přírodě, že za padesát let už nebudu živ. Jakmile se vláda začne bát davu, je to, jako by se bála sama sebe. Slyšel jste,“ zamrkal na Charlese, „ co můj krajan řekl chartistovi, který přijel do Dublinu hlásat své názory? ,Bratři,’ volal chartista, ,neni snad jeden člověk stejně dobrý jako druhý?’ ,Na mou duši, pane řečníku, máte pravdu!’ křičí Paddy, ,a k čertu, ještě o něco lepší!’ „ Charles se smál, ale doktor zvedl tenký ukazovák. „ Smějete se, Smithsone. Ale pamatujte - Paddy měl pravdu. To nebyl jen vtip. To ,k čertu, ještě o něco lepší’ bude znamenat záhubu této země. Vzpomenete si na mne.“

„ Ale můžete v tomto směru zbavit své domácí bohy spoluviny? Kdo to kázal právo na štěstí většiny lidí?“

„ Já ten požadavek nepopírám. Ale nedůvěřuji cestě, kterou se k cíli ubíráme. Za mého mládí jsme se docela dobře obešli bez železného civilizátora (tím myslel železnici). Nepřinesete štěstí širokým vrstvám, když je naučíte dřív jezdit než chodit.“

Charles zamumlal něco zdvořile na souhlas. Přesně tohoto bolavého bodu se dotkl i se strýcem, člověkem velmi odlišných politických názorů. Mnozí, kteří bojovali za první volební zákon v roce 1830, bojovali o třicet let později proti jeho další novelizaci. Cítili, že oportunismus a pokrytectví rozežírá století jako rakovina, a pod ním se zdvíhá hrozivý duch závisti a rebelantství. Možná že doktor narozený v roce 1801 představoval ještě pozůstatek augustiánského klasicismu. Jeho smysl pro pokrok souvisel úzce se smyslem pro spořádanou společnost - právě pořádek mu dovoloval být stále takový, jako vždycky byl, což ho ve skutečnosti mnohem víc sbližovalo

133$

se skrytým liberálem Burkem než se skrytým fašistou Benthamem. Ale tato starší generace neměla tak úplně nepravdu ve své nedůvěře k nové Británii a jejím státníkům, kteří se objevili v dlouhé ekonomické konjunktuře po roce 1850. Mnozí z mladší generace, neznámí jako Charles či slavní jako Matthew Arnold, s nimi souhlasili. Cožpak údajný konvertita Disraeli nemumlal na smrtelné posteli, jak se tvrdilo, hebrejské modlitby za mrtvé? A nebyl snad Gladstone pod pláštíkem svého řečnického umění největší mistr obojakosti v moderní politice, skrývající pod bravurou statečných projevů zbabělost? Kde ti nejvyšší jsou neproniknutelní, ti nejhorší … ale je zřejmě čas změnit téma. Charles se zeptal doktora, jestli se zajímá o paleontologii,

„ Ne, pane. Raději bych měl přiznat barvu. Nechtěl jsem zkazit tu příjemnou večeři. Ale paleontologie mi nic neříká.“ Usmál se na Charlese z hloubky křesla. „ Až budeme vědět víc o živých, bude čas zabývat se mrtvými.“

Charles přijal doktorovo pokárání a využil příležitosti. „ Nedávno jsem byl představen jednomu výkvětu místní flóry, kvůli kterému bych s vámi málem souhlasil.“ Důmyslně se odmlčel. „ Velmi zvláštní případ. Nepochybně víte o něm více než já.“ Pak se lekl, že jeho opatrný přístup k věci by mohl napovědět víc než jen běžný zájem, a rychle dodal: „ Myslím, že se jmenuje Woodruffová. Je zaměstnána u paní Poulteneyové.“

Doktor se zahleděl na stříbrný stojánek, v kterém stála jeho sklenice grogu. „ Ach ano. Ubohá Tragédie.“

„ Jsem snad indiskrétní? Třeba je to vaše pacientka.“

„ Ošetřuji vlastně paní Poulteneyovou. A nedovolil bych, aby se o tom děvčeti řeklo jediné špatné slovo.“

Charles se na něj opatrně podíval, ale v doktorových očích za čtverhrannými brýlemi byl zcela zřetelný divoký záblesk. S nepatrným úsměvem sklopil mladší muž oči.

Dr. Grogan vzal do ruky pohrabáč a prohrábl oheň. „ Víme víc o pravěkých otiscích na pláži než o tom, co se děje v mysli toho děvčete. Jeden chytrý německý doktor rozdělil nedávno melancholii na různé typy. Jeden typ nazývá přirozeným. To znamená, že už se někdo prostě narodí s tak smutnou povahou. Druhý nazývá příležitostným, tím chce říci, že porucha vychází z nějaké příčiny. Tímto typem melancholie trpíme, jak jistě chápete, čas od času všichni. Třetí typ nazývá obskurní

134$

melancholií. A míní tím, chudák, že nemá ponětí, co ji k čertu způsobuje.“

„ Vždyť ona má přece důvod, nebo ne?“

„ Ale jděte, je snad první žena, kterou někdo oklamal? Mohl bych vám ukázat tucet dalších jenom tady v Lyme.“ „ Za tak drsných okolností?“

„ Někdy ještě horších. A dnes jsou veselé jako rybičky.“ „ Takže zařazujete slečnu Woodruffovou do té obskurní kategorie?“

Doktor se na chvíli odmlčel. „ Zavolali mě - to celé musí zůstat výhradně mezi námi, rozumíte? - zavolali mě, abych ji prohlédl… asi tak před deseti měsíci. Hned jsem viděl, co je sní v nepořádku - pláč bez příčiny, mlčení, ten pohled v očích. Melancholie jasná jako spalničky. Znal jsem její historii, znám Talbotovy, byla tam vychovatelkou, když se to stalo. A myslím, že i důvod je jasný - šest neděl, šest dní v Marlborough House by stačilo dohnat každou normální osobu k Šílenství. Mezi námi, Smitlisone, jsem starý pohan. Ale rád bych viděl tu tvrz zbožnosti spálenou do základů a jeho majitelku s ní. Ať mě vezme čert, jestli bych si nezatančil na těch troskách rejdovák.“

„ Možná že bych se k vám připojil.“

„ A bůhví, že bychom nebyli sami.“ Doktor se napil zuřivě grogu. „ Celé město by bylo na nohou. Ale to sem vlastně nepatří. Udělal jsem pro to děvče, co jsem mohl. Ale viděl jsem, že je jediná pomoc.“

„ Dostat ji pryč.“

Doktor energicky přikývl. „ Čtrnáct dní nato si to Grogan šine jednou odpoledne domů a ta breberka míří zrovna na Val. Pozvu ji dovnitř, hučím do ní, jsem mírný, jako kdyby byla moje nejoblíbenější neteř. Ale je to jako házet hrách na stěnu. Nehnul jsem s ní, na mou čest, Smithsone, ani jsem s ní nehnul! A ne že bych byl jenom mluvil. Mám v Exeteru kolegu, výborného chlapíka se šťastnou ženou a čtyřmi úplnými andílky, a ten zrovna tenkrát sháněl vychovatelku. Řekl jsem jí o tom.“

„ Ale nechtěla odejít.“

„ Nechtěla se hnout. To je tak, rozumějte. Paní Talbotová je mírná jako ovečka, byla by to děvče vzala hned zpátky. Ale ne, ona přijme místo v domě, o kterém ví, že ji tam čeká denodenní očistec, u paní, která nezná rozdíl mezi služebnictvem

135$

a otroky, jako by si šla dobrovolně sednout na polštář z kopřiv! A tam trčí a odmítá se hnout. Nevěřil byste tomu, Smithsone, ale kdybyste jí nabídl anglický trůn - a k tomu plných tisíc liber, ještě by řekla ne!“

„ Ale… to vůbec nechápu. Uvažovali jsme přesně o tom, o čem mi říkáte, že to odmítla. Ernestinina matka –“

„ Bude jen ztrácet čas, milý chlapče, při vší úctě k té dámě.“ Usmál se hořce na Charlese a dolil jim oběma grog z kotlíku na trojnožce. „ Ostatně ten dobrý doktor Hartmann popisuje dost podobné případy. O jednom říká něco velmi zajímavého. Byl to, pokud se pamatuji, případ vdovy, mladé vdovy z Výmaru, jejíž muž, důstojník kavalérie, přišel o život při nějakém úrazu na manévrech. Jistě tu vidíte ledacos společného. Ta žena se oddala hlubokému smutku. Dobrá. Dalo se to očekávat. A tak to šlo dál, Smithsone, rok za rokem. Ničím v domě se nesmělo hnout. Šaty mrtvého visely ve skříni, dýmka ležela u jeho oblíbené židle, dokonce nějaké dopisy, které došly po jeho smrti, tam ležely…“ doktor ukázal do stínů za Charlesem, „ …ležely tam na stříbrném tácu, neotevřené, žloutnoucí, rok za rokem.“ Odmlčel se a usmál se na Charlese. „ Vaši amoniti nebudou nikdy skrývat podobná tajemství. Ale tak to Hartmann popisuje.“

Najednou stál nad Charlesem a se zdviženým ukazovákem důrazně pronášel: „ Jako by ta žena byla propadla melancholii, stejně jako se propadá opiu. Už chápete, jak to s ní je? Její smutek je zároveň její štěstí. Ona chce být obětí, Smithsone. Kde vy a já couváme, ona se vrhá vpřed. Je jako posedlá, víte.“ Zase si sedl. „ Záhadné. Velmi záhadné.“

Mezi oběma muži se rozhostilo ticho. Charles hodil do ohně konec svého doutníku. Doutník na okamžik vzplanul. Když pronášel Charles další otázku, shledal, že nemá odvahu podívat se doktorovi do očí.

„ A nesvěřila nikomu, co ona si o tom všem doopravdy myslí?“

„ Její nejlepší přítelkyně je paní Talbotová. Ale řekla mi, že dokonce i před ní mlčí děvče jako zařezané. Lichotím si… ale měl jsem naprostý neúspěch.“

„ A kdyby se, řekněme, dokázala přinutit, aby svěřila city, které skrývá, někomu, komu důvěřuje –“

„ Byla by vyléčena. Ale to si ona nepřeje. Je to tak prosté, jako by odmítla brát léky.“

136$

„ Patrně byste v takovém případě…“

„ Jak chcete přinutit duši, mladíku? Můžete mi to prozradit?“ Charles bezmocně pokrčil rameny. „ Ovšemže ne. A něco vám řeknu. Je to tak lepší. Pochopení ještě nikdy nevzešlo z násilí.“

„ Tak ona je tedy beznadějný případ?“

„ Ve smyslu, v kterém to myslíte, ano. Medicína zde nic nezmůže. Nesmíte si představovat, že je jako my, muži, schopná jasné rozumové úvahy, schopná zkoumat příčiny svého jednání, pochopit, proč dělá to či ono. Musíte se na ni dívat jako na někoho, kdo putuje v mlze. Můžeme jen přihlížet a doufat, že se mlha rozplyne. Potom snad…“ odmlčel se. A pak dodal bez velké naděje: „ Snad.“

Právě v tom okamžiku leží Sařina ložnice ve tmě a tichu, do kterých se noří celý Marlborough House. Sarah spí obrácena na pravý bok, tmavé vlasy jí padají přes obličej a téměř jej zakrývají. Zase si můžete všimnout, jak klidné, jak netragické jsou její rysy. Té zdravé mladé ženě je asi dvacet šest či dvacet sedm let; štíhlá kulatá paže leží přes pelest, protože noc je klidná a okna zavřená… leží tam a spočívá na jiném těle.

Není to muž. Je to dívka asi devatenáctiletá, také spící, otočená zády k Sarah, ale velmi blízko u ní, jelikož postel, ač široká, není určena pro dva.

Znepokojuje vás nějaká myšlenka, ale zapomínáte, že se píše rok 1867. Kdyby teď paní Poulteneyová stanula ve dveřích s lampou v ruce a našla ta dvě přítulná těla tak blízko u sebe, že by se načepýřila jako rozzuřená černá labuť a začala chrlit kletby? Vidíte už v duchu ta dvě děvčata v jejich ubohých košilkách vykázaná z neúprosných bran?

V tomto případě byste se velice mýlili. Jelikož paní Poulteneyová užívala, jak víme, každý večer svou dávku laudána, bylo velmi nepravděpodobné, že by k něčemu takovému vůbec došlo. Ale i kdyby tam byla přišla, je téměř jisté, že by se byla prostě otočila a zase odešla - ba že by dokonce tiše zavřela dveře, aby obě spící děvčata neprobudila.

Že jí to vůbec není podobné? Ale některé neřesti připadaly lidem tenkrát tak nepřirozená, že pro ně prostě neexistovaly. Pochybuji, že paní Poulteneyová někdy slyšela slovo „ lesbický“ , a jestliže ano, byla by je psala s velkým L a znala je

137$

pouze v souvislosti s jedním ostrovem v Řecku. Kromě toho považovala za fakt tak nezvratný, jako že svět je kulatý a exeterským biskupem je dr. Phillpotts, že ženy nikdy nepociťují tělesnou rozkoš. Věděla ovšem, že některé ženy nižšího druhu si rády dají líbit mužské něžnosti, jako byl ten polibek, který si Mary dala vtisknout na tvář, ale to považovala za následek ženské ješitnosti a slabosti. Prostitutky existovaly, jak dokládalo nejslavnější dobročinné dílo lady Cottonové. Ale tyto ženy klesly tak hluboko, že ve své touze po penězích překonaly vrozenou ženskou nechuť ke všemu tělesnému. Byla to první věc, která jí napadla, když byla svědkem té scény s Mary. Taková holka, která se umí jen pochichtávat, když ji podomek tak hrubě urazí, je určitě na nejlepší cestě stát se prostitutkou.

Jaké však byly Sařiny motivy? Pokud jde o lesbické vztahy, byla stejně nevědomá jako její velitelka, ale nesdílela odpor paní Poulteneyové ke všemu tělesnému. Věděla, či měla aspoň podezření, že v lásce lze nalézt určité fyzické potěšení. Přesto byla, jak se domnívám, tak nevinná, že toto tušení nepadá na váhu. Začala spát na jednom lůžku s Millie brzy potom, co se ta chudinka zhroutila v přítomnosti paní Poulteneyové. Dr. Grogan doporučil, aby ji přestěhovali z ložnice služebných do nějaké světlejší místnosti. Náhodou byla v sousedství Sařiny ložnice dlouho nepoužívaná šatna. A tam umístili Millii. Sarah si vzala na starost většinu péče, kterou chudokrevné děvče potřebovalo. Millie byla dcerou rolníka, čtvrtá z jedenácti dětí žijících se svými rodiči v bídě tak hořké, že se vzpírá popisu. Jejich domovem byla vlhká těsná chalupa o dvou místnostech v jednom z těch údolí táhnoucích se na západ od nevlídného Eggardonu. Teď patří domek londýnskému architektovi, který tam jezdí na víkendy a miluje to místo, protože je divoké, stranou všeho ruchu a pitoreskně venkovské. Snad takový postoj pomáhá zažehnávat viktoriánský horror, který se tu odehrával; aspoň doufám. Obrazy spokojeného venkovana a jeho rodiny, tak oblíbené zásluhou George Morlanda a jemu podobných (kolem roku 1867 byl hlavním pachatelem takových obrazů Birket Foster), byly stejně stupidní a nebezpečnou sentimentalizací, stejným potlačením skutečnosti, jako jsou hollywoodské filmy o „ skutečném“ životě za našich časů. Jediný pohled na Millie a jejích deset ubohých sourozenců by byl musel mýtus o šťastném venkovském

138$

Honzovi spálit na prach. Ale jen málo lidi bylo ochotno se opravdu podívat. Každý věk, každý provinilý věk buduje vysoké zdi kolem svých Versaillí. A já osobně nejvíc nenávidím ty zdi, které pomáhala stavět literatura a umění.

Jedné noci tedy slyšela Sarah dívku plakat. Šla do jejího pokoje a utěšovala ji, což nebylo obtížné, protože Millie byla - až na svůj věk - ve všem dítětem. Neuměla číst ani psát a nebyla schopná posuzovat lidi kolem sebe o moc lépe než pes. Když ji někdo přátelsky poplácal, rozuměla tomu, když dostala kopanec, byl to život. Byla mrazivě studená noc, když Sarah prostě vklouzla do postele, vzala děvče do náruče, políbila je a doslova je poplácala po ramenou. V jejích očích se Millie podobala stonavým jehňátkům, které často sama vypiplala, dokud jí ctižádost jejího otce neznemožnila takové selské práce. A nebesa vědí, že se jim tahle zemědělská dcerka dost a dost podobala.

Od té doby přicházelo jehňátko dvakrát třikrát do týdne a tvářilo se zoufale. Spala špatně, hůře než Sarah, která často večer usínala sama, a když se za svítání probudila, našla vedle sebe děvče - tak skromně, tak tiše vklouzla Millie v nějakou nemožnou noční hodinu vedle ní na své místo. Bála se chudinka tmy, a nebýt toho, že se jí Sarah ujala, byla by už dávno požádala, aby ji vzali zpátky nahoru do noclehárny služebných.

Ten něžný vztah se obešel téměř beze slov. Skoro nikdy spolu nemluvily, a když, tedy jen o nejvšednějších domácích záležitostech. Věděly, že hlavně záleží na teple, na tiché přítomnosti té druhé ve tmě.

A tak je nechme spát, ty dvě nevinné, a vraťme se k té inteligentnější, vzdělanější a veskrze k vznešenějším věcem určené dvojici tam dole u moře.

Oba páni tvorstva se vrátili od tématu slečny Woodruffové a poněkud mnohovýznamných metafor týkajících se mlhy k méně nebezpečnému oboru paleontologie.

„ Musíte přiznat,“ řekl Charles, „ že Lyellovy objevy nemají jen nějaký pomíjivý význam. Obávám se, že duchovenstvo bude postaveno před velmi nebezpečnou bitvu.“

Dovolte mi vysvětlit, že Lyell byl otcem moderní geologie. Už Buffon ve své slavné Époques de la Nature z roku 1778 porazil na hlavu mýtus vymyšlený arcibiskupem Ussherem

139$

v sedmnáctém století a slavnostně hlásaný v nesčíslných oficiálních vydáních takzvané Anglické bible, že svět byl stvořen v devět hodin 26. října roku 4004 před Kristem. Ale dokonce ani velcí francouzští přírodopisci se neodvažovali posunout počátek světa dále než o 75 000 let. Lyellovy Základy geologie vydané mezi lety 1830 a 1833 - a tak spadající velice dobře do doby jiných reforem - uvrhly onen počátek zpátky o milióny let. Tento vědec se nyní příliš často necituje, ale má podstatný význam. Poskytl době a nesčíslným vědcům v jiných oborech obrovský prostor. Jeho objevy se podobaly silnému větru, který zmrazuje bojácné, ale povzbuzuje odvážné, aby vyrazili ze zatuchlých metafyzických chodeb století. Ale je třeba si připomenout, že v době, o které píši, jen málo lidí slyšelo o Lyellově mistrovském díle, ještě méně jich věřilo jeho teorii a jen zcela nepatrné množství přijímalo závěry z ní vyplývající. Geneze je velká lež, ale je to i velká báseň; a lůno staré šest tisíc let je mnohem teplejší než lůno staré dvě miliardy let. Charlese proto zajímalo - jeho budoucí tchán i jeho strýc ho naučili pohybovat se jen velmi obezřetně v té oblasti - zjistit, zda dr. Grogan potvrdí, nebo rozptýlí jeho obavy o teology. Ale doktor mu nevyšel vstříc. Díval se do ohně a jen mumlal: „ Zaručeně to nebudou mít lehké.“

Následující malou odmlku porušil Charles zcela nenápadně, jen jako by si přál, aby pokračovali v konverzaci:

„ Četl jste toho chlapíka Darwina?“

Groganova jediná odpověď byl ostrý pohled přes brýle. Pak vstal, vzal do ruky petrolejku a šel k polici s knihami v pozadí úzké místnosti. Za okamžik se vrátil a podal knihu Charlesovi. Bylo to pojednání O vzniku druhů, Charles vzhlédl do doktorových přísných očí.

„ Neměl jsem v úmyslu…“

„ Četl jste ji?“

„ Ano.“

„ Pak byste měl být poučenější a nemluvit o velkém muži jako ,o tom chlapíku‘.“

„ Z toho, co jste říkal…“

„ Tato kniha se týká živých, Smithsone, ne mrtvých –“

S náznakem rozmrzelosti postavil doktor lampu zpátky na stůl. Charles vstal.

„ Máte úplně pravdu. Omlouvám se.“

140$

Doktůrek se na něho ze strany podíval.

„ Před několika lety tu byl Gosse s jednou svou skupinou modrých punčoch, které v zájmu vědy sbíraly slimáky. Četl jste jeho knihu Omphalos?“ &

[& Omphalos - pokus o rozmetání geologického uzle je teď už zapomenut; což je škoda, protože je to jedna z nejpodivnějších - a nechtěně nejkomičtějších - knih celého období. Autor byl členem Královské společnosti a vedoucím námořním biologem své doby; ale jeho strach z Lyella a následovníků ho přiměl vyrukovat v roce 1857 s teorií, v které rozpory mezi vědou a bibli s jejím výkladem o stvoření světa jsou skutečně rozťaty jediným mistrovským tahem: Gosse dokazoval, že v den, kdy Bůh stvořil Adama, stvořil také všechny fosílie a zaniklé formy života - tuto teorii lze zajisté počítat k nejzmatenějším zamlžovacím operacím, kterou kdy lidstvo přičítalo božské prozřetelnosti. Dokonce i datum vyjití knihy - přesně dva roky před vyjitím Darwinova velkého díla - nemohlo být nešťastnější.]

„ Shledal jsem, že je-li to něčeho vrchol, tedy vrchol naprostého nesmyslu.“

Zde konečně Grogan, který ho podrobil pozitivní i negativní zkoušce, se nepatrně na oplátku usmál.

„ To jsem mu taky na konci jeho přednášky řekl. Chacha! Přesně tohle.“ A doktor povolil svým irským nozdrám dvojí vítězoslavné odfrknutí. „ Myslím, že tenhle fundamentalistický nafukovací balón si to dvakrát rozmyslí, než se dá zase zavát na dorsetské pobřeží.“

Už se díval na Charlese vlídněji.

„ Darwinista?“

„ Tělem i duší.“

Grogan uchopil jeho ruku a stiskl ji. Jako by byl Robinson Crusoe a Charles jeho Pátek. Snad se mezi nimi nevědomky odehrálo něco podobného jako mezi oběma děvčaty spícími půldruhé míle odtud. Věděli, že jsou jako dvě kávová zrnka v moři letargického těsta - dvě zrnka soli v obrovské míse netečné polévky.

Naši dva karbonáři ducha, což si chlapec v muži vždycky s rozkoší nehraje na tajné společnosti? - si dali další sklenici grogu. Zapálili nové doutníky a pustili se do obšírné chvály Darwina. Člověk by soudil, že to měli činit s nádechem pokory před nově objevenými pravdami, o kterých mluvili, ale obávám se, že jejich nálada - zvláště Charlesova v časných ranních hodinách, když se vracel do hostince - směřovala k povznesenému pocitu nadřazenosti, intelektuálního odstupu mezi ním a zbytkem lidských tvorů.

141$

Neosvětlené městečko bylo domovem obyčejné masy lidí, zcela zřejmě ponořených do nicotného spánku; zatímco Charles, přirozeně vybraný (tomu přívlastku můžeme rozumět v obojím slova smyslu), byl zosobněný intelekt, jak tu kráčel bdělý, svobodný jako bůh, člověk pod věčnými hvězdami, který tomu všemu rozumí.

Všemu, kromě Sarah, samozřejmě.

142$

«20»

•••

{Sváří se Bůh a příroda,

že příroda nás nechce znát?

O druh se umí postarat,

o jednotlivce málo dbá…}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

{Konečně přerušila mlčení a odpověděla dr. Burkleymu. Osobní lékař, klečící vedle Johna Kennedyho, ukázal třesoucí se rukou na její děsivě potřísněnou sukni. „ Snad převléknout „ navrhoval nesměle.

„ Ne,“ zašeptala zuřivě. „ Jen ať všichni vidí tu hrůzu.“ }

WILIIAM MANCHESTER: SMRT PREZIDENTA KENNEDYHO

•••

Stála trochu stranou na druhé straně břečťanového tunelu. Neohlížela se; viděla ho stoupat mezi jasany. Den byl zářivě jasný, jako vykoupaný v modři, a vál teplý, jihozápadní větřík. Vylákal množství jarních motýlů, cihlově hnědých, s oranžovými špičkami křídel, i bílých, zeleně žilkovaných, které jsme v poslední době začali považovat za neslučitelné s vysokými zemědělskými výnosy a téměř vyhubili různými jedy. Tančili kolem Charlese celou cestu, když se ubíral od Mléčnice lesem. Teď se jeden jako zářivá skvrna sirnaté žluti vznášel na ozářené pasece za tmavým obrazem dívčiny postavy.

Charles se na chvíli zastavil, než vešel do temně zeleného stínu pod břečťanem, a rozhlédl se jako zločinec, aby se přesvědčil, že ho nikdo nevidí. Ale jen velké jasany vztahovaly své dosud holé větve nad osamělou končinou.

Neotočila se, dokud nestál téměř za ní, a také pak dělala všechno, aby se na něho nemusela podívat; místo toho sáhla do kapsy a mlčky, se sklopenýma očima, mu podala další otisk, jako by to byla nějaká smírná oběť. Charles otisk přijal, ale její rozpaky byly nakažlivé.

„ Musíte mi dovolit, abych vám zaplatil za otisky, jako bych platil v obchodě slečny Anningové.“

Vtom zvedla hlavu a jejich oči se konečně setkaly. Viděl, že je uražená, zase měl ten nepochopitelný pocit, že se vrhá do něčeho, nač nestačí, že ji dovede jen zklamat. Ale tentokrát mu ten pocit pomohl, aby se vzpamatoval, totiž aby zaujal postoj, na kterém se už předem ustanovil, protože k jejich

143$

setkání došlo dva dny po událostech popsaných v předešlých kapitolách. Malá poznámka dr. Grogana o přednostní pozornosti, jakou si zasluhují živí před mrtvými, zapustila kořeny a Charles si teď své dobrodružství zdůvodňoval jak vědecky, tak humánně. Byl natolik upřímný sám k sobě, aby si přiznal, že dobrodružství obsahuje kromě prvku společenské nevhodnosti i prvek radosti. Ale teď konečně objevil i prvek povinnosti. Bylo nepochybné, že on sám náleží k nejschopnějším; ale nejschopnější tvorové mezi lidmi mají povinnosti k těm méně schopným.

Dokonce znovu uvažoval o tom, nemá-li svěřit Ernestině všechno, co se odehrálo mezi nim a slečnou Woodruffovou. Ale běda, dovedl si velmi živě představit, jak pošetilé ženské otázky by kladla, otázky, které by nemohl pravdivě zodpovědět a neoctnout se přitom v nebezpečných vodách. Velice brzy došel k názoru, že Ernestina, protože je ženou a nemá skoro žádné životní zkušenosti, by nikdy nepochopila jeho altruistické motivy. A tak se velmi příhodně vyhnul této méně lákavé stránce povinnosti.

Nesklopil tedy oči před Sařiným obviňujícím pohledem. „ Jsem náhodou bohatý a vy jste náhodou chudá. Myslím, že nemusíme trvat na takových ceremoniích.“

Umínil si totiž, že dívce ukáže sympatie a pochopení, ale že zdůrazní vzdálenost mezi nimi, rozdíl ve společenském postavení… i když jen lehce, samozřejmě, s trochou nenápadné ironie.

„ Nic jiného vám nemůžu dát.“

„ Nemáte nejmenší důvod mi něco dávat.“

„ Přišel jste.“

Její pokora ho znepokojovala stejně jako její pýcha.

„ Přišel jsem, protože jsem dospěl k názoru, že skutečně potřebujete pomoc. A přestože dosud nechápu, proč jste právě mně prokázala čest, že mi vysvětlujete svůj…“ tady se zarazil, protože měl na jazyku slovo „ případ“ , a to by bylo prozradilo, že si tu hraje na doktora stejně jako na velkomožného pána… „ svoje obtíže, přišel jsem si poslechnout, co jste si přála, abych… není to tak?… vyslechl, co máte na srdci.“

V tu chvíli se na něho podívala - cítil se polichocen. Nesměle ukázala do slunečního světla.

„ Vím tady blízko o chráněném místě. Můžeme tam jít?“

Kývl na souhlas a ona vyšla do slunce a pustila se přes

144$

stráň, kterou Charles prohledával, když ho tu poprvé zastihla. Kráčela lehce a jistě, přidržujíc si jednou rukou sukni kousek nad zemí, zatímco v druhé ruce držela za stuhy černý čepec. Charles ji následoval mnohem neobratněji a všiml si spravovaných pat na jejích punčochách i sešlapaných podpatků. A také rudých záblesků v jejích tmavých vlasech. Tušil, že jsou to krásné vlasy, když jsou úplně rozpuštěné; bohaté a vlnité. A ačkoli je měla pevně zastrčené pod límec kabátu, přece jen zapochyboval, jestli nenosí tak často čepec v ruce, protože je na ně pyšná.

Vedla ho do dalšího zeleného tunelu, ale na jeho konci dorazila k zelenému svahu, kde se už dávno vertikální profil křídového útvaru propadl. Trsy trávy poskytovaly nohám oporu a Sarah s jejich pomocí opatrně kličkovala k vrcholu. Plahočil se za ní a zahlédl nohavice jejích kalhot lemovaných bílými stužkami, které je přidržovaly těsně nad kotníky. Dáma by byla stoupala za ním, ne před ním.

Sarah nahoře počkala, dokud ji Charles nedostihl. Potom za ní kráčel po hřebeni skaliska. Cesta strmě klesala k úpatí další skály, jejíž vrchol se zvedal asi sto yardů nad nimi. Toto byly mohutné „ schody“ , viditelné i zezdola z Valu vzdáleného asi dvě míle. Když je přešli, dostali se k strmému výčnělku. Jeho povrch se zdál Charlesovi nebezpečný; jediné uklouznutí a člověk by byl bezmocně přelétl přes hranu skály pod nimi. Být tu sám, asi by zaváhal. Ale Sarah přešla klidně, jako by si nebezpečí vůbec neuvědomovala. Na druhé straně výčnělku byl kousek skoro ploché půdy a zde měla své „ skryté místečko.“

Bylo to vlastně malé údolíčko obrácené k jihu a obklopené nepropustným houštím ostružin a kručinek; jakýsi miniaturní zelený amfiteátr. Zakrslý hloh rostl v pozadí arény, dá-li se tak mluvit o místě nemajícím v průměru ani patnáct stop (a kdosi - určitě ne Sarah - přivalil ke kmeni stromu velký plochý balvan, takže vytvořil hrubý trůn, z něhož byl nádherný výhled na zelené koruny stromů pod nimi a moře hluboko dole). Charles, který se ve svém flanelovém obleku trochu zadýchal a pořádně zapotil, se teď rozhlédl kolem sebe. Vyvýšené břehy údolíčka se pestřily koberci petrklíčů a fialek a bílými hvězdami lesních jahod. Tváří v tvář nebi, schoulené v dopoledním slunci, to bylo rozkošné, v každém směru chráněné místo.

145$

„ Musím vám blahopřát. Máte dar objevovat krásné výhledy.“

„ Spíš samotu.“

Nabídla mu kamenný trůn pod trnitým keřem.

„ Tady ale jisté sedáváte vy.“

Ona se však odvrátila a rychle a půvabně usedla na travnatý polštář kus od stromu, obrácena k moři, takže Charles, když usedl na lepší místo, shledal, že to zařídila zase tak, aby jí skoro neviděl do tváře, a přece s jistou důvtipnou koketérií, aby si musel všimnout jejích vlasů. Seděla velmi zpříma, ale se skloněnou hlavou, zdánlivě zaměstnána nepravděpodobnou úpravou svého čepce. Charles ji pozoroval a usmíval se aspoň v duchu, když ne navenek. Chápal, že neví, jak začít; a přece mu ta situace připadala příliš venkovská, příliš neformálně mladická, jako by byli dvěma nedospělými sourozenci, než aby z její strany vyžadovala takovou formální plachost.

Odložila čepec stranou, rozepnula si kabát a seděla s rukama v klíně. Ale stále ještě mlčela. Ve střihu kabátu a jeho vysokém límci bylo něco mužského - jako by byla kočím nebo vojákem v ženském vydání - byl to jen náznak, který její vlasy snadno vyvracely. S jistým překvapením si teprve teď Charles uvědomil, že jí ošumělé šaty vůbec neškodí; ba že jí dokonce sluší, snad víc, než by jí slušelo módnější oblečení. Za posledních pět let se ženská móda, alespoň v Londýně, velmi emancipovala. Zeny obecně začaly nosit první umělé pomůcky na zlepšení tvarů poprsí; začaly si malovat brvy a obočí, natírat rty, ,poprašovat‘ a barvit vlasy… a to nejenom ženy polosvěta, ale i skutečné, módy dbalé dámy. Sarah nic takového neměla, jako by byla k módě naprosto lhostejná, a přece se uplatnila, stejně jako ty prosté petrklíče u Charlesových nohou mohly obstát v konkurenci exotických skleníkových rostlin.

A tak Charles seděl a mlčel, jako nějaký král s podivnou prosebníci u svých nohou, které neměl obzvláštní chuť pomoci. Ale ona se neměla k řeči. Snad z plaché skromnosti, - začal však mít neodbytný pocit, jako by ho vyzývala, aby z ní její tajemství vynutil. A nakonec se vzdal.

„ Slečno Woodruffová, nenávidím nemorálnost Ale tvrdou, bezcitnou morálku nenávidím ještě víc. Slibuji vám, že nebudu přísným soudcem.“

146$

Pokývla nepatrně hlavou. Ale stále ještě váhala. Pak se s náhlostí bojovného plavce, který přešlapuje na břehu, vrhla do své zpovědi. „ Jmenoval se Varguennes. Přinesli ho ke kapitánu Talbotovi, když ztroskotala loď. Jen ještě dva se zachránili. Ale to jste už jistě slyšel?“

„ Jen holou skutečnost. Nic o tom, jaký byl.“

„ Nejprve jsem na něm obdivovala jeho odvahu. Tenkrát jsem ještě nevěděla, že muži mohou být zároveň velmi stateční i velmi proradní.“ Hleděla upřeně na moře, jako by jejím posluchačem bylo moře a ne Charles za ní. „ Jeho rána byla strašná. Měl stržené maso od boku až ke kolenu. Kdyby byl dostal gangrénu, byl by přišel o nohu. V prvních dnech měl strašné bolesti, a přece nikdy nekřičel. Ani nezasténal. Když mu doktor ošetřoval ránu, jen mi tiskl ruku. Tak pevně, že jsem jednou skoro omdlela.“

„ Nemluvil anglicky?“

„ Jen několik slov. Paní Talbotová nemluvila francouzsky o nic líp. A kapitán Talbot byl odvolán za povinností brzy po poručíkově příchodu. Řekl nám, že pochází z Bordeaux. Že jeho otec je bohatý právník, který se znovu oženil a ošidil své děti z prvního manželství o jejich dědictví. Varguennes odešel na moře, na loď společnosti, která obchodovala vínem. Tvrdil, že v době, kdy loď ztroskotala, byl na ní prvním důstojníkem. Ale nic z toho, co říkal, nebylo pravda. Nevím, kdo ve skutečnosti byl. Vypadal jako džentlmen. To je vše.“

Mluvila způsobem lidí nezvyklých něco souvisle vykládat, se zvláštními odmlkami mezi jednotlivými odsekávanými větami. Jestli si chtěla dopřát čas myslet na větu následující, nebo dát mu možnost, aby ji přerušil, to Charles nevěděl.

„ Rozumím,“ zamumlal.

„ Někdy si myslím, že neměl se ztroskotanou lodí vůbec nic společného. Že to byl ďábel přestrojený za námořníka.“ Dívala se upřeně na svoje ruce. „ Byl velmi hezký. Žádný muž ke mně nikdy nebyl tak pozorný jako on - mluvím o době, kdy se uzdravoval. Neměl kdy na knihy. Byl horší než dítě. Pořád musel s někým hovořit, musel mít kolem sebe lidi, někoho, kdo by mu naslouchal. Namluvil mi spoustu pošetilostí. Že nechápe, proč nejsem vdaná. A podobně. A já mu bláhově věřila.“

„ Zkrátka - dvořil se vám?“

147$

„ Musíte chápat, že jsme vždycky mluvili francouzsky. Možná že to, co jsme říkali, se mi právě proto nezdálo příliš skutečné. Nikdy jsem ve Francii nebyla a má znalost mluveného jazyka je nevalná. Dost často jsem jen zpola rozuměla, co říká. Všechna vina se nedá svalovat na něho. Snad jsem si ledacos vykládala jinak, než to myslel. Často si mě dobíral. Ale nezdálo se mi, že urážlivě.“ Na chvíli zaváhala. „ Já., dokonce se mi to líbilo. Říkal, že jsem krutá, protože jsem mu nechtěla dovolit, aby mi políbil ruku. Přišel den, kdy jsem si sama připadala krutá.“

„ Takže jste pak už krutá nebyla.“

„ Ano.“

Těsně nad hlavami jim prolétla vrána s lesklým černým peřím, zatřepala se váhavě v teplém větru a pak rychle, náhle vyplašena, odlétla.

„ Chápu.“

Chtěl ji tím povzbudit, aby pokračovala, ale ona jeho výrok vzala doslova.

„ Nemůžete to pochopit, pane Smithsone. Protože nejste žena. Protože nejste žena, která se narodila, aby se stala ženou sedláka, ale kterou vychovali, aby byla něčím… lepším. Několikrát jsem byla požádána o ruku. Když jsem žila v Dorchesteru, jeden bohatý dobytkář - ale to sem nepatři. Nenarodil jste se jako žena s přirozenou úctou a láskou k inteligenci, kráse, vzdělání… nevím, jak to říci, nemám právo toužit po takových věcech, ale moje srdce po nich touží a nemohu věřit, že je to všechno jen ješitnost…“ Chvíli mlčela. „ Nikdy jste nebyl vychovatelkou, pane Smithsone, mladou bezdětnou ženou, placenou, aby se starala o děti. Nemůžete vědět, že čím jsou sladší, tím je bolest nesnesitelnější. Nesmíte si myslit, že mluvím z pouhé závisti. Milovala jsem Pavlíka a Virgínii a k paní Talbotové cítím jen vděčnost a oddanost ochotně bych za ni i za její děti zemřela. Ale být každodenním svědkem domácího štěstí, nejbližším pozorovatelem šťastného manželství, domova, roztomilých dětí…“ Odmlčela se. „ Paní Talbotová je přesně tak stará jako já.“ Znovu se zarazila. „ Začalo se mi zdát, že jsem odsouzena žít v ráji, z kterého se nesmím řadovat.“

„ Ale nezdá se Vám, že právě tento pocit všichni v nějakém stupni sdílíme?“ Zavrtěla hlavou s nečekanou prudkostí. Uvědomil si, že se dotkl nějakého silného skrytého citu.

148$

„ Chtěl jsem jen naznačit, že sociální výhody ještě neznamenají štěstí.“

„ Nedá se přirovnávat situace, kde štěstí je aspoň možné, k takové, kde…“ znovu zavrtěla hlavou.

„ Ale přece mi nechcete namluvit, že všechny guvernantky jsou nešťastné, nebo že se žádná neprovdá?“

„ Všechny mně podobné jsou nešťastné.“

Po chvíli řekl: „ Přerušil jsem vaše vyprávění. Promiňte.“

„ A budete věřit, že ze mne nemluví závist?“

V tu chvíli se k němu s naléhavým výrazem v očích otočila a Charles přikývl. Z vyvýšeniny vedle sebe utrhla snítku vítodu s droboučkými modrými kvítky.

„ Varguennes se zotavil. Chyběl už jen týden do doby, kdy měl odjet. Mezitím už mi řekl o svých citech ke mně.“

„ Požádal vás, abyste si ho vzala?“

Jen obtížně hledala odpověď. „ Mluvilo se o sňatku. Řekl mi, že až se vrátí do Francie, bude jmenován kapitánem na obchodní lodi. Že má naději získat zpět dědictví, o které s bratrem přišli.“ Zaváhala a pak s tím přece jen vyrukovala. „ Přál si, abych s ním do Francie odjela.“

„ Věděla o tom paní Talbotová?“

„ Je to nejhodnější stvořeni. A nejnevinnější. Být doma kapitán Talbot… ale nebyl. Ze začátku jsem se styděla s ní o tom mluvit. A na konci jsem se bála. - Bála jsem se rady, kterou mi nutně musela dát.“ Začala cupovat kvítka vítodu. „ Varguennes naléhal. Tvrdil, že celé jeho štěstí závisí na tom, jestli s ním odjedu - a co víc, že moje štěstí na tom závisí také. Vypátral o mně mnoho. Jak můj otec zemřel v blázinci. Jak jsem bez prostředků, bez blízkých příbuzných. Jak jsem si připadala mnoho let, nevědouc proč, odsouzená - k samotě.“ Odložila vítod a zaťala prsty, které spočívaly na klíně. „ Můj život byl hodně osamělý, pane Smithsone. Jako kdyby mi bylo souzeno, že nikdy neuzavřu přátelství s někým sobě rovným, nikdy nebudu bydlet ve vlastním domě, vždycky budu na sebe pohlížet jen jako na výjimku, která potvrzuje pravidlo. Byly tomu čtyři roky, co můj otec musel vyhlásit úpadek. Všechen náš majetek přišel do nuceného prodeje. Od té doby jsem trpěla představou, že dokonce i věci pouhé židle, stoly, zrcadla - se spikly, aby zvýšily můj pocit samoty. Nikdy nás nebudeš mít, říkají, nikdy ti nebudeme patřit. Vždycky někomu jinému. Vím, že je to bláznovství,

149$

vím, že v průmyslových městech existuje taková opuštěnost a chudoba, že ve srovnání s tím já žiji utěšeně a v přepychu. Ale když čtu o divokých činech unionistů, jako by část mé bytosti tomu rozuměla. Jako by jim skoro záviděla, protože vědí, co a jak zničit, aby se pomstili. A já jsem bezmocná.“ Něco nového se vkradlo do jejího hlasu, síla citu, která částečně usvědčovala její poslední větu z nepravdivosti. „ Mám strach, že se nevyjadřuji dost jasně,“ dodala už o něco klidněji.

„ Nejsem si jist, že bych mohl sdílet vaše pocity. Ale chápu je dokonale.“

„ Varguennes odjel. Chtěl odjet poštovním parníkem z Weymouthu. Paní Talbotová ovšem předpokládala, že odpluje první lodí, hned jakmile tam dorazí. Ale on řekl, že počká, dokud se k němu nepřipojím. Neslíbila jsem to. Naopak - přísahala jsem, že… ale plakala jsem. Řekla jsem, že ho nikdy nebudu následovat. Ale když potom plynul den za dnem a já už s ním nemohla rozmlouvat, zmocnil se mne zase ten pocit samoty, o kterém jsem před chvílí mluvila. Cítila jsem, že v něm utonu a že jsem si; nechala odplout břevno, které by mě bylo mohlo zachránit. Zmáhalo mě zoufalství. Zoufalství, jež se dvojnásobně zhoršovalo námahou, kterou jsem musela vynaložit, abych na sobě nedala nic znát. Když nadešel pátý den, už jsem to nemohla vydržet.“

„ Ale předpokládám, že o tom všem paní Talbotová nevěděla. Nevzbuzovala tato okolnost ve vás podezření? Tak se stěží chová muž s čestnými úmysly.“

„ Pane Smithsone, vím, že má bláhovost, má zaslepenost vůči jeho skutečnému charakteru musí každému, kdo nezná mou povahu a okolnosti, v jakých jsem tehdy žila, připadat téměř zločinná. Nechci to popírat. Snad jsem to vždycky věděla. Rozhodně si nějaký kaz v mé duši přál, aby mé lepší já neprohlédlo. A pak - začali jsme klamáním. Po takové stezce je těžké se vrátit, když už se na ni jednou dostanete.“

Tato slova měla být pro Charlese varováním, ale byl příliš zaujat jejím osudem, než aby myslel na svůj.

„ Odjela jste do Weymouthu?“

„ Oklamala jsem paní Talbotovou vyprávěním o spolužačce, která se těžce roznemohla. Věřila, že jedu do Sherbornu. V obou případech se jede nejdříve do Dorchesteru. Jakmile jsem tam dorazila, odjela jsem omnibusem do Weymouthu.“

150$

Tady Sarah zmlkla a sklopila hlavu, jako by se nemohla odhodlat k dalšímu vyprávění.

„ Mějte k sobě ohled, slečno Woodruffová. Dovedu si domyslit

Zavrtěla hlavou. „ Docházím k událostem, o kterých vám musím říci. Nevím jenom jak.“ I Charles hleděl k zemi. V jednom z velkých jasanů pod nimi zpíval ukrytý drozd; jeho vášnivý hlas stoupal do poklidného modravého prostoru. Konečně se odhodlala pokračovat. „ Našla jsem blízko přístavu penzión. Pak jsem šla do hostince, o kterém mi řekl, že si tam najme pokoj. Nebyl tam. Ale čekal mne tam vzkaz, kde se udávalo jméno jiného hostince. Šla jsem tam. Nebylo to… slušné místo. Poznala jsem to podle způsobu, jakým odpověděli na můj dotaz. Řekli mi, kde je jeho pokoj, a považovali za samozřejmé, že tam za ním půjdu. Trvala jsem na tom, aby pro něho poslali. Přišel dolů. Zdálo se, že je bez sebe radostí, že mne vidí. Jako by byl bůhvíjak zamilovaný. Říkal, že tento hostinec je levnější a že tu často přespávají francouzští lodníci a obchodníci. Byla jsem vystrašená a on byl nesmírně vlídný. Celý den jsem neměla v ústech, a on měl jídlo připravené…“

Po krátkém zaváhání pokračovala: „ V hostinské místnosti bylo hlučno, šli jsme tedy do malé jídelny. Nemohu vám říci proč, ale poznala jsem, že se změnil. Ačkoliv byl tak pozorný, tak usměvavý a něžný, věděla jsem, že kdybych byla nepřijela, nebylo by ho to ani překvapilo, ani rozesmutnilo. Náhle jsem věděla, že jsem pro něho byla jen rozptýlením v době rekonvalescence. Z mých očí spadl závoj. Pochopila jsem, že je neupřímný… lhář. Viděla jsem, že vzít si ho by znamenalo provdat se za bezectného podvodníka. To vše mi bylo jasné pět minut po tom, co jsme se v hostinci setkali.“ Jako by sama slyšela, že se jí do hlasu vkrádá zase ta sebeobviňující hořkost, zarazila se a pokračovala pak už tlumeným hlasem: „ Snad se divíte, že jsem to vše neviděla už dříve. Myslím, že jsem to viděla. Ale vidět něco neznamená vzít to na vědomí. Myslím, že byl tak trochu jako ještěrka, která mění barvu podle svého okolí. V domě džentlmena se zdál být mnohem víc džentlmenem. V tom hostinci jsem ho viděla, jaký skutečně byl. A pochopila jsem, že tato jeho barva je mnohem přirozenější než předešlá.“

Na okamžik se zahleděla na moře. Charlesovi se zdálo, že

151$

se do jejích tváří vkradla hlubší červeň, ale ona pečlivě odvracela hlavu.

„ Vím… že za takových okolností by úctyhodná žena byla okamžitě odešla. Zpytovala jsem svou duši tisíckrát od toho večera. Přišla jsem jen na to, že žádné vysvětlení mého chování není úplně vyhovující. Když jsem poznala svůj omyl, byla jsem nejdřív jako zmrazená hrůzou - a přece, navzdory všemu… jsem se snažila vidět v něm cenného, úctyhodného, čestného člověka. A pak se mne zmocnila nějaká zuřivost, že jsem se dala oklamat. Řekla jsem si, že nebýt té strašné samoty v minulosti, jistě bych nebyla tak zaslepená. Vinila jsem okolnosti svého života ze situace, v které jsem se octla. Nikdy dřív jsem něco podobného nezažila. Nikdy jsem nevkročila do takového hostince, kde slušnost se zdála být neznámým pojmem a úcta před hříchem tak běžná, jako je úcta k ctnosti v důstojnější budově. Snad jsem si myslila, že dlužím sama sobě tvářit se jako paní svého osudu. Utekla jsem k tomuto muži. Příliš mnoho studu tu muselo vyhlížet nesmyslně… téměř jako nafoukanost.“ Odmlčela se. „ Zůstala jsem. Snědla jsem večeři, kterou nám přinesli. Vypila jsem víno, které mi vnutil. Nebyla jsem po něm opilá. Myslím, že jsem naopak viděla ještě jasněji… je to možné?“

Otočila se nepatrně, čekajíc na jeho odpověď. Skoro jako by nevylučovala, že mezitím zmizel, a jako by se chtěla ujistit, i když se nemohla dobře podívat, jestli se nerozplynul v čirém vzduchu.

„ Nepochybně.“

„ Zdálo se mi, že víno mi dodalo sílu a odvahu… a také pochopení. Nebyl to nástroj ďábla. Přišla chvíle, kdy Varguennes už nemohl utajit, jaké má se mnou skutečné úmysly. Ani jsem nemohla předstírat, že mě to překvapuje. Má nevinnost byla falešná od chvíle, kdy jsem se rozhodla zůstat. Vím velmi dobře, že jsem ještě stále mohla, dokonce i po odchodu služebné, která sklidila ze stolu, že jsem stále ještě mohla odejít. Mohla bych vám namlouvat, že mne přemohl, že mne opil… cokoli chcete. Ale lhala bych vám. Byl to člověk bez skrupulí, člověk náladový, vášnivě sobecký. Ale nikdy by se nezmocnil ženy proti její vůli.“

A pak, ve chvíli, kdy se to dalo nejméně čekat, se úplně otočila a podívala se na Charlese. Krev jí buď stoupla do tváří, ale zdálo se, že to není ani tak rozpaky, jako spíše

152$

zaujetím a hněvivou výzvou; jako by tu před ním stála nahá a zároveň na to pyšná.

„ Oddala jsem se mu.“

Nevydržel pohled jejích očí a sklopil hlavu k zemi s nepatrným přikývnutím.

„ Chápu.“

„ A tak jsem dvakrát zneuctěná. Okolnostmi. I z vlastní vůle.“

Zase bylo ticho. A znovu se dívala na moře.

„ Nežádal jsem vás, abyste mi říkala o těch věcech,“ zamumlal.

„ Pane Smithsone, prosím vás jen, abyste pochopil - ne že jsem udělala hanebnou věc, ale proč jsem ji udělala. Proč jsem obětovala nejcennější majetek ženy prchavému objetí muže, kterého jsem nemilovala.“ Zakryla si tváře dlaněmi. „ Udělala jsem to, abych už nikdy nebyla taková jako dřív. Aby si lidé měli proč na mne ukazovat, aby mohli říkat ,tamhle jde děvka francouzského poručíka‘ - ale ano, jen to slovo připusťte. Aby aspoň věděli, že jsem trpěla a trpím, jako trpí ženy v každém městě a vesnici v téhle zemi. Nemohla jsem se za toho člověka provdat. Tak jsem se provdala za hanbu. Nechci tvrdit, že jsem věděla, co dělám, že jsem chladnokrevně dopustila, aby mne Varguennes zneužil. Připadalo mi to tenkrát, jako bych se vrhala do propasti nebo si proklála srdce nožem. Byl to druh sebevraždy, čin zoufalství, pane Smithsone. Věděla jsem, že jsem špatná, že se rouhám, ale neznala jsem jinou cestu, jak prorazit ze svého dosavadního života. Kdybych byla hned na začátku odešla z toho pokoje, vrátila se k paní Talbotové a začala žít jako předtím, vím určitě, že bych teď byla opravdu mrtvá… že bych se byla zbavila života vlastní rukou. Má hanba mě udržela při životě, vědomí o tom, že opravdu nejsem jako ostatní ženy. Nikdy nebudu mít dětí, muže, nevinné radostí, jaké mají ony. A ony nikdy nepochopí, proč jsem se toho činu dopustila.“ Zarazila se, jako by teď poprvé jasně pochopila sama sebe. „ Někdy je skoro lituji. Myslím si, že mám svobodu, jakou nikdy nepoznají. Žádná výčitka, žádná urážka se mne nemůže dotknout. Protože jsem se postavila mimo všechny hranice. Nejsem nic, jsem už stěží lidský tvor. Jsem děvka francouzského poručíka.“

Charles chápal jen velmi nedokonale, co chtěla říci tou

153$

poslední dlouhou řečí. Dokud nedošla k svému podivnému počínání ve Weymouthu, cítil k ní a jejímu chování mnohem víc sympatií, než dával najevo. Dovedl si představit pomalé plíživé utrpení jejích dnů v roli vychovatelky. Jak snadno mohla upadnout do spárů tak příjemného darebáka, jako byl Varguennes! Ale ty řeči o svobodě mimo hranice, o sňatku s hanbou, mu byly zcela nesrozumitelné. A přece ji nějak rozuměl, protože Sarah začala ke konci svého ospravedlnění plakat. Skrývala nebo se snažila skrýt, že pláče. To jest, neponořila obličej do dlaní, netápala po kapesníku, ale seděla s odvrácenou tváří.

Charles nejdřív nechápal, proč mlčí. Ale pak z nějakého popudu vstal a udělal dva kroky po trávě, takže jí viděl z profilu do obličeje. Uviděl vlhké tváře a zmocnilo se ho nesnesitelné dojetí. Nepokoj. Jako by jím nějaký vír smýkal sem a tam a nenávratně ho unášel od bezpečného kotviště jeho uváženého a uvážlivého porozumění. Viděl v duchu výjev, který nepopsala; jak se tomu muži oddala. Byl zároveň Varguennesem, který ji zneužil, a mužem, který přiskočil a srazil ho k zemi. Stejně jako Sarah byla pro pro něho zároveň nevinnou obětí i bláznivou, zkaženou ženou. Hluboko v duši jí odpouštěl její nemorálnost a jako tmavý stín se mu mihla představa, že by se z ní mohl také těšit.

Taková náhlá změna pocitů je dnes vyloučena. Muž a žena se znají třeba teprve velmi zběžně, a přece jim může přijít na mysl možnost fyzického vztahu. Nepotlačovat vědomí o pohnutkách chování považujeme za zdravé, ale v Charlesově době si člověk ani v duchu nepřipouštěl, že má touhy, které odsoudilo veřejné mínění; a jestliže tím číhající tygři pronikli do vědomí, zastihli svou oběť směšně nepřipravenou.

A potom - viktoriáni měli v sobě něco, čím se podivně podobali starým Egypťanům. Klaustrofobii, která se tak jasně značí v jejich prostředí, ty šaty, dělající z lidí mumie, úzká okna a síně, jejich strach z nahoty a otevřené přírody. Přikryjte skutečnost, nechte přírodu za dveřmi! Revoluční umělecké hnutí v Charlesově době představovali prerafaelisté. Oni se aspoň pokoušeli připustit, že existuje příroda a sexualita, ale stačí jen srovnat obrazy prerafaelistických malířů takového Millaise nebo Forda Madoxe Browna - s obrazy Constablovými a Palmerovými, abychom pochopili, jak si cestu ke skutečností prerafaelisté omezují idealizovaným,

154$

k dekorativnosti zaměřeným přístupem. A tak upřímnost Sařiny zpovědi - zároveň tak otevřená i proslovená v otevřené přírodě - přispěla k tomu, že se Charlesovi zdála spíše nějakým zábleskem ideálního světa než ukázkou neúprosné skutečnosti. Její zážitek nebyl tak zvláštní, protože byl skutečnější, ale protože byl méně skutečný; byl to pohled do mytického světa, kde nahá krása znamenala mnohem víc než holá pravda.

Charles na ni několik znepokojivých okamžiků upřeně zíral, pak se otočil a sedl si na staré místo. Srdce mu tlouklo, jako by se byl právě zachránil před pádem z hrany útesu. Daleko nad mořem na nejzazší hranici jižního horizontu se pomalu zvedalo loďstvo vzdálených mraků. Smetanové, jantarově žluté, sněžné, se táhly jejich věžovité a špičaté útvary jako nádherné hřebeny nějakého horského řetězu, kam oko dohlédlo… a přec byly tak vzdálené - vzdálené jako opatství Thélémské, země čisté idyly bez hříchu, kde by Charles a Sarah a Ernestina byli mohli spolu putovat…

Nemám v úmyslu tvrdit, že Charlesovy myšlenky byly tak zřetelné, tak žalostně mohamedánské. Ale vzdálená oblaka mu připomněla jeho vlastní nespokojenost. Jak by zase rád plul po Tyrhénském moři! Nebo s požitkem vdechoval všechny ty ostré vůně, zatímco by se koňmo blížil k vzdáleným hradbám Avily. Nebo by putoval k nějakému řeckému chrámu pod žhavým egejským sluncem. Ale i tady se před ním vznášela postava, tmavý stín, jeho mrtvá sestra, lehce, lákavě, po mramorových schodech mezi tajemné pobořené sloupoví.

155$

«21»

•••

{Odpusť mi, odpusť mi,

Markétko sličná,

tak rád bych tě objímal,

dokud jsem živ,

však nadarmo doprázdna

vztahuji ruce,

jak moře nás dělí,

co žili jsme dřív.}

MATTHEW ARNOLD: ROZLOUČENÍ (1853)

•••

Minuta ticha. Nepatrně vztyčila hlavu, jako by chtěla naznačit, že se už vzpamatovala. Napůl se otočila.

„ Mohu dokončit? Už toho moc nezbývá.“

„ Jen se prosím tolik nevzrušujte.“

Přikývla, že slibuje, a pokračovala. „ Den nato odjel. Právě odplouvala loď. Měl spousty výmluv. Jeho rodinné těžkosti, dlouhá nepřítomnost doma. Tvrdil, že se obratem vrátí. Věděla jsem, že lže, ale neříkala jsem nic. Snad si myslíte, že jsem se měla vrátit k paní Talbotová a opravdu předstírat, že jsem byla v Sherbornu. Ale nedovedla jsem skrýt své pocity, pane Smithsone. Byla jsem otupená zoufalstvím. Stačil jeden pohled na můj obličej, a každý by byl poznal, že v době mé nepřítomnosti se muselo stát něco, co změnilo můj život. A paní Talbotová jsem nedovedla lhát.“

„ Řekla jste jí tedy, co jste teď právě řekla mně?“

Upřeně hleděla na svoje ruce. „ Ne. Řekla jsem jí, že jsem se sešla s Varguennesem. Že se jednoho dne vrátí a vezme si mne. Řekla jsem to… ne z pýchy. Paní Talbotová byla tak velkomyslná, že pochopila - myslím, že mi odpustila - ale nemohla jsem se jí přiznat, že mne k tomu částečně dohnalo její vlastní štěstí.“

„ Kdy jste se dozvěděla, že je ženatý?“

„ O měsíc později. Tvrdil, že je v manželství nešťastný. Mluvil dosud o lásce, o tom, že všechno zařídí… nepřekvapilo mě to. Ani to nebolelo. Odpověděla jsem mu bez hněvu. Odpověděla jsem mu, že má náklonnost k němu pominula a že už si nikdy nepřeji ho vidět.“

„ A to jste nesvěřila nikomu, jenom mně?“

156$

Váhala dlouho, než odpověděla. „ Ano. Z důvodu, o kterém jsem vám řekla.“

„ Abyste se potrestala?“

„ Abych byla, čím musím být. Vyvrženec.“

Charles si vzpomněl, jak logicky dr. Grogan reagoval na jeho starosti o ni. „ Má milá slečno Woodruffová, kdyby každá žena, oklamaná nesvědomitým příslušníkem mého pohlaví, dělala to, co vy - obávám se, že by země byla plná vyvržených žen.“

„ Také tomu tak je.“

„ Ale jděte, to nemyslíte vážně.“

„ Jsou na tom stejně, jen dávají pozor, aby to na nich nebylo znát.“

Hleděl upřeně na její záda a vzpomněl si na něco jiného, co říkal dr. Grogan - na větu o pacientech, odmítajících brát lék. Ale umínil si, že se ještě jednou pokusí. Zaklesnul ruce a předklonil se.

„ Naprosto chápu, jak nešťastné musejí připadat některé okolnosti osobě, která je inteligentní i vzdělaná. Ale právě ty vlastnosti by přece měly člověku pomáhat, aby překonal

Náhle vstala a popošla kupředu, až na samý okraj skaliska. Charles se spěšně rozběhl za ní a postavil se jí po bok, připraven chytnout ji za paži - protože viděl, že jeho málo uvážená rada na ni měla přesně opačný vliv, než očekával. Hleděla upřeně na moře a něco ve výrazu jejího obličeje jako by naznačovalo, že se v něm zmýlila, že je povrchním přežvykovačem konvenčních sentencí. Bylo na ní opravdu cosi mužského. A Charles si najednou připadal jako obstarožní ženská; ten pocit se mu vůbec nelíbil.

„ Odpusťte mi. Snad jsem chtěl na vás příliš mnoho. Ale myslil jsem to dobře.“

Sklopila hlavu na souhlas, jako by přijímala jeho omluvu, ale pak se dívala dál na moře. Tady už nebyli skryti. Kdokoli, kdo by šel dále mezi stromy, je mohl vidět.

„ A prosím, ustupte trochu. Není to bezpečné.“

Tu se otočila a pohlédla na něho. Jako by znovu prohlédla a docela obnažila skutečný důvod jeho žádosti. Občas můžeme rozpoznat v nějakém Současném obličeji pohled patřící minulému století, ale nikdy ne pohled náležející století, které přijde. Byla to jeb vteřina, pak se mihla kolem faěho a šla dozadu k hlbhoVému keři. Žůstal sám uprostřed malé arény.

157$

„ Co jste mí řekla, jen potvrdilo můj předchozí pocit. Musíte opustit Lyme.“

„ Když odtud odejdu, opustím svou hanbu. Pak budu ztracená.“

Vztáhla ruku a dotkla se větve hlohového keře. Neviděl ji dost jasně, ale měl pocit, že k ní schválně tiskne ukazovák. Za okamžik hleděla na rudou kapku krve. Chvilku se na ni dívala, pak vzala z kapsy kapesník a nenápadně krev otřela. Nechal doznít odmlku a pak zaútočil.

„ Proč jste odmítla minulé léto pomoc dr. Grogana?“ Její oči na něj trpitelsky zablýskaly, ale na takovou reakci byl připraven. „ Ano - ptal jsem se na jeho mínění. Nemůžete popřít, že jsem měl na to právo.“

Znovu se odvrátila. „ Ano. Právo jste na to měl.“

„ Pak mi musíte odpovědět.“

„ Protože jsem se nechtěla obrátit o pomoc na něho. Nemám nic proti němu. Vím, že mi chtěl pomoci.“

„ A neradil vám snad totéž co já?“

„ Ano.“

„ Tedy vás musím ve vší úctě upomenout na to, co jste mi slíbila.“

Neodpověděla. Ale i to byla odpověď. Charles postoupil k místu, kde stála s pohledem upřeným do hlohových větví. „ Slečno Woodruffová.“

„ Teď když znáte pravdu - trváte ještě na své radě?“ „ Zajisté.“

„ Tedy mi odpouštíte můj hřích?“

Ta otázka přišla pro Charlese poněkud nečekaně. „ Přeceňujete cenu mého odpuštění. Hlavní věc je, abyste odpustila sama sobě. A to zde nikdy nedokážete.“

„ Neodpověděl jste mi na mou otázku, pane Smithsone.“ „ Bůh chraň, abych se vyjadřoval o něčem, co může rozhodnout jenom náš Stvořitel. Ale jsem přesvědčen, všichni jsme přesvědčeni, že už jste pykala dost. Že vám může být odpuštěno.“

„ A že mohu být zapomenuta.“

Její suchý dodatek ho na okamžik zmátl. Pak se usmál. „ Míníte-li tím, že vaši přátelé vám nechtějí opravdu pomoci …“

„ To jsem nechtěla říci. Vím, že to myslí dobře. Ale jsem jako ten hlohový keř, pane Smithsone. Nikdo mu nevyčítá, že

158$

roste tady v té samotě. Jen když kráčí po Broad Street, uráží společnost.“

„ Ale má milá slečno Woodruffová,“ zaprotestoval, „ přece mi nechcete namluvit, že je vaší povinností urážet společnost. Pakli vám dobře rozumím,“ dodal ještě.

Otočila se k němu. „ Ale nepokouší se ta společnost vzdálit mne jenom do jiné samoty?“

„ Co teď berete v potaz, je spravedlnost lidské existence.“

„ A to je zakázané?“

„ Není to zakázané. Je to neplodné.“

Zavrtěla hlavou. „ Nese to plody. I když hořké.“

Ale neřekla to, aby mu odporovala, spíše s hlubokým smutkem, téměř sama k sobě. Náhle ho přepadl pocit ztráty, jako by teprve teď pocítil tíhu její zpovědi. Pochopil, že přímost jejího pohledu odpovídá i přímosti v myšlence a řeči - že co ho občas zarazilo jako její nárok na duševní rovnost (a tím skryté nepřátelství vůči mužům), nebyla ani tak rovnost jako spíše blízkost, blízkost podobná nahotě, intimnost myšlení a cítění, jakou by byl dosud považoval za nepředstavitelnou ve vztahu ke kterékoli ženě.

Nenapadlo ho to subjektivně, ale objektivně; kdyby měl některý volný muž dost důvtipu, tady je pozoruhodná žena. Nepociťoval mužskou závist, ale jakýsi lidský pocit ztráty. Prudce vztáhl ruku, dotkl se utěšujícím gestem jejího ramene a stejně rychle se odvrátil. Mlčeli.

Jako by cítila jeho zmatek, ozvala se: „ Myslíte tedy, že bych měla odejít?“

Zmocnil se ho pocit osvobození a dychtivě se k ní obrátil.

„ Prosím vás o to. Nové prostředí, nové tváře… a nedělejte si starosti, pokud jde o praktickou stráním věcí. Čekáme jen na vaše rozhodnutí, abychom začali jednat ve vašem zájmu.“

„ Můžete mi dát den nebo dva na rozmyšlenou?“

„ Jestliže máte dojem, že je to zapotřebí.“ Chopil se příležitosti; zde byla možnost posunout celou věc do normálních kolejí, kterým se tolik vyhýbala. „ A zároveň navrhují, abych teď předložil záležitost k úvaze paní Tranterová. Dovolíte-li, Postarám se, aby měla po ruce příslušný obnos, ukáže-li se, že jej budete potřebovat.“

Sarah sklonila hlavu; zdálo se, že nemá daleko do pláče. „ Nezasloužím si takovou laskavost,“ zašeptala. „ Já…“

159$

„ Už nic neříkejte. Nedovedu si představit, jak by se ty peníze daly lépe utratit.“

Charlese se zmocnil tichý pocit vítězství jako jemná mořská vlna. Proběhlo to, jak Grogan předvídal. Zpověď přinesla vyléčení - nebo aspoň jeho jasnou možnost. Šel si pro svou hůl opřenou o kamenný trůn.

„ Mám přijít k paní Tranterová?“

„ Výborně. Nebude ovšem třeba zmiňovat se o našich setkáních.“

„ Neřeknu nic.“

Viděl ten výjev před sebou; jeho zdvořilé, ale ne příliš zaujaté překvapení, po němž bude následovat neosobní nabídka, že všechna peněžitá výpomoc má jít na jeho vrub. Možná že si ho kvůli tomu bude Ernestina dobírat - ale to by jen ulehčilo jeho svědomí. Usmál se na dívku.

„ Sdělila jste někomu svoje tajemství. Zjistíte asi, že jste se tím zbavila břemene i V mnoha jiných ohledech. Máte od přírody některé pozoruhodné přednosti. Není důvodu, proč byste se měla bát života. Přijde den, kdy ta poslední nešťastná léta vám budou připadat jen jako ty oblačné šmouhy nad chesilským břehem. Budete stát v slunečním světle - a usmívat se nad zármutkem, který minul.“ Zdálo se mu, že se za pochybností v jejích očích objevilo nové světlo. Na okamžik byla jako dítě, které váhá, a přece se chce dát utěšit - nebo rozptýlit - ze svého pláče. Usmál se ještě srdečněji. A potom lehce dodal: „ Neměli bychom se teď vrátit?“

Zdálo se, jako by chtěla ještě něco říci, bezpochyby znovu ho ujistit svou vděčností, ale když ho tu viděla stát připraveného k odchodu, neřekla nic, naposled mu pohlédla do očí a prošla kolem něho.

Vedla ho po cestě dolů stejně jistě jako cestou nahoru. Když sledoval v chůzi její záda, cítil něco jako lítost. Už ji tak nikdy neuvidí… lítost i úlevu. Pozoruhodná mladá žena. Nezapomene na ni; zdálo se mu skoro jako útěcha, že to ani nebude možné. Teta Tranterová bude jeho příští informátorkou.

Došli na úpatí nižšího útesu, prolezli prvním břečťanovým tunelem, přešli přes paseku, vstoupili do druhého tunelu a pak…

Daleko zezdola, z hlavní cesty protínající Spodní útes k ním dolehl potlačený výbuch smíchu. Zapůsobil na ně téměř

160$

strašidelně - jako by nějaká lesní žínka - smích byl docela určitě ženský - byla sledovala jejich tajné setkání a teď už nemohla potlačit svou veselost nad jejich pošetilou důvěrou, že je nikdo nevidí.

Charles a Sarah se zastavili oba najednou, jako přimraženi. Charlesova vzrůstající úleva se okamžitě změnila v poděšený neklid. Ale břečťanový závěs byl hustý a smích přicházel zezdola, takových dvě stě tři sta yardů odtud. Nebylo pravděpodobněme by je odtamtud někdo spatřil. Leda ve chvíli, kdy sestupovali po svahu… Sarah váhala jenom chvíli, pak zvedla spěšně prst ke rtům, naznačila Charlesovi, že se nemá hýbat, a po špičkách přešla na konec tunelu. Charles viděl, jak se naklání a zvědavě shlíží dolů na stezku. Pak se náhle otočila k němu a pokynula mu - měl jít k ní, ale co nejopatrněji. A zároveň se znovu ozval smích. Tentokrát tišeji, ale z větší blízkosti. Ten, kdo byl na stezce, z ní sešel a stoupal teď nahoru mezi jasany směrem k nim.

Charles se blížil opatrně, po špičkách k Sarah, ohledávaje svými nešťastně těžkopádnými botami každé místo, než došlápl. Cítil, že se červená až ke kořínkům vlasů a je v strašných rozpacích. Žádné vysvětlování by tu v nejmenším nepomohlo. Jakmile je někdo spatří pohromadě, bude to, jako by byli přistiženi in flagrante delicto.

Stoupl si vedle ní, tam, kde byl naštěstí břečťan nejhustší. Odvrátila se od vetřelců a stála opřena zády o kmen stromu, se sklopenýma očima, jako by mlčky přiznávala vinu na tom, do jaké se dostali situace. Charles vyhlédl mezi listovím dolů na jasanový svah - a krev mu ztuhla v žilách. Vzhůru k nim, jako by chtěli vyhledat týž úkryt, stoupali Sam a Mary. Sam objímal rukou dívčina ramena. V druhé nesl svůj klobouk, stejně jako ona si nesla čepec. Měla na sobě zelené vycházkové šaty, které jí dala Ernestina - Charles je také na Ernestině naposledy viděl - a hlavu opírala trochu dozadu o Samovu tvář. Že je to milenecký pár, bylo tak jasné, jako že kolem rostou jasany. Byli v zajetí stejně zelené erotiky jako ty dubnové květy, po kterých šlapali.

Charles trochu ustoupil, ale nespouštěl je z očí. Viděl, jak si Sam k sobě otočil dívčinu tvář a políbil ji. Zvedla paže a objali se. Pak se chytli za ruce a ustoupili plaše jeden od druhého. Sam vedl dívku k travnatému výstupku, který se udržel mezi stromy. Mary si sedla a pak si lehla na záda a Sam se nad

161$

ní skláněl a díval se na ni. Pak jí shrnul vlasy z obličeje, naklonil se a políbil ji něžně na obě oči.

Charles měl nový důvod, proč být v největších rozpacích. Pohlédl po očku na Sarah, zdali ví, kdo jsou oba vetřelci. Ale ona upírala zrak na kapradí u svých nohou, jako by se byli jen ukryli před nějakou dešťovou přeháňkou. Uběhly dvě tři minuty. Pocit rozpaků a tísně ustoupil částečnému pocitu úlevy - bylo jasné, že oba služební duchové mají mnohem větší zájem zkoumat jeden druhého než svoje okolí. Charles znovu pohlédl na Sarah. Také ona se teď dívala za svým kmenem dolů mezi stromy. Otočila se k němu se sklopenýma očima. Ale pak najednou, bez varování, na něho pohlédla.

Byl to jen záblesk.

A pak učinila něco zvláštního, pohoršujícího, jako by byla shodila šaty.

Usmála se.

Byl to úsměv tak složitý, že Charles v první chvíli jen nevěřícně zíral. V takové zvláštní chvíli! Měl dojem, že skoro čekala na takovou příležitost, aby ten úsměv na něho poštvala aby mu odkryla svůj smysl pro humor i to, že její smutek není beznadějný. V těch velkých očích, temných, smutných a upřímných, našel něco zcela nového - ironii - kterou možná u ní dobře znaly ty dvě děti, Pavel a Virgínie, ale o níž v Lyme neměl nikdo tušení.

Kde je teď všechno tvoje předstírání, říkaly ty oči a jemně vykroužené rty; kde je tvůj původ, tvá věda, tvá etiketa, tvůj společenský pořádek? A navíc to nebyl úsměv, proti kterému se mohl člověk zatvrdit či mračit se na něj. Dalo se na něj odpovědět jen úsměvem, protože omlouval Sama i Mary, omlouval všechno. A nějakým přesně nevystižitelným způsobem podmílal také všechno, co se dosud odehrálo mezi Charlesem a dívkou samou. Dělal si nárok na mnohem hlubší porozumění, potvrzoval tu podivnou rovnost měnící se v blízkost, kterou si i Charles předtím uvědomil. Charles opravdu vědomě ten úsměv neopětoval, a přece se přistihl, jak se usmívá; jenom očima, ale úsměv to byl. Byl vzrušen do hloubi duše, způsobem příliš nejasným a obecným, než aby se to vzrušení dalo nazvat sexuálním; jako člověk, který jde velmi dlouho podél vysoké zdi, až konečně přijde k toužebně očekávaným dveřím, aby je našel zamčené.

Stáli tak nějakou chvíli, žena, která byla za dveřmi, muž

162$

bez klíče. A pak znovu sklopila oči. Úsměv pohasl. Dlouhé ticho viselo mezi nimi. Charles poznal pravdu. Opravdu stál jednou nohou nad propastí. Na okamžik měl dojem, že se odváží toho skoku, že musí. Věděl, že kdyby vztáhl ruce, nesetkal by se s odporem… jen s vášnivým opětováním svých citů. Červeň v jeho tvářích se prohloubila a nakonec zašeptal: „ Už se sami nikdy nesmíme setkat.“

Nezvedla hlavu, ale kývla nepatrně na souhlas - a pak se téměř mrzutým pohybem od něho odvrátila, takže jí nemohl vidět do tváře. Znovu pohlédl mezi stromy. Samova hlava a ramena se skláněly nad neviditelnou Mary. Uběhla dlouhá chvíle, ale Charles se pořád díval dolů, jeho mysl se ještě pořád točila ve víru, sotva si uvědomoval, že ty dva dole špehuje a že každým okamžikem nasává právě ten jed, kterého se snažil zbavit.

Zachránila ho Mary. Náhle Sama odstrčila a se smíchem seběhla po svahu dolů na stezku. Tam chvíli postála s obličejem šibalsky otočeným k Samovi, než zvedla sukně a rozběhla se dolů. Linka červené spodničky se mihala pod zelenou sukní mezi fialkami a bažankami. Sam běžel za ní. Jejich postavy zapadly mezi šedivými kmeny. Ponořily se, zmizely, záblesk zelené, záblesk modré; smích, ukončený malým výkřikem, pak ticho.

Uplynulo pět minut, kdy skrytý pár nepromluvil spolu ani slovo. Charles se pořád díval upřeně z kopce, jako by bylo nezbytné, aby tu držel tak bděle stráž. Chtěl se ovšem za každou cenu vyhnout pohledu na Sarah. Konečně přerušil ticho.

„ Měla byste raději jít.“ Přikývla. „ Počkám asi půl hodiny.“ Přikývla znovu a přešla kolem něho. Jejich oči se nesetkaly.

Teprve když byla už mezi jasany, se otočila a na okamžik na něho pohlédla. Neviděla mu do obličeje, ale určitě vytušila, že se na ni dívá. A na její tváři byl zase ten dřívější záhadný výraz. Pak se otočila a lehkým krokem zmizela mezi stromy.

163$

«22»

•••

{Já také jako břemeno

nesl svůj příliš silný cit;

a nechtěl k žádné ženě víc

horečným poutem vázán být.

Já též si přál mít dosti sil

a vůli jako pevný práh,

já chválil sebejistý krok,

jenž nezná pochyb, nezná strach.

Leč dnes už vím, a ty snad též,

že vůli, pakli chceme ji,

ve světě nalézt mužem přec,

však lásku mnohem vzácněji.}

MATTHEW ARNOLD: ROZLOUČENI (1853)

•••

Charlesovy myšlenky na jeho cestě do Lyme byly bez výjimky variacemi na věčné mužské téma: Pohrával sis s ohněm, milý hochu. Ale bylo to právě jen toto téma, čímž chci říci, že jeho myšlenky se přesně kryly se zmíněnou slovní formulací. Zachoval se velmi pošetile, ale jeho bláznovství se mu nevymstilo. Nesmyslně riskoval a vyvázl beze šrámu. A tak, když se před ním objevila velká kamenná tlapa Valu, cítil ulehčení a radost.

Jak by si byl také mohl něco příliš tvrdě vyčítat? Od počátku měl jen nejčistší motivy. Vyléčil ji z jejího šílenství, a jestliže cosi nečistého na okamžik proniklo jeho obranou, byla to jen mentolová omáčka k zdravému jehněčímu. Samozřejmě by vina byla na něm, kdyby se teď definitivně a nadobro nevzdálil od ohně. O to se také co nejpečlivěji postará! Není koneckonců žádná jepice přitahovaná světlem svíčky. Kdyby si nebyl naprosto jist touto poslední zálohou, byl by se vůbec někdy odvážil do oněch nebezpečných vod? Vím, že tu směšuji metafory - ale takto pracovala Charlesova mysl.

A tak, opřen o svou svobodnou vůli, stejně jako o svou sukovici, sestupoval z kopce do města. Od této chvíle potlačí do důsledků veškeré pocity fyzické přitažlivosti, které v něm to děvče vyvolává. Ze svobodné vůle odmítne kategoricky jakoukoli její žádost o soukromou schůzku. Že svobodné vůle bude

164$

uskutečňovat praktické projevy svého zájmu jedině přes tetu Tranterovou. A ze stejně svobodné vůle je mu tedy povoleno, či spíše cítí se povinován, tajit to vše dále před Ernestinou. Když se blížil na dohled k Bílému lvu, vemluvil se ze svobodné vůle zcela přesvědčivě do stavu, kdy si vlastně musel blahopřát, do stavu, kdy mohl pohlížet na Sarah jako na něco ze své minulosti.

Pozoruhodná mladá žena, velmi pozoruhodná, A znepokojivá. Došel k závěru, že právě to ho na ní nejspíš přitahovalo: její nevypočitatelnost. Neuvědomil si, že má dvě vlastnosti pro Angličany stejně typické, jako jeho vlastní směs ironie a konvence. Mluvím o vášnivosti a představivosti. První vlastnost si začal u ní možná Charles nejasně uvědomovat, druhou nikoli. Nebyl toho schopen, neboť tyto dvě vlastnosti byly v jeho době úplně v nemilosti; první z nich byla zaměňována se smyslností, druhá s pouhým fantazírováním. Jeho přezíravý postoj v tomto směru byl Charlesovým největším nedostatkem - a zde se nám jeví jako skutečný představitel své doby.

Přesto se musel postavit tváří v tvář zosobněné nutnosti podvodu, totiž Ernestině. Ale po svém návratu do hotelu zjistil, že mu přispěla na pomoc rodina.

Očekával ho telegram. Odesílatelem byl jeho strýc z Winsyattu. Charlesova přítomnost je prý nezbytná „ z nejdůležitějších příčin“ . Musím přiznat, že Charles se po přečtení toho telegramu začal usmívat; téměř políbil oranžovou obálku. Zbavovala ho bezprostředně dalších nepříjemností. Nemusí už lhát či něco zamlčovat. Báječně se mu to hodilo. Začal se informovat… nazítří brzy ráno odjíždí vlak z Exeteru, tehdy z nejbližší železniční stanice dosažitelné z Lyme. To znamenalo, že má výbornou záminku okamžitě odjet a zůstat tam přes noc. Dal rozkazy opatřit bryčku a co možná nejrychlejšího koně. Bude řídit sám. Měl chuť pospíšit si s odjezdem a spokojit se jen lístkem pro tetu Tranterovou. Ale to by nebylo nic než zbabělost. A tak se s telegramem v ruce ubíral k jejímu domu.

Dobrá dáma měla hned plno starostí, protože telegram pro ni znamenal špatné zprávy. Méně pověrčivou Ernestinu telegram spíše podráždil. Prohlásila, že je „ skutečně k politování“ , jestli se strýc Robert chová jako velkovezír. Určitě nejde o nic

165$

důležitého, je to jen rozmar, stařecká umíněnost, nebo ještě hůř - závist vůči mladé lásce.

Ovšemže již byla na Winsyattu, v doprovodu svých rodičů; a sir Robert nenalezl milost v jejích očích. Snad proto, že měla pocit, jako by si ji strýc kriticky prohlížel, nebo že sir Robert měl za sebou dostatek šlechtických generací, aby si - podle londýnských středostavovských měřítek - mohl dovolit skutečně špatné způsoby; ačkoliv vlídnější kritik by je byl možná považoval jen za příjemně výstřední. Možná i proto, že v jejích očích byl Winsyatt jen stará stodola, tak strašné staromódní, pokud jde o nábytek, závěsy a obrazy; anebo že řečený strýc si tak zakládal na Charlesovi a Charles se choval tak provokativně jako vzorný synovec, že se Ernestiny zmocňovala doopravdy žárlivost. Ale hlavně proto, že měla strach.

Byly sezvány dámy ze sousedství, aby se s ní seznámily. Kdekdo věděl, že její otec by mohl koupit všechny jejich příslušné otce a manžely se vším, jak to stojí a leží. A přesto měla pocit, že se na ni dívají svrchu (ačkoliv jí jen záviděly), a že ji nenápadně všelijak pokořují. Nijak zvlášť ji také nelákala vyhlídka, že by případně jednou musela na Winsyattu žít, ačkoliv jí to poskytovalo příležitost snít o jediném rozumném způsobu, jak by podle svého vkusu uplatnila své velké věno - že by totiž nahradila lepším zařízením všechno, co se jí nelíbilo: všechny ty nesmyslné dřevěné židle s točitými nohami (z karolínské doby a nesmírně cenné), nehezké tmavé skříně (tudorovské), od molů prožrané závěsy na zdech (gobelíny) a otravné obrazy (byly mezi nimi dva od Clauda Lorraina a jeden Tintoretto.)

Netroufala si sdělit Charlesovi, jak velice se jí jeho strýc nezamlouvá; své ostatní námitky odbývala spíš humorem než sarkasmem. A těžko by se jí to dalo vyčítat. Jako tolik dcer bohatých rodičů měla jen jediný talent, totiž konvenční dobrý vkus… umění, jak utrácet velké sumy peněz u švadlen, modistek a obchodníků s nábytkem. To bylo její království, a protože ve skutečnosti žádné jiné neměla, neviděla ráda, když jí tam někdo zasahoval do její pravomoci.

Uspěchaný Charles se podrobil jejímu mlčenlivému nesouhlasu i trucovitě našpulenému čumáčku a ujistil ji, že si pospíší zpátky, jak jen to nejrychleji půjde. Ve skutečnosti měl dost jasnou představu, proč s ním chce strýc tak naléhavě mluvit; o věci se v náznaku už hovořilo, když tam přijel

166$

s Tinou a jejími rodiči… Jen opatrným náznakem a oklikou, jelikož strýc byl plachý člověk. Šlo o možnost, že by Charles a jeho mladá žena s ním bydleli na Winsyattu - mohli by si ,upravit‘ východní křídlo. Charles věděl, že strýc tím nemíní, že by se tam měli jen občas zdržovat, ale že by se měl Charles na Winsyattu usadit a začít se zaučovat ve správě panství. Charlesovi se to nezamlouvalo, stejně jako se ta představa vskrytu nezamlouvala Ernestině. Věděl, že by to nebylo moudré opatření, že jeho strýc by je střídavě příliš rozmazloval a pak zase s nimi nesouhlasil… a že Ernestina potřebuje přivyknout myšlence na Winsyatt méně napjatým začátkem v manželství. Ale jeho strýc v soukromé rozmluvě s ním naznačil ještě cosi jiného: že Winsyatt je příliš velký pro osamělého starého muže a že neví, jestli by se necítil šťastnější v menším domě. Vhodných menších sídel byla v okolí řada, některá dokonce patřila k Winsyattu. Jedno z nich, alžbětinský panský dům ve stejnojmenné vesnici, stál téměř na dohled velkého domu.

Charles se domýšlel, že starý pán si připadá sobecký. A že ho povolává na Winsyatt, aby mu nabídl buď menší sídlo, nebo zámek. Obojí by bylo příjemné. Nezáleželo mu příliš na tom, který z obou domů dostane, jen když se mu tam strýc nebude plést. Byl si téměř jist, že by dokázal starého mládence přemluvit, aby se zařídil podle jeho, Charlesova přání. Strýc se v té situaci podobal nervóznímu jezdci, který dojel k překážce a přeje si, aby mu přes ni někdo pomohl.

Z toho důvodu požádal Charles na konci trojstranné rozmluvy, aby mohl promluvit několik slov s Ernestinou o samotě, a jakmile se teta Tranterová vzdálila, řekl jí, oč podle jeho názoru půjde.

„ Ale proč se o tom nezmínil dříve?“

„ Drahoušku, to je bohužel celý strýc Bob. Jen mi pověz, co mu mám odpovědět.“

„ Co by víc vyhovovalo tobě?“

„ Ten, pro který se rozhodneš. Ani jeden, kdyby to nemuselo být. I když by to patrně urazilo…“

Ernestina v duchu zaklela na bohaté strýčky. Ale vidina jí samé jako lady Smithsonové na Winsyattu upraveném podle jejího přání se jí mihla hlavou, možná proto, že právě seděla v zadním, ne zrovna příliš prostorném salónku tety Tranterové. Koneckonců, titul potřebuje rámec. A bude-li ten strašný

167$

pán bezpečně pod jinou střechou… a starý opravdu je. A drahoušek Charles. A rodiče, kterým sama za tolik vděčí…

„ Ten dům ve vesnici… není to ten, kolem kterého jsme jeli v kočáru?“

„ Ano, vzpomínáš si, má ty malebné staré lomenice –“ „ Jsou malebné jenom zvenčí.“

„ Musel by se ovšem upravit.“

„ Jak že se mu říká?“

„ Ve vesnici mu říkají Malý dům. Ale to je jen ve srovnání se zámkem. Už jsem tam dlouho nebyl, ale zdá se mi, že je uvnitř o mnoho větší, než by se na pohled zdálo.“

„ Znám ty staré domy. Tucty malých komůrek. Myslím, že lidé za Alžběty nebyli větší než trpaslíci.“

Usmál se (ačkoliv by byl udělal lépe, kdyby byl opravil její podivné názory o tudorovské architektuře) a objal ji kolem ramen. „ Tak tedy Winsyatt?“

Podívala se na něho přímo zpod vyklenutého obočí.

„ Přál by sis to?“

„ Znáš můj poměr k němu.“

„ Směla bych ho zařídit, jak si představuji?“

„ Pokud jde o mne, můžeš ho srovnat se zemí a postavit tam druhý Skleněný palác.“

„ Charlesi! Mluv vážně!“

Odtáhla se. Ale brzy dostal polibek na odpuštěnou a vydal se na cestu s lehkým srdcem. Ernestina zatím odešla nahoru a vytáhla bohatou zásobu svých katalogů.

168$

«23»

•••

{Tento tis vstřebal během let,

co zbylo z člověka, kterého znal můj děd…}

HARDY: PROMĚNY

•••

Lehký kočár se spuštěnou střechou, aby Charles mohl vychutnávat jarní slunce, projel kolem strážního domku. U otevřené brány stál mladý Hawkins, zatímco stará paní Hawkinsová s nesmělým zářivým úsměvem vítala Charlese od dveří domku. Charles křikl na mladšího kočího, který na něho čekal v Chippenhamu a teď řídil, se Samem vedle sebe na kozlíku, aby na chvíli zastavil. Mezi stařenkou a Charlesem se za léta vyvinul zvláštní vztah. Jelikož přišel o matku, když mu byl rok, musel se jako malý chlapec spokojit řadou náhražek. Za svých pobytů na Winsyattu přilnul k paní Hawkinsové, která byla tehdy vlastně jen hlavní pradlenou, ale co do let strávených ve službě a obecné vážnosti druhá mezi služebnictvem hned za vznešenou hospodyní. Snad byla Charlesova náklonnost k tetě Tranterové ohlasem jeho raných vzpomínek na tuto prostou ženu, která tolik připomínala legendární Baucis - a teď se belhala po cestě k vstupní bráně, aby ho pozdravila.

Musel zodpovědět všechny její dychtivé otázky týkající se nastávajícího sňatku a na oplátku se musel vyptat na její děti. Zdálo se mu, že se na něho tváří starostlivěji než kdy jindy. V jejích očích odkryl náznak soucitu, který vlídní chudí lidé mívají někdy pro oblíbence štěstěny. Znal ten pohled z dřívějška, kdy ho nevinná, ale bystrá venkovanka vždycky měla pro ubožáčka, chlapce bez matky a navíc se zkaženým otcem - protože zveličené pověsti o tom, jak se Charlesův otec vyžívá v londýnských radovánkách, prosákly až do Winsyattu. Tento tichý projev soucitu nebyl teď opravdu na místě, ale Charles ho přijal s pobavenou trpělivostí. Byl tu, protože ho měla ráda, stejně jako on měl rád pečlivě pěstěnou zahradu u domku a park za ní a skupiny starých stromů, které měly tak známá milovaná jména - Carsonova vyhlídka, Vršek u deseti borovic, Ramillies (zde zasadili stromy na oslavu stejnojmenné bitvy), Duby a jilmy, Hájek múz a tucty dalších, důvěrně Charlesovi známých stejně jako části jeho těla - a velká lipová alej, i železná mříž, celé panství - zdálo se mu, že to vše, co

169$

kolem sebe vidí, ho vítá s láskou. Konečně se usmál na starou pradlenu.

„ Musím jet. Strýc mě očekává.“

Na chvíli se zdálo, že paní Hawkinsová se nedá jen tak lehce odbýt, ale služebná v ní byla silnější než náhradní matka. Spokojila se tím, že se dotkla jeho ruky spočívající na dveřích kočáru.

„ Bodejť, pane Charlesi, očekává vás.“

Kočí švihl předního koně po hřbetě a kočár začal stoupat do mírného svahu, do mřížovitého stínu dosud bezlistých lip. Po chvíli se cesta vyrovnala, vedle hnědákova boku se lehce mihl bič a oba koně, cítící už blízkost stáje, přešli do bystrého klusu. Rychlé veselé drnčení železných obručí, tiché skřípání nedostatečně promazané oje, stará náklonnost oživená paní Hawkinsovou, teď už jistota, že mu ve skutečnosti brzy bude patřit zde všechno kolem, to vše vyvolávalo v Charlesovi silný pocit šťastného osudu a správného pořádku, který jeho pobyt v Lyme přece jen poněkud narušil. Tento kus Anglie mu patří, a on patří jemu. Zodpovědnost za něj je jeho, a také za jeho prestiž i staletí trvající uspořádání.

Projeli kolem skupiny dělníků jeho strýce: byl tu kovář Ebenezer, vedle něho stál železný koš se žhavým uhlím a kovář kladivem vyrovnával jednu z železných tyčí zámecké mříže, která se ohnula. Za ním postávali dva lesní dělníci, nemající zřejmě nic lepšího na práci; čtvrtý byl už hodně starý, oblečený do haleny, jaká se nosila za jeho mládí a na hlavě měl starodávnou buřinku… starý Ben, kovářův otec, teď jeden z několika bývalých zaměstnanců, kteří měli dovoleno žít na panství a přicházet a odcházet, kdy se jim líbilo, jako sám pán. Byla to jakási živoucí a často ještě dotazovaná kronika posledních osmdesáti let winsyattské historie.

Ti čtyři se otočili, když kočár projel kolem nich, zamávali a stařík nadzvedl klobouk. Charles pozdrav blahovolně opětoval. Znal celý jejich život, jako oni znali jeho. Věděl dokonce, jak se ohnulo zábradlí… velký Jonas, oblíbený býk jeho strýce, napadl landauer paní Tomkinsové. „ Je to její vlastní zatr… vina,“ - stálo v strýcově dopisu - „ nemá si barvit na rudo pusu.“ Charles se usmál, když si vzpomněl, jak ve svém dopise suše odpověděl, proč tak přitažlivá vdova jezdí na Winsyatt bez gardedámy…

Ale nejlepší ze všeho byl ten dokonalý neměnný venkovský

170$

mír. Míle a míle jarních lučin s pozadím Wiltshireské nížiny, vzdálený dům, smetanový a šedý, který se už před ním objevil se svými vysokými cedry, s pověstným měděným bukem (všechny měděné buky jsou pověstné) u západního křídla, a za ním téměř skrytá řada stájí, se svou dřevěnou věžičkou s hodinami, podobnou bílému vykřičníku mezi hustými větvemi. Ty hodiny nad stájemi byly symbolické; ačkoliv nic vzdor telegramu - na Winsyattu nikdy opravdu nespěchalo, dnešní zeleň se přelévala do zeleně zítřejší a skutečné hodiny byly jen hodiny sluneční a ačkoliv, vyjma při senoseči a při žních, tu bylo vždycky mnoho rukou na málo práce, zavedený pořádek měl tak hluboké kořeny, že vše se zdálo pokračovat téměř mechanicky, až člověk měl pocit, že nemůže být ničím narušen, že navždy bude vše takto trvat - z milosti lidské i boží. Nebesa - a Millie - vědí, že nespravedlnost a chudoba na venkově byly stejně zlé jako v Sheffieldu nebo v Manchesteru. Ale vyhýbaly se velkým šlechtickým domům, snad jen proto, že jejich majitelé měli rádi dobře udržované sedláky stejně jako dobře udržovaný dobytek a pole. Poddaní tím však získávali. A motivy „ inteligentního“ řízení nejsou patrně o nic lidumilnější. Jeden druh vykořisťovatelů přísahá na krásnou vyhlídku. A druhý na vyšší produktivitu.

Když se bryčka vynořila na konci lipové aleje, kde oplocené pastviny ustupovaly jemnějšímu trávníku a ozdobným keřům a cesta se širokým obloukem zatáčela k průčelí zámku - stavbě v palladiovském stylu, dost milosrdně upravené a rozšířené Wyattem mladším - cítil Charles, že se opravdu ujímá svého dědictví. Připadalo mu, že se tím vysvětluje všechno jeho dřívější lenivé potloukání životem, jeho koketování s náboženstvím, vědou, cestováním; čekal vlastně na tuto chvíli… tak říkajíc na své povolání na trůn. Nesmyslné dobrodružství na Spodním útesu bylo zapomenuto. Ležely před ním rozsáhlé povinnosti - zachování tohoto klidu a pořádku - stejně jako ležely před tolika mladými muži z jeho rodiny v minulosti. Povinnost - to je jeho skutečná žena, jeho Ernestina i Sarah. Vyskočil z lehkého povozu radostně jako hoch ani ne z poloviny tak starý, jak ve skutečnosti byl, aby se s ní přivítal.

Ale na oplátku ho přivítala jen prázdná vstupní síň. Vpadl do denního pokoje, jak tu říkali salónu, a čekal, že tu najde stát usměvavého strýce. Ale i tato místnost byla prázdná. A něco na ní se zdálo divné, něco, co Charlese zarazilo. Byly

171$

tu nové záclony a také koberce - i koberce byly nové. Ernestinu nebude těšit, že si je nemohla vybrat sama - ale co mohlo být jistějším důkazem, že starý mládenec chce elegantně předat pochodeň, než právě to?

Ale ještě něco se změnilo. Trvalo chvíli, než si to Charles uvědomil. Nesmrtelný drop se odebral do vyhnanství; tam, kde stávala jeho skleněná klec, stála teď vitrína s porcelánem.

A přece se ještě nedovtípil.

A také neuhodl - ale jak by to v tomto případě bylo možné? - co udělala Sarah, když ji to předešlé odpoledne opustil. Vracela se rychle zpátky lesem, až se dostala k místu, kde se obvykle dávala vrchní stezkou, a tak vylučovala každou možnost, že by ji někdo z Mléčnice mohl zahlédnout. Náhodný pozorovatel by byl viděl, jak váhá, a být vybaven stejně jemným sluchem jako ona, pochopil by proč; ze stavení Mléčnice asi sto yardů odtud sem zaléhal mezi stromy zvuk hlasů. Pomalu a potichu postupovala Sarah až k cesmínovému keři, jehož husté listy jí umožňovaly pozorovat stavení zezadu. Stála tam takto dost dlouho; z jejího obličeje se nedalo vyčíst, co jí táhne myslí. Pak se však cosi před domkem změnilo a Sarah se znovu vydala na cestu… ale nikoli zpět do ochranné lesní houštiny. Místo toho směle vystoupila ze svého úkrytu a šla po stezce, která se spojovala s úvozem nad stavením. A tak ji naplno zhlédly obě ženy stojící u dveří chalupy. Jedna z nich měla v ruce košík a zřejmě se právě chystala k návratu domů.

Na cestě se objevila dívčina tmavá postava. Nedívala se směrem k domku, směrem k těm dvěma párům překvapených očí, ale šla rychle svou cestou, dokud nezmizela za živým plotem vroubícím jedno z polí nad Mléčnicí.

Jedna z obou žen stojících u dveří byla žena majitele domku. Druhá byla paní Fairleyová.

172$

«24»

•••

{Jednou kdosi poznamenal, že nejtypičtější viktoriánská věta zněla: „ Nesmíš zapomínat, že je to tvůj strýc…“ }

G. M. YOUNG: VIKTORIÁNSKÉ ESEJE

•••

„ Je to ohavné. Ohavné. Určitě přišel o rozum.“

„ Přišel jen o svůj smysl pro úměrnost. Ale to je něco jiného.“

„ A přece, v tom věku!“

„ Má drahá Tino, Amor se jak známo nestará o to, co se zdá jiným vhodné.“

„ Víš moc dobře, že Amor s tím nemá nic společného.“

„ Obávám se, že právě naopak. Stará srdce mu jsou nejpřístupnější.“

„ Je to moje vina. Vím, že jsem se mu nelíbila.“

„ Ale jdi, to je nesmysl.“

„ To není nesmysl. Vím moc dobře, že v jeho očích jsem jen kramářova dcerka.“

„ Drahé dítě, ovládej se.“

„ Zlobím se tak kvůli tobě.“

„ Dobrá - tak dovol, ať to za sebe obstarám.“

Nastalo ticho, a tak mám příležitost vysvětlit, že tento rozhovor se odehrál v zadním salónku tety Tranterové. Charles stál u okna zády k Ernestině, která předtím plakala, a teď seděla a mstila se na krajkovém kapesníčku, div mu neukroutila cípy.

„ Vím, jak velice ti na Winsyattu záleží.“

Jak by Charles byl odpověděl, se můžeme leda dohadovat, protože v tom okamžiku s radostným uvítacím úsměvem na tváři vstoupila teta Tranterová.

„ Tak brzy jste se vrátil!“ Bylo půl deváté téhož dne, kdy Charles odjel na Winsyattský zámek.

„ Naši záležitost jsme brzy… vyřídili.“ Charles se nepatrně usmál.

„ Stalo se něco strašného a ostudného.“ Teta Tranterová zděšeně pohlédla na tragický, rozrušený obličej své neteře, která pokračovala: „ Strýc Charlese vydědil.“

„ Vydědil!“

„ Ernestina přehání. Můj strýc se prostě rozhodl, že se ožení. Bude-li mít štěstí, že se mu narodí syn a dědic…“

„ Štěstí…!“ Charlese stihl Ernestinin vyčítavý pohled.

173$

Teta Tranterová se dívala nechápavě z jednoho na druhého.

„ Ale… kdo je ta dáma?“

„ Jmenuje se paní Tomkinsová. Je to vdova.“

„ A tak mladá, že může mít tucet synů.“

Charles se usmál. „ To sotva. Ale synové se jí mohou narodit.“

„ Znáte ji?“

Ernestina odpověděla za Charlese. „ Právě to je na tom tak ostudné. Ještě před dvěma měsíci si Charlesův strýc v dopise dělal z té ženské legraci. A teď se jí plazí u nohou.“

„ Ernestino! Miláčku!“

„ Já nechci být klidná! Co je moc, je moc. Po všech těch letech..

Charles se zhluboka nadechl a obrátil se k tetě Tranterová. „ Pokud vím, její postavení by nemohlo být lepší. Její muž byl plukovník u Čtyřicátého husarského a zanechal jí slušné jmění. Nelze ji podezřívat, že by se honila za majetkem.“ Ernestinin žhnoucí pohled, kterým ho obdařila, naznačoval jasně, že ona o tom vůbec nepochybuje. „ Je to prý velmi přitažlivá žena.“

„ Určitě jezdí na hony.“

Charles se bezvýrazně usmál na Ernestinu, narážející na špatnou známku, kterou bezpochyby získala v notesu strašného strýce. „ Nepochybně. Ale to ještě není zločin.“

Teta Tranterová sklesla do křesla a znovu zírala z jednoho mladého obličeje na druhý, hledajíc, jako vždy v takových situacích, nějaký paprsek naděje.

„ Ale není příliš starý na to, aby měl děti?“

Charles se jemně usmál její nevinnosti. „ Je mu šedesát sedm, paní Tranterová. Není příliš starý.“

„ A ona by dokonce mohla být jeho vnučkou.“

„ Milá Tino, za takových okolností má člověk jen svou důstojnost. Musím tě požádat, aby ses kvůli mně tak nevzrušovala. Je třeba vyrovnat se s tou událostí co možná s dobrou myslí.“

Vzhlédla k němu a viděla, jak se ze všech sil ovládá. Pochopila, že musí hrát svou roli jinak. Rozběhla se k němu, vzala ho za ruku a pozvedla ji ke rtům. Přitáhl ji k sobě a políbil ji na vlasy, ale neoklamala ho. Tchoř a myš jsou si snad podobni, ale není to totéž zvíře. A ačkoliv ho nenapadal přesný výraz

174$

pro způsob, jakým Ernestina přijala jeho překvapivou a nevítanou zprávu, nebyl příliš vzdálený od rčení „ dámy nedůstojné“ . Vpadl přímo z pasti, která ho čekala v Exeteru, do domu tety Tranterové; a očekával něžné politování, ne tvrdou zuřivost, i když sebelichotivěji míněnou jako nápodobu jeho pocitů. Snad právě v tom to vězelo - Ernestina se nedovtípila, že by džentlmen nikdy nedal najevo takovou zlost, jakou mu připisovala. Ale v těch prvních okamžicích mu opravdu něco v jejím chování připomnělo kramářskou dcerku. Někoho, kdo naletěl při obchodní transakci, někoho, komu chyběl tradiční odstup, jemné aristokratické odhodlání nepřipustit, aby životní prohry pocuchaly navyklý životní styl.

Posadil Ernestinu zpátky na divan, z kterého vyskočila. Hlavní důvod jeho návštěvy, rozhodnutí, k němuž došel při své dlouhé cestě zpět, o tom bude muset, jak teď viděl, promluvit až zítra. Hledal nějaký způsob, jak dát příklad správného postoje. A nepřišel na nic lepšího, než taktně změnit námět hovoru.

„ A jaké důležité události se zatím dnes odehrály v Lyme?“

Jako kdyby se na něco rozpomněla, Ernestina se obrátila k tetě. „ Máš od ní nějakou zprávu?“ A pak, než mohla teta Tranterová odpovědět, pohlédla na Charlese. „ Skutečně se něco přihodilo. Paní Poulteneyová propustila slečnu Woodruffovou.“

Charles cítil, jak se mu na okamžik zastavilo srdce v těle. Ale i kdyby se mu bylo v obličeji zračilo leknutí, prošlo by nepovšimnuto před dychtivostí tety Tranterové, která chtěla sama sdělit svou novinu. Právě proto nebyla doma, když Charles dorazil. K výpovědi došlo patrně předešlý večer. Hříšnici bylo povoleno přespat poslední noc pod střechou paní Poulteneyové. Dnes ráno velmi brzy prý přišel nosič pro její zavazadlo a dostal rozkaz, že je má donést do hostince U bílého lva, Při těch slovech by se byl v Charlesovi doslova krve nedořezal, ale teta Tranterová ho hned další větou zbavila obav.

„ Tam je sklad pro dostavníky, víte.“ Dostavníky z Dorchesteru do Exeteru nesjížděly po příkrém svahu do Lyme, ale muselo se do nich nastupovat na křižovatce vzdálené asi čtyři míle hloub do vnitrozemí, na hlavní silnici vedoucí na západ. „ Ale paní Hannicottová s tím člověkem mluvila. Je si naprosto jist, že tam slečna Woodruffová nebyla. Služebná říkala, že

175$

odešla hned za svítání a nechala vzkaz jen ohledně zavazadla.“

„ A od té doby?“

„ Nikdo o ní neslyšel.“

„ Mluvila jste s vikářem?“

„ Ne, ale slečna Trimblová mě ujišťuje, že byl dnes dopoledne v Marlborough House. Řekli mu, že se paní Poulteneyová necítí zdráva. Mluvil s paní Fairleyovou. Věděla jen, že se k uším paní Poulteneyové doneslo něco strašného, něco, co ji nesmírně vzrušilo a rozčililo…“ Zde teta Tranterová zmlkla, jakoby stejně nešťastná nad svou nevědomostí jako ze Sařina zmizení. Pohlédla na svou neteř i Charlesovi do očí. „ Co to může být - co to jen může být?“

„ Neměla nikdy přijmout zaměstnání v Marlborough House. To bylo jako nabízet vlkům ovci.“ Ernestina hledala u Charlese potvrzení svého mínění. S mnohem menším klidem, nežli naoko dával najevo, se Charles obrátil k tetě Tranterové.

„ Není snad nebezpečí, že by…“

„ Toho se všichni obáváme. Vikář poslal lidi, aby hledali směrem na Charmouth. Chodila tam někdy po útesech.“

„ A…?“

„ Nic nenašli.“

„ Neříkala jste, že kdysi pracovala -“

„ Poslali tam. Nic o ní nevědí.“

„ A co Grogan - pro toho z Marlborough House neposlali?“ Obratně sem vpravil to jméno a otočil se k Ernestině. „ Ten večer, kdy jsme spolu pili grog, se o ní zmínil - vím, že ho její postavení znepokojovalo.“

„ Slečna Trimblová ho viděla v sedm hodin, jak právě mluví s vikářem. Říká, že vypadal hrozně rozčileně. Rozzlobeně. Tak to říkala.“ Slečna Trimblová měla obchod s dámskou galantérií na konci Broad Street - takže zaujímala ideální místo, aby mohla být střediskem všeobecných městských informací. Mírný obličej tety Tranterové dosáhl nemožného a vypadal opravdu přísně. „ Nenavštívím paní Poulteneyovou, ať je nemocná jak chce.“

Ernestina si zakryla tváře rukama. „ Ach jaký to byl krutý den!“

Charles se díval strnule na obě dámy. „ Snad bych se měl zastavit u Grogana.“

176$

„ Ale Charlesi - co bys tam byl platný? Je tam dost mužů na hledání.“

To ovšem neměl Charles na mysli. Dohadoval se, že Sařina výpověď měla něco společného s jejími toulkami na Spodním útesu - a děsil se ovšem toho, že ji někdo mohl spatřit s ním. Stál tu v zoufalé nerozhodnosti. Nejdůležitější se mu zdálo zjistit, kolik se veřejně ví o důvodech, proč byla propuštěna. Najednou se mu zdálo, že v tom malém salónku je uzavřen jako ve vězení. Musí být sám. Musí si rozmyslit, co má dělat. Protože jestli Sarah dosud žije - ale kdo může říci, k jakému divokému rozhodnutí došla v noci svého zoufalství, kdy on klidně spal v exeterském hotelu - jestli dosud dýchá, měl ponětí, kde se nachází. A leželo mu jako kámen na duši, že je jedinou osobou v Lyme, která má o tom tušení. A přece si netroufá prozradit, co ví.

Za několik minut už kráčel dolů z kopce k Bílému lvu. Vzduch byl teplý, ale nebe zatažené. Jemné prsty vlhkého vzduchu mu hladily tváře. Od moře duněla bouřka, stejně jako v jeho srdci.

177$

«25»

•••

{Ó mladý pane, můj milenče,

nač vzdychat pro tu, jež nebude tvá?}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

Ze všeho nejdříve měl v úmyslu poslat Sama se vzkazem k irskému doktorovi. Při chůzi si formuloval, jak to napíše: „ Paní Tranterová si dělá vážné starosti… Kdyby bylo zapotřebí finančně přispět na pátrací skupinu…“ , či lépe: „ Mohu-li nějak pomoci, finančně či jinak,“ - takové věty se mu míhaly hlavou. Když vstoupil do hotelu, zavolal na toho z obou podomků, který nebyl hluchý, aby šel za Samem do výčepu a poslal ho nahoru. Ale sotva vstoupil do svého přijímacího pokoje, zažil třetí otřes toho na události bohatého dne.

Na kulatém stole ležel lístek zapečetěný černým voskem. Písmo nikdy předtím neviděl: „ Pan Smithson, U bílého lva. Roztrhl složený list. Nebylo tam oslovení ani podpis.

Prosím vás, abyste se naposledy se mnou sešel. Budu čekat dnes odpoledne a zítra ráno. Jestliže nepřijdete, nebudu vás už víckrát obtěžovat.

Charles přečetl ten vzkaz dvakrát, třikrát. A pak se zahleděl do tmy. Přivádělo ho k zuřivosti, že tak bezohledně riskuje jeho dobré jméno. Na druhé straně cítil úlevu, že je dosud naživu. A zase vztek nad pohrůžkou skrytou v poslední větě. Sam vešel do pokoje a utíral si ústa kapesníkem; chtěl zřejmě co nejnápadněji podtrhnout, že byl vyrušen z večeře. Jelikož jeho oběd sestával z láhve zázvorového piva a tří starých abernethských sucharů, můžeme mu odpustit. Ale poznal na první pohled, že jeho pán není v náladě o nic lepší, než byl od té chvíle, co odjeli z Winsyattu.

„ Jdi dolů a zjisti, kdo tu nechal tenhle vzkaz.“

„ Ano, pane Charlesi.“

Sam vyšel z místnosti, ale ještě neušel ani šest kroků, když se Charles objevil ve dveřích. „ A zeptej se, kdo bral ten lístek nahoru.“

„ Ano, pane Charlesi.“

Pán se vrátil do pokoje a tam se mu mihl před očima krátký výjev té prastaré katastrofy, kterou našel zapsánu v modrém liasu a přinesl darem Ernestině - amoniti chycení při nějakém

178$

ústupu vodní hladiny, mikrokatastrofa stará devadesát miliónů let. V náhlém teskném záblesku poznání pochopil, že vše, co je živé, je podrobeno podobným zákonům. Že evoluce není vertikální, v stálé stoupající cestě k dokonalosti, ale horizontální. Čas je velký podvod: existence nemá minulost, je vždycky teď, je vždycky zajetí v nějaké ďábelsky důmyslné síti. Všechna ta malovaná plátna vztyčená člověkem, aby vyloučil skutečnost - dějiny, náboženství, povinnost, společenské postavení, všechno to jsou iluze podobné hašišovým přeludům.

Otočil se, když Sam vešel do dveří s týmž podomkem, s kterým Charles předtím mluvil. Lístek přinesl nějaký chlapec. V deset ráno. Podomek znal chlapce od vidění, ale nevěděl, jak se jmenuje. Ne, neříkal, kdo ho posílá. Charles ho netrpělivě propustil. A pak se stejně nervózně zeptal Sama, na co se tak upřeně dívá.

„ Na nic sem nekoukal, pane Charlesi.“

„ Tak dobrá. Řekni, ať mi pošlou nahoru něco k večeři. Cokoliv, cokoliv.“

„ Ano, pane Charlesi.“

„ A už nechci být vyrušován. Věci na noc mi můžeš připravit hned teď.“

Sam odešel vedle do ložnice, zatímco Charles zůstal stát u okna. Když se podíval dolů, spatřil ve světle proudícím z oken hostince malého chlapce, který utíkal po protějším chodníku, pak přeběhl ulici pod jeho oknem a zmizel. Stěží se ovládl, aby nestáhl okno a nezavolal na něho, tak bezpečně si byl jist, že to je zase ten poslíček. Stál tu a nevěděl, co dělat, jako v horečce. Uplynula dost dlouhá doba, takže si začal myslet, že se mýlil. Sam vyšel z ložnice a zamířil ke dveřím na chodbu. Ale pak se ozvalo zaklepání. Sam otevřel.

Byl to podomek, na tváři s idiotským úsměvem člověka, který ví určitě, že tentokrát nic nepopletl. V ruce držel lístek.

„ Zase ten samej chlapec, pane. Já se ho zeptal, pane. Že to měla bejt zas ta samá ženská jak prve, ale že neví, jak se volá. Tady jí jinak neřeknou než –“

„ Dobrá, dobrá. Dej mi ten lístek.“

Sam ho vzal a podal ho Charlesovi, ale s určitou tlumenou důvěrností za maskou uctivého sluhy, s pohledem člověka, který se vyzná. Ukázal palcem na podomka, mrknul na něho, a ten zmizel. Sam chtěl vyjít za ním, ale Charles ho zavolal

179$

zpátky. Charles se odmlčel, protože hledal slova sdostatek taktní a věrohodná.

„ Same, začal jsem se zajímat o případ jedné nešťastné ženy. Chtěl jsem… totiž dosud chci, aby se o tom nedověděla paní Tranterová. Rozumíš?“

„ Perfekně, pane Charlesi.“

„ Doufám, že té osobě najdu zaměstnání vhodnější… pro její schopnosti. Pak ovšem o tom paní Tranterové řeknu. Je to malé překvapení. Malá pozornost za její pohostinství. Ona se o tu osobu velmi zajímá.“

Sam nasadil výraz, kterému Charles pro sebe přezdíval „ Sam - vzorný sluha“ . V jeho obličeji se zračila pouze nejuctivější pozornost k přáním jeho pána. To celé bylo tak vzdáleno Samově skutečné povaze, že Charles byl nucen dál vyjednávat.

„ Takže - ačkoliv to není vůbec důležité - nebudeš o tom s nikým mluvit.“

„ Ale co vás nemá, pane Charlesi.“ Sam se zatvářil pohoršené jako kurát obviněný z hazardní hry.

Charles se chtěl zase obrátit k oknu, ale ještě předtím zachytil nečekaně Samův pohled, jehož působivost spočívala zejména v tom, že ho doprovázelo přikývnutí a zvláštní úšklebek našpulených úst. Pak se dveře za jeho sluhou zavřely a Charles otevřel druhý lístek.

{Je vous ai attendu toute la journée. Je vous prie – une femme à genoux vous supplie de ľaider dans son désespoir. Je passerai la nuit en prières pour votre venue. Je serai dès ľaube à la petite grange près de la mer atteinte par le premier sentier à gauche après la ferme.} &

[&Čekala jsem vás celý den. Prosím vás - žena na kolenou vás zapřísahá, abyste jí pomohl v jejím zoufalství. Strávím noc v modlitbách za váš příchod. Budu od úsvitu u malé stodoly blízko moře přístupné první stezkou vlevo, když minete statek.]

Bezpochyby proto, že neměla vosk, nebyl tento list zapečetěný, což vysvětlovalo, proč ho napsala ve své guvernantské francouzštině. Byl napsán, či spíše naškrabán tužkou, zřejmě ve spěchu, u dveří některého z domků na pláži nebo na Spodním útesu, protože Charles si byl jist, že tam se uchýlila. Chlapec byl bezesporu děcko některého chudého rybáře z Valu - vedla tam stezka přímo z občiny, takže se nemuselo jít přes město. Ale šílenství toho všeho! - Takové riziko!

180$

Francouz! Varguennes!

Charles sevřel pěst a zmačkal v ní list papíru. Vzdálené zablesknutí ohlašovalo blížící se bouřku. Když vyhlédl z okna, první těžké pomalé kapky dopadly a rozstříkly se po okenním skle. Přemýšlel, kde asi je; představa, jak běží promoklá v lijáku pod hrozivými blesky, ho na chvíli odvedla od vlastní naléhavé sobecké úzkosti. Ale to bylo příliš! Po takovém dni!

Přeháním to s vykřičníky. Ale jak Charles přecházel po místnosti, honily se mu takto hlavou podrážděné myšlenky, námitky, námitky k námitkám. Občas se zastavil u arkýřového okna a civěl dolů na Broaa Street; a vzápětí si vzpomněl na to, co říkala o hlohových keřích, kdyby se tam procházely. Otočil se a sevřel si dlaněmi spánky; pak šel do ložnice a pohlédl na svůj obraz v zrcadle.

Ale věděl až moc dobře, že bdí. Musím něco udělat, musím jednat, opakoval si znovu a znovu. Zmocnil se ho hněv k vlastní slabosti - divoké odhodlání dokázat, že je víc než nějaký mikroskopický živočich z hromadného úlovku, že umí zaútočit proti temným mrakům, které ho obklopují. Musí s někým mluvit, s někým si od srdce promluvit.

Vrátil se zpět do přijímacího pokoje a zatáhl za řetízek visící z plynové lampy. Bledě zelený plamínek se změnil v zářivě bílé světlo a Charles prudce zatáhl za šňůru zvonku u dveří. Když přišel nahoru starý číšník, Charles ho rázně poslal pro sklenici nejlepšího nápoje, jaký u Bílého lva připravovali, sametové směsi šery a brandy, která už nejednomu jeho současníku pomohla překonat viktoriánské zábrany.

Pět minut nato zůstal stát udivený Sam nesoucí podnos s večeří jako přimražený v polovině schodů při pohledu na svého pána, který právě v invernesské pláštěnce s tvářemi trochu zbrunátnělými sestupoval ze schodů dolů. Charles se zastavil o jeden schod nad ním, zvedl ubrousek, pod nímž byla mísa s hnědou polévkou, skopové a vařené brambory, a pak pokračoval beze slova v cestě.

„ Pane Charlesi!“

„ Sněz to sám!“

A pán zmizel - zatímco Sam naopak setrval bez hnutí na místě, s jazykem vraženým do levé tváře a s očima divoce upřenýma na zábradlí vedle sebe.

181$

«26»

•••

{Dovolte, abych vám sdělil, milí přátelé, že ta věc spočívá na prastarém rodovém právu.}

LEWIS CAROLL: HONBA ZA PŘÍZRAKEM (1876)

•••

Mary zapůsobila na mysl mladého cockneyho skutečně hlubokým dojmem. Měl ji rád pro ni samu, jako kterýkoli normální mladil; se zdravými smysly v jeho situaci; ale měl ji také rád pro úlohu, kterou hrála v jeho snech - jež se vůbec nepodobala úloze, jakou dívky hrají v snech mladých mužů naší méně sexuálně omezené a méně fantazii oddané doby. Nejčastěji ji viděl jakoby v pěkném rámu za pultem obchodu s pánským zbožím. Z celého Londýna se sjížděli vznešení zákazníci přitahováni jako magnetem tím pěkným obličejem. Ulice před krámem se černala jejich cylindry, ustavičně tam rachotily jejich kočáry a bryčky. Jakýsi magický samovar, jehož kohoutkem Mary otáčela, dodával nekonečný proud rukavic, šátků, kravat, klobouků, kamaší, oxinianek (druh bot, tehdy velmi v módě), a límců - picadillských, shakespearovských, vévodských, límců ve stylu „ psí obojek“ . Sam byl límci přímo posedlý, skoro jako by to byl pro něho nějaký fetiš, a v duchu viděl Mary, jak si je klade kolem štíhlého bílého hrdla před obdivnými zraky vévodů a lordů. Při těchto rozkošných výjevech stál Sam u pokladny a přijímal na oplátku proud zlata.

Věděl velmi dobře, že je to sen. Ale Mary tak říkajíc podtrhovala jednu skutečnost. Její zásluhou ještě ostřeji vynikly odporné rysy démona stojícího tak rázně mezi Samovým snem a jeho naplněním. Jaké bylo jeho jméno? Nedostatek na hotovosti. Možná že právě na tohoto starého trapiče lidstva Sam zíral v pokoji svého pána, kde si udělal pohodlí že tváří v tvář jemu znovu tak podivně stáhl rty, když se nejdříve přesvědčil, že jeho pán bezpečně zmizel v dolejší polovině Broad Street, než se pustil do své druhé večeře: dvě tři lžíce polévky, nejlepší kousky skopového, protože Sam měl všechny sklony světáka, i když ne jeho finance. Ale brzy zase hleděl do prázdna a nevěnoval nejmenší pozornost pěknému soustu skopového namočeného v kaparové omáčce, který měl nabodnutý na vidličce.

Mal (smím-li něco přidat k zásobě vašich neužitečných

182$

vědomostí) je výpůjčka staré angličtiny ze staré norštiny a byla do Anglie přivezena Vikingy. Původně to slovo znamenalo „ řeč“ , ale jelikož se staří Vikingové věnovali této poněkud ženské činnosti většinou jedině tehdy, když něco vymáhali ostřím své sekyry, změnil se časem význam toho slova na „ daň“ nebo „ lenní dávku“ . Jedna část Vikingů putovala dál na jih, usadila se na Sicílii a založila Mafii. Druhá - a to už se mál psalo mail - si vytvořila vlastni gangy na skotské hranici. Když si někdo vážil své sklizně nebo panenství svých dcer, platil mail sousedním náčelníkům. Po čase, který zároveň znamenal nemalé výdaje, přejmenovaly oběti tuto dávku na black mail, černou daň, a ve své stažené podobě, jako jediné slovo, znamená ten pojem dodnes vydírání.

Sam se sice nezabýval historií toho slova, ale tím úporněji přemýšlel o jeho významu. Protože okamžitě uhodl, kdo je ta „ nešťastná žena“ . Taková událost jako výpověď milenky francouzského lajtnanta byla příliš šťavnaté sousto, aby o ní kdekdo v Lyme toho dne nemluvil. A Sam už na to téma vyslechl rozmluvu ve výčepu, když seděl u své první přerušené večeře. Věděl, kdo je Sarah, jelikož se Mary o ní jednou zmínila. Znal také svého pána a jeho způsoby. Něco ho zcela vyvedlo z míry. Má něco za lubem. Šel určitě někam jinam než do domu paní Tranterové. Sam odložil vidličku i s napíchnutým soustem a začal si ze strany poklepávat na nos. Gesto dobře známé na dostihové dráze v Newmarketu, kde muž s nohama do o, sám dobrý jezdec, čichá krysu, která se vydává za závodního koně. Ale krysou v tomto případě, jak se obávám, byl zřejmě Sam - a čichal potápějící se loď.

Dole, v pokojích pro služebnictvo na Winsyattu, věděli moc dobře, co se děje; strýc chce synovce vyhodit ze sedla. S vrozenou úctou venkovských pracujících vrstev pro dobré rodinné vztahy hleděli na Charlese svrchu, že nezajíždí k strýci častěji - že si zkrátka sira Roberta nepředchází při každé příležitosti. Na služebnictvo se v té době pohlíželo téměř jako na jakýsi druh nábytku, a jejich pánové zhusta zapomínali, že to jsou lidé, kteří mají jak uši, tak inteligenci. Několikerá ostřejší výměna názorů mezi starým pánem a jeho synovcem neunikla ani pozornosti, ani komentářům. A přestože mladší ženské služebné hezkého Charlese spíše litovaly, převládl vcelku postoj mravence, který si myslí, že to lehkomyslný cvrček odskákal po zásluze. Celý život museli za svou mzdu

183$

pracovat a byli rádi, že je Charles za svou lenost potrestán.

Kromě toho paní Tomkinsová, dobrodružka z vyšších středních vrstev, přesně jak se dohadovala Ernestina, si dala nesmírně záležet, aby si získala hospodyni i hlavního sluhu; a tito dva hodnostáři dali své imprimatur - či lépe ducatur in matrimonium baculaté řečné vdově, která navíc, když jí ukazovali dlouho neužívanou řadu pokojů v dříve již zmíněném východním křídle, prohodila k hospodyni, jaké by z nich byly krásné dětské pokoje. Pravda, paní Tomkinsová měla syna a dvě dcery z prvního manželství, ale v očích hospodyně která své mínění sdělila milostivě sluhovi, panu Bensonovi bylo už nové těhotenství té dámy naprosto hotová věc.

„ Mohly by to být dcery, paní Trotterová.“

„ Ta ví, co dělá, pane Bensone. Dejte na mě. Ta ví, co dělá.“

Sluha rozvážně srkal svůj čaj a dodal: „ Dává dobré spropitné.“

Charles, který se považoval za člena rodiny, spropitné nedával.

Podstatný výtah z toho všeho se donesl k Samovým uším, zatímco v místnosti pro služebnictvo čekal na Charlese. Podobné zprávy mu nezněly nijak příjemně, jelikož na Sama, jakožto cvrčkova sluhu, padalo mimoděk také něco z všeobecného odsudku. A to vše souviselo do jisté míry s druhou strunou, kterou Sam dosud udržoval na svých houslích. Byl to náhražkový sen, v němž se viděl v téže vedoucí pozici na Winsyattu, jakou dosud zastával pan Benson. Dokonce už v tom smyslu zasadil do mysli hezké Mary semínko, o němž si byl jist, že pěkně vzklíčí, bude-li chtít. Nebylo nic příjemného vidět něžnou rostlinku, i když nebyla jeho nejmilejší, tak bezohledně vytrženou.

Charles sám po jejich odjezdu z Winsyattu neřekl Samovi ani slovo, takže oficiálně Sam o jeho potemnělých nadějích nic nevěděl. Ale potemnělý obličej jeho pána činil každé sdělení zbytečným.

A teď toto.

Sam se konečně smiloval nad chladnoucím skopovým a rozkousal a spolykal maso. Ale celou tu dobu jeho oči hleděly do budoucností.

Charlesova rozmluva se strýcem nebyla bouřlivá - jelikož oba měli pocit viny - strýc pro to, co se chystal učinit, synovec

184$

pro to, co zameškal v minulosti. Charlesova reakce na zprávu, kterou mu strýc sdělil bez obalu, ale s příznačně odvrácenýma očima, byla po prvním ledovém úleku obřadně zdvořilá.

„ Mohu vám jen gratulovat, pane, a přát vám mnoho štěstí.“

Strýc, který se k Charlesovi připojil brzy po tom, co jsme ho opustili v salóně, se teď otočil k oknu, jako by si chtěl dodat odvahy pohledem na zelené lány. Podal krátký nárys své milostné historie. Nejprve byl odmítnut; to se stalo před třemi nedělemi. Ale není z těch, kdo odtáhnou se schlíplýma ušima při prvním výstřelu. V hlase své dámy vycítil jistou nerozhodnost. Před týdnem odjel do Londýna a pokusil se „ znovu zdolat překážku“ ; a tvrdošíjně odolávající bariéra nakonec povolila. „ Řekla zase ,ne‘, Charlesi, ale plakala. Věděl jsem, že mám vyhráno.“ Ještě prý to trvalo asi dva tři dny, než konečně řekla „ ano“ .

„ A pak jsem věděl, milý chlapče, že si musím promluvit s tebou. Jsi první, komu to říkám.“

Ale Charles si vzpomněl na soucitný pohled staré paní Hawkinsové. Tu novinku znal už celý Winsyatt. Poněkud přerývaná strýcova reprodukce jeho milostné romance popřála Charlesovi čas, aby se vzpamatoval. Připadal si pokořený, jako zmlácený; jako by přišel o celý jeden svět. Ale měl jedinou obranu; brát to s klidem, chovat se jako stoik a pečlivě skrýt zuřícího chlapce.

„ Oceňuji tvou svědomitost, strýčku.“

„ Máš naprosto právo nazvat mě poblázněným starým hlupákem. Většina mých sousedů to udělá.“

„ Pozdní výběr bývá často nejlepší.“

„ Je to typ temperamentní ženy, Charlesi. Ne nějaká z těch vašich unylých křehotinek.“ Charlesovi blesklo hlavou, že to má být narážka na Ernestinu - a také byla, ale neúmyslná. Jeho strýc pokračoval nezmýlené dál. „ Říká, co si myslí. Dnes to někteří lidé považují u ženy za troufalost. Ale ona není taková.“ Zase jako by se dovolával svého parku. „ Je přímá jako rovný jilm.“

„ Ani na okamžik jsem nezapochyboval, že by mohla být jiná.“

Strýc na něho vrhl podezíravý pohled; stejně jako Sam hrál někdy pokorného sluhu, tak si Charles občas hrával před starým pánem na uctivého synovce.

„ Bylo by mi milejší, kdyby ses hněval, než…“ strýc chtěl říci, „ než se tvářil jako leklá ryba“ , ale místo toho k Charlesovi

185$

přistoupil a položil mu ruku na rameno. Zpočátku se totiž snažil ospravedlnit své rozhodnutí tím, že se pokoušel v sobě vzbudit proti Charlesovi hněv, a byl příliš dobrý sportovec, než aby nevěděl, že by to nebylo čestné zdůvodnění. „ Charlesi, k čertu, musí to ven. Vím, že to značně mění tvé vyhlídky. I když v mém věku, bůhví…“ tohle těšínské jablíčko nakonec odmrštil. „ Ale i kdyby se to stalo, Charlesi, chci, abys věděl, že ať to s mým sňatkem dopadne jakkoli, nevyjdeš naprázdno. Nemohu ti dát Malý dům, ale moc bych si přál, abys ho celý život používal, jako by byl tvůj. Byl bych rád, kdybys to považoval za svatební dárek pro sebe a Ernestinu - samozřejmě i s potřebnými výlohami na řádné úpravy.“

„ To je od tebe nesmírně milé. Ale myslím, že jsme se víceméně rozhodli nastěhovat se do domu na Belgravii, jakmile vyprší nájem.“

„ Ano, ano, ale musíte mít něco na venkově. Nechci, aby se ta záležitost postavila mezi nás, Charlesi. Zrušil bych to zasnoubení hned zítra, kdyby - „

Charles se přinutil k úsměvu. „ Teď nemluvíš rozumně. Mohl ses přece oženit už před lety.“

„ To jsem mohl. Ale je fakt, že jsem to neudělal.“

Přešel nervózně ke stěně a pošoupl nějaký obraz do správné polohy. Charles mlčel; snad ho tak nezraňovala ani zpráva sama jako vzpomínka na jeho bláhový majetnický sen cestou do Winsyattu. Ten starý blázen mohl napsat. Ale to by byl starý blázen považoval za zbabělost. Teď se otočil od obrazu.

„ Jsi mladý chlapík, Charlesi, trávíš půlku života cestováním. Nemáš ponětí, jak po čertech nudné, osamělé to tu bylo, nevím, co je to, ale každou chvíli jsem měl pocit, že by mi snad bylo líp pod zemí.“

„ Neměl jsem ponětí…“ zabručel Charles.

„ Ne, ne, nechci tě obviňovat. Musíš žít svůj vlastní život.“ Ale přece tajně, jako tak mnoho bezdětných lidí, zazlíval Charlesovi, že neodpovídá jeho ideálu pečujícího a milujícího syna - deset minut skutečného otcovství by ho bylo poučilo, že je to jen sentimentální sen. „ Přesto jsou věci, které může člověku poskytnout jenom žena. Třeba ty staré závěsy zde v pokoji. Všiml sis? Paní Tomkinsová jednoho dne řekla, že jsou strašně smutné. A já byl, u všech hromů, docela slepý byly smutné. A to právě dokáže jenom žena. Najednou vidíš, cos měl u špičky nosu.“ Charles byl v pokušení poznamenat,

186$

že brýle dokáží totéž a mnohem levněji, ale jenom s pochopením přikývl. Sir Robert mávl slavnostně rukou. „ Co říkáš těm novým?“

Charles se musel proti své vůli usmát. Estetické úsudky jeho strýce se tak dlouho omezovaly na úvahy, jak daleko má být kohoutek na šíji koně od koňské hlavy, a na to, jak Joe Manton dělá nejhezčí pušky v celé historii puškařství, že ta otázka působila, asi jako kdyby se vrah vyptával na něčí úsudek o dětských říkankách.

„ Teď je to o mnoho lepší.“

„ Určitě. Každý to říká.“

Charles se kousl do rtu. „ A kdy budu mít čest se s tou dámou setkat?“

„ Ano, právě jsem o tom chtěl začít. Nemůže se dočkat, až tě pozná. Je strašně citlivá ve věci tvého… tvého… jak bych to řekl?“

„ Omezení mých vyhlídek?“

„ Přesně tak. Přiznala se mi minulý týden, že to je důvod, proč mě zprvu odmítla.“ Charles si uvědomil, že to je míněno jako pochvala, a dal najevo zdvořilé překvapení. „ Ale ujistil jsem ji, že děláš výbornou partii. A že jistě pochopíš a schválíš můj výběr družky… na ta poslední léta.“

„ Ještě jsi neodpověděl na mou otázku, strýčku.“

Sir Robert se zatvářil poněkud rozpačitě. „ Je na návštěvě u příbuzných v Yorkshiru. Je příbuzná s Daubenyovými, víš.“

„ Ach tak.“

„ Jedu tam zítra za ní.“

„ Ano.“

„ A myslel jsem, že bude nejlepší, když si o tom promluvíme my muži. Ale strašně se těší na seznámení s tebou.“ Strýc zaváhal a pak s dojemnými rozpaky sáhl do kapsy u vesty a vytáhl medajlón. „ Ten mi dala minulý týden.“ Mezi rámečkem ze zlata a silnými prsty svého strýce viděl Charles miniaturu paní Belly Tomkinsové. Vyhlížela nepříjemně mladě; s energickými rty, a zkoumavýma očima vůbec ne nepřitažlivá, dokonce ani pro Charlese. Podivnou náhodou se ten obličej vzdáleně podobal Sarah. A Charlesův pocit pokoření a vydědění se prohloubil nenápadně o nový rozměr. Sarah byla žena velmi nezkušená; a toto byla žena světa znalá. Ale obě - každá na jiný způsob - se velmi lišily

187$

od velkého zástupu unylých křehotinek - v tom měl jeho strýc pravdu. Na okamžik si připadal jako generál se slabou armádou, který pohlíží na silné rezervy nepřítele. Dovedl si nad slunce jasněji představit výsledek střetnutí mezi Ernestinou a budoucí lady Smithsonovou. Byl by to výprask.

„ Vidím, že mám další důvod, proč ti gratulovat.“

„ Je to pěkná žena. Báječná žena. Na tu se vyplatilo čekat, Charlesi.“ Strýc ho dloubl do žeber. „ Budeš žárlit. Uvidíš, že to tak dopadne.“ Zamilovaně pohlédl na medajlón, pak jej zavřel a zastrčil zpátky do kapsy. A potom, jako by se zastyděl za ten záchvat změkčilosti, přiměl náhle Charlese, aby se s ním šel podívat do stájí na jeho nejnovější klisnu. „ Dostal jsem ji o sto guinejí levněji, než je její skutečná cena,“ řekl a byla to v jeho mysli zcela nevědomá, ale zřejmě přesná paralela k jeho druhé akvizici.

Oba byli angličtí džentlmeni, a tak se pečlivě vyhýbali další rozmluvě, i když ne dalším narážkám (protože sir Robert byl příliš posedlý vlastním štěstím, aby se o něm tu a tam nezmínil) na záležitost, která jim oběma nejvíce ležela v hlavě. Ale Charles trval na tom, že se musí ještě večer vrátit ke své nevěstě do Lyme. A jeho strýc, který by byl v dřívějších dobách upadl nad takovou dezercí do teskné zádumčivosti, se ani příliš nezpěčoval. Charles slíbil, že si s Ernestinou promluví o záležitosti s Malým domem a přiveze ji, aby se seznámila s druhou nastávající nevěstou, jak jen to bude nejdříve možné. Ale všechna strýcova srdečnost při loučení a všechno jeho potřásání rukou nemohlo zakrýt skutečnost, jak je rád, že Charlesovi vidí paty.

V těch třech či čtyřech hodinách návštěvy podpírala Charlese jeho hrdost. Ale když odjížděl, měl trpké pocity. Ty trávníky, pastviny, ploty, skupiny stromů v krajině, jako by mu to vše proklouzávalo mezi prsty zároveň s tím, jak mu to ubíhalo před očima. Měl pocit, že už nikdy nechce Winsyatt ani vidět. Ranní azurové nebe se teď zatáhlo silnou vrstvou temných mračen věštících bouřku, kterou už jsme slyšeli v Lyme, a Charlesova mysl brzy zapadla do podobné nálady teskného zpytování.

Jeho pocity se v nemalé míře obracely proti Ernestině. Věděl, že na strýce neudělaly její obřadné londýnské způsoby příliš dobrý dojem, stejně jako její naprostý nezájem o život na venkově. Člověku, který ve svém životě věnoval tolik času

188$

otázkám dobrého chovu, musela připadat jako dost ubohý přinos do dobrého smithsonovského rodu. A pak - jedním z pojítek mezi strýcem a synovcem bylo vždycky jejich mládenectví - snad Charlesovo štěstí trochu otevřelo siru Robertovi oči: když on, proč ne já? A pak měla Ernestina něco, s čím strýc od srdce souhlasil: úctyhodné věno. Ale právě to mu umožňovalo zbavit s lehkým svědomím Charlese dědictví.

Ze všeho nejhorší však bylo, že si Charles náhle připadal ve velmi nepříjemné podřazené pozici vůči Ernestině. Příjem z majetku jeho otce mu vždycky dostačoval: ale sám nijak nerozšířil základní kapitál, jako příští pán Winsyattu mohl na sebe pohlížet jako na člověka své nevěstě finančně rovného. Jako pouhý rentiér bude na ní finančně závislý. Že mu to bylo proti mysli, svědčilo o tom, že Charles si lámal se vším mnohem víc hlavu než většina mladíků jeho třídy a věku. Pro ně byla honba za věnem (v té době už se stávaly dolary stejně přijatelné jako libry) právě tak čestným počínáním jako honba na lišku nebo na vysokou. Snad právě v tom to spočívalo: litoval se a věděl, že nemnoho lidí by sdílelo jeho pocity. Že se strýc nezachoval ještě nespravedlivěji, to dokonce zvyšovalo hořkost jeho pocitů. Kdyby byl trávil víc času na Winsyattu, nebo kdyby se byl nikdy nesetkal s Ernestinou…

Ale právě Ernestina a nutnost ukázat zas jednou pevnou páteř, to obojí ho onoho dne poprvé vytrhlo z jeho skleslosti.

189$

«27»

•••

{Jak často sedám a přemítám

o svém podivném, zbloudilém mládí,

že nebyl v něm jediný poctivý cit

mi na něm nejvíce vadí.

Chce srdce věrnost zachovat?

Já nikdy si nebyl jist,

líp bylo by pro mne i pro druhé,

kdyby uschlo jak podzimní list.

Pohled vzruší mě, plyne řeči proud,

čin nedá se vzít zpět.

Nic z toho nemůže zasáhnout

můj v hloubce ukrytý svět.}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1840)

•••

Dveře otevřela hospodyně. Pan doktor je prý patrně v ordinaci, ale kdyby byl Charles tak laskav a počkal nahoře… odebrala mu klobouk a pláštěnku a Charles se octl v téže místnosti, kde pil s doktorem grog a přihlásil se k Darwinovi. V krbu hořel oheň a na kulatém stole v arkýřovém výklenku s pohledem na moře zbylo ještě nádobí po doktorově osamělé večeři, které teď hospodyně spěšně odklízela. Charles uslyšel brzy kroky na schodech. Grogan vešel a přívětivě podával návštěvníkovi ruku.

„ To mám opravdu radost, Smithsone. Poslouchejte, dala vám ta hloupá ženská něco, abyste se vzpamatoval po tom nečase?“

„ Děkuji…“ chystal se odmítnout doktorovu brandy, ale nakonec si to rozmyslel. A jakmile měl v ruce sklenici, vyrukoval ihned s účelem své návštěvy. „ Musím si s vámi pohovořit o něčem soukromém a velmi osobním. Potřebuji vaši radu.“

V doktorových očích se mihl nepatrný záblesk. Jiní dobře vychovaní mladíci k němu už přišli před sňatkem. Občas šlo o kapavku, vzácněji o příjici. Někdy je přivedl jenom strach, obavy z následků masturbace. Velmi rozšířená teorie té doby tvrdila, že následkem samohany je impotence. Ale obvykle to bývala nevědomost; sotva před rokem navštívil doktora zoufalý, dosud bezdětný manžel a doktor Grogan mu musel vážně vysvětlovat, že nový život se nedá počít ani porodit přes pupek.

190$

„ Opravdu ji potřebujete? Nevím, jestli mi ještě nějaká zbyla. Rozdal jsem jich už dnes pěknou řádku. Hlavně se týkaly toho, co by se mělo udělat s tou zatrachtilou starou pobožnůstkářkou v Marlborough House. Už jste slyšel, co vyvedla?“

„Přesně proto jsem s vámi chtěl mluvit.“

Doktor si v duchu trochu oddechl, ale hned zas měl jinou nesprávnou domněnku.

„ Samozřejmě - paní Tranterová si dělá starosti, že? Vyřiďte jí ode mne, že podnikneme všechno, co je v lidských silách. Vyslali jsme pátrací skupinu. Slíbil jsem pět liber odměny tomu, kdo přivede to děvče zpátky, nebo…“ a zde doktorův hlas zhořkl, „ kdo najde tělo toho ubohého stvoření.“

„ Je naživu. Právě jsem od ní dostal vzkaz.“

Charles sklopil oči před doktorovým udiveným pohledem. Nejdříve se trochu napil brandy a pak začal po pravdě vyprávět o svých setkáních se Sarah - totiž řekl téměř celou pravdu, protože se nezmínil o svých potlačovanějších pocitech. Dokázal, nebo se aspoň o to pokusil, přesunout trochu viny na doktora Grogana a jejich první rozmluvu; snažil se vypadat, jako by zaujímal jakési vědecké stanovisko, což bystrému mužíku naproti němu neušlo. Staří lékaři mají se starými knězi jedno společné: mají výborný čich pro lež, ať už je úmyslná, nebo - jako v Charlesově případě - vzniká z rozpaků. Jak se zpověď rozvíjela dál, špička Groganova nosu se začala - metaforicky řečeno - poškubávat a to neviditelné škubání mělo stejný význam jako Samovo špulení rtů. Doktor nedal najevo žádné podezření. Občas položil nějakou otázku, ale vcelku nechal Charlese, aby se svým stále vleklejším vyprávěním dokulhal až do konce. Potom vstal.

„ Dobrá, musíme to vzít po řadě. Nejdříve zavoláme zpátky ty chudáky, co ji hledají.“ Bouřka teď byla o dost blíž a v tkanině zatažených závěsů se občas za Charlesovými zády bíle kmitl blesk.

„ Přišel jsem, jak nejdříve jsem mohl.“

„ Ano, z toho vás neviním. A teď, počkejte…“ Při těch slovech se doktor posadil k malému psacímu stolku v zadním rohu místnosti. Na okamžik se v tichu pokoje ozývalo jen skřípění pera. Pak doktor přečetl Charlesovi, co napsal.

„ Milý Forsythe, právě jsem dostal zprávu, že slečna Woodruffová je v bezpečí, a můžete se v té věci plně uklidnit.

191$

Doufám, že od ní budu mít další zprávy zítra ráno. Prosím, rozdělte mezi své lidi po jejich návratu, co přikládám… Je to tak dobře?“

„ Výborně. Ale tu odměnu zaplatím já.“ Charles vytáhl malou vyšívanou peněženku, Ernestinino dílo, a položil na zelené sukno psacího stolu vedle Grogana tři zlaté sovereigny. Doktor dva odsunul a s úsměvem vzhlédl.

„ Pan Forsyth se snaží potlačit démona alkoholu. Myslím, že jeden zlaťák stačí.“ Vsunul lístek i minci do obálky, zapečetil ji a pak šel zařídit, aby dopis co nejrychleji někdo doručil.

Jakmile se vrátil, pokračoval v rozmluvě. „ Ale co uděláme s tím děvčetem? Nemáte ponětí, kde by teď mohla být?“

„ To opravdu nemám. Ale jsem si jist, že bude ráno na místě, které udala.“

„ Vy tam ovšem nepůjdete. Ve své situaci nemůžete riskovat, abyste se dál kompromitoval.“

Charles na něho pohlédl a pak sklopil zrak na koberec.

„ Jsem ve vašich rukou.“

Doktor Charlese zamyšleně pozoroval. Právě provedl malou zkoušku, aby se ujistil, co se skutečně děje v mysli jeho hosta. Ukázalo se, co očekával. Odvrátil se, šel k polici s knihami za psacím stolem a vrátil se s týmž svazkem, který už jednou Charlesovi ukazoval: s Darwinovým velkým dílem. Usedl proti němu ke krbu a s nepatrným úsměvem a s pohledem na Charlese přes poháry, které oba drželi v ruce, položil ruku na knihu O vzniku druhů, jako by přísahal na bibli.

„ Nic, co se řekne v tomto pokoji nebo co se zde ještě musí říci, nepronikne za jeho zdi.“ Potom knihu odložil.

„ Můj drahý doktore, to nebylo nutné.“

„ Důvěra k léčiteli je půlka medicíny.“

Charles se mírně usmál. „ A druhá půlka?“

„ Důvěra v pacienta.“ Doktor vstal, než mohl Charles promluvit. „ Přišel jste ke mně o radu, že?“ Díval se na Charlese, jako by se s ním chtěl pustit do boxerského zápasu; už ne žertující, ale bojovný Ir. Pak začal přecházet po své „ kajutě“ s rukama vraženýma pod šosy fraku.

„ Jsem mladá žena nadprůměrně inteligentní a poměrně vzdělaná. Myslím, že mi svět ublížil. Neovládám plně své pocity. Dělám bláhové věci, například se vrhnu do náruče prvnímu hezkému darebáku, který mi přijde do cesty. A co

192$

horšího, zamilovala jsem se do myšlenky, že jsem obětí krutého osudu. Dala jsem si záležet, abych hned na první pohled působila jako melancholická. Mám tragické oči. Pláči bez příčiny. Etcetera. Etcetera. A teď…“ doktůrek mávl rukou ke dveřím, jako by něco přivolával kouzelnou hůlkou… „ vstupuje na scénu mladý bůh. Inteligentní. Dobře vyhlížející. Dokonalý exemplář třídy, kterou mne moje vychování naučilo obdivovat. Vidím, že se o mne zajímá. Čím smutněji vypadám, tím jako by měl větší zájem. Klečím před ním, on mne zvedá. Jedná se mnou jako s dámou. Ne, víc než to. V duchu křesťanského bratrství mi nabízí, že mi pomůže uniknout z mého nešťastného údělu.“

Charles se pokusil přerušit ho, ale doktor mu posunkem naznačil, aby mlčel.

„ Je také pravda, že jsem velmi chudá. Není mi dostupný žádný z těch prostředků, které šťastnější příslušnice mého pohlaví používají, aby zlákaly muže do své moci.“ Doktor zvedl ukazovák. „ Mám jenom jednu zbraň. Soucit, který vyvolávám v tom muži s laskavým srdcem. Ale soucit je plamen, který se musí pořád přiživovat. Nasytila jsem toho dobrého Samaritána svou minulostí, a to se neminulo účinkem. Ale co mi ještě zbývá? Musím ho donutit, aby mě litoval proto, co prožívám v přítomnosti. Ukáži se komusi, o kom vím, že oznámí můj přečin osobě, která nic takového nestrpí. Nechám se vykázat ze svého místa. Zmizím a vyvolám ve všech domněnku, že jsem se šla vrhnout z nejbližšího útesu do moře. A pak in extremis a de profundis - či spíše de altis volám k svému zachránci o pomoc.“ Udělal dlouhou pauzu a oči obou mužů se pomalu setkaly.

„ Předkládám vám ovšem jen svou hypotézu,“ usmál se doktor.

„ Ale to, z čeho ji zejména obviňujete, že se sama přičinila..“

Doktor si sedl a prohrábl pohrabáčem oheň, až plameny vyskočily. „ Dnes brzy ráno mě volali do Marlborough House. Nevěděl jsem proč - jen že paní P. je vážně indisponovaná. Paní Fairleyová - hospodyně, víte - mi v hlavních rysech sdělila, co se stalo.“ Odmlčel se a pohlédl do Charlesových nešťastných očí. „ Paní Fairleyová byla včera na Wareských útesech - v Mléčnici. Děvče úmyslně vyšlo z lesa - jí přímo pod nos. Tato žena se značně podobá své paní a jsem si jist, že svou povinnost v tomto směru splnila se zvrhlou chutí

193$

vlastní lidem jejího druhu. Ale jsem přesvědčen, můj milý Smithsone, že k tomu byla zcela úmyslně vyprovokována.“ „ Myslíte…?“ Doktor přikývl. Charles se na něho urputně podíval a potom se vzbouřil. „ Tomu nevěřím. Není možné, že -“

Nedokončil větu. „ Je to možné. Bohužel,“ zabručel doktor, „ Ale jen osoba… Chtěl říci „ úplně vyšinutá“ , místo toho však zprudka vstal, rozhrnul záclony a na okamžik se bezmocně zahleděl do hlučící noci. Divoký blesk ozářil Val, břeh, rozbouřené moře. Otočil se.

„ Jinými slovy - vodila mě za nos.“

„ Ano, myslím, že tomu tak je. Byl k tomu ale třeba ušlechtilý nos. A nesmíte zapomínat, že vykolejená mysl není zločinná mysl. V tomto případě musíte na zoufalství pohlížet jako na nemoc - nic víc a nic míň to není. To děvče, Smithsone, má něco jako tyfus či choleru intelektu. Tak se na ni musíte dívat. Ne jako na nízkou intrikánku.“

Charles se vrátil z arkýře do pokoje. „ Jaký cíl podle vás sleduje?“

„ Velmi pochybuji, že to sama ví. Žije ze dne na den, o tom není sporu. Nikdo, kdo je schopný představit si důsledky svého jednání, by se tak nemohl chovat.“

„ Ale přece si doopravdy nemyslela, že někdo v mém postavení…“

„ Jako snoubenec?“ Doktor se ironicky usmál. „ Poznal jsem mnoho prostitutek. Pospíchám dodat, že při svém zaměstnání, ne při jejich. A přál bych si mít libru za každou, která se přede mnou vychloubala, že většina jejích obětí jsou manželé a otcové.“ Upřeně se díval do ohně - jakoby do své minulosti. „ Jsem vyvržená. Ale pomstím se.“

„ Děláte z ní nebezpečnou osobu - to ona není.“ Charles se ozval příliš vzrušeně a odvrátil se. „ Já tomu o ní nemohu věřit.“

„ Protože - pakli to dovolíte říci člověku, který je dost starý, aby byl vaším otcem - jste do ní napůl zamilovaný.“

Charles se na podpatku otočil a vytřeštil oči na doktorův klidný obličej. „ To nesmíte říkat!“ Grogan sklonil hlavu. „ Je to velmi urážlivé pro slečnu Freemanovou.“

„ To skutečně. Ale kdo ji uráží?“

Charles ztěžka polkl. Nesnesl pohled těch zkoumavých očí a vykročil po úzké dlouhé místnosti, jako by se chystal k odchodu.

194$

Ale než dospěl ke dveřím, Grogan ho popadl za rameno - a ještě, aby ho zadržel, ho uchopil druhou rukou za paži - byl najednou jako rozdivočelý teriér, útočící na Charlesovu důstojnost.

„ Člověče, člověče, cožpak oba nevěříme ve vědu? Netvrdíme snad oba, že pravda je první a nejdůležitější princip? Pro co zemřel Sokrates? Aby si zachoval tvář a společenské dekorum? Myslíte si, že za svých čtyřicet let doktorské praxe nepoznám, když je někdo v úzkých? A to proto, že skrývá pravdu sám před sebou? Poznej sebe sama, Smithsone, poznej sebe sama!“

Směs antiky a gaelské ohnivosti v Groganově duši zasáhla i Charlese. Zíral na doktora beze slova, pak odvrátil oči a přistoupil ke krbu, zády k svému trapiči. Nastalo dlouhé ticho. Grogan ho upřeně pozoroval.

Konečně Charles promluvil: „ Nejsem stvořený pro manželství. Mé neštěstí je, že jsem si to uvědomil příliš pozdě.“ „ Četl jste Malthuse?“ Charles zavrtěl hlavou. „ V jeho očích spočívá tragédie tvora zvaného homo sapiens v tom, že nejplodnější jsou jedinci, kteří jsou nejméně vhodní. Takže netvrďte, že nejste stvořen pro manželství, milý chlapče. A nevyčítejte si, že jste naletěl tomu děvčeti. Vím asi, proč ten francouzský námořník utekl. Poznal, že ona má oči, v kterých by se muž mohl utopit.“

Charles se otočil v mučivých rozpacích. „ Ujišťuji vás na svou čest, že mezi námi k ničemu nemístnému nedošlo. To mi musíte věřit.“

„ Věřím vám to. Ale dovolte mi ten prastarý výslech. Toužíte ji zase slyšet? Toužíte ji zase vidět? Toužíte se jí dotknout?“

Charles se znovu odvrátil a klesl do křesla s obličejem pohrouženým v dlaních. Nebyla to odpověď, a přece to říkalo všechno. Po chvíli zvedl hlavu a zahleděl se do ohně.

„ Můj milý Grogane, kdybyste věděl, jak jsem nedobře žil… zbytečně a bez užitku. Nemám žádný ušlechtilý cíl, k ničemu mě neváže skutečný pocit povinností. Zdá se mi, že uběhlo sotva pár měsíců od chvíle, kdy mi bylo jedenadvacet… byl jsem plný nadějí… a žádnou jsem nesplnil. A teď se zapletu do téhle žalostné záležitostí…“

Grogan došel až k němu a popadl ho za rameno. „ Nejste první, kdo pochybuje o tom, jestli si dobře vybral nevěstu.“

195$

„ Tak málo chápe, jaký skutečně jsem.“

„ A není snad o nějakých tucet let mladší než vy? Zná vás sotva šest měsíců. Jak by vám mohla rozumět? Vždyť sotva odrostla dětským střevíčkům.“

Charles smutně přikývl. Neměl odvahu povědět doktorovi, že podle jeho názoru mu Ernestina nebude rozumět nikdy. Připadal si osudně zrazen svou vlastní inteligencí. Oklamala ho při výběru životní partnerky. Protože jako tak mnozí viktoriáni, ba dokonce i muži narození mnohem později, Charles měl strávit celý život s vidinou vzdáleného ideálu. Jsou muži, kteří se utěší myšlenkou, že existují ženy méně přitažlivé než jejich manželka; a jsou jiní, které pronásleduje pomyšlení, že existují i přitažlivější. Charles náhle chápal až příliš dobře, ke které kategorii náleží.

„ Není to její vina,“ zamumlal. „ To nepřichází v úvahu.“

„ Také bych řekl. Taková mladá hezká nevinná dívka.“

„ Splním slib, který jsem jí dal.“

„ Samozřejmě.“

Ticho.

„ Poraďte mi, co mám dělat.“

„ Nejdřív mi řekněte, jaké jsou vaše skutečné city vůči té druhé.“

Charles zvedl nešťastně hlavu. Pak ji zase sklopil k ohni a konečně se pokusil říci pravdu.

„ Sám to nevím, Grogane. Ve všem, co se jí týká, jsem záhadou sám sobě. Nemiluji ji. Jak bych mohl? Ženu, která je tak kompromitovaná, ženu, o níž mi říkáte, že není duševně zdravá. Ale… mám pocit jako někdo posedlý proti své vůli proti všemu, co je cennější v jeho charakteru. Dokonce i teď vidím před sebou její obličej, a ten popírá všechno, co říkáte. Něco v ní je. Nějaká moudrost, chápání vyšších věcí, než jaké spojujeme se zlem nebo šílenstvím. Pod tím vším… nedovedu to vysvětlit.“

„ Neobviňoval jsem ji ze špatnosti. Jen ze zoufalství.“

Zas bylo ticho, jenom prkna v podlaze zaskřípěla pod doktorovými kroky. Konečně se Charles znovu ozval.

„ Co mi radíte?“

„ Abyste nechal tu záležitost úplně v mých rukou.“

„ Vyhledáte ji?“

„ Navléknu si vysoké boty. Řeknu jí, že jste byl nenadále odvolán. A vy opravdu musíte odjet, Smithsone.“

196$

„ Náhodou musím v Londýně vyřídit velmi naléhavou záležitost.“

„ Tím lépe. A navrhuji, abyste před svým odjezdem předložil celou tu věc slečně Freemanové.“

„ Už jsem se rozhodl, že to učiním.“ Charles vstal. Ale pořád ještě před sebou viděl ten obličej. „ A co ona - co s ní uděláte?“

„ Hodně závisí na tom, v jakém je duševním stavu. Možná že ji právě teď udržuje při zdravém rozumu jenom víra, že k ní cítíte sympatii - nebo možná ještě něco sladšího. Když nepřijdete, může ten šok, jak se obávám, vyvolat ještě vážnější melancholii. Je mí líto, ale to musíme předpokládat.“ Charles sklopil hlavu. „ Nesmíte si to vyčítat. Kdyby se neupnula k vám, byl by to někdo jiný. Do jisté míry takový stav věcí všechno zjednoduší. Aspoň budu vědět, co mám udělat.“

Charles civěl na koberec. „ Ústav.“

„ Ten kolega, o kterém jsem se zmínil, sdílí můj názor na léčbu takových případů. Uděláme, co je v našich silách. Byl byste ochoten k určitým výdajům?“

„ Cokoli, abych se jí zbavil - aniž by jí to ublížilo.“

„ Vím o jednom soukromém ústavu v Exeteru. Můj přítel Spencer tam má pacienty. Je veden inteligentně a vlídně. V tomto stadiu bych nedoporučoval veřejný ústav.“

„ Jen to ne. Slyšel jsem o nich strašné věci.“

„ Ujišťuji vás, že ústav, který mám na mysli, je vzorem svého druhu.“

„ Nemluvíme o nuceném internování?“

Protože v Charlesově mysli vyvstalo cosi jako vidina zrady: mluvit o ní jen jako o klinickém případu, představit si ji zamčenou v nějaké komůrce…

„ Ale kdepak. Mluvíme o místě, kde se její duševní rány mohou zacelit, kde s ní budou vlídně zacházet a udržovat ji v činnosti - a kde bude mít prospěch ze Spencerových bohatých zkušeností a jeho péče. Léčil už podobné případy. A umí si poradit.“

Charles zaváhal, ale pak vstal a vztáhl k doktorovi ruku. Ve svém současném stavu potřeboval nařízení a předpisy, a jakmile je měl, hned se cítil lépe.

„ Mám dojem, že jste mě zachránil.“

„ Nesmysl, milý chlapče.“

197$

„ Ne, není to nesmysl. Budu vám zavázán na zbytek svého života.“

„ Tak tedy napišme na dlužní úpis jméno vaší nevěsty.“

„ Splatím ten dluh se ctí.“

„ A popřejte tomu rozkošnému stvoření čas. Není snad pravda, že nejlepší vína zrají nejdéle?“

„ Obávám se, že v mém vlastním případě to platí také o velmi podřadném druhu vína.“

„ Pff… Láryfáry.“ Doktor mu poklepal na rameno. „ Ostatně myslím, že čtete francouzsky?“

Charles udiveně přikývl. Grogan se chvíli probíral v polici s knihami, pak jednu vytáhl, a než ji podal svému hostu, zaškrtl v ní tužkou odstavec.

„ Nemusíte číst o celém procesu. Ale rád bych, abyste si přečetl lékařskou výpověď, kterou uvedli ve prospěch obžalovaného.“

Charles hleděl na knihu ve své ruce. „ Chcete vymítat duchy?“

Doktůrek se záhadně usmál.

„ Něco na ten způsob.“

198$

«28»

•••

{Hypotézy přibližné až běda

někdy musí používat věda;

jsou to korky, nováčka jež drží

nad vodou, však odhodí je brzy.}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1840)

{Když svolit ženu přišel čas,

než připoutám si břímě -

vždy slyším strašný boží hlas:

„ Utíkej - poslechni mě!“ }

MATTHEW ARNOLD: JEZERO (1853)

•••

Proces s poručíkem Émilem de la Roncière v roce 1835 je z hlediska psychiatrického jedním z nejzajímavějších v první polovině devatenáctého století. Jako syn přísného důstojníka hraběte de la Roncière byl Émile - vzhledem k době a zemi, v které žil, a rodině, z níž pocházel - sice poněkud frivolní (měl milenku a zabředl do dluhů), ale nijak průměru se vymykající mladík. V roce 1834 byl služebně přikázán do známé školy pro kavaleristy v Saumuru, v údolí Loiry. Jeho velitelem byl baron de Morell, který měl značně přepjatou šestnáctiletou dceru Marii. V oněch dnech sloužily domy velitelů garnizóny též jako jídelny pro podřízené důstojníky. Jednoho večera si baron, stejně nadutý jako Émilův otec, ale o mnoho vlivnější, dal poručíka zavolat a v přítomností ostatních důstojníků a několika dam ho zuřivě vykázal z domu. Druhý den předložili Roncièrovi řadu zlovolných pomlouvačných dopisů vyhrožujících Morellově rodině. Všechny jevily nepochopitelnou znalost i nejintimnějších detailů v životě Morellovy domácnosti a všechny - to byla první absurdní nesrovnalost obžaloby - byly podepsány začátečními písmeny poručíkova jména.

A došlo k mnohem horším událostem. V noci 24. září 1834 šestnáctiletá Marie vzbudila svou anglickou vychovatelku, jakousi slečnu Allenovou, a v slzách jí svěřila, jak La Roncière k ní vlezl oknem do přilehlé ložnice, zamkl dveře, oplzle jí vyhrožoval, uhodil ji přes prsa a kousl do ruky, přinutil ji zvednout košili a zranil ji nahoře na stehně. Potom opět oknem uprchl.

199$

Hned nazítří dostal jiný -poručík, kterého si prý slečna Morellová oblíbila, velmi urážlivý dopis, zdánlivě opět pocházející od La Roncièra. Došlo k souboji. La Roncière vyhrál, ale těžce zraněný důstojník a jeho sekundant odmítli uznat, že obvinění z autorství anonymních dopisů je neopodstatněné. Vyhrožovali La Roncièrovi, že se o všem dozví jeho otec, pakli nepodepíše přiznání, že je vinen. Po noci zoufalého rozmýšlení se La Roncière dopustil té pošetilosti, že přiznání podepsal.

Požádal pak o dovolenou a odjel do Paříže, přesvědčen, že celá aféra se ututlá. Ale v Morellově domácnosti se nepřestaly objevovat podepsané dopisy. V některých se tvrdilo, že Marie je těhotná, v jiných, že její rodiče budou brzy zavražděni, a podobně. Baronovi došla trpělivost. La Roncière byl zatčen.

Počet okolností mluvících ve prospěch obžalovaného byl tak velký, že se nám zdá dnes zatěžko uvěřit, že věc se vůbec dostala před soud, natož že obžalovaný byl odsouzen. Za prvé kdekdo v Saumuru věděl, že Marie byla značně podrážděna La Roncièrovým otevřeným obdivem k její hezké matce, na kterou dcera velmi žárlila. V den údajného pokusu o znásilnění bylo Morellovo sídlo obklopeno strážemi. Nikdo nepozoroval nic mimořádného, ačkoliv příslušná ložnice se nalézala v nejvyšším patře a k oknu se dalo vylézt jedině pomocí dlouhého žebříku - bylo zapotřebí nejméně tří lidí, aby žebřík přinesli, drželi a po něm vystoupili - a žebřík by byl nutně musel zanechat stopy v půdě pod oknem; obhajoba dokázala, že tam žádné nebyly. Sklenář povolaný, aby zasklil okno rozbité vetřelcem, dosvědčil, že veškeré sklo vypadlo z okna ven, mimo dům, a že vzniklý otvor byl tak malý, že bylo prakticky nemožné dosáhnout jeho pomocí na okenní závoru. Pak se obhajoba tázala, proč Marie po celou dobu útočníkovy přítomnosti ani jednou nevykřikla o pomoc; jak to, že lehce spící slečna Allenová se neprobudila hlukem zápasu; jak to, že obě potom zase šly spát a nevzbudily madam Morellovou, která celou tu dobu klidně spala o poschodí níž. Proč rána na stehně byla prohlédnuta až měsíce po události (a pak o ní doktoři prohlásili, že to je jen lehké škrábnutí, teď zcela zahojené); proč Marie o dva dny později navštívila bál a vedla zcela normální život, dokud nedošlo k zatčení - kdy se hned nato nervově zhroutila (a obhajoba znovu dokázala, že to zdaleka nebylo poprvé v jejím mladém životě). Jak to, že se v domě mohly

200$

ještě nadále objevovat dopisy, když La Roncière, chudý jako myš, čekal ve vězení na proces. Proč by kterýkoli příčetný pisatel výhrůžných dopisů nepozměnil písmo (které se dalo lehce napodobit), a ještě navíc se podpisoval. Proč byly dopisy bezvadné co do pravopisu i gramatiky, zatímco skutečné La Roncièrovy dopisy, předložené pro srovnání, se nemohly zdaleka takovou dokonalostí chlubit, ba dokonce dvakrát nenapsal správně ani své jméno. Proč dopisy, na nichž se zakládala obžaloba, byly patrně napsány na stejném papíře - to dosvědčili nejlepší soudobí odborníci - jako byla složka listů nalezená v Mariině sekretáři. Zkrátka - proč, proč, proč. Jako poslední důvod k zamyšlení obhajoba uváděla, že řada podobných dopisů se již dříve našla v pařížském domě Morellových, a to v době, kdy La Roncière se nalézal na druhém konci světa, protože sloužil jako voják v Cayenne (ve francouzské Guayaně).

Ale největší nespravedlností soudu při procesu (jehož se mezi jinými známými osobnostmi zúčastnili Victor Hugo, Balzac a George Sandová) bylo odmítnutí soudu pokračovat ve výslechu hlavní svědkyně Marie Morellové obhájcem obžalovaného. Přednesla svědectví chladně a při své výpovědi se zcela ovládala, ale předseda soudu na mušce baronových nemilosrdných očí a pod dojmem shromáždění vlivných příbuzných rozhodl, že - aby se „ šetřilo jejího studu“ a kvůli její „ slabé nervové soustavě“ zakazuje další výslech.

La Roncière byl shledán vinným a odsouzen k deseti letům vězení. Téměř všichni významní právníci v Evropě protestovali, ale marně. Dnes je nám jasné, proč byl odsouzen, či spíše čím byl odsouzen. Společenskou prestiží, mýtem o čisté panenské mysli, neznalostí psychologických pochodů a reakční společností, která se dosud mstila za myšlenky o svobodě rozseté Velkou francouzskou revolucí.

A teď mi dovolte přeložit stránky, které doktor zatrhnul. Pocházejí z práce nazvané Observations médico-psychologiques od jistého doktora Karla Matthaeiho, známého německého lékaře své doby, který je napsal na podporu neúspěšného La Roncièrova odvolání proti soudnímu rozsudku. Matthaei měl již tolik důvtipu, že si poznamenal data, kdy došly nejpovážlivější dopisy, spolu s datem údajného pokusu o znásilnění. Data svědčila o jasných měsíčních - či menstruačních intervalech. Po analýze svědectví předneseného u soudu přechází Herr Doktor poněkud moralistickým tónem

201$

k vysvětlení duševní choroby nazývané dnes hysterií - totiž předstírání příznaků nemoci nebo invalidity za účelem získání sympatie ostatních. Je to neuróza či psychóza téměř vždy způsobená, jak dnes víme, sexuální represí.

Když se dívám zpátky na svou dlouhou životní dráhu lékaře, vzpomínám si na mnoho případů, jejichž hrdinkami byly dívky, ačkoliv se zdálo téměř vyloučeno, že by se něčeho takového mohly účastnit…

Asi před čtyřiceti lety byl jsem rodinným lékařem v domě jistého generálporučíka jezdectva. Měl malé sídlo asi šest mil vzdálené od města, kde byla jeho posádka, žil na panství a dojížděl do města, kdykoliv ho tam volala povinnost. Měl mimořádně hezkou asi šestnáctiletou dceru, která si toužebně přála, aby otec žil ve městě. Proč, to se nikdy přesně nezjistilo, ale bezpochyby proto, že toužila po společnosti důstojníků a různých městských rozptýleních. Aby prosadila svou, sáhla k zločinnému počínání: zapálila venkovský dům. Jedno celé křídlo shořelo do základů. Otec je dal obnovit. Vyskytly se další pokusy o žhářství. A jednoho dne stála zase část domu v plamenech. Nato došlo k neméně než třiceti pokusům o zapálení domu. Jakkoli domácí lidé byli žháři těsně na stopě, nikdy se nepřišlo na to, kdo to skutečně je. Mnoho lidí bylo podezíráno a vyslýcháno. Jediná osoba, kterou nikdy nikdo nepodezříval, byla krásná mladá nevinná generálova dcera. Uplynulo několik let a pak byla nakonec přistižena při činu a odsouzena k doživotnímu vězení.

V jednom velkém německém městě nacházela rozkošná mladá dívka z přední rodiny zábavu v psaní anonymních dopisů, které odesílala s úmyslem rozbít nedávno uzavřené šťastné manželství. Rozšiřovala také zlomyslné pomluvy týkající se jiné mladé dámy, všeobecně obdivované pro různé přednosti, a proto i předmětu její závisti. Tyto dopisy dostávali adresáti několik let. Ani stín podezření nepadl na jejich autorku, ačkoliv bylo obviněno mnoho jiných lidí. Konečně se přece prozradila, byla obžalována a přiznala se k svému činu… Byla za své provinění odsouzena k dlouholetému vězení.

A v současné době znovu, ve městě kde toto píši, vyšetřuje policie obdobný případ…*&

[& Hannover 1836]

202$

Lze snad namítnout, že Marie de Morrell by si byla fyzicky neublížila, jen aby dosáhla svého cíle. To, co zkusila, bylo skutečně nepatrné ve srovnání s jinými případy zaznamenanými v dějinách medicíny. Zde je několik velmi pozoruhodných případů.

Profesor Herholdt z Kodaně znal půvabnou mladou, vzorně vychovanou dceru zámožných rodičů. Také jeho, stejně jako mnoho jeho kolegů, dlouho úspěšně mátla. Činila to velmi obratně a důsledně po dobu několika let. Dokonce se mučila nejstrašnějším způsobem. Napíchala si stovky jehel do různých částí těla. A když se vpichy zanítily nebo podebraly, dávala si je vyříznout. Odmítla močit a nechala si moč každé ráno odnímat cévkou. Sama si do měchýře vpravovala vzduch, který při vpravení cévky unikal. Půldruhého roku nepromluvila ani slovo a nepohnula se, odmítala jídlo, předstírala křeče, mdloby, a tak dále. Než se přišlo na její úskoky, prohlíželo ji několik slavných doktorů ze zahraničí, které jímala hrůza při pohledu na takové utrpení. Její nešťastný příběh byl ve všech novinách a nikdo nepochyboval, že její nemoc je skutečná. Konečně v roce 1826 vyšla pravda najevo. Jedinou pohnutkou této chytré podvodnice (cette adroite trompeuse) bylo stát se předmětem obdivu a údivu mužů, a z těch nejučenějších, nejslavnějších a nejbystřejších si tropit blázny. Historii tohoto případu, tak důležitého z psychologického hlediska, lze najít v Herholdtově spise Poznámky k nemoci Ráchel Hertsové mezi rokem 1807 a 1826.

V Luneburgu přišly matka s dcerou na plán, jehož cílem bylo získat obecnou pozornost včetně dobročinných darů plán, který sledovaly až do konce s neuvěřitelnou rozhodnosti. Dcera si stěžovala na nesnesitelné bolesti v prsu, naříkala a plakala, vyhledávala různé lékaře, zkusila všechny prostředky. Bolest neustávala; doktoři předpokládali rakovinu. Svolila bez váhání k tomu, aby jí odňali prs, ale zjistilo se, že byl naprosto zdravý. O několik let později, kdy soucit i pozornost ochabovaly, se vrátila k staré úloze. Byl jí odňat druhý prs a zjistilo se, že je stejně zdravý jako první. A když zájem znovu poklesl, začala si stěžovat na bolest v ruce. Přála si, aby jí amputovali ruku. Ale to už vzbudilo podezření. Poslali ji do špitálu, obvinili z předstírání a nakonec zavřeli do vězení.

Lentin ve svém Doplňku k praktickým znalostem medicíny (Hannover 1798) vypráví o události, jejímž byl sám svědkem.

203$

Velmi mladému děvčeti vytáhli po operačním zákroku pomocí kleští z měchýře a jeho hrdla během deseti měsíců neméně než sto čtyři kaménků. Děvče si samo kaménky do měchýře vpravovalo, přestože jí následující operace způsobovaly velké bolesti a ztráty krve. Předtím trpěla záchvaty zvracení, křečemi a prudkými příznaky všeho druhu. Ve svém podvádění byla velmi obratná.

Kdo může po takových příkladech, které by se snadno daly rozšířit o další, tvrdit, že by si žádné děvče nepřivodilo bolest, jen aby dosáhlo svého cíle? &

[& Nemohu opustit La Roncièrův příběh - převzatý z téže zprávy z roku 1835, kterou dr. Grogan půjčil Charlesovi - aniž bych dodal, že v roce 1848, několik let poté, co poručík vyšel z vězení, objevil v sobě jeden z účastníků poroty tolik poctivosti, že se přiznal, že dopomáhal k velkému justičnímu přehmatu. Byl v té době v takovém postavení, že mohl obnovit soudní jednání. La Roncière byl zcela zproštěn viny a rehabilitován. Vstoupil znovu do armády a v době, kdy Charles četl o nejčernějších chvílích jeho života, vedl patrně dosti příjemnou existenci jako vojenský guvernér na Tahiti. Ale jeho příběh má zvláštní konec. Teprve před nedávném se ukázalo, že si aspoň částečně zasloužil pomstu hysterické slečny Morellové. Podivná a nepěkná pravda o událostech té noci v září 1834 byla to noc, v níž představitelka zrádného Albionu, vychovatelka slečna Allenová, nehrála příliš čestnou úlohu - je doložena v knize René Floriota Justiční omyly, Paříž 1968.]

Právě tyto stránky si přečetl Charles nejdříve. Způsobily mu krutý otřes, protože neměl ponětí, že takové perverze existují, a to v posvátném, čistším z obou pohlaví. A také ovšem nedokázal ještě pohlížet na duševní chorobu hysterického původu jako na to, čím skutečně je: žalostným usilováním o lásku a bezpečnost. Začal číst zprávu o procesu od začátku a brzy se do ní zcela osudně pohroužil. Nemusím snad ani podotýkat, že se téměř ihned ztotožnil s chudákem Émilem de La Roncière; a tam, kde se popis procesu chýlil ke konci, narazil na datum, při němž mu přeběhl mráz po zádech. Den, kdy byl tento francouzský poručík odsouzen, byl datem Charlesova narození. Na okamžik se v té tiché dorsetské noci rozum a věda rozplynuly. Život byl temný nástroj, hrůzná astrologie, rozsudek při narození, proti němuž nebylo odvolání, nicota nade vším.

Nikdy si nepřipadal méně svobodný.

Nikdy si také nepřipadal méně ospalý. Podíval se na hodinky. Bylo za deset minut čtyři. Venku se teď rozhostil klid. Bouře ustala. Charles otevřel okno a vdechoval studený, ale čistý jarní vzduch. Nad hlavou se mu slabě třpytily hvězdy,

204$

nevinně, jako by odmítaly každé obvinění z nějakého vlivu, ať už neblahého či příznivého. A kde byla ona? Možná že nějaké dvě míle odtud také bdí, ve své neprostupné lesní temnotě.

Vliv alkoholické směsi a Groganova brandy dávno pominul, a Charlesovi zbyl jen hluboký pocit viny. Zdálo se mu, že zpozoroval v očích irského doktora zlomyslný záblesk, jako by si doktor už sumíroval vyprávění o nehodách toho podařeného londýnského džentlmena, které se brzy rozletí po celém Lyme. Cožpak se neříká o Irech, že nedovedou udržet jazyk za zuby?

Jak chlapecké, jak nedůstojné bylo jeho chování! Přišel včerejšího dne nejen o Winsyatt, ale také o všechnu svou sebeúctu. I ta poslední věta situaci jen vyhezčovala; ztratil prostě úctu ke všemu, co znal. Život se podobal scéně v blázinci. Za nejnevinnějšími tvářemi číhaly nejhorší neřesti. Připadal si jako rytíř Galahad, kterému dokázali, že Guinevra je děvka.

Aby přerušil ty chorobné úvahy - jen kdyby mohl jednat! vzal do ruky znovu osudnou knihu a znovu se začetl do některých odstavců z pojednání doktora Matthaeiho o hysterii. Teď už v něm viděl méně paralel se Sařiným chováním. Začal svůj pocit viny vztahovat k její osobě. Snažil se představit si její tvář, upamatovat se na věci, které řekla, na výraz v jejích očích, když je říkala. A napadlo ho, že ji zná možná lépe než kterýkoli jiný lidský tvor. Jak vyprávěl Groganovi o jejich setkáních… na to se pamatoval téměř slovo od slova. Nezavedl snad ve snaze skrýt své pocity doktora Grogana na nesprávnou stopu? Nepřeháněl její zvláštnosti? Reprodukoval poctivě to, co skutečně říkala?

Neodsoudil ji snad, aby nemusel odsoudit sám sebe?

Bez konce přecházel po svém salónku, zkoumaje donekonečna svou duši i pokořenou pýchu. Dejme tomu, že skutečně byla tím, za co se vydávala - hříšnicí, to jistě, ale také ženou s mimořádnou odvahou, která odmítá otočit se zády ke svému hříchu? A teď nakonec zeslábla v té hrozné bitvě se svou minulostí a volá o pomoc?

Proč dovolil Groganovi, aby ji za něho soudil?

Protože mu víc záleželo na tom, aby zachránil svou pověst než svou duši. Protože nemá víc svobodné vůle než pravěký amonit. Protože je jako Pontský Pilát a ještě horší - nejenže schvaluje ukřižování, ještě mu napomáhá, ne, dokonce je působí - copak všechno nevzniklo při druhém setkání, kdy se

205$

chtěla vzdálit, ale on sám jí vnutil rozmluvu o jejím postavení? A z toho vzešly všechny ty události, které teď vedou k její záhubě.

Znovu otevřel okno. Uplynuly dvě hodiny od chvíle, kdy to poprvé učinil. Teď se od východu začalo šířit slabé světlo. Zahleděl se na blednoucí hvězdy.

Osud.

Její oči.

Prudce se otočil.

Potká-li tam Grogana, potká ho. Musí vysvětlit svou neposlušnost svým svědomím. Sel do ložnice. A tam, s kyselou vnější vážností obrážející stav jeho nitra - tu nerozluštitelnou a sebe se hrozící odhodlanost, k níž dospěl, se začal převlékat do jiných šatů.

206$

«29»

•••

{Neboť se ranní větřík zved

a v zenitu je planeta Láska.}

TENNYSON: MAUD (1855)

{Je zvláště radno nedělat něco jen proto, že k tomu máme chuť;

ale proto, že je to naše povinnost nebo že je to rozumné.}

MATTHEW ARNOLD: ZÁPISKY (1868)

•••

Když Charles, ne sice v příslušném oděvu, ale s výrazem nosiče rakví, vycházel ze dveří hostince U bílého lva, opouštělo slunce v záplavě červeně téměř nehmotné kopce barvy holubí šedi za chesilským pobřežím. Bezmračné nebe, čistě omyté předchozí noční bouří, mělo andělsky něžnou, étericky modrou barvu; vzduch byl ostrý jako chuť citrónové šťávy, ale také tak čistý a osvěžující. Kdybyste tak brzy ráno vyšli v Lyme na ulici dnes, měli byste celé město pro sebe. Charles v době, kdy se vstávalo o dost časněji, neměl to štěstí. Ale chodce, kteří byli již venku, vyznačoval ten příjemný nedostatek společenských ohledů, prvobytná beztřídnost lidí na úsvitu civilizace; byli to prostě lidé jdoucí za svou každodenní prací. Asi dva Charlese vlídně pozdravili, a na oplátku se jim dostalo jen velmi zamračeného pokývnutí, či krátkého pozdravného mávnutí holí. Charles by byl raději viděl několik symbolických mrtvol ležících na ulici než ty veselé obličeje; byl šťastný, když měl město za sebou a stoupal po travnatém svahu k Spodnímu útesu.

Ale jeho stísněnost (i sebepodezření, o němž jsem se dřív nezmínil, že totiž jeho rozhodnutí vychází spíš z morálky starého zloděje ovcí a z nebezpečného zoufalství než z ušlechtilejších pohnutek jeho svědomí), se na kopci ještě zhoršily a rychlá chůze ho zaplavila vlnou tepla a to se spojovalo s teplem, které teď začaly vyzařovat sluneční paprsky. Zdálo se podivně silné, to rozptýlené ranní slunce. Jako by z něho téměř stoupala vůně jako z rozpáleného kamene, ostrý pach fotonů klesajících prostorem k zemi. Každé stéblo trávy bylo jemně orosené. Na svazích nad stezkou zvedaly šťavnatě zelené koruny s mladými listy vysoké kmeny javorů a jasanů oblité medově zlatým slunečním světlem. Bylo něco tajemně náboženského v tom všem, ale bylo to náboženství před náboženstvím.

207$

Druidský balzám, zelená sladkost nad tím vším… a ten nekonečný počet zelení, z nichž některé, ve větší hloubce lesa, byly téměř černé: od nejsytější smaragdové po světlou jablečnou zeleň. Liška mu přeběhla přes cestu a na zlomek vteřiny se na něj vyčítavě zahleděla, jako by Charles tu byl vetřelcem; a brzy nato se znepokojivou obdobou, s touž božskou jistotou vlastnického práva, na něho pohlédl pasoucí se srnec. Stál tu klidně jako malý král, než se pomalu otočil a zmizel v houštině. V londýnské Národní galerii je obraz od Pisanella, který zachycuje právě takový okamžik: svatého Huberta v lese, jak ho zobrazovala raná renesance, a proti němu ptáky a zvířata. Světec se tváří pohoršeně, jako by se stal obětí nějakého žertu, celé jeho vědomí nadřazenosti je otřeseno náhlým zábleskem nejhlubšího tajemství přírody: že všechno živé je si rovno.

Nejenom pohled těch dvou zvířat se zdál Charlesovi plný významu. V korunách bylo tolik zpěvného ptactva - kosi, sýkorky, pěnice, drozdi… vrkání lesních holubů naplňovalo bezvětrné jitro pohodou večera, ale bez jeho smutku, bez jeho elegičnosti. Charles měl dojem, jako by procházel stránkami obrázkové knihy, tak překrásné, tak nekonečně přesné, že každý lístek, každý pták se svým popěvkem jako by přicházel z nějakého dokonalého světa. Zastavil se na chvíli jako ohromen tím pocitem nádherné harmonie vesmíru, v němž každý má svou úlohu, každý je jedinečný. Drobný ptáček se snesl na ostružinový prut jen několik kroků od něho a zatrylkoval svou vášnivou píseň. Charles viděl jeho černá lesklá očka, červené a žluté písní napjaté hrdélko - ten trpasličí péřový míček, který přes svou nepatrnost ještě dokázal být zvěstujícím andělem evoluce: Jsem, co jsem, mou existenci nelze pominout. Charles tu stál podobně jako Pisanellův svatý, snad nejvíce udiven z vlastního údivu nad tímto světem, který zde byl tak nablízku, tak na dosah, hned za tísnivou banalitou všedních dnů. V těch několika okamžicích té vyzývavé písně, každá hodina či místo - a tím i rozsáhlá oblast míst, jimiž Charles prošel, a hodin, které prožil - se zdála vulgární, hrubá a pustá. Jako by se před ním náhle otevřela propast, v které viděl ubohou nudu lidské existence. A jako by samo srdce života tlouklo ve vítězném zpěvu červenky.

Ten zpěv se zdál svědčit o mnohem hlubší a podivnější realitě, než byla ta pseudolinnéovská, kterou Charles tušil

208$

tam na pláži onoho někdejšího rána - snad to nebylo nic tak originálního, jen prvenství života nad smrtí, jedince nad druhem, ekologie nad tříděním. Nám jsou dnes takové myšlenky běžné a nedovedeme si představit nepřátelské asociace, které v Charlesovi vzbuzovalo tajemné červenčino poselství. Nezdálo se mu, že nahlédl hlouběji do skutečnosti, viděl jen universální chaos, který podle jeho představ musel nastat, jakmile se prolomí křehká struktura zavedeného pořádku.

Ostatně v něm vzbuzovalo toto vzývání přírody ještě bezprostřednější hořkost, protože Charles se cítil exkomunikován. Byl vyhnancem, ráj byl pro něho skutečně ztracen. Podobně jako Sarah mohl stát v ráji, ale nemohl se z něho radovat, mohl jen závidět ptáčkovi jeho blaženost.

Pustil se po stezce, po které chodívala Sarah, takže ho z Mléčnice nemohli zahlédnout. Dobře učinil, protože zazvonění vědra ho poučilo, že majitel Mléčnice nebo jeho žena už jsou vzhůru. Tak došel do lesa a kráčel svou cestou s příslušnou vážností. Paranoicky přenášel svůj pocit viny na stromy, ptáky, nehybné věci a zdálo se mu, že ho ze všech stran hlídají. Květiny se podobaly očím, kameny uším, ustupující stromy nespočetnému řeckému chóru.

Došel na rozcestí a rozhodl se pro stezku vlevo. Klesala mezi hustým porostem a propadávající se půdou, protože zde začínala být země nejvíce vystavena erozi. Moře tu bylo blíž, mléčně modré a nekonečně klidné. Ale stezka se přece jen udržela v určité výši nad ním a vedla k řetězu malých louček, které tu člověk vyzískal na divočině. Asi o sto yardů dál na západ od poslední louky, v údolíčku vybíhajícím až na samý okraj útesu, viděl Charles zkosenou střechu jakéhosi chléva. Střecha byla porostlá mechem a místy propadlá, a to ještě přispívalo k celkově zpustlému vzhledu toho malého kamenného stavení, které se teď spíše než chlévu podobalo nějaké polorozpadlé chatrči. Původně se tu přes léto zdržoval pasák dobytka. Teď si tu majitel Mléčnice ukládal seno. Dnes už není po chlévu ani stopy, tak zpustla okolní krajina Za posledních sto let.

Charles stál a pozoroval stavení seshora. Čekal, že uvidí ženskou postavu, a ještě víc ho zneklidňovalo, že se to místo zdálo tak opuštěné. Postupně se k němu přibližoval, ale spíše jako člověk procházející džunglí, proslavenou svými tygry.

209$

Čekal, že bude napaden, a vůbec si nebyl jist, umí-li zacházet s puškou.

Staré vstupní dveře byly zavřené. Charles obešel malé stavení. Na východní straně bylo čtverhranné okénko; nahlédl do tmavého nitra stavení a do nosu mu stoupla slabá nasládlá vůně zatuchlého starého sena. V nejzazším koutě chléva proti dveřím bylo až odtud vidět část velké kupky. Obešel celý domek. Sarah tu nebyla. Zahleděl se na cestu, odkud přišel, protože ho napadlo, že ji snad předešel. Ale na hrbolaté stezce ležel jen mír časného rána. Zaváhal, vytáhl hodinky a počkal ještě několik minut. Uvažoval, co by měl udělat. Konečně otevřel dveře od chléva.

V šeru rozeznal hrubou kamennou podlahu a vzadu v rohu dvě nebo tři rozbitá stání, teď naplněná senem, které se ještě mělo použít. Ale až dozadu se dalo těžko dohlédnout, jelikož malým okénkem padalo dovnitř oslňující sluneční světlo. Charles se přiblížil k tomu jasnému pruhu, který jako by rozděloval chlév vedví. A pak se s nesmírným úlekem zastavil. Za světlem rozeznal předmět visící z hřebíku ve starém stání; byl to černý čepec. Snad pro tu četbu z minulé noci ho posedla ledová předtucha, že ho čeká za přepážkou z červotočivých prken nějaká strašná podívaná, tam pod tím čepcem, který visel jako nějaký zlověstný, k útoku připravený vampýr nad místem, které odtud ještě nemohl vidět. Nevím, co očekával: snad nějakou zohavenou mrtvolu… div že se neotočil a neprchal z chléva zpátky směrem k Lyme. Ale slabounký zvuk ho přitáhl blíž. Plný strachu se naklonil nad přepážku.

210$

«30»

•••

{Ale čím více se tyto vědomé iluze vládnoucích tříd ukazují být liché a čím méně uspokojují zdravý rozum, tím dogmatičtěji na nich trvají a tím ošidnější, tím víc moralizující a spirituální se stává jazyk vládnoucí společnosti.}

MARX: NĚMECKÁ IDEOLOGIE (1845 - 6)

•••

Sarah se ovšem vrátila domů - i když slovo „ domů“ je za těchto okolností sarkasmus - před paní Fairleyovou. Sehrála svou obvyklou úlohu ve večerních pobožnostech paní Poulteneyové a pak se na chvíli vzdálila do svého pokoje. Paní Fairleyová se chopila své příležitosti; nepotřebovala víc než těch několik minut. Sama přišla zaklepat na dveře Sařiny ložnice. Sarah otevřela. Na obličeji měla obvyklou masku rezignovaného smutku., ale z paní Fairleyové vyzařovalo její vítězství.

„ Paní čeká. Máte prý okamžitě přijít.“

Sarah sklopila oči a lehce přikývla. Paní Fairleyová vrhla pohrdavý pohled, kyselý jako šťovík, na pokornou hlavu před sebou a vítězoslavně odšuměla. Nesešla však dolů do suterénu, ale čekala za rohem, dokud neklaply dveře v salónku paní Poulteneyové a nezavřely se za společnicí a tajemnicí v jedné osobě. Pak se po špičkách přikradla ke dveřím a naslouchala.

Paní Poulteneyová tentokrát výjimečně neseděla na svém trůně. Stála u okna a vkládala veškerou výmluvnost do svých zad.

„ Přála jste si se mnou mluvit?“

Ale paní Poulteneyová si to patrně nepřála, protože se ani nepohnula, ani nepromluvila. Snad se tak odmlčela proto, že Sarah opomněla obvyklé oslovení „ madam“ ; něco v jejím hlase naznačovalo, že to opomenutí bylo úmyslné. Sařin pohled sklouzl z černých zad k servírovacímu stolku, stojícímu mezi ní a její paní. Ležela na něm obálka, tak aby si jí každý musel všimnout. Nepatrné stisknutí rtů - těžko říci, zda v hněvu či odhodlání - bylo jedinou Sařinou reakcí na ten ledový majestát, který byl po pravdě jen východiskem z nejistoty, jak nejlépe rozdrtit toho hada, kterého se paní Poulteneyová bohužel uvolila hřát na svých prsou. Konečně se velitelka rozhodla pro jediný úder sekerou.

„ V obálce máte mzdu za jeden měsíc. Přijmete ji místo

211$

výpovědi. Opustíte tento dům zítra ráno, jak nejdříve vám to bude možné.“

Sarah měla teď tu drzost, že použila tutéž zbraň jako paní Poulteneyová. Nepohnula se a neodpověděla. Konečně uznala dáma za vhodné obrátit se a ukázat svůj bledý obličej, na němž hořely dvě skvrny potlačené zlosti.

„ Neslyšela jste mne, slečno?“

„ Nesmím se dozvědět proč?“

„ Opovažte se být drzá!“

„ Opovažuji se ptát, proč jsem propuštěna.“

„ Napíši panu Forsythovi. Postarám se, aby vás dali pod zámek. Budíte veřejné pohoršení.“

Toto prudké obvinění se neminulo účinkem. I na Sařiných tvářích teď naskočily dvě červené skvrny. Rozhostilo se ticho, v němž se viditelně vzedmula ještě výš už tak dost vzdutá ňadra paní Poulteneyová.

„ Poroučím vám, abyste okamžitě opustila tuto místnost.“

„ Výborně. Jelikož jsem tu nezažila nikdy nic jiného než pokrytectví, učiním tak s největší radostí.“

Když takto vystřelila svůj poslední šíp, otočila se Sarah k odchodu. Ale paní Poulteneyová patřila k ženám, které nesnesou, aby neměly v každé scéně poslední repliku; možná že jí křivdím a že se jen pokoušela, i když nic v jejím hlase tomu nenasvědčovalo, prokázat dívce ještě něco dobrého.

„ Vemte si svoji mzdu.“

Sarah se otočila a zavrtěla hlavou. „ Tu si můžete nechat. A jestli vám na to tak malá částka stačí, navrhuji, abyste si koupila nějaký mučicí nástroj. Vím určitě, že vám paní Fairleyová ochotně pomůže použít jej na ubožácích, kteří budou mít to neštěstí, že se octnou ve vaší moci.“

Na okamžik se paní Poulteneyová ironií osudu podobala Samovi; stála tu se svými nevlídnými ústy doširoka otevřenými.

„ Tohle… si… zodpovíte.“

„ Před Bohem? Jste si tak jistá, že bude naslouchat v tom příštím světě vám?“

Poprvé za dobu, co se znaly, se Sarah na paní Poulteneyovou usmála. Byl to nepatrný, ale vědoucí a výmluvný úsměv. Velitelka na ni po několik vteřin doslova třeštila oči, jako by Sarah byla sám Satan, který si přišel pro svou oběť. Potom se doploužila k svému křeslu zpětným račím pohybem,

212$

chápajíc se všeho, co bylo po ruce. Zhroutila se do něho v zcela nepředstírané mdlobě. Sarah na ni chvíli hleděla - a pak velmi nešetrně k osobě, o níž tušila, že je za dveřmi, k nim několika rychlými kroky přiskočila a otevřela je. Hospodyně se rychle napřímila a stála tu v největším zděšení, jako by čekala, že se na ni Sarah vzápětí vrhne. Ale Sarah ustoupila stranou a ukázala beze slova na paní Poulteneyovou, která lapala po dechu a držela se za hrdlo. Dala tak hospodyni příležitost, aby své velitelce přispěchala na pomoc.

„ Ty zkažená Jezabelo - tys ji zabila!“

Sarah neodpověděla. Chvíli přihlížela, jak paní Fairleyová dává velitelce čichat k prchavým solím, a pak se otočila a šla do svého pokoje. Přistoupila k zrcadlu, ale nepodívala se na sebe. Pomalu si zakryla tvář dlaněmi a pak ještě pomaleji vzhlédla mezi prsty. Nemohla snést to, co viděla. Dvě vteřiny nato klečela u postele a tiše plakala do roztřepené pokrývky.

Měla se raději modlit? Ale ona věřila, že se modlí.

213$

«31»

•••

{Když vzdechy hruď jak kámen tíží,

když ruce kouzlem k sobě míří,

když bolest sladce putuje

nám tělem, v nervech pulsuje,

když oči, ač dar zraku mají,

se náhle klopí, uhýbají,

a přec je rychlé pouto spíná:

řekněte, což tak nezačíná

láska, již svět tak velebí,

stejně jak anděl na nebi?

Či je to nápěv známý k pláči,

jejž každý, po zemi kdo kráčí,

se naučil - tím líp, čím mladší?}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1844)

•••

A teď spala.

Tento pobuřující pohled se naskytl Charlesovým očím, když se konečně odhodlal přesvědčit se, co je za překážkou. Ležela schoulená pod starým pláštěm jako děvčátko, kolena přitažená k bradě v obraně proti nočnímu chladu; hlava odvrácená od něho spočívala na temně zeleném kašmírovém šátku, jako by chtěla ochránit svůj jediný šperk, rozpuštěná vlasy, od stébel sena pod sebou. V tom tichu bylo její lehké pravidelné oddychováni jak vidět, tak i slyšet. Na okamžik se Charlesovi zdál její poklidný spánek stejně prohnaným zločinem jako cokoliv, co očekával,

A přece se v něm nepotlačitelné ozvala touha ochraňovat. Přepadla ho tak silně, že odtrhl oči a odvrátil se, otřesen důkazem o pravdivosti doktorova obvinění, protože cítil, že touží kleknout si vedle ní a utěšit ji… a ještě po horších věcech, jelikož temná odloučenost chléva i dívčina poloha neodolatelně připomínaly ložnici. Cítil, že mu bije srdce, jako by uběhl míli. Šelma byla v něm, nikoli v ní. Za několik okamžiků se vracel tiše, ale spěšně ke dveřím. Ohlédl se, byl už na odchodu, a vtom uslyšel svůj hlas vyslovit její jméno. Neměl v úmyslu promluvit. A přece to učinil.

„ Slečno Woodruffová.“

Žádná odpověď.

214$

Opakoval znovu její jméno, teď už hlasitěji, už jistěji, teď, když hlubiny se zase bezpečně zavřely.

V seně se ozval pohyb, nepatrné zašustění; pak se téměř komicky objevila její hlava, když si Sarah hbitě klekla a vyhlédla za přepážku. Měl nejasný dojem, že mřížovím světla zahlédl výraz zděšeného úleku.

„ Ach odpusťte mi, odpusťte..

Její hlava zmizela z dohledu. Ustoupil do slunečního světla venku. Nad nimi přelétli s ochraptělým křikem dva rackové. Charles si stoupl tak, aby ho nebylo možné zahlédnout z polí kolem Mléčnice. Grogana se nebál, ani ho ještě neočekával. Ale zde to bylo ze všech stran přístupné a sedlák z Mléčnice by mohl přijít pro seno… ačkoli proč by to dělal, když louky kolem byly plné jarní trávy, na to Charles ve své nervozitě nepomyslil.

„ Pane Smithsone?“

Přiskočil ke dveřím ještě včas, aby jí zabránil zavolat ho znovu, tentokrát úzkostněji. Stáli na několik kroků od sebe, Sarah u dveří, Charles na rohu stavení. Narychlo se zřejmě mezitím upravila, kabát měla teď na sobě a šátek držela v ruce, jako by se jím česala. Oči měla neklidné, ale rysy dosud změklé spánkem, i když jí tváře zrudly od náhlého probuzení.

Bylo na ní něco divokého. Nebyla to divokost šílenství či hysterie - ale táž divokost, jakou Charles slyšel v červenčině písni… nevinná divokost, jakási dychtivá touha. A stejně jako nečekaný spád jeho ranní procházky tolik popletl a zkomplikoval jeho vážné sebezpytování, tak bezprostřední pohled na její dychtivý obličej zkomplikoval, ba zvrátil všechny ty učené klinické výklady, jež do Charlesovy mysli zaseli učení doktoři pánové Matthaei a Grogan. Vzdor tomu, že byli Hegelovými současníky, nechápali viktoriáni dialektiku věcí. Nenavykli si myslet v protikladech, neviděli v kladech a záporech dvojí aspekt jediného jevu. Vůbec si nelibovali v paradoxech, ty je naopak znepokojovaly. Byli doma tam, kde šlo o logické zřetězení příčin a následků; o pozitivní, vše vysvětlující teorie, pečlivě studované a pilně aplikované. Pro nějaké náhlé hlubší sondy do existence člověka neměli pochopení. Pokud jde o vědecké teorie, pracovali nesmírně pilně na kostře mohutné stavby; a my ji zase rozebrali tak přičinlivě, že znovu ji vztyčit se zdá teď stejně pochybné jako

215$

vyfukování bublin. A tak byl Charles záhadou sám sobě. Vzmohl se na velmi nepřesvědčivý úsměv.

„ Nemůže nás tu nikdo zpozorovat?“

Sledovala jeho pohled ke skryté Mléčnici.

„ Dnes je trh v Axminsteru. Hned jak podojí, odejde.“

Ale vrátila se do chléva. Následoval ji, a tak tam stáli, pořád dost daleko od sebe, Sarah obrácena k Charlesovi zády.

„ Vy jste tu přespala?“

Přikývla. Bylo ticho.

„ Nemáte hlad?“

Sarah zavrtěla hlavou. A zase všechno zaplnilo ticho jako příval vody. Ale tentokrát je přerušila sama.

„ Už to víte?“

„ Byl jsem včera celý den pryč. Nemohl jsem přijít.“

Zase ticho. „ Už se paní Poulteneyová vzpamatovala?“

„ Slyšel jsem, že ano.“

„ Strašně se na mne zlobila.“

„ Není pochyby, že je to tak nejlepší. V tom domě jste nebyla na místě.“

„ Kde já už jsem na místě?“

Uvědomil si, že musí volit svá slova pečlivěji.

„ Ale, ale… nesmíte se litovat.“ Přiblížil se k ní asi o dva kroky. „ Všichni o vás měli strach. Včera v noci vás hledala celá pátrací skupina. Vzdor té bouřce.“

Otočila se a pohlédla na něho, jako by si myslila, že jí lže. Viděla, že nikoli: Charles zase s údivem pochopil, že ona mluví pravdu, když dodala: „ Nechtěla jsem způsobit tolik nesnází.“

„ Nu… už se stalo. Možná že jim to vzrušení přišlo docela vhod. Ale je jasné, že teď musíte z Lyme odejít.“

Sklonila hlavu. Řekl to příliš přísně. Zaváhal, ještě se k ní přiblížil a položil jí konejšivě ruku na rameno.

„ Nebojte se. Přicházím, abych vám v tom pomohl.“

Snažil se tím stručným gestem i slovy udělat první krok k uhašení toho ohně, kterým - jak mu doktor řekl - byl zasažen. Ale je-li člověk sám palivem, je hašení ohně beznadějnou snahou. Sarah byla jen čistý plamen. Její oči žhnuly, když se s vášnivým pohledem ohlédla zpět po Charlesovi. Odtáhl svou ruku, ale zachytila ji, a než jí v tom mohl zabránit, pozdvihla ji ke rtům. Vytrhl jí ruku celý poděšený. A ona se zatvářila, jako by ji uhodil do tváře.

216$

„ Milá slečno Woodruffová, prosím, ovládejte se..

„ Nemohu.“

To sotva slyšitelné slovo Charlese umlčelo. Snažil se namluvit si, že mu tím chtěla jen říci, jak nedokáže ovládnout svůj vděk za všechnu jeho dobročinnost… snažil se, snažil se. Ale náhle mu nejasně vytanul v paměti citát z Catulla: „ Kdykoli tě vidím, hlas mi selhává, jazyk klopýtá, tekutý oheň proudí mými údy, bouře řádí uvnitř a tma plní mé oči i uši.“ Tady Catullus sám překládal Sapfó. A pojem sapfického zůstává stále nejlepším klinickým popisem lásky v evropské medicíně.

Charles a Sarah tam stáli jako oběť - kdyby to jen byli věděli! - přesně týchž symptomů. Přiznávaných na jedné straně, popíraných na druhé; ačkoliv ten, kdo popíral, zjistil, že není schopen se vzdálit. Minulo několik vteřin potlačeného hlubokého vzrušení. A pak už to Sarah doslova nemohla vydržet. Padla na kolena k jeho nohám.

„ Lhala jsem vám,“ vyhrkla, „ postarala jsem se, aby mě paní Fairleyová viděla, věděla jsem, že to řekne.“

Charles cítil, že sebevláda, kterou tak obtížně získával, mu zase uniká. Vytřeštěně zíral na ten zvednutý obličej před sebou. Bylo zřejmé, že je tu žádán za odpuštění; ale on sám by byl potřeboval požádat o návod, co dělat, protože zde doktoři zase selhali. Vznešené mladé dámy, které zapalovaly domy a psaly anonymní dopisy, vždycky v řádné úctě k bíločerným morálním odsudkům se svým přiznáním počkaly, až byly přistiženy při činu.

Slzy jí vstoupily do očí. Měl na dosah ruky jmění, zlatý svět a proti tomu nepatrný výpotek slzních váčků, několik chvějivých kapek vody, tak krátký, tak prchavý okamžik. A přece stál jako člověk před bortící se hrází místo jako muž nad plačící ženou.

„ Ale proč…?“

Vzhlédla s dojemnou prosbou a vážností, s vyznáním tak zřetelným, že slov nebylo zapotřebí. S jasností znemožňující každý únik, každé „ milá slečno Woodruffová.“

Pomalu vztáhl ruce a zvedl ji. Hleděli si do očí, jako by byli oba hypnotizováni. Zdála se mu - či spíše ty široce otevřené o pomoc volající oči se mu zdály - tím nejkrásnějším, nejnádhernějším, co kdy v životě viděl. Nezáleželo na tom, co leželo za nimi. Ta chvíle překonala dobu.

217$

Vzal ji do náruče a viděl, jak se jí oči zavírají, když vklopýtala do jeho obětí. Pak také zavřel oči a našel její rty. Necítil jen jejich měkkost, ale celou podstatu jejího těla; její náhlou drobnost, křehkost, slabost, něhu…

Prudce ji odstrčil.

Stihl ho zmučený pohled, jako by byl nejhorším zločincem přistiženým při svém nejstrašnějším činu. Pak se otočil a vyběhl ze dveří - do další hrůzy. Nebyl tam doktor Grogan.

218$

«32»

•••

{V bělostném mušelínu se srdcem roztouženým

tak na prahu tam stála -

zatímco hrací skřínka tenkým hláskem

kol dokola svou píseň

vyhrávala.}

HARDY: HRACÍ SKŘÍNKA

•••

Ernestina minulé noci vůbec nemohla usnout. Věděla velmi dobře, která okna u Bílého lva jsou Charlesova, a neušlo jí, že se u něho svítilo ještě dlouho potom, co se ztichlým domem začalo nést chrápání její tetinky. Cítila se stejně uražená jako provinilá - aspoň zpočátku. Ale když už vstala aspoň pošestnácté z lůžka a přistoupila k oknu, aby se přesvědčila, jestli světlo ještě svítí, a ono ještě svítilo, začal její pocit viny sílit. Bylo jasné, že Charles je s ní nespokojen, a to právem.

Po Charlesově odchodu si Ernestina znovu a znovu opakovala - a řekla to potom i tetě Tranterové - že jí za mák na Winsyattu nezáleží. Pomyslíte si možná, že kyselé hrozny by byly vhodnějším botanickým označením. Když Charles odjel za strýcem, postupně přemluvila sama sebe k rozhodnutí, že milostivě přijme úlohu zámecké paní, ba dokonce začala sestavovat seznamy „ věcí, které je třeba zařídit“ … ale náhlou smrt tohoto snu přijala s určitou úlevou. Zeny, které vedou velký dům, potřebují mít některé generálské vlastnosti, a Ernestina neměla v nejmenším vojenské aspirace. Měla ráda veškerý přepych a ráda se nechala obsluhovat, i když ji zrovna nemuseli nosit na rukou, ale zároveň měla, pokud šlo o proporce, zdravý smysl měšťačky. Třicet pokojů, tam, kde by patnáct úplně postačovalo, jí připadalo jako bláznovství. Snad zdědila tu relativní šetrnost po svém otci, který se ve skrytu domníval, že aristokrat je totéž co „ parádivý darmošlap“ , i když mu jeho přesvědčení vůbec nebránilo, aby založil značnou část svého obchodu právě na této vlastnosti nebo aby v Londýně nevedl dům, který by mu byl leckterý šlechtic mohl závidět - nebo dokonce aby neskočil po prvním šlechtickém titulu nabídnutém jeho vroucně milované dceři. Abychom k němu byli spravedliví, byl by snad odmítl vikomta jako přehnaný přepych, ale baronet se mu zdál dokonale vhodný.

219$

Patrně křivdím Ernestině, která byla koneckonců obětí okolností, obětí svého prostředí, plného předsudků. Právě onen schizofrenický pohled na společnost dělá ze střední třídy tak zvláštní směs těsta a kvasu. Často dnes máme sklon zapomínat, že to vždy bývala velká revoluční třída, daleko více máme před očima její těstovité vlastnosti, buržoazii jako baštu reakce, univerzální symbol všeho sobeckého a konformního. Tato janusovská tvář vyvěrá z jedné sebezáchovné vlastnosti této třídy: že totiž jako jediná ze tří základních společenských tříd upřímně a tradičně pohrdá sama sebou. Ernestina v tom zajisté netvořila výjimku. Charles nebyl jediný, kdo slyšel nevítanou ostrost v jejím hlase. Slyšela ji také. Ale její tragédie (která zdaleka nebyla jen její), spočívala v tom, že si nedovedla s tímto drahocenným darem sebepohrdání poradit a stala se tak obětí typické nevíry ve vlastní třídu. Místo aby ji tyto nedostatky přiměly pochybovat o celém třídním systému, viděla v nich jen důvod, aby se snažila povznést do vyšší třídy. Nelze jí to ovšem zazlívat, byla beznadějně vytrénována k tomu, aby pohlížela na společnost jen jako na příčky nějakého žebříku. Omezovala se jen na to, že viděla ve své situaci pouze příležitost povznést se k něčemu, co považovala za lepší.

A tak (měla bych se stydět, chovala jsem se jako kramářská dcera) se Ernestina vzdala v nejčasnějších ranních hodinách pokusů o spánek, vstala, oblékla svůj peignoir a odemkla deník. Snad si Charles všimne, že i její okno je jakoby odčiněním za její selhání osvětlené v té husté tmě, která se snesla po bouřce. A mezitím usedla ke psaní.

Nemohu spát. Nejdražší Ch. je se mnou nespokojen - byla jsem tak rozrušená strašnými zprávami z Winsyattu. Chtělo se mi plakat, tolik se mne to dotklo, ale bláhové jsem řekla mnoho ostrých, nepěkných slov - pro která prosím Boha za odpuštění - i když vím, že jsem je řekla jen z lásky k nejdražšímu Ch., a ne ve zlém úmyslu. Plakala jsem tak strašně, když odešel. Nechť je mi to poučením, abych si vzala k srdci krásná slova oddávacího obřadu, abych ctila a poslouchala svého nejdražšího Charlese, i když mě moje pocity třeba budou nutit, abych mu odporovala. Kéž se naučím vážně a pokorně podřizovat svou strašnou zavrženíhodnou umíněnost jeho mnohem větší moudrosti, kéž si vážím jeho úsudku a připoutám se

220$

k jeho srdci, protože „ sladkost opravdového Pokání je branou k Svaté Blaženosti“ .

Snad jste v tom dojemném odstavci postrádali Ernestininu obvyklou břitkost, ale Charles nebyl jediný, kdo vládl několika hlasy. A stejně jako doufala, že si všimne nočního světla v jejím pokoji, viděla v duchu před sebou den, kdy ji lichotkami přiměje, aby mu ukázala tyto intimní výlevy své předsvatební duše. Psala částečně pro jeho oči - podobna v tom jiným viktoriánským ženám - psala také částečně pro Jeho oči. S ulehčením se odebrala na lůžko, v duchu tak dokonale vhodná pokorná nevěsta svého snoubence. Nezbývá mi, než z toho vyvodit, že si nakonec získá Charlese vzdor jeho nevěře zpět.

A ještě hluboce spala, když se o čtyři poschodí níž odehrávalo malé drama. Sam sice nebyl toho rána tak brzy vzhůru jako jeho pán. Když si šel do hotelové kuchyně pro čaj a opékaný sýr - viktoriánští sloužící v jedné věci nezůstávali za svými pány, totiž že málokdy jedli méně než oni, i když zhusta ne tak vybraně - podomek ho uvítal sdělením, že jeho pán právě odešel a že Sam má sbalit a převázat zavazadla a připravit se k odjezdu kolem poledne. Sam skryl své leknutí. Sbalit a převázat, to byla práce na půl hodiny. Měl na práci důležitější věci.

Okamžitě se odebral do domu paní Tranterové. Nemusíme pátrat po tom, co tu řekl, ledaže to bylo sdělení skutečně tragické, protože když o chvíli později přišla do kuchyně teta Tranterová (která vstávala po starém venkovském zvyku v necivilizovaně časných hodinách), našla Mary schoulenou v pláči nad kuchyňským stolem. Pohrdavě zvednutá brada hluché kuchařky naznačovala, že se Mary nesetkala s přílišným pochopením. Teta Tranterová se začala vyptávat a brzy z Mary svým energickým, ale účastným způsobem vytáhla příčinu jejího neštěstí; a řešila věc mnohem laskavěji než Charles. Řekla děvčeti, že si může vzít volno, dokud ji Ernestina nebude potřebovat. Jelikož těžké brokátové záclony v pokoji slečny Ernestiny zůstávaly většinou zataženy až do desíti, znamenalo to tři hodiny milostivé lhůty. Teta Tranterová byla odměněna nejvděčnějším úsměvem, který svět toho dne spatřil. Pět .minut nato bylo vidět Sama, jak si to uvážlivě vykračuje prostředkem Broad Street. Po kočičích hlavách není radno utíkat, ani za Mary ne.

221$

«33»

•••

{Ó nech mě vědět, co vím sám, co neví svět,

ó nech mě milovat lásku mně známou jen;

ať nemá svědka moje zjevení,

ať vidím, sám jsa neviděn…}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1852)

•••

Těžko říci, kdo se víc lekl - pán stojící zde jako přimražený jen několik kroků od dveří, či oba služební duchové neméně přimražení o třicet yardů dál. Sam byl tak vyjevený, že ani neodtáhl ruku z oblého pasu své milé. Živý obraz porušilo až zjevení čtvrté postavy - když se vyděšená Sarah objevila ve dveřích. Ucouvla tak rychle, že se skutečně v otvoru jen mihla. Ale to stačilo. Sam otevřel údivem ústa dokořán a ruka mu klesla z dívčina pasu.

„ Co tady k čertu děláte?“

„ Procházím se, pane Charlesi.“

„ Myslím, že jsem ti vzkázal…“

„ Už se stalo, pane. Všechno je hotový.“

Charles věděl, že Sam lže. Mary se odvrátila s taktem, který jí byl jen ke cti. Charles zaváhal a pak udělal několik kroků směrem k Samovi, kterému už se mihla hlavou výpověď, obava, že se Charles na něho vrhne…

„ My to nevěděli, pane Charlesi. Na mou čest, že ne.“

Mary vrhla na Charlese plachý pohled; byl v něm úlek i strach, ale taky kapka šibalského obdivu.

„ Prosím, nechte nás chvilku o samotě,“ obrátil se na ni. Děvče se uklonilo a rychle se vzdalovalo z doslechu. Charles pozoroval Sama, který teď na sebe zase vzal podobu pokorného sluhy a upíral uctivý pohled na boty svého pána. „ Přišel jsem sem kvůli záležitosti, o které jsem se zmínil.“

„ Ano, pane.“

Charles ztišil hlas. „ Na žádost lékaře, který ji ošetřuje. Zná všechny okolnosti.“

„ Ano, pane.“

„ Které se rozhodně nesmí rozkřiknout.“

„ Stoprocentně rozumím, pane Charlesi.“

„ Ona taky?“

Sam zvedl hlavu. „ Mary ani nešeptne, pane. Na mou duši.“

Teď sklopil oči Charles. Uvědomoval si, že jeho tváře jsou

222$

krvavě rudé. „ Výborně. Já… děkuji vám. A postarám se… tady Sáhl po peněžence.

„ Ale ne, pane Charlesi.“ Sam o krůček ustoupil, snad až příliš dramaticky, aby to přesvědčilo chladného pozorovatele. „ Nikdy.“

Charlesova ruka se zastavila. Pán a sluha si vyměnili pohled. Snad si oba uvědomovali, že tu teď došlo k nemalé oběti.

„ Dobrá. Vynahradím ti to. Ale ani muk.“

„ Mý nejčestnější čestný slovo, pane Charlesi.“

Po tomto nejasném superlativu (nejslavnostnějším a nejlepším, na jaký se vzmohl) se Sam otočil a následoval Mary, která na něho čekala diskrétně od nich odvrácená asi sto yardů odtud mezi hlodašem a kapradinami.

Proč si vybrali za cíl právě starý chlév, toho se můžeme jen dohadovat. Možná že už vás zarazilo, proč rozumná dívka jako Mary vypukla v pláč, když se dozvěděla, že Sam má jen na několik dní odjet. Ale nechme Sama a Mary, kteří vstupují do lesa, ujdou kus cesty v strnulém tichu, pak se po očku na sebe podívají - a už se prohýbají v bezmocných křečích tlumeného smíchu; vraťme se raději k studem zrudlému Charlesovi.

Díval se za nimi, dokud mu nezmizeli z očí, a pak se ohlédl na tichý chlév. Jeho vlastní chování jím otřáslo do hloubi duše, ale zde na čistém vzduchu byl schopen aspoň na chvíli jasně uvažovat. Povinnost, jak už tak často, mu přispěla na pomoc. Lehkomyslně rozdmýchal zakázaný oheň. Snad i teď hyne druhá oběť v jeho plamenech, přehazuje provaz přes trám… Zaváhal a pak šel zpátky do chléva a k Sarah.

Přitiskla se do kouta u okna tak, že ji zvenku nebylo vidět, jako by se byla snažila zaslechnout, co se odehrálo mezi Charlesem a Samem. Zůstal stát ve dveřích.

„ Musíte mi prominout, že jsem tak neodpustitelně využil vašeho nešťastného postavení.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „ A nejenom dnes ráno.“ Sklopila oči. S úlevou zaznamenal, že vypadá sklesle, už zdaleka ne tak divoce. „ Ani v nejmenším jsem si nepřál vzbudit vaši náklonnost. Choval jsem se velmi pošetile. Velmi pošetile. Je to jen a jen moje vina.“ Zírala na hrubou kamennou podlahu mezi nimi jako vězeň očekávající rozsudek. „ Škoda se už ale stala. Musím vás jen požádat, abyste mi ji pomohla napravit.“ Ale nic ji nemohlo

223$

pohnout, aby promluvila. „ Vážné záležitosti mne volají do Londýna. Nevím, na jak dlouho.“ Tu se na něho podívala, ale jenom na okamžik. Namáhavě pokračoval. „ Myslím, že byste měla odjet do Exeteru. Prosím vás, abyste přijala peníze, které jsou zde v peněžence - jako půjčku, chcete-li… dokud se vám nepodaří najít si přiměřené postavení… a kdybyste snad potřebovala další peněžní výpomoc…“ Mluvil čím dál tišeji. Slyšel sám, jak to, co říká, zní stále konvenčněji. Věděl, že ho za to musí nenávidět. Otočila se k němu zády.

„ Už vás nikdy neuvidím.“

„ Nemůžete očekávat, že to popřu.“

„ I když žiji jen proto, abych vás viděla.“

Strašná výhrůžka se vznášela v tichu, které následovalo. Neodvážil se vyslovit své podezření nahlas. Připadal si jako člověk v okovech. A jeho osvobození mu připadalo stejně nečekané, jako by byl odsouzeným vězněm. Ohlédla se a poznala mu na očích, co si myslí.

„ Kdybych se chtěla zabít, měla jsem dost důvodů i předtím.“ Pohlédla z okna. „ Přijímám vaši půjčku… s vděčností.“

Zavřel oči v tu chvíli tichého díkuvzdání. Položil peněženku, ne tu, kterou mu vyšívala Ernestina, na římsu u dveří.

„ Odjedete do Exeteru?“

„ Když mi to radíte.“

„ Co nejdůtklivěji.“

Přikývla na souhlas.

„ Musím vám říci ještě něco. Ve městě se povídá, že máte být zavřena do ústavu.“ Blýskla po něm očima. „ Nápad pochází z Marlborough House. Nemusíte jej brát vážně. Ale ze všech těchto důvodů si ušetříte řadu trapných chvil, když se nevrátíte do Lyme.“ Zaváhal a pak řekl. „ Jak se domnívám, přijde vás sem zakrátko někdo znovu hledat. Proto jsem přišel tak časně.“

„ Můj kufr…“

„ Postarám se o něj. Dám jej odeslat do staniční úschovny v Exeteru. Napadlo mě, že kdybyste k tomu měla dost sil, bylo by lépe jít pěšky na axmouthskou křižovatku. Tak by se zamezilo…“ skandálu kvůli ní, i kvůli němu. Ale věděl, co po ní žádá. Axmouth byl vzdálený sedm mil. A křižovatka, kde stavěly dostavníky, ještě o dvě míle dále.

Souhlasila.

224$

„ Dáte vědět paní Traulerové, jakmile si najdete místo?“

„ Nemám doporučení.“

„ Můžete uvést jméno paní Talbotové. I paní Tranterové. Promluvím s ní. Nesmíte přehánět svou hrdost a musíte ji požádat o další finanční výpomoc, bude-li to zapotřebí. Než odjedu, udělám opatření pro takový případ.“

„ To nebude zapotřebí.“ Mluvila tak tiše, že ji nebylo téměř slyšet. „ Ale děkuji vám.“

„ Myslím, že je na mně, abych poděkoval vám.“

Pohlédla mu do očí. Vždycky znovu mu bylo, jako by ho zasáhlo kopí. Viděla ho celého.

„ Jste velmi pozoruhodná osoba, slečno Woodruffová. Hluboce mě zahanbuje, že jsem si toho dříve nevšiml.“

„ Ano, jsem pozoruhodná osoba,“ řekla.

Řekla to bez pýchy a bez ironie; s hořkou prostotou. A ticho zas proudilo zpátky. Snášel je, jak nejdéle mohl, pak vytáhl své kapesní hodinky - velmi neobratný náznak, že musí jít. Připadal si nešikovný, tušil, že ona má větší důstojnost, snad cítil dosud i její rty.

„ Nedoprovodíte mne zpátky na pěšinu?“

Nechtěl, aby při tom posledním rozloučení měla dojem, že se za ni stydí. Jestli se teď objeví Grogan, nesejde na tom. Ale Grogan se neobjevoval. Sarah kráčela před ním hlodašovým houštím a mezi svěže zelenými kapradinami na volné prostranství, do světla; vlasy se jí leskly. Mlčela, ani jednou se neotočila. Charles si byl dobře vědom, že ho Sam a Mary mohou odněkud pozorovat, ale zdálo se mu teď lepší, aby ho s ní viděli nepokrytě. Stezka vedla mezi stromy, až se konečně spojila s hlavní cestou. Obrátila se. Stanul vedle ní a podával jí ruku.

Zaváhala a pak mu podala svou. Pevně ji stiskl, jako by zakazoval jakoukoli další pošetilost.

„ Nikdy na vás nezapomenu,“ zašeptal.

Pozvedla obličej k jeho, se sotva patrným tázavým zamžikáním. Jako by tam měl něco zpozorovat, než bude pozdě. Pravdu větší, než jsou jeho pravdy, dojetí větší než jeho, historii nad všechny jeho představy o historii. Jako by viděla celé světy, a zároveň věděla, že jestli on sám ty světy nevidí, aniž ona to vysloví nahlas…

Trvalo to jediný dlouhý okamžik. Pak on sklopil oči a pustil její ruku.

225$

Asi za minutu se ohlédl. Stála tam, kde ji opustil, a dívala se za ním. Zvedl klobouk. Nezamávala na pozdrav.

Za dalších deset minut se zastavil u branky na přímořské straně cesty vedoucí k Mléčnici. Byl odtud výhled přes pole na Val. Po polní cestě daleko dole kráčela malá postavička mířící k brance, u níž teď Charles stál. Ustoupil trochu, zaváhal… a pak šel dál svou cestou po úvoze směrem k aleji, kudy se dalo sejít přímo do města.

226$

«34»

•••

{A zetlelá růže je stržena se zdi.}

HARDY: VE VĚTRU A DEŠTI

•••

„ Byl ses projít.“

Zbytečně se tedy podruhé převlékl, bylo to marné. „ Potřeboval jsem si ujasnit myšlenky. Špatně jsem spal.“ „ Já také.“ A dodala: „ Říkal jsi, že jsi strašně unavený.“ „ To jsem byl.“

„ A přesto jsi byl ještě po jedné hodině vzhůru.“

Charles se poněkud zprudka otočil k oknu. „ Musel jsem uvážit mnoho věcí.“

Ernestinina role v této zdvořilé výměně názorů dokazuje, že se za denního světla poněkud zpronevěřila tónu kázání, jímž sama sebe v noci častovala. Ale kromě toho, že Charles byl na procházce, věděla též od Sama, Mary a znepokojené tety Tranterové, že má v úmyslu ještě téhož dne odjet z Lyme. Rozhodla se nežádat vysvětlení stran té náhlé změny plánů; nechť jeho lordstvo podá vysvětlení, až samo uzná za vhodné.

A potom když konečně těsně před jedenáctou přišel, zatímco ho odměřeně očekávala v zadním salónku, byl natolik bezohledný, že ještě dlouze rozmlouval v hale s tetou Tranterovou, a navíc potichu, aby je neslyšela, což bylo ze všeho nejhorší. A tak se v ní skrytě všechno vařilo.

Nejvíc však Charlesovi zazlívala, že si toho dne dala zvlášť záležet na své toaletě a že jí za to nesložil ani poklonu. Měla na sobě růžový „ ranní“ úbor s půvabnými rukávy - těsnými při hořejším konci štíhlých paží, pak bohatě nabíranými v pěně lehkého tylu a znovu staženými kolem úzkého zápěstí. Ten úbor velmi pěkně zdůrazňoval její křehkou postavu; a bílé stužky v hladkých vlasech i jemná, ale zřetelná vůně levandulové vody sehrály také svou úlohu. Byla to Afrodité jako z cukru, i když s trochu zarudlýma očima, vynořivší se z bíle povlečeného lůžka. Charles by se toho dne byl snadno dokázal zachovat k ní krůtě. Ale jak tu seděl vedle ní, přiměl se k úsměvu, vzal ji za ruku a pohladil hřbet té ručky.

„ Měl bych tě poprosit o odpuštění, má nejdražší. Nejsem ve své kůži. A navíc bohužel musím - jak jsem se rozhodl zajet do Londýna.“

„ Ach Charlesi!“

221$

„ Přál bych si, aby to nemuselo být. Ale po novém vývoji událostí je bezpodmínečné nutné, abych si promluvil s Montaguem.“ Montague byl právník, který se staral o Charlesovy finanční záležitosti - jako o ně dnes pečují specializované firmy nebo některá bankovní oddělení.

„ Vrátím se a dovezu tě zpátky.“

„ Ale nemůže pan Montague přijet sem?“

„ Bohužel nikoli, je k tomu zapotřebí tolik listin. Ostatně to není jediná záležitost, kterou musím vyřídit. Musím bezpodmínečně informovat tvého otce o tom, co se stalo.“

Odtáhla ruku z jeho paže.

„ Ale co to má s ním společného?“

„ Má to s ním všechno společné, milé dítě. Svěřil tě mé péči. Tak vážná změna v mých vyhlídkách…“

„ Ale vždyť ještě máš svůj vlastní příjem.“

„ Ano… ovšemže mám, ano, vždycky na tom budu docela dobře. Ale jsou tu i jiné věci. Titul…“

„ Na to jsem zapomněla. Ovšem. Je úplně nemožné, abych si vzala člověka bez titulu.“ Pohlédla na něho s příslušnou ironií.

„ Musíš být trpělivá, má drahá. Není možné o těchto věcech mlčet - přineseš do manželství velkou sumu peněz. Samozřejmě že vzájemná náklonnost je nejdůležitější. Ale manželství má také legální a smluvní stránku, která –“

„ Láry fáry!“

„ Nejdražší Tino…“

„ Víš moc dobře, že by mi dovolili vzít si Hotentota, kdybych ho chtěla.“

„ To je možné. Ale i milující rodiče jsou raději informováni…“

„ Kolik pokojů má dům na Belgravii?“

„ Nemám ponětí.“ Zaváhal a pak dodal: „ Řekl bych, že asi dvacet.“

„ A zmínil ses kdysi, že máš dva a půl tisíce ročně. S mým věnem…“

„ Že i v změněných poměrech budeme mít dostatek k pohodlnému životu, o tom není sporu.“

„ Dobrá. Řekněme, že ti tatínek sdělí, že si tě nemohu vzít. Co pak?“

_ „ Schválně si to špatně vykládáš. Znám svou povinnost. Člověk při takovém obratu nemůže být dost svědomitý.“

228$

Tato výměna názorů se odehrála, aniž se odvážili jeden na druhého pohlédnout. Sklopila hlavu v zcela zřejmém revoltujícírn nesouhlasu. Vstal a stál teď nad ní.

„ Je to pouhá formalita. Ale takové formality jsou důležité.“

Tvrdošíjně hleděla k zemi.

„ Mám tu už všeho dost. Vidím tě tu méně než ve městě.“

„ To nemyslíš vážně.“ Usmál se.

„ Zdá se mi, že méně.“

Kolem rtů se jí objevil umíněný rys. Nedá se obměkčit. Popošel několik kroků a zůstal stát u krbu, s rukou na jeho římse; dosud se na ni usmíval. Nebyl to však veselý úsměv, byla to maska. Neměl rád, když byla umíněná; bylo to v přílišném rozporu s jejími rafinovanými úbory, navrženými tak, aby podtrhovaly její naprostou neschopnost ve všem mimo dosah domácího interiéru. Ostudná paní Bloomerová se sice přibližně deset let před dobou, o které píši, pokusila vrazit klín rozumného oblékání do fronty módních zvyklostí, ale její předčasný pokus o kalhotový kostým byl na hlavu poražen krinolínou — což je podružný fakt s velkým dosahem, chceme-li porozumět oné době. Poddaným královny Viktorie se nabízelo rozumné oblečení; a vybraly si šestistopou bláhovost, největší z těch, o něž není v malém umění módy nouze.

V tichu, které následovalo, však Charles nepřemítal o bláznovství panující módy, nýbrž o tom, jak by se bez dalších okolků mohl odporoučet. Naštěstí pro něho se Tina v téže době zamyslela nad svým postupem: nechová se snad tak trochu jako služebná (teta Tranterová vysvětlila, proč se Mary na zazvoněni neobjevila), když dělá tolik povyku jen proto, že Charles nakrátko odjede? Ostatně ješitnost mužů spočívá v tom, že se té poslušnosti využívá, aby měl člověk poslední slovo. Přijde čas, kdy Charles zaplatí za svou krutost. A tak k němu vyslala malý kajícný úsměv.

„ Budeš každý den psát?“

Sklonil se a pohladil ji po tváři. „ Slibuji.“

„ A vrátíš se, jak nejdříve to půjde?“

„ Hned jakmile všechno s Montaguem projednám.“

„ Napíši tatínkovi a dám mu přísné rozkazy, aby tě obratem poslal zpátky.“

Charles se chopil příležitosti. „ A já dopis doručím, když jej hned napíšeš. Odjíždím za hodinu.“

229$

Vstala a vztáhla k němu ruce. Přála si, aby ji políbil. Nemohl se donutit k tomu políbit ji na rty. A tak ji uchopil za ramena a lehce se ústy dotkl jejích spánků. Pak se chystal k odchodu. Ale z nějakého neznámého důvodu se zarazil. Ernestina hleděla pokorně a nevinně před sebe - na jeho tmavomodrou kravatu s perlovou jehlici. Proč Charles nemůže odejít, nebylo hned zřejmé. Ve skutečnosti mu v kapsách vesty vězely pevně dvě ruce. Pochopil, za jakou cenu bude propuštěn, a zaplatil ji. Nepadlo ani slovo, nevyšlehl žádný plamen, žádná tma mu nezastřela sluch či zrak, když tam stál a tiskl po několik vteřin své rty na její. Ale Ernestina byla velmi pěkně oblečena; vidina, či spíše hmatový vjem křehkého bílého těla se vloudil do Charlesovy mysli. Její hlava se mu opřela o rameno, přitiskla se k němu; a jak ji poplácával po ramenou a hladil a šeptal bláhová slova, pocítil najednou záchvěv studu. V jeho slabinách se cosi zřetelně pohnulo. Vzhledem k Ernestininýtn rychlým změnám nálad, jejím drobným vrtochům a citovým výlevům, dal se u ní předpokládat zřetelný příslib skryté vášnivosti… ochota učit se všemu nedovolenému, kousnout jednoho dne plaše, ale s rozkoší do zakázaného ovoce. To, co Charles podvědomě vycítil, byla snad jen odvěká přitažlivost povrchních žen - že z nich může člověk udělat vše, co si umíní. Vědomě si však připadal jako bídák: cítit teď tělesnou žádost, když dnes ráno líbal rty jiné ženy!

Vtiskl Ernestině trochu spěšně polibek na temeno hlavy, jemně vyprostil její prsty ze svých kapes, políbil je na rozloučenou a odešel.

Čekala ho ještě jedna zkouška, protože Mary stála u dveří s jeho kabátem a rukavicemi. Měla sklopené oči, ale tváře jí žhnuly. Když si navlékal rukavice, ohlédl se na dveře pokoje, odkud vyšel.

„ Vysvětlil vám Sam okolnosti dnešního rána?“

„ Ano, pane.“

„ A vy… rozumíte?“

„ Ano, pane.“

Stáhl si rukavici a zalovil v kapse u vesty. Mary neustoupila o krok, ačkoli ještě víc sklonila hlavu.

„ Ach pane, já to nechci.“

Ale už měla peníz v ruce. Okamžik nato zavřela za Charlesem dveře. Velmi zvolna otvírala malou - obávám se, že spíše

230$

červenou dlaň a upřeně hleděla na drobnou zlatou minci ve své ruce. Pak ji strčila mezi bílé zuby a kousla do ní, jak to vídala vždycky u svého otce, když se přesvědčoval, že peníz není měděný. Ne že by byla uměla rozeznat kousnutím měď od zlata, ale kousnutí ji jaksi přesvědčilo, že je to opravdu zlato. Stejně jako číkoli přítomnost na Spodním útesu dokazovala, že jde opravdu o hřích.

Co může nevinná venkovská dívka vědět o hříchu? Ta otázka vyžaduje odpověď. A Charles si může zatím jet do Londýna na vlastní pěst.

231$

«35»

•••

{V tobě je skryta moje schopnost

na zemi tady setrvat.}

HARDY: JEJÍ NESMRTELNOST

{Do ošetřovny bylo přivedeno mnoho čtrnáctiletých až sedmnáctiletých těhotných děvčat - ba vyskytovala se tu i děvčata třináctiletá - aby tu slehla. Dívky přiznaly, že k jejich zkáze došlo na cestě do práce či z práce (v zemědělství)… Děvčata i chlapci tohoto věku chodí pět, šest i sedm mil do práce po polních cestách, stezkách a pěšinách. Sám jsem byl svědkem hrubých přestupků proti mravopočestnosti mezi chlapci a děvčaty ve věku od čtrnácti do šestnácti let. Jednou jsem viděl, jak děvče bylo u silnice napadeno pěti či šesti chlapci. Nedaleko šly starší osoby, ale nevšímaly si toho. Zastavil jsem se, protože děvče křičelo. Viděl jsem také chlapce koupající se v potoku a děvčata ve věku od třinácti do devatenácti let tomu z břehu přihlížela.}

ZPRÁVA KOMISE PRO VYŠETŘOVÁNÍ DĚTSKÉ PRÁCE (1857)

•••

S čím se setkáváme v devatenáctém století? Byla to doba, kdy žena byla posvátná a kdy bylo možné koupit třináctileté děvče za několik liber - nebo Šilinků, když ji člověk chtěl jenom na hodinu či na dvě. Kdy se vystavělo víc kostelů než v celé předchozí historii Anglie, a kdy každý šedesátý dům v Londýně byl nevěstinec (současná kvóta je přibližně jen jeden ze šesti tisíc domů). Kdy posvátnost manželství (a předmanželská čistota) se hlásaly z každé kazatelny, v každém novinovém úvodníku či veřejném prohlášení, a přitom sotvakdy tak mnoho veřejně známých osobností - budoucím králem počínaje - vedlo tak skandální soukromý život. Kdy se objevily snahy o zlidštění vězeňského systému a různé perverzní výstřelky byly tak časté, že jeden Francouz se pustil do vážné vědecké práce o tom, jak markýz de Sade musel mít určitě anglické předky. Kdy ženské tělo bylo oděvem zakryto jako nikdy předtím, a každý sochař byl posuzován podle své schopnosti modelovat nahé ženy. Kdy nenajdeme jediný literárně významný román, hru či báseň, jdoucí ve své smyslnosti dál než za popis políbení, a kdy se vydávalo tolik pornografie jako nikdy potom. Kdy se nikdy nikdo ani nezmínil o vyměšovacích funkcích a kdy sanitární

232$

zařízení (splachovací záchod se uplatňoval jen pomalu a až do roku 1900 představoval mimořádný luxus) byla tak primitivní, že jen v málo domech a ulicích se tyto funkce člověku ustavičně nepřipomínaly. Kdy se všeobecně předpokládalo, že ženy nemají orgasmus, a přitom se každá prostitutka učila jej napodobovat. Kdy došlo k ohromnému pokroku a uvolnění ve všech oborech lidské činnosti, a ve všech osobních a základních vztazích se prosazovala tyranie.

Na první pohled se odpověď zdá snadná - je to záležitost sublimace. Viktoriáni svedli svou energii na jiná pole: jako by nějaký skrytý duch evoluce v náhlém záchvatu lenosti prohlásil: zahradíme tento jeden velký kanál a uvidíme, co se stane.

Nepopírám, že v teorii sublimace se může skrývat částečná pravda, ale zajímalo by mne, jestli nás to nevede k mylnému úsudku, že viktoriáni žili v nějakém sexuálním útlumu. Ve skutečnosti byli na tom přibližně stejně jako v našem století - a přestože nám se teď v Anglii předkládá sex dnem i nocí (stejně jako jim náboženství), zaměstnávali se jím ve skutečnosti více než my. Rozhodně je značně upoutávala myšlenka lásky a jejich umění je s ní spojeno daleko víc než naše. Ani nedostatek vědomostí o antikoncepci nevysvětluje beze zbytku skutečnost, že se přes Malthusův odpor množili jako králíci a uctívali plodnost mnohem zaníceněji než my.&

[& První prezervativy (z ovčích střívek jako slupky salámu) byly na prodej už koncem 18. století. Malthus - zcela v rozporu se svými teoriemi odsoudil antikoncepci jako „ neslušnou“ , ale s její propagací se začalo kolem r. 1820. První kniha, poněkud se blížící „ sexuální osvětě“ , bylo dílo dr. George Drysdala nazvané dosti mnohomluvně Základy sociální vědy neboli Fyzické, sexuální a přírodní náboženství. Výklad o skutečné příčině a jediné léčbě tří základních zel: chudoby, prostituce a celibátu. Knížka vyšla v roce 1854 a byla hojně čtena a překládána.]

Přitom naše století určitě nezůstává pozadu, pokud jde o pokrok a osvobozovací tendence. A přece sotva můžeme tvrdit, že je to proto, že my jsme sublimovali tolik přebytečné energie. Rozpustilá léta devadesátí se často líčí jako reakce na tolik předchozích let abstinence; jsem přesvědčen, že se tehdy jen přiznalo, co do té doby probíhalo v tajnosti, a mám silné podezření, že jde o lidskou konstantu: rozdíl je ve slovníku, v názornosti metafor.

Viktoriáni brali velmi vážně něco, o čem my mluvíme často lehkovážně, a zdůrazňovali svou vážnost k sexu tím, že o něm

233$

otevřeně nehovořili, zrovna jako my děláme částečně opak. Ale tyto „ stupně“ vážnosti jsou společenské konvence; fakt za nimi zůstává stejný.

Domnívám se, že existuje ještě jiný velmi rozšířený omyl: názor, že malá sexuální zkušenost vede k omezené sexuální rozkoši. Nepochybuji o tom, že když Charles líbal Sarah, bylo v tom velmi málo mileneckého umění na obou stranách, ale nevyvozuji z toho, že neprožívali žádné sexuální vzrušení. V každém případě je poměr mezi touhou a možností ji ukojit mnohem složitější. I zde si můžeme namlouvat, že jsme na tom značně lépe než naši prarodiče. Ale touha úzce souvisí s tím, jak často je probouzena: náš svět vynakládá mnoho času, aby v nás touhu probudil, zatímco skutečnost kolem nás nám stejně přičinlivě v jejím uskutečnění brání. Že nejsme tak frustrovaní jako viktoriáni? Možná že ne. Ale můžeme-li sníst s chutí jen jedno jablko denně, je na pováženou žít v sadě plném těch obtížných plodů; člověku mohou dokonce jablka lépe chutnat, když má povoleno jenom jedno týdně.

Takže se zdá velmi pravděpodobné, že viktoriáni okusili sexuálních radostí mnohem silněji, protože méně často než my, a že si to neujasněné uvědomovali, a proto volili konvenci represe a mlčení, aby si zachovali bezprostřednost svých rozkoší. Tím, že jsme přenesli na veřejnost představy, které si oni nechávali pro sebe, jsme se stali do jisté míry viktoriánštějším stoletím - alespoň v pejorativním významu toho slova protože jsme zároveň s tajemstvím, s obtížemi a s atmosférou zakázaného zničili i značnou část požitku. Stupeň požitku se ovšem nedá měřit, ale to je možná větší štěstí pro nás než pro naše předky. Navíc jim jejich metody poskytovaly přebytek energie. To tajemství, ta propast mezi pohlavími, která tak rozrušila Charlese, když se Sarah snažila ji zmenšit, bylo rozhodně pramenem větší síly i otevřenosti ve všech ostatních směrech.

Tyto úvahy nás zdánlivě odvedly hodně daleko od Mary, i když si teď vzpomínám, že měla velmi ráda jablka. Ale rozhodně nebyla nevinnou venkovskou pannou, z prostého důvodu, že se ty dva přívlastky v jejím století potíraly. Příčiny toho lze dost snadno zjistit.

Velká většina svědků a reportérů každého věku náleží k vzdělaným vrstvám a tato okolnost v průběhu historie

234$

způsobila jisté zkreslení skutečnosti. Puritánská prudérie, která se v našich představách víže k viktoriánské společnosti a kterou z jisté pohodlnosti vztahujeme na všechny její třídy, je názorem střední třídy na mravnost střední třídy. Dickensovy postavy z dělnické třídy jsou všechny velmi žertovné (či velmi patetické) a najdeme v nich množství zajímavých podivínů, ale pro střízlivou skutečnost si musíme jít jinam k Mayhewovi, do souhrnných zpráv vyšetřujících parlamentních komisí a podobně. A ničeho se ty údaje netýkají víc než sexuálních stránek jejich života, který Dickens (jenž se snažil zamlžit i svůj vlastní případ) a jeho píšící současníci posunuli téměř zcela od reality k sentimentální idyle. Tvrdým pravidlem venkovských oblastí viktoriánské Anglie bylo „ okusit před koupí“ , a šlo vskutku o pravidlo, nikoli výjimku. Zde je svědectví dosud žijící dámy. Narodila se v roce 1883 a její otec byl lékařem slavného anglického spisovatele Thomase Hardyho.

Život zemědělského dělníka v devatenáctém století byl docela jiný, než je dnes. Například mezi dorsetskými venkovany bylo početí před manželstvím zcela normální a k sňatku docházelo, až když bylo těhotenství zřejmé… Souviselo to s nízkými mzdami dělníků a s potřebou zajistit další pracovní sílu v rodině.*&

[& Jiným ekonomickým důvodem byl ďábelský systém odměňování všech neženatých - i když zastávali v každém ohledu chlapskou práci, dostávali jen polovinu toho co ženatí. Tato nádherná metoda zajišťování pracovní síly - za cenu, o které je řeč níže - zmizela teprve s obecným zavedením zemědělských strojů. K tomu dodejme, že Dorset, dějiště Tolpuddleského martyria, byl znám jako nejhůře vykořisťovaná venkovská oblast Anglie.

Zde citujeme, co o tom napsal reverend James Fraser právě v onom roce 1867: „ Cudnost musí být neznámou ctností, stud nepředstavitelnou věcí tam, kde v malé komůrce s lůžky natěsnanými co nejvíc k sobě přebývá otec, matka, mladíci, chlapci, dospělá i dospívající děvčata - dvě, často i tři generace v naprosté promiskuitě; kde každý toaletní úkon, každý krok přírody, oblékání, svlékání, porody, úmrtí - se odbývá viditelně a slyšitelně pro všechny - kde celé ovzduší je smyslné a lidská přirozenost je ponížena pod úroveň vepřů… Případy incestu nejsou nijak neobvyklé. Stěžujeme-li si na předmanželské přestupky našich žen, na necudné řeči a chování děvčat pracujících na polích, na lehkomyslnost, s jakou se panny vzdávají své cti, na to, jak zřídka otcovská či bratrská krev překypí nad tím studem - zde, v těch přecpaných chalupách najdeme důvod i vysvětlení…“ ]

A za tím vším strašily ještě horší skutečnosti, společné každému ghettu odnepaměti: skrofulóza, cholera, endemický tyfus a tuberkulóza.

235$

Přiblížil jsem se teď na dosah mohutného stínu, velmi symbolickému stínu velkého romanopisce, který ční nad onou částí Anglie, o níž píši. Uvědomíme-li si, že Hardy se jako první snažil prolomit středostavovskou viktoriánskou pečeť na domnělé Pandořině skříňce sexu, je zajisté nesmírně zajímavé (a dokonale paradoxní), kolik fanatické energie vynaložil, aby ochránil pečeť tajemství na svém vlastním erotickém životě i životě své rodiny. Ovšemže to bylo a mohlo by dosud být jeho nezadatelné právo. Ale jen málo literárních tajemství bylo tak bedlivě chráněných jako jeho - přišlo se na ně až kolem roku 1950. Právě ono tajemství a potlačená pravda o viktoriánské venkovské Anglii vysvětlují známou výčitku literárního kritika Edmunda Gosseho: „ Co udělala prozřetelnost panu Hardymu, že se vztyčuje na úrodné půdě Wessexu a hrozí pěstí Stvořiteli?“ Stejně rozumně se mohl ptát, proč Átreovci hrozí svými bronzovými pěstmi vztyčenými proti Mykénám.

Zde není místo na to, abychom pronikli příliš daleko do stínů u egdonského vřesoviště. Víme bezpečně jen to, že v roce 1867 se Hardy, jemuž tehdy bylo sedmadvacet let, vrátil ze svých studií architektury v Londýně a hluboce se zamiloval do své šestnáctileté sestřenice Trypheny. Zasnoubili se. Pět let nato bylo ze záhadných důvodů zasnoubení zrušeno. I když to není zcela bezpečně prokázáno, je nyní téměř jisté, že Hardy zrušil zasnoubení, když odhalil jedno velice temné rodinné tajemství: Tryphena nebyla jeho sestřenicí, ale nemanželskou dcerou jeho nemanželské nevlastní sestry. Nesčetné Hardyho básně na to narážejí: „ U zlořečených vrátek“ , „ Neohlédla se“ , „ Její nesmrtelnost“ a mnoho dalších. A ze strany jeho matky bylo v rodině opravdu několik nemanželských dětí. Sám Hardy se narodil „ pět měsíců od oltáře“ . Zbožné duše občas vykládaly, že Hardy zrušil své zasnoubení ze společenských důvodů, protože už byl příliš nastávajícím mladým kavalírem, než aby se spokojil prostou dorsetskou dívkou. Skutečně se v roce 1874 oženil na vyšší stupeň sociálního žebříčku, s Lavinií Giffordovou, která pro něho měla žalostně málo pochopení. Ale Tryphena byla výjimečná mladá žena. Ve věku dvaceti let se stala ředitelkou školy v Plymouthu, když předtím absolvovala londýnskou učitelskou kolej jako pátá ve svém ročníku. Je těžké přijmout jiné vysvětlení, než že je rozdělilo nějaké strašné rodinné

236$

tajemství. Zároveň šťastné tajemství, protože nikdy nebyl žádný anglický génius tak oddán a tolik zavázán jediné, právě jen té jediné múze. Z toho tajemství vyvěrají všechny jeho krásné milostné elegie. Bez něho bychom neměli hrdinky jeho románů Sue Brideheadovou a Tess z ďUrbervillů, které jsou věrnými Trypheninými portréty. A Neblahý Juda je jí dokonce mlčky věnován Hardyho vlastní předmluvou: „ Námět k tomuto románu vznikl v roce 1890… některé okolnosti mi v něm přišly na mysl po smrti jedné ženy…“ Tryphena, tehdy už provdaná za jiného muže, v onom roce zemřela.

Právě toto napětí - mezi žádostí a odříkáním, mezi nesmrtelnými vzpomínkami a věčným tajemstvím, mezi trpkými fakty a jejich ušlechtilým využitím - pohání a vysvětluje jednoho z největších spisovatelů oné doby. A za ním se tyčí struktura celého věku. Odbočil jsem proto, abych vám to vše připomněl.

A tak se tedy vraťme k vlastním ovečkám. Jistě si už domyslíte, proč Sam a Mary byli na cestě k chlévu. A jelikož tam nešli poprvé, porozumíte možná lépe slzám, které Mary prolévala… a proč věděla o hříchu trochu víc, než by se dalo na první pohled vyčíst z jejího devatenáctiletého obličeje. Stejně jako by se to bylo dalo vyčíst, kdyby byl člověk procházel Dorchesterem o něco později v témže roce, z tváře vzdělanější, o tři roky mladší dívky ze skutečného světa. Která stojí tak neproniknutelně vedle bledého mladého architekta, vrátivšího se po pěti klopotných letech z hlavního města, a která se stane („ než plameny pozřou její ňadra a ústa a tváře“ ) dokonalým symbolem velkého tajemství své doby.

237$

«36»

•••

{Však plamen její duši kuje:

jde vpřed a nevnímá svou jsoucnost

a všechno sází na budoucnost

a touze všechno podřizuje.}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

•••

Exeter byl před sto lety vzdálen o hodně dál od hlavního města, než je dnes, a proto si v oné době ještě sám opatřoval různé nezbedné příjemnosti, za nimiž teď celá Británie jezdí do Londýna. Bylo by přehnané tvrdit, že v roce 1867 vlastnilo město vykřičenou čtvrť; přesto však mělo velice podezřelou oblast, co možná daleko od středu města a dezinfekčního stínu katedrály. Čtvrť ležela v místech, kde se pozemky svažují dolů k řece, a ve dnech, kdy byl Exeter ještě důležitým přístavem (o hodně dřív než v roce 1867), tvořila srdce celého města. Sestávala ze spleti uliček, páchnoucích, špatně osvětlených a přeplněných, kde ale stála dosud řada tudorovských domů. Byly tu nevěstince, tančírny a kořalny; ještě černější tu však byly osudem stíhané dívky a ženy - svobodné matky, milenky, celé zástupy nešťastnic, jež se sem uchýlily před nepřátelskými vesnicemi a městečky z celého Devonu. Čtvrť se hodila ideálně k tomu, aby se tu člověk skryl; nebyla tu nouze o laciné penzióny a hostince podobné tomu, v němž se Sarah ubytovala po příjezdu do Weymouthu, bezpečné útočiště proti přílivu přísné morálky zaplavujícímu život celé země. Exeter nebyl v tomto případě nikterak výjimkou - všechna větší provinční města té doby musela udělat někde místo pro tu armádu nešťastných žen, které utržily různá zranění v bitvě o všeobecnou mužskou čistotu.

V jedné ulici na okraji čtvrti stála řada spojených domů v georgiánském slohu, anglickém protějšku kontinentálního empíru. Když byly nové, skýtaly bezpochyby příjemnou vyhlídku na panoráma řeky pod nimi. Ale mezitím tam postavili skladiště, která zakryla vyhlídku; domy zcela zřetelně ztrácely sebevědomí i svou přirozenou eleganci. Z dřevěných částí oprýskal nátěr, na střechách chyběly tašky, skleněné výplně vstupních dveří byly poškozené. Několik těchto domů bylo ještě obýváno majiteli, ale ústřední souvislá řada pěti z nich, sjednocená nepěknou hnědou omítkou zakrývající

238$

původní červené zdivo, sloužila teď jako „ Endicottův rodinný hotel“ , jak hlásala dlouhá dřevěná tabule u vchodu do prostředního domu. Hotel vlastnila a spravovala (což také stálo na dřevěném návěští) paní Marta Endicottová, o které můžeme sdělit, že se především vyznačovala dokonalým nezájmem o své zákazníky. Byla to typická Devoňanka; to jest neviděla budoucí hosty, ale pouze peníze, které jejich pobyt přinese. Ty, kteří stanuli v její malé kanceláři, rozdělovala na desetišilinkové, dvanáctišilinkové, patnáctníky, a tak dále… ceny se rozuměly za týdenní pobyt. Lidé, kteří jsou zvyklí, že jen každé zazvonění v současném hotelu stojí patnáct šilinků, se nesmějí domnívat, že Endicottův hotel byl levný; normální nájemné za domek v oněch dobách činilo šilink, nejvýše dva týdně. V Exeteru se daly pronajmout velmi pěkné domky za šest či sedm šilinků, takže požadavek deseti šilinků za nejlevnější pokoj činil z Endicottová rodinného hotelu zařízení lepší třídy, i když pro to neměl žádné zjevnější předpoklady nežli hamižnost své majitelky.

Šedý podvečer pomalu přechází v noc. Lampářova dlouhá tyč už probudila k životu obě plynové lampy na protějším chodníku, které teď osvětlují hrubé zdivo skladiště. Také v hotelu samém svítí několik světel; jasněji v přízemí, matněji nahoře, jelikož - jako v tolika viktoriánských domech - tu plynové osvětlení považovali za příliš nákladné, aby se zavádělo i do poschodí, a tak se tam užívalo petrolejek. Oknem v přízemí blízko vchodu můžeme spatřit paní Endicottovou u stolku před krbem, jak se naklání nad svou biblí - to jest účetní knihou, a kdybychom se přenesli do posledního temného okna nahoře v posledním domě vpravo, jehož záclony jsou dosud nestažené, viděli bychom dobrý přiklad dvanáctníka - i když mám teď na mysli pokoj, a nikoli jeho nájemce.

Jsou to ve skutečnosti dvě místnosti, malá jídelnička a ještě menší ložnice, zřízené z kdysi slušně velkého georgiánského pokoje. Zdi jsou pokryté tapetou s neurčitým vzorkem tmavohnědých kytiček. Je tu ošoupaný koberec a kulatý stůl na třech nohách pokrytý tmavozeleným ripsem, v jehož rozích se kdysi kdosi pokoušel - zřejmě poprvé - zvládnout základy vyšívání. Dvě těžkopádné lenošky s přehnaně pokroucenou dřevěnou kostrou potaženou hnědofialovým sametem a temně hnědý mahagonový prádelník. Na stěně malá zašlá litografie s podobou Charlese Wesleyho, zakladatele metodistické

239$

církve, a velice špatný akvarel Exeterské katedrály - přijatý po jistém váhání jako částečná splátka od dámy, jež se octla ve finančních obtížích.

Kromě několika drobností před mřížkou krbu, v němž se teď oheň podobá ospalým rubínům, je to veškerý pokojový inventář. Celkový vzhled zachraňuje jediný detail: bílé mramorové obložení krbu ve stylu čistě georgiánském s půvabnými nymfami držícími girlandy květin. Možná že ten trochu překvapený výraz byl na jejich klasických obličejích odjakživa, rozhodně se zdálo, že ho tam mají teď, když zíraly na strašné změny, jaké může pouhých sto let přivodit v kultuře národa. Narodily se do příjemného pokoje s obložením ze smrkového dřeva a teď se octly v neútulné cele.

Kdyby toho byly schopny, byly by zcela určitě vydechly úlevou, když se otevřely dveře a objevila se v nich silueta doposud nepřítomné obyvatelky pokoje. Ten cize působící plášť, ten černý čepec, tmavomodré šaty s bílým límečkem… ale Sarah vstoupila rychle, téměř dychtivě.

Nebyl to její první večer pod touto střechou. Jak se tam několik dní předtím dostala, bylo velice prosté. Když studovala jako děvče na učitelském ústavu v Exeteru, bylo jméno hotelu mezi žačkami jakýmsi důvěrně známým žertem. Říkalo se „ Endicottův rodinný“ a žačky věřily, že rod Endicottů se rozmnožil tak, že potřebuje pro sebe celý hotel.

Sarah stála před Lodi, zájezdním hostincem, kde dorchesterské dostavníky končily svou pouť. Její zavazadlo už na ni čekalo. Nosič se jí ptal, kam půjdou. Zmocnila se jí panika. Nenapadalo ji žádné jméno vyjma toho, jež si nejasně zapamatovala z tehdejšího vtipu. Když řekla, kam má namířeno, něco v nosičově obličeji jí jistě prozradilo, že si nevybrala právě nejvznešenější místo ve městě. Ale hodil si zavazadlo bez dalšího domlouvání na rameno a ona šla za ním městem do čtvrti, o které jsem se již zmínil. Místo se jí nijak zvlášť nezamlouvalo - v její paměti (viděla hotel jen jednou) bylo domáčtější, důstojnější, prostranství před ním otevřenější… ale žebráci si nemohou vybírat. Ještě víc si oddechla, když nikdo nenamítal nic proti tomu, že je bez doprovodu. Zaplatila jako zálohu asi tolik, co činilo týdenní nájemné, a to bylo dostatečné doporučení. Měla v úmyslu najmout si nejlevnější pokoj, ale když zjistila, že za deset šilinků je jediná místnost,

240$

a za příplatek dva a půl šilinku půldruhé místnosti, rozmyslila si to.

Vešla kvapně a zavřela za sebou dveře. Přiložila sirku ke knotu lampy, a jakmile vsadila zpět na místo „ cylindr“ , mléčně bílé stínítko začalo příjemně rozplašovat tmu. Stáhla si z hlavy čepec a rozpustila vlasy tím pro ni charakteristickým pohybem. Položila plátěnou tašku, kterou měla v ruce, na stůl, a tak už se nemohla dočkat, až rozbalí, co přinesla, že ani neuznala za vhodné svléknout si dříve kabát. Pomalu a opatrně vytahovala jeden balíček za druhým a pokládala je na zelenou pokrývku. Pak odložila tašku na zem a jala se vybalovat své nákupy.

Začala staffordshireskou konvicí na čaj s pěkným barevným obrázkem domku u potoka a dvojicí milenců (milence si dobře prohlédla); pak přišel na řadu džbánek ve tvaru tlouštíka s třírohým kloboukem, jakému se říkalo „ Toby“ , ne jeden z těch smutně zbarvených výrobků viktoriánských manufaktur, ale jemná věcička v bledě fialové a jasně žluté, přičemž obličej veselého chlapíka byl potažen něžnou modrou glazurou (odborníci na keramiku by v džbánku poznali výrobek Ralpha Leigha). Za tyto předměty zaplatila Sarah v obchodě se starým porcelánem devět pencí. Džbánek byl prasklý a utrží v průběhu času další prasklinu, jak mohu dosvědčit, protože jsem jej před několika málo lety sám koupil za částku značně větší než za ty tři peníky, které za něj tehdy zaplatila Sarah. Ale na rozdíl od ni jsem zaplatil za jméno umělce a ona za úsměv na džbánku.

Sarah měla smysl pro krásu, i když se v průběhu našeho vyprávění ještě nemohl projevit; či snad to byl jen citový impuls - reakce na truchlivý interiér, v kterém se octla. Neměla nejmenší ponětí, jak starý je její malý „ Toby“ . Ale neurčitě tušila, že ten džbánek byl už hodně používán, prošel mnoha rukama… a teď je její. Její - postavila jej na římsu krbu a s pláštěm dosud na sobě jej pozorovala s dětinským zaujetím, jako by nechtěla ztratit ani atom z toho náhlého nádherného pocitu vlastnictví.

Její snění bylo přerušeno kroky v chodbě za dveřmi. Vrhla na dveře krátký, ale pátravý pohled. Kroky se vzdálily. Teď si Sarah svlékla kabát a rozhrábla oheň; postavila začerněný kotlík na patku nad krbem. Zase se obrátila ke svým nákupům: měla tu kornout s čajem, jiný s cukrem a kovovou konvičku

241$

s mlékem, kterou postavila vedle velké konvice. Pak vzala zbývající tři balíčky a šla s nimi do ložnice: postel, mramorové umyvadlo, zrcátko, ubohý cár koberce, to bylo všechno.

Ale ona měla oči jen pro své balíčky. V prvním z nich byla noční košile. Nepřiložila si ji k tělu, ale položila ji na postel a pak rozbalila další nákup. Byla to temně zelená vlněná šála vroubená smaragdově zelenými hedvábnými třásněmi. Držela ji před sebou v úplném vytržení - nepochybně pro její drahocennost, protože stála o hodně víc než všechny její ostatní nákupy dohromady. Konečně si zamyšleně přiložila k tváři ten ušlechtilý měkký materiál, s pohledem ještě pořád upřeným na košili. A pak v prvním opravdu ženském gestu, které jsem jí dovolil, přehodila pramen svých rudohnědých vlasů přes zelenou tkaninu; hned nato šálu vytřepala - byla velmi široká - a ovinula si ji kolem ramen. Tentokrát se na sebe pozorně zahleděla do zrcadla a pak přistoupila k posteli a naaranžovala šálu kolem ramen rozložené noční košile.

Pak rozbalila poslední, nejmenší balíček; ale to byl jen svitek obvazu. Zastavila se s posledním pohledem na zelenobílé zátiší na posteli, odnesla balíček do vedlejšího pokoje a strčila jej do prádelníku, právě když se v kotlíku začala vařit voda.

V Charlesově peněžence bylo deset sovereignů - víc než deset liber ve zlatě - a sama tato skutečnost, ať už se za ní skrývalo cokoliv jiného, stačila úplně změnit Sařin přístup k vnějšímu světu. Po tom prvním dnu, kdy přepočítala poprvé svých deset zlatých mincí, přepočítávala je každý večer znovu. Ne jako lakomec, ale jako divák, který se znovu a znovu chodí dívat na stejný film, protože se mu tolik líbí zápletka a některé obrazy…

První dny po svém příjezdu do Exeteru utratila jen nejnutnější částky, aby se udržela při životě, a to ještě ze svých ubohých úspor. Ale chodila si prohlížet obchody: šaty, židle, stoly, lahůdky, vína, stovky věci, které jí dříve připadaly tak nepřátelské, pokušitele, posměváčky, věci, které jako by se v Lyme byly spojily s obyvateli městečka a klopily také oči, když se blížila, a zubily se posměšně za ní, jakmile přešla. Proto jí trvalo tak dlouho, než koupila čajovou konvici. Člověk vystačí koneckonců i s kotlíkem. Její chudoba ji navykla do té míry pocitu nic nemít, odvykla ji natolik chuti cokoli koupit,

242$

že podobna námořníkům, kteří museli vydržet po týdny s půlkou sucharu denně, nemohla teď pozřít všechno jídlo, které se jí nabízelo. Vůbec to neznamená, že byla nešťastná; zcela naopak. Prostě užívala první dovolenou za celý svůj dospělý život.

Připravila čaj. Zlaté plamínky se odrážely žhavým odleskem v kotlíku nad ohněm. Zdálo se, jako by v tom matném světle, v praskotu dřeva, v stínech vrhaných ohněm někoho čekala. Snad předpokládáte, že vzhledem k nápadné změně, která se s ní udála, k její vyrovnanosti a zřejmé spokojenosti s vlastním údělem dostala určitě zprávu od Charlese. Ale neobdržela ani slovo. Nemíním vypátrat, co jí táhne myslí, když se tak upřeně dívá do plamenů, jako jsem to udělal při jiné příležitosti, kdy jí přetékaly oči slzami v té tiché noci v Marlborough House. Po chvíli vstala, přešla k prádelníku a vytáhla z horní zásuvky hrníček bez podšálku a lžičku. Nalila si z konvice čaj a rozbalila poslední balíček. Byl to slaný koláč z lístkového těsta plněný sekaným masem. Pustila se do jídla, ne zdrženlivě jako dáma, ale s důkladnou chutí.

243$

«37»

•••

{Úcty hodnost rozprostřela svůj olověný plášť po celé zesni… a dostih vyhrává ten, kdo dokáže uctívat tu velkou bohyni s naprostou oddaností.}

LESLIE STEFHEN: ČRTY Z CAMBRIDGE (1855)

{Buržoazie… strhává všechny národy, i nejbarbarštější na dráhu civilizace… Nutí všechny národy, aby přijaly buržoazní způsob výroby, nechtějí-li zahynout; nutí je, aby u sebe doma zaváděly takzvanou civilizaci, tj. aby se staly buržoy. Zkrátka tvoří si svět podle svého obrazu.}

MARX: KOMUNISTICKÝ MANIFEST (1848)

•••

Charlesův druhý oficiální rozhovor s Ernestininým otcem nebyl zdaleka tak příjemný jako jejich první rozmluva, ačkoliv za to ani v nejmenším nemohl pan Freeman. Vzdor svému tajnému názoru na šlechtu - že je to jen banda trubců - byl ve svých vnějších projevech dosti snobský. Stejně jako na svém kvetoucím obchodě dával si záležet i na tom, aby vystupoval vždycky jako džentlmen. Byl ostatně přesvědčen, že je dokonalým džentlmenem. A jen v jeho neúnavném odhodlání působit vždycky jako džentlmen můžeme rozpoznat náznak jistých vnitřních pochybností.

Tyto nové přírůstky do vyšší střední třídy byly v obtížné situaci. I když se společensky jejich postavení dost podobalo stavu právě naverbovaných rekrutů, věděli velmi dobře, že ve svém vlastním, obchodním světě jsou mocnými kapitány. Někteří volili jiný odstín ochranného zabarvení a vcelku dokonale napodobili zájmy, majetek i způsoby skutečného venkovského šlechtice. Jiní - jako pan Freeman-se snažili o novou definici tohoto pojmu. Pan Freeman si dal postavit panské sídlo v surreyských jehličnatých lesích, ale jeho žena a dcera se tam zdržovaly mnohem častěji než on sám. Byl svým způsobem předchůdcem moderního zámožného muže bydlícího na venkově či ve vzdálených předměstích a dojíždějícího denně do města - až na to, že trávil na venkově jen víkendy, a to většinou v létě. A kde jeho moderní obdoba hraje golf, pěstuje růže nebo se věnuje džinu a cizoložství, pan Freeman si zakládal na Vážnosti.

Opravdu, Zisk a Vážnost (v tomto pořadí) mohly být jeho

244$

heslem. Svezl se s velkou hospodářskou změnou, která se odehrála mezi rokem 1850 a 1870, kdy se ekonomické těžiště přeneslo z manufaktury na obchod, z výrobce na zákazníka. Tato první velká vlna masové spotřeby velice prospěla jeho účetním knihám; a jako dík za to - přičemž napodobil dřívější generaci puritánských podnikatelů, která také dávala přednost štvanici na hřích před štvanicí na lišku - stal se dokonce vážným a křesťanským ve svém soukromém životě. Stejně jako někteří současní boháči sbírají umělecká díla a zakrývají tak výbornou investici líbivým nátěrem, přispíval pan Freeman štědře Společnosti pro šíření křesťanského učení a na podobné expanzivní dobročinné spolky. Podle našich měřítek byli jeho učni, volontéři i všichni ostatní zaměstnanci hanebně vykořisťováni a ještě hůř ubytováni. Ale podle měřítek z roku 1867 byl Freemanův podnik výjimečně progresivním zařízením, vzorem svého druhu. Až se jednou odebere na věčnost, zanechá pan Freeman za sebou šťastné zaměstnanectvo. A jeho dědicové z toho budou mít prospěch.

Byl to vážný, důstojný muž s pozornýma šedýma očima, jejichž bystrost působila, že všichni, kdo se dostali do jejich dosahu, si připadali jako nějaké podřadné manchesterské zboží. Vyslechl Charlesovu novinu bez nejmenší známky vzrušení, ačkoliv vážně přikývl, když Charles dospěl ke konci svého výkladu. Rozhostilo se ticho. Rozhovor se odehrával v pracovně pana Freemana v jeho domě u Hyde Parku. Podle zařízení se nedalo poznat, jaké je majitelovo povolání. Stěny byly lemovány příslušnými slavnostně vyhlížejícími knihami; stála tu busta Marka Aurelia (nebo to byl lord Palmerston ve své lázni?) a visely tu dvě tři rytiny, u nichž se nedalo rozpoznat, zda znázorňují karneval, či bitvu; v každém případě budily dojem zmateného propletence lidí, žijících v nedohledné vzdálenosti od tohoto prostředí.

Pan Freeman si odkašlal a pozorně se zahleděl na červeným marokénem potaženou a na okrajích zlacenou vrchní desku svého psacího stolu. Zdálo se, že se chystá vyslovit svůj názor, ale pak si to rozmyslel.

„ To je velmi překvapující. Velmi překvapující.“

Následovalo nové mlčení, jímž se Charles cítil napůl podrážděn a napůl pobaven. Viděl, že musí očekávat důkladnou porci tatínka v slavnostní náladě. Protože si však sám tuto situaci přivodil, musel se nějak prokousat tichem, které

245$

následovalo, a spolknout neuspokojivou odpověď. Soukromá reakce pana Freemana byla ve skutečnosti spíš reakcí obchodníka než džentlmena, jelikož ho ihned napadlo, že Charles přišel požádat o zvýšení věna. To by si pan Freeman mohl snadno dovolit, ale zároveň ho napadla i strašná myšlenka že Charles po celou dobu o chystaném sňatku svého strýce věděl. Ze všeho nejvíc nesnášel, když ho někdo doběhl v důležitém obchodním jednání - koneckonců se zde jednalo o předmět, kterého si cenil ze všeho nejvíce.

Konečně přerušil Charles ticho. „ Nemusím vás snad ani ujišťovat, že strýcovo rozhodnutí je velkým překvapením i pro mne.“

„ Ovšem, ovšem.“

„ Ale cítil jsem, že je mou povinností spravit vás o tom bez prodlení - a osobně.“

„ To je od vás nanejvýš chvályhodné. A co Ernestina… ví to?“

„ Té jsem o tom řekl první. Samozřejmě že ji ovlivňuje náklonnost ke mně, kterou jsem měl tu čest získat.“ Charles zaváhal a pak sáhl do kapsy. „ Nesu vám od ní dopis.“ Položil dopis na psací stůl a pan Freeman se na něj zahleděl svýma chytrýma šedýma očima, zaměstnán zřetelně jinými myšlenkami.

„ Stále ještě máte velmi slušný soukromý příjem, že ano?“

„ Nemohu předstírat, že jsem zrovna chudák.“

„ A k tomu musíme přičíst možnost, že váš strýc třeba nebude tak šťastný, aby se mu narodil dědic?“

„ Máte pravdu.“

„ Stejně jako jistotu, že Ernestina se za vás neprovdá bez řádného přínosu?“

„ Byl jste víc než velkorysý.“

„ A jednoho dne budu povolán na věčnost.“

„ Nejdražší pane, já

Džentlmen zvítězil. Pan Freeman povstal. „ Mezi sebou můžeme mluvit bez oklik. Budu k vám naprosto upřímný, milý Charlesi. Mám na zřeteli především štěstí své dcery. Ale nemusím vám snad zdůrazňovat, jakou hodnotu představuje ve finančním ohledu. Když jste mne žádal o dovolení ucházet se o její ruku, mluvila ve váš prospěch v neposlední řadě jistota, že váš sňatek bude založen na vzájemné úctě a ocenění. Mám vaše ujištění, že tato změna ve vašich poměrech

246$

přišla na vás jako blesk z čistého nebe. Nikoho, kdo zná váš čestný charakter, ani nenapadne připisovat vám nějaké nedůstojné záměry. Na tom mi nejvíc záleží.“

„ Ujišťuji vás, že mně také, pane.“

Následoval nový okamžik ticha. Oba věděli, co bylo ve skutečnosti řečeno: že se teď při chystaném sňatku nemohou vyhnout zlomyslným klepům. O Charlesovi se bude říkat, že tušil, jak to vypadá s jeho vyhlídkami, ještě než požádal o Ernestininu ruku. A Ernestině se budou vysmívat, že přišla o titul, který by si byla snadno mohla koupit jinde.

„ Měl bych si raději přečíst dopis. Prosím, omluvte mne.“

Vzal do ruky těžký zlatý perořízek a otevřel dopis. Charles přistoupil k oknu a zahleděl se upřeně na stromy v Hyde Parku. Tam, za řetězem povozů na Bayswater Road, viděl děvče - podle vzhledu to byla prodavačka nebo služebná které zřejmě na někoho čekalo; seděla na lavičce u zábradlí oddělujícího park od silnice. Než ještě od ní odvrátil oči, přistoupil k ní voják v červeném kabátci. Zasalutoval a ona se otočila. Charles jí neviděl z takové dálky do obličeje, ale dychtivost toho pohybu prozrazovala, že ti dva jsou milenci. Voják ji vzal za ruku a přitiskl si ji na okamžik k srdci. Něco si říkali. Pak se do něho zavěsila a oba vykročili pomalu směrem k Oxford Street. Charles se úplně zahloubal do pozorování té malé scénky a téměř sebou trhnul, když pan Freeman stál náhle vedle něho s dopisem v ruce. Usmíval se.

„ Snad bych vám měl přečíst, co píše v doušce.“ Pošoupl si brýle se stříbrnými obroučkami. „ Jestli tě vůbec napadne zabývat se vážně těmi Charlesovými nesmysly, přinutím ho, aby mne unesl do Paříže.“ Pan Freeman se na Charlese ironicky podíval. „ Zdá se, že nemáme na vybranou.“

Charles se slabě usmál. „ Ale kdybyste si přál ještě čas na rozmyšlenou…“

Pan Freeman položil ruku na rameno svého svědomitého společníka. „ Napíši jí, že mi její nastávající připadá ještě obdivuhodnější v nesnázích než ve štěstí. A myslím, že čím dříve se vrátíte do Lyme, tím lépe.“

„ Jste ke mně velmi laskav, pane.“

„ Je-li moje dcera vaším přičiněním tak šťastná, prokazujete mi mnohem větší laskavost.“ Vzal Charlese za paži a vedl ho zpátky do pokoje. „ Ostatně, milý Charlesi…“ ta věta dělala panu Freemanovi opravdu dobře, „ …domnívám se, že

247$

muset v počátcích manželství trochu omezovat výdaje, je docela zdravé. Ale kdyby okolnosti… víte, co myslím.“

„ Nesmírně laskav…“

„ Nemluvme už o tom.“

Pan Freeman vytáhl svazek klíčů, otevřel jednu ze zásuvek svého psacího stolu a uložil tam dceřin dopis, jako by to byla důležitá státní listina. Ale možná že jen znal lépe viktoriánské služebnictvo než většina ostatních zaměstnavatelů. Když zamykal psací stůl, pohlédl na Charlese, který měl najednou nepříjemný pocit, že se sám stal zaměstnancem - zajisté sice oblíbeným, ale přece jen vydaným na milost a nemilost tomuto obchodnímu obru. A čekalo ho ještě něco horšího; snad džentlmenská stránka pana Freemana přece jen nerozhodovala sama o jeho vlídnosti.

„ Směl bych vám teď, jelikož je k tomu vhodná chvíle, otevřít své srdce v jiné záležitosti, týkající se Ernestiny a vás?“

Charles zdvořile přikývl, ale panu Freemanovi jako by najednou došla slova. Se zbytečnou obřadností položil nůž na dopisy zpět na místo a přešel k oknu, u kterého stál před chvílí. Pak se otočil.

„ Můj milý Charlesi, považuji se v každém ohledu za šťastného člověka. S jedinou výjimkou.“ Mluvil teď ke koberci. „ Nemám syna.“ Zase se zarazil a pátravě se podíval na svého nastávajícího zetě. „ Chápu, že vám obchod musí připadat jako něco strašného. Není to zaměstnání pro džentlmena.“

„ To se jen tak říká, pane. Sám jste živoucím důkazem, že tomu tak není.“

„ Myslíte to doopravdy? Nebo to také jen tak říkáte?“

Ocelově šedé oči se dívaly najednou velmi zpříma. Charles si na okamžik nevěděl rady. „ Vidím, co každý inteligentní člověk,“ rozhodil ruce - „ velkou užitečnost obchodu, jeho základní místo v našem národním –“

„ Ano, ano. Tak to říká každý politik. Musí, protože na tom závisí prosperita naší země. Ale nevadilo by vám, kdyby se o vás říkalo, že jste… v obchodě?“

„ Ta možnost se nikdy nenaskytla.“

„ Ale kdyby tu byla?“

„ Myslíte, že… já…“

Konečně mu došlo, kam tchán míří; ale když pan Freeman zpozoroval jeho úlek, tchán spěšně ustoupil džentlmenu.

248$

„ Ovšemže si nepředstavuji, že byste se měl zabývat každodenními detaily mého podniku. To je povinností mých prokuristů, úředníků a ostatních. Ale obchod mi vzkvétá, Charlesi. Příští rok otevřeme filiálky v Birminghamu a v Bristolu. A to je jenom začátek. Nemohu vám nabídnout impérium v zeměpisném nebo politickém slova smyslu. Ale jsem si jist, že to, co jednoho dne s Ernestinou zdědíte, bude také svým způsobem impérium.“ Pan Freeman začal přecházet po pokoji. „ Když se zdálo jasné, že vaší budoucí povinností bude správa panství vašeho strýce, neříkal jsem nic. Ale jste energický, vzdělaný, máte velké schopnosti…“

„ Ale moje nevědomost v tom, co mi tak laskavě nabízíte, je… nu téměř úplná.“

Pan Freeman mávl nad Charlesovou námitkou rukou. „ Bezúhonnost, schopnost získat si respekt, odhadovat lidi - to všechno je daleko důležitější. A nemyslel bych, že vám tyto vlastnosti chybějí.“

„ Nejsem si jist, že je mi úplně jasné, co navrhujete.“ „ Nenavrhuji nic bezprostředního. Rozhodně musíte v prvním roce či dvou pomýšlet především na své manželství. V takovém čase se nebudete chtít zabývat vnějšími starostmi a zájmy. Ale kdyby snad přišel den, kdy by vás… bavilo dozvědět se víc o velkém obchodu, který jednou skrze Ernestinu zdědíte, nic by mi… ani mé ženě, jak mohu dodat… neudělalo větší radost než podporovat tento zájem.“

„ V žádném případě bych nechtěl vypadat jako nevděčník, ale… totiž zdá se mi to tak neslučitelné s mými přirozenými sklony, s jakýmikoli skromnými vlohami, které snad mám…“ „ Nenavrhuji víc než společnictví. Prakticky nic namáhavějšího pro začátek než občasnou návštěvu mé ředitelské kanceláře, abyste získal všeobecný rozhled o tom, co se tu děje. Myslím, že by vás překvapilo, jaký druh lidí teď zaměstnávám na nejdůležitějších místech. Člověk se rozhodně nemusí stydět, že je zná.“

„ Ujišťuji vás, že moje váhání nemá v nejmenším co dělat se společenskými ohledy.“

„ Pak za tím může vězet jedině vaše skromnost. A v tom případě si, milý mladý muži, málo věříte. Den, o kterém jsem se zmínil, nutně přijde - a já tu pak nebudu. Ovšemže můžete od sebe odsunout všechno, co já budoval celý život. Snad najdete dobré ředitele, aby se starali za vás. - Ale vím, o čem

249$

mluvím. Úspěšný obchod potřebuje aktivního majitele, stejně jako dobrá armáda potřebuje generála. Ani nejlepší vojáci na světě nic nesvedou, pokud tam není on, aby řídil bitvu.“

Při prvním dopadu tohoto imponujícího přirovnání si Charles připadal jako Ježíš Nazaretský, když ho pokoušel ďábel. Také on poznal dny v divočině, takže mu nabídka připadala o to lákavější. Ale byl džentlmen a ten se nemůže věnovat obchodu. Snažil se najít nějaký způsob, jak to naznačit, ale nepodařilo se mu to. Při obchodním jednání znamená nerozhodnost slabost. Pan Freeman se chopil příležitosti.

„ Nikdy mě nepřesvědčíte, že všichni pocházíme z opice. Ta myšlenka mi připadá jako rouhání. Ale hodně jsem přemýšlel o některých věcech, které jste řekl během naší malé rozepře. Rád bych, abyste mi opakoval, co jste říkal… jak to jen bylo… o základní poučce té vaší evoluční teorie. Druh se musí měnit…?“

„ Aby přežil. Musí se přizpůsobit změnám prostředí.“

„ Přesně tak. Tomu tedy mohu věřit. Jsem o dvacet let starší než vy. Kromě toho jsem strávil život v zaměstnání, kde jestliže se člověk nepřizpůsobí - a to velmi obratně - změněnému vkusu doby, nepřežije. Zbankrotuje. Víte, časy se mění. Naše doba je velká doba pokroku. A pokrok se podobá svévolnému koni. Buď ho člověk zkrotí, nebo si s jezdcem dělá, co chce. Bůh chraň, abych si myslel, že být džentlmenem je v životě nedostatečný cíl. Tak tomu určitě není. Ale toto je doba činů, Charlesi, velkých činů. Můžete říci, že se vás tyto věci netýkají - že jsou pod vaši důstojnost. Ale ptejte se, jestli by se vás měly dotýkat. To právě vám navrhuji. O tom byste měl přemýšlet.“ Odmlčel se. „ Ale jistě hned můj návrh nezavrhnete?“

Charles si v tu chvíli připadal jako špatně vyšitý vzorník, jen a jen oběť evoluce. Ty staré pochybnosti z prázdnoty jeho existence se daly probudit velmi lehce. Domýšlel se teď také, co si o něm pan Freeman myslí: že je povaleč. A co mu navrhuje: aby si zasloužil věno své ženy. Byl by se rád choval co možná chladně, ale v hlasu pana Freemana zněla naléhavost, předpokládané příbuzenství. Charlesovi se najednou zdálo, že celý život projížděl mezi vlídnými kopá; a teď jako by se blížil k dlouhé nudné rovině - a na rozdíl od toho slavnějšího cestovatele z Poutníkovy cesty viděl před sebou jen Povinnost a Ponížení - rozhodně ne Štěstí a Pokrok.

250$

Přinutil se pohlédnout do těch vyčkávajících, pronikavých obchodnických očí.

„ Přiznávám se, že mě to poněkud zaskočilo.“

„ Nežádám nic víc, než abyste o mé nabídce přemýšlel.“

„ Zcela určitě. Samozřejmě. Budu o tom velice vážně uvažovat.“

Pan Freeman přešel ke dveřím a otevřel je. „ Bojím se, že vás čeká ještě jedna zkouška,“ usmál se. „ Paní Freemanová nás očekává a nemůže se dočkat všech novinek a klípků z Lyme.“

Chvíli nato už kráčeli oba muži širokou chodbou k rozměrné balustrádě nad velkou vstupní síní domu. Jen málo věcí tu neodpovídalo nejlepšímu soudobému vkusu. Ale když sestupovali po širokém schodišti dolů, kde čekal sluha, Charles si připadal neurčitým způsobem ponížený; jako lev v kleci. Zcela neočekávaně mu vytanul s bolestnou zřetelností a láskou před očima Winsyatt, s jeho „ sešlými“ starými obrazy a nábytkem, s jeho starobylostí, bezpečností, celým tím savoir-vivre. Abstraktní myšlenka evoluce byla nesmírně přitažlivá. Ale v jejím praktickém uplatnění se zdálo být něco zřetelně vulgárního, stejně jako v těch čerstvě zlacených korintských sloupech po obou stranách dveří, na jejichž prahu se on a jeho trapič teď na okamžik zastavili - „ pan Charles Smithson, madam“ - než vstoupili.

251$

«38»

•••

{Dříve či později možná se také podvolím době, je to prý zlatý věk - proč ne? Nemám naději, strach.

Ze srdce udělám kámen, tvář kamennou nasadím sobě, podvodník podváděn zemřu; kdo ví? Jsme jen popel a prach.}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

Když se Charles konečně octl na schodišti před Freemanovým městským sídlem, snesl se už chladný soumrak prosvětlený jen plynovými lampami. Ve vzduchu se vznášela slabá mlha, v níž se spojovala vůně jarní zeleně z parku naproti přes ulici s dobře povědomým pachem sazí. Charles vdechl ten čpavý, typicky londýnský vzduch a rozhodl se, že půjde pěšky. Drožku, kterou mu zavolali, poslal pryč.

Šel bez zřetelnějšího cíle, přibližně směrem k svému klubu na St. James Street. Nejdříve podél mříže Hyde Parku, té těžké mříže, kterou už tři týdny nato prolomí zástupy (z okna se na to budou dívat zděšené oči pana Freemana), jejichž demonstrace urychlí přijetí velké volební reformy. Potom zabočil na Park Lane. Ale byl tam nával a hlučný provoz. Viktoriánské dopravní skrumáže byly stejně nepříjemné jako naše současné - a ještě o dost hlučnější, jelikož všechna kočárová kola měla obruče a skřípala a drkotala po žulové dlažbě. A tak si v duchu představil, kudy by si asi mohl cestu zkrátit, a ponořil se do nitra Mayfairu. Houstnoucí mlha sice nezakrývala všechno, ale dodávala celému okolí jakéhosi snového vzhledu. Jako by byl návštěvníkem z jiného světa, nějakým Candidem, který má pro všechno, co vidí, jen nejzákladnější vysvětlení, člověkem náhle zbaveným svého smyslu pro humor.

Octnout se nečekaně bez tak základní součásti vlastní psychiky bylo pro Charlese skoro tolik, jako by tudy šel nahý; a to snad nejlépe dokresluje jeho duševní stav. Neměl představu o tom, co ho to vlastně dohnalo k Ernestininu otci; vždyť mohl celou záležitost vyřídit dopisem. Jeho přehnaná svědomitost se mu teď zdála směšná, stejně jako ty řeči o chudobě, o nutnosti přizpůsobit svá vydání příjmům. V oněch dnech, zejména v takovém vlhkém večeru, jezdili všichni majetnější lidé vozem; kdo šel pěšky, byl chudý. A tak Charles potkával téměř jen příslušníky nižších tříd;

252$

služebnictvo z velkých mayfairských domů, zřízence, prodavače, žebráky, metaře (při tehdejším množství koní mnohem obvyklejší zaměstnání), hokynáře, uličníky, několik prostitutek. Pro ty všechny, jak věděl, by sto liber na rok představovalo jmění. A jeho před chvílí litovali, že se bude muset nuzovat s pětadvacetkrát větším obnosem.

Charles nepatřil k prvním socialistům. Necítil hlubokou nemorálnost svého privilegovaného společenského postavení, protože si v mnoha jiných směrech vůbec nepřipadal privilegovaný. Důkazy byly všude kolem něho. Lidé, které potkával nebo míjel, nevypadali nespokojeně se svým údělem, s výjimkou žebráků, a ti se museli tvářit zoufale, aby měli úspěch. Ale on opravdu byl nešťastný. Cítil se ztracený a nešťastný; zdálo se mu, že postavení džentlmena vyžaduje, aby s sebou vláčel takovou přítěž závazných pravidel a životních postupů, že se to rovná těžkému brnění, které znamenalo rozsudek smrti pro tolik pravěkých ještěřích druhů. Zpomalil chůzi při té představě překonaného pravěkého netvora. Skoro se zastavil, ubohá žijící fosílie, zatímco se kolem něho hemžily hbitější a schopnější formy života jako améby pod mikroskopem, kolem řady malých krámků, ke které došel.

Dva flašinetáři konkurovali jeden druhému a hráč na bandžo jim oběma. Tam prodávali šťouchané brambory, vedle zas opékané jehněčí nožičky („ za penny nožka, tepla aspoň troška“ ), o kus dál pečené horké kaštany. Jakási stařena prodávala zápalné hubky, jiná tu stála s košem narcisů. Nosiči vody, obsluhovači hydrantů, popeláři s čapkami nehtem otočenými dozadu, koláři ve svých čtvercových budkách a banda malých kluků rozsazená jako supí hejno na stupních schodů, na obrubníkách chodníků, opřená o dveře kočárů. Jeden z těch hochů přestal náhle přešlapovat - byl jako většina ostatních bosý - a ostře hvízdl na chlapce prodávajícího obrázky, který se teď se svým stohem barevných tisků rozběhl k Charlesovi, ze strany pozorujícímu celé to oživené jeviště.

Charles se spěšně odvrátil a zabočil do tmavší uličky. Provázel ho drsný klukovský hlas zpívající posměšné verše právě oblíbené odrhovačky:

{Jen račte se mnou, lorde Marmaduku,

dáme si voba teplou večeři.}

253$

{Dobrej džbán piva spolu vyzunkneme

a pak můžeme skočit do peří…

Ridldidldů, ridldidldů…}

Když se konečně dostal bezpečně z dosahu toho hlasu a řehotu, který jej doprovázel, připomnělo to Charlesovi další konstantu londýnské atmosféry - ne tak hmotnou jako saze, ale stejně zřetelnou - vůni hříchu. Spíše než ubohé ženštiny šlapající chodník, které ho pozorovaly, aniž ho oslovily (protože měl nesporně vzhled blahobytného pána a ony šly za menší kořistí), působila to všeobecná anonymita velkoměsta. Pocit, že se tu všechno dá skrýt, všechno projde bez povšimnutí.

Lyme bylo městečko ostrých očí; a toto bylo město slepých. Nikdo se neotočil a nedíval se za ním. Byl téměř neviditelný, neexistoval, a to mu dávalo pocit svobody, ale strašný pocit protože svobodu ve skutečnosti ztratil - podobalo se to zkrátka Winsyattu. Všechno v jeho životě bylo ztracené a všechno mu připomínalo, že to ztracené je.

Minul ho spěšně muž se ženou, kteří spolu mluvili francouzský; byli to Francouzi. A Charles najednou zatoužil, aby byl v Paříži - nebo kdekoli jinde v cizině. Cestovat… Zase! Kdybych jen mohl uniknout, kdybych jen mohl uniknout… mumlal si ta slova pro sebe aspoň tucetkrát. A pak obrazně sám sebou zatřásl za to, že je tak nepraktický, tak romantický, tak málo si vědom své povinnosti.

Prošel zadní uličkou kolem stájí, tehdy ještě nepřestavěných na módní přepychové „ maisonettes“ , ale pulsujících svou původní činností. Hřebelcovali a ošetřovali tu koně, vytahovali kočáry, kopyta klapala, když kočí zapřahoval spřežení, a jiný si hlasitě pískal, zatímco omýval boční stěnu svěřeného vozu. Všechno se chystalo na večer. Charlese napadla překvapující teorie: že nižší vrstvy jsou potajmu šťastnější než vyšší. Že nejsou, jak hlásají radikálové, trpícími obětmi rozmařilosti boháčů; jemu ve skutečnosti tito lidé mnohem víc připomínali úlohu šťastných parazitů. Vzpomněl si, jak ve winsyattském parku narazil před několika měsíci na ježka. Strčil do něho holí a otočil ho na záda. A mezi jeho naježenými bodlinami se hemžily vyrušené blechy. Byl natolik biologem, že ho ten vzájemný vztah světů spíš vzrušoval, než znechucoval. A teď najednou ho přepadla skleslost, protože si uvědomil, kdo je

254$

ježek: živočich, jehož jediným způsobem obrany je stavět se mrtvý a ježit bodliny, své aristokratické zábrany.

Chvíli nato došel k železářství a zahleděl se přes výkladní skříň na pult, na obchodníka v tvrdém kulatém klobouku a plátěné zástěře, odpočítávajícího svíčky desetiletému děvčátku, jež ho upřeně pozorovalo, držíc vysoko v červených prstech penny, který za ně zaplatí.

Obchod. Podnikání. Začervenal se, když si vzpomněl, co mu bylo nabídnuto. Chápal teď, že to byla v podstatě urážka, vycházející z pohrdání jeho třídou. Freeman přece musí vědět, že on se jeho společníkem nikdy nestane, nikdy si nebude hrát na prodavače. Měl jeho nabídku ledově odmítnout, hned jak o tom začal; ale jak to mohl udělat, když celé jeho jmění bude napříště pocházet právě z tohoto zdroje? A zde se dostáváme ke skutečným kořenům Charlesovy nespokojenosti: k pocitu, že je teď koupeným manželem, loutkou v rukou svého tchána. Co na tom, že takové sňatky byly v jeho třídě zvykem; tato tradice pocházela z jiné doby, kdy zdvořilé manželství bylo veřejně uznanou obchodní smlouvou, kdy muž a žena nemuseli respektovat o moc víc, než bylo v podmínkách: peníze za postavení. Ale teď bylo manželství posvátným chráněným svazkem, křesťanský obřad na vytvoření čisté lásky, ne čisté konvence. I kdyby byl natolik cynikem, že by se pokusil o to druhé, věděl, že Ernestina by nikdy nepřipustila, aby se takové hledisko stalo základem jejich manželství. Její stálou podmínkou bude, aby miloval ji a jenom ji! Z toho budou vyplývat všechny ostatní nutnosti: vděčnost za její peníze, perspektiva, že se morálním vydíráním dá přinutit k tomu partnerství…

Jakoby nějakým osudným kouzlem se octl na rohu; u konce postranní ulice se tyčila vysoká osvětlená fasáda. Domníval se, že teď už bude někde blízko Picadilly. Ale ten zlatý palác na konci temně hnědého prostoru byl od něho na sever, a tak si uvědomil, že se špatně orientoval a došel k Oxford Street… fatální náhodou přímo do míst, kde se tyčil velký obchodní dům pana Freemana. Jako magnetem přitahován kráčel postranní ulicí až k němu a vyšel na Oxford Street, aby mohl po celé délce přehlédnout obrovskou žlutě natřenou budovu, jejíž výklady byly nedávno zaskleny novým tabulovým sklem a za nimi se vršily bavlněné látky a krajky, nejrůznější oděvy a štůčky sukna. Některé látky ve štůčkách či na ukázku volně

255$

přehozené zářily tak intenzívně anilinovými barvami, že to působilo, jako by barvily i vzduch kolem sebe, tak se nadouvaly pýchou nouveau riche. U každého kusu zboží vězela cedulka označující cenu. Obchod byl dosud otevřen a lidé proudili jeho portálem. Charles se pokusil představit si, že tudy bude denně procházet, ale naprosto ztroskotal. Cítil, že by byl radši tím žebrákem, který se choulil u vchodu.

Nebylo to jen tím, že ten obchod už mu nepřipadal jako dřív - jako dobrý vtip, zlatý důl v Austrálii, něco, co ve skutečnosti stěží existuje. Teď se mu jevil jako zdroj moci a síly; jako veliký stroj, jako netvor, který tu čeká, aby pohltil a semlel všechny, kdo se k němu přiblíží. Mnoha lidem, i v Charlesově době, by představa, že tu obrovskou budovu a jiné jí podobné, jejich zlato a moc mají na dosah, jistě připadala jako nebe na zemi. Ale Charles stál na protějším chodníku a zavíral oči, jako by doufal, že se palác navždycky rozplyne.

Zajisté, že v jeho odmítání bylo něco nízkého - snobismus, slabost, s kterou se nechal soudit a postrkovat domnělými hlasy svých předků. Byla v tom i jistá lenost; strach z práce, z každodenní rutiny, z nutnosti soustředit se na detaily. A také určitá zbabělost, protože jak vám jistě neušlo, Charles se bál lidí, zejména těch, kteří byli z nižších vrstev než on. Z představy, že by byl v neustálém styku se všemi těmi stínovými obrysy, které se míhaly před výklady a proudily dovnitř i ven na ulici, se mu dělalo zle. Bylo to vyloučeno.

Ale v jeho odmítání byl i jistý prvek ušlechtilosti: pocit, že hnát se za penězi je nedostatečným cílem v životě. Nikdy z něho nebude Darwin ani Dickens, velký umělec ani velký vědec; přinejhorším bude diletantem, trubcem, člověkem budižkničemu, který nechá ostatní pracovat a nepřispěje svým dílem. Ale z toho odpírání čerpal zvláštní pocit sebeúcty, i když pomíjivé, pocit, že nemít nic než zábrany je poslední záchovnou vlastností skutečného džentlmena; téměř jeho svoboda. Viděl to teď zcela jasně před sebou: vkročím-li někdy do tohoto domu, jsem vyřízený.

Toto dilema vám možná bude připadat značně historické. Nehodlám nijak zvlášť lámat kopí za džentlmena; v roce 1969 je to vymírající odrůda v daleko větší míře, než si dokonce Charlesova pesimistická fantazie dovedla toho vzdáleného dubnového večera představit. Smrt není v přirozené povaze věcí, je to přirozená povaha věcí. Ale co umírá, je forma.

256$

Podstata je nesmrtelná. Tím řetězem na sebe navazujících forem, které nazýváme existencí, probíhá jistý druh posmrtného života. Viktoriánského džentlmena v jeho nejlepších vlastnostech můžeme sledovat k preux chevalier - udatnému rytíři středověku - a vysledovat jejich stopy v moderní odrůdě, kterou nazýváme vědci, protože tam proud bezpochyby směřoval. Jinými slovy každá kultura, ať už nedemokratická či rovnostářská, potřebuje určitou skupinu eticky citlivých lidí, schopných kriticky zkoumat vlastní jednání a vázaných určitými společenskými pravidly, z nichž některá mohou být velmi neetická, a tak mohou přivodit postupně smrt oné formy, i když jejich původní záměr je dobrý: být posilou nebo výztuží, aby se jejich působení v dějinách mohlo lépe prosadit.

Snad nevidíte příliš silné pouto mezi Charlesem z roku 1267 s jeho čerstvě pochycenými francouzskými představami o cudnosti a hledání Svatého grálu, Charlesem z roku 1867 s jeho pohrdáním obchodem a Charlesem dneška, pracujícím s elektronickými počítači a hluchým k nářkům úzkostlivých humanistů, kteří začínají mít obavy z vlastní neužitečnosti. Ale všichni mají něco společného. Všichni zavrhovali nebo zavrhují představu vlastnictví jako životního cíle, ať už je to tělo ženy, nebo vysoký zisk za každou cenu nebo právo diktovat rychlost pokroku. Vědec je pouze jednou z forem; také on bude jednou překonán.

To všechno je veliká a stále se opakující obdoba novozákonního mýtu o pokušení na poušti. Všichni vzdělanci, kteří jdou pod povrch věcí, mají automaticky i svoji poušť a v určitém bodě svého života budou mít i své pokušení. Jejich odmítání může být pošetilé, ale nikdy se neděje ze zlých pohnutek. Odmítl jste právě lákavou nabídku na aplikovaný komerční výzkum a raději dál učíte studenty? Vaše poslední výstava neměla takový úspěch jako předešlá, ale přesto jste odhodlán držet se svého nového stylu? Učinil jste právě nějaké rozhodnutí, v němž jste nedbal hlediska osobního prospěchu, hlediska, kolik vám to vynese? Tedy se neposmívejte Charlesovu stavu a nepokládejte jej za pouhý snobský rozmar. Pokládejte ho za to, čím je: za člověka, který bojuje, aby překonal historii. I když si to samozřejmě neuvědomuje.

Na Charlese doléhalo mnohem víc než pouhý instinkt zachovat si jednotu osobnosti; ležela za ním všechna ta léta myšlení, úvah, sebeuvědomování. Zdálo se mu, že na něm

257$

chtějí, aby zaplatil celou svou minulostí, tím, co na ní bylo nejlepšího. Nemohl uvěřit, že všechno, oč usiloval, bylo bezcenné, i když se mu nepodařilo uskutečnit své sny. Chtěl odhalit smysl života, dokonce si v některých chvílích - ubohý šašek - myslel, že se mu to podařilo. Bylo jeho chybou, že mu chyběl talent sdělit ostatním lidem to, co zahlédl? Že nestrannému pozorovateli musel připadat jako diletant, jako beznadějný amatér? Aspoň došel k poznání, že smysl života nenajde ve Freemanově obchodním domě.

Ale pod tím vším, aspoň u Charlese, se stále připomínala teorie o přežití nejschopnějších a zejména jeden její aspekt, o kterém diskutoval - tehdy ještě v zářivém optimismu onoho večera s doktorem Groganem v Lyme: že lidská bytost nemůže nepohlížet na svou schopnost sebeanalýzy jako na nesmírnou výhodu ve svém boji o přizpůsobení. Oba muži v tom viděli důkaz, že svobodná vůle lidí není ohrožena. Jestliže se člověk musí měnit, aby přežil - jak připouštějí dokonce i Freemanové - má aspoň možnost vybrat si metodu. Potud teorie - praxe, jak teď svítalo Charlesovi, vypadala docela jinak.

Octl se v pasti. Nemohlo to tak být, a přece to tak bylo.

Stál tu a chvíli vzdoroval ohromnému tlaku své doby; pak pocítil chlad a v kostech ho zamrazilo ledovým vztekem na pana Freemana a freemanismus.

Dal holí znamení přijíždějící drožce. Uvnitř sklesl na zatuchlé kožené sedátko a zavřel oči; vyvstal mu náhle před nimi útěšný obraz. Naděje? Odvaha? Rozhodnutí? Obávám se, že nikoli. Viděl hlubokou mísu mléčného punče a láhev šampaňského.

258$

«39»

•••

{A jestli jsem tedy prostitutkou, jaké má společnost právo mě urážet? Jsem-li ohavným vředem na těle společnosti, nemáme hledat původ nemoci v prohnilosti zdechliny? Nejsem já její skutečné dítě? A nikoli její levoboček, pane?}

Z DOPISU V THE TIMES (24. ÚNORA 1858)*&

•••

[&Výtažek nejpodstatnější části tohoto proslulého a těžce sarkastického dopisu, údajně psaného úspěšnou prostitutkou, ale spíše někým, jako byl Henry Mayhew, lze nalézt v knize Dokumenty k životu ve viktoriánské zlaté době.]

Mléčný punč a šampaňské nejsou snad právě příliš hlubokým filozofickým zakončením takového sebezpytování, ale v Cambridge je odedávna předpisovali jako východisko ze všech známých problémů, a přestože Charles věděl teď o problémech značně víc, než když opouštěl univerzitu, žádné lepší řešení zatím nenašel. Naštěstí byl jeho klub podobně jako tolik jiných anglických klubů založen na prostém předpokladu, že mužova studentská léta jsou jeho nejlepší. Byl vybaven všemi příjemnostmi bohaté koleje a zbaven toho, co tam člověka zbytečně dráždilo (jako profesoři, školitelé a zkoušky). Zkrátka klub se přizpůsobil věčnému mladíku v muži. A připravovali tam také výborný mléčný punč.

První dva členové klubu, které Charles uviděl, když vstoupil do kuřáckého salónku, byli náhodou oba jeho spolužáci ze studií; jeden z nich byl mladším synem biskupa a dělal otci veřejnou ostudu. Druhý byl tím, čím Charles donedávna očekával, že bude. Baronetem. Sir Thomas Burgh přišel na svět s velkým kusem Northumberlandu v kapse a prozatím se osvědčil jako příliš pevná skála, než aby s ním historie dokázala pohnout. Od nepaměti se jeho předkové zaměstnávali lovem, střelbou, pitím a děvkařením: a on dosud s krásným smyslem pro tradici dělal totéž. Byl vlastně vůdcem rozpustilé skupiny, do které Charles zapadl během studií v Cambridge. Jeho eskapády pijácké i milostné byly pověstné. Několikrát už někteří členové klubu podali návrh, aby byl vyloučen, ale jelikož z jednoho ze svých dolů dodával klubu uhlí, a to za cenu, která z něho prakticky činila dar, moudřejší hlasy vždycky převážily. Kromě toho bylo ve způsobu jeho života něco poctivého. Hřešil beze studu, ale také bez pokrytectví. Byl velkomyslný,

259$

až mu to škodilo; polovina mladších členů klubu si od něho v té či oné době vypůjčila peníze - a jeho půjčky byly půjčky džentlmena: prodlužitelné na neurčito a bezúročné. První vždycky nabízel sázku, kdykoli bylo oč se sázet. A svým způsobem připomínal všem členům, kromě těch zkostnatěle nejstřízlivějších, jejich méně střízlivé mládí. Byl malý a podsaditý, věčně ošlehaný větrem, s rudými tvářemi pijáka vína a v očích měl nádhernou nevinnost, tu opálově modrou upřímnost padlého anděla. Ty oči se žertovně přimhouřily, když uviděl Charlese.

„ Charley! Kdo tě k čertu pustil z manželského kriminálu?“

Charles se usmál, i když si připadal tak trochu jako blázen. „ Dobrý večer, Tome. Nathanieli, jak se máš?“ Věčný doutník v koutku úst, trn v patě nešťastného biskupa lenivě mávl rukou. Charles se obrátil zase na baroneta. „ Jen na záruku, víš. To drahé děvče je v Dorsetu, v lázních.“

Tom zamrkal. „ A ty zatím nabíráš dech - a kurýruješ se alkoholem, co? Ale doneslo se mi, žes získal královnu sezóny. Tady Nat to aspoň tvrdí. Je zelený závistí. Zatracený Charley, říká. Nejlepší děvče a nejlepší partie - má tak někdo štěstí, viď, Nate?“ Biskupův syn byl věčně bez peněz a Charles se domýšlel, že mu nezávidí Ernestininy půvaby. V devíti případech z deseti by se byl připojil k méně povážlivým společníkům. Ale dnes zůstal. Co by řekli pánové punči a šampaňskému? Pánové souhlasili. A tak si k nim přisedl.

„ A co dělá vážený strýček, Charlesi?“ Sir Tom zase zamrkal, ale způsobem pro něho tak příznačným, že nebylo možné se urazit. Charles zamumlal, že se mu daří výborně.

„ Jak je na tom se psy? Zeptej se ho, jestli by nepotřeboval vrh nejlepších northumberlandských. Úplní andílci, i když jsem je sám vypěstoval. Tornádo - pamatuješ se na Tornada? Jeho vnuci.“ Tornádo strávil tajně jeden letní semestr v pokoji sira Torna v Cambridge.

„ Pamatuji se. A moje kotníky také.“

Sir Tom se zazubil od ucha k uchu. „ Protože si tě oblíbil. Vždycky kousal ty, co měl rád. Drahoušek starý Tornádo dej Bůh mír jeho duši.“ A sir Tom do sebe obrátil sklenici punče s takovým smutkem, až se jeho společníci, rozesmáli. Bylo to od nich kruté, protože ten smutek byl naprosto upřímný.

260$

V takovém rozhovoru přešly dvě hodiny - pánové zatím vyprázdnili dvě lahve šampaňského a další mísu punče, přešli do jídelny, kde pojedli žebírka na rožni a ledvinky, což bylo nutno zapít červeným vínem a pro dobré trávení ještě jednou či dvěma karafami portského.

Sir John a biskupův syn byli chroničtí pijáci a snesli víc než Charles. Navenek vypadali po druhé karafě portského opilejší než on. Jeho maskou však byla střízlivost, jejich zase opilost, přesně v obráceném poměru k jejich skutečnému stavu, jak se ukázalo, když vyšli z jídelny a chystali se podle neurčitého výroku sira Torna „ na malou projížďku městem“ . Z těch tří právě Charles nestál pevně na nohách. Nebyl zas tak opilý, aby se za to nestyděl; připadalo mu, jako by na něm spočívaly šedé zkoumavé oči pana Freemana, ačkoliv někoho natolik spjatého s obchodem, jako byl pan Freeman, by v životě do tohoto klubu nepustili.

Vrátný mu pomohl do pláštěnky, podal mu kabát, rukavice a hůl a pak konečně se octl venku na čerstvém vzduchu. Venku sice nebyla hustá mlha, jak počasí navečer slibovalo, ale přesto neviděl jasně - zíral s nesmírným soustředěním na erb umístěný na dveřích městské ekvipáže sira Toma. Zase ho bodlo pomyšlení na Winsyatt, ale vtom už se erb zhoupl směrem k němu. Kdosi ho vzal pod paží a okamžik nato seděl vedle sira Toma proti biskupovu synovi. Nebyl tak opilý, aby si nevšiml, že oba jeho přátelé na sebe nenápadně zamrkali. Ale příliš opilý, než aby pátral po tom, co to znamená. Říkal si, že je mu to jedno. Byl rád, že je opilý, že mu všechno před očima trochu plave, že na celé minulosti a budoucnosti jako by už vůbec nezáleželo. Hrozně se mu chtělo povědět těm dvěma o paní Belle Tomkinsové a Winsyattu; ale na to zas nebyl dost opilý. Džentlmen zůstává džentlmenem, dokonce i když má přebráno.

„ Tome…“ obrátil se k příteli, „ Tome, starý kamaráde, ty jsi šťastný chlap.“

„ Ty taky, milý Charley… ty taky, chlapče. Jsme všichni po čertech šťastní chlapíci.“

„ Kam jedeme?“

„ Kam po čertech šťastní chlapíci jezdí, když chtějí strávit veselou noc. Nemám pravdu, Nate?“

Rozhostilo se ticho a Charles se chabě pokoušel ujasnit si, kterým směrem jedou. Tentokrát si nevšiml druhého zamrkání.

261$

Význam slov v poslední větě sira Toma mu pomalu docházel. Vážně se otočil.

„ Veselou noc?“

„ Jedeme k staré matce Terpsichoře, Charlesi. Oběť ve svatyni múz, nepamatuješ se?“

Charles nechápavě hleděl do usměvavé tváře biskupova syna.

„ Svatyně?“

„Tak říkajíc, Charlesi.“

„ Metonymia,“ poznamenal biskupův syn. „ Venuše místo puella.“

Charles si je chvíli prohlížel a pak se náhle usmál. „ Výborný nápad.“ Ale pak se skoro až slavnostně začal dívat z okna. Říkal si, že by měl dát zastavit a rozloučit se s nimi. Na okamžik mu blesklo hlavou, jaké se ti dva těší pověsti. Ale odněkud se vynořila Sařina tvář; ta tvář se zavřenýma očima obrácená k němu… ten polibek… tolik trápení pro nic. Náhle jasně chápal, v čem vězí jeho potíže: potřebuje ženu, potřebuje soulož, potřebuje se naposled vybouřit. Ohlédl se na sira Toma a biskupova syna. První zpola ležel, opřený do kouta kočáru, druhý si dal nohy na sedadlo a pohodlně je natáhl. Oba měli cylindry nasazené našikmo v podivných úhlech. Tentokrát na sebe zamrkali všichni tři.

Brzy se octli v návalu kočárů mířících do části viktoriánského Londýna, kterou jsme ze záhadných důvodů - přestože to v nejednom ohledu byla ústřední část - dosud nepojali do svého historického obrazu. Byla to oblast kasin (tehdy spíše místa, kde se lidé seznamovali, než herny), tanečních kaváren, a „ orientálních“ kuřáren na frekventovanějších místech, jako byl Haymarket a Regent Street, ale téměř ve všech přilehlých uličkách tu byl jeden bordel vedle druhého. Minuli slavný obchod s ústřicemi na Haymarketu (Rad, ústřice, nakládaní a uzení lososi) a neméně slavnou prodejnu pečených brambor pojmenovanou Royal Albert ke cti prince manžela a vedenou jakýmsi Khanem, který byl skutečným velmožem mezi všemi prodavači této pochoutky v Londýně. Vládl tu za velkým, šarlatem potaženým a mědí se blyštícím Stánkem, zdaleka viditelným a tak typickým pro tato místa. Míjeli (a tu vytáhl biskupův syn lorňon ze šagrénového pouzdra) mnoho dcer rozkoše, velké kurtizány v jejich kočárech i ty skromnější, putující po chodníku - od malých modistek s mléčnou pletí

262$

po staré děvky s tvářemi brunátnými od brandy. Záplava barev - i nejrůznějších úborů, protože zde byly dovoleny nepředstavitelné věci. Ženy oblečené jako lodníci na Seině, v buřinkách a kalhotech, jako námořníci, jako španělské seňority, jako sicilské vesničanky. Jako by se do této ulice bylo najednou vyhrnulo obecenstvo ze všech laciných dupáren v okolí. Jen zákazníci byli nudní - s holí v ruce a „ bagem“ v koutku úst přehlíželi úrodu večera. A Charles, ačkoliv si přál, aby byl tolik nepil a nemusel se na všechno dívat dvakrát, shledával vyhlídku rozkošnou, veselou, rozptylující a především - nefreemanovskou.

Pochybuji, že by se byla Terpsichora chtěla stát patronkou obecenstva, ke kterému se naše trojice asi za deset minut nato připojila. Nebyli tu totiž sami. Ve velkém salónu zařízeném podle nejlepšího pařížského vkusu, kam se dostali hlučnou úzkou uličkou kousek od vrcholu Haymarketu, bylo už šest či sedm mladých mužů a dva starší. V jednom z nich Charles poznal význačného člena Sněmovny lordů. Na jednom konci místnosti ozářené velkými svícny stálo malé jeviště zakryté šarlatovou oponou, na níž ležely v objetí dvě zlatém vyšité dvojice satyrů a nymf. Na zlacené destičce nad oponou byl černým písmem vypsán citát z Carmina Priapea.

{Velle quid hanc dicas, quamvis sim ligneus, hastam,

oscula dat medio si qua puella mihi?

augure non opus est: ,in me,‘ mihi credite, dixit

,utetur veris viribus hasta rudis.‘}

[& Tak promlouvá dobrý bůh Priapos: jeho dřevěné sošky byly zhusta vztyčovány v římských sadech na zahnání zlodějů a vyprošení bohaté úrody.]

Téma objímajících se dvojic se opakovalo na různých litografiích ve zlacených rámech, které visely v mezerách mezi okny zataženými hustými záclonami. Děvče v nabíraných sukních baletky s rozpuštěnými vlasy nabízelo čekajícím pánům Roedererovo šampaňské. V pozadí silně nalíčená, ale velmi decentně oblečená asi padesátiletá dáma nespouštěla své klienty z klidných očí. Vzdor svému značně odlišnému povolání měla k nim podobný postoj jako paní Endicottová z Exeteru, i když své příjmy počítala spíš na guiney než na šilinky.

263$

Výstupy, podobné tomu, který následoval, se patrně měnily v průběhu dějin méně než kterákoli jiná lidská činnost. Co Charles viděl té noci, se odehrávalo patrně stejným způsobem už před Heliogabalem - a bezpochyby už před Agamemnonem. A totéž se odehrává dnes v Soho v nesčetných nočních podnicích.

Charles si nasadil výraz zcestovalého muže, který už viděl v Paříži lepší věci (tak to aspoň pošeptal siru Tomovi), a hrál blazeovaného mladíka. Ale jak dívky na jevišti odkládaly šaty, opadávala z něho i jeho opilost. Při nenápadném pohledu stranou viděl chtivě otevřená ústa mužů ve stínu vedle sebe a slyšel sira Torna, jak šeptá biskupovu synovi, kterou si vybere. Bílá těla se proplétala, kroutila, posunkovala, ale Charlesovi se zdálo, že za strnulými úsměvy tanečnic se skrývá zoufalství. Jedna z nich byla dítě sotva na prahu dospělosti; a v jejích postojích stydlivé nevinnosti bylo něco skutečně panenského, dosud se děsícího, ne ještě otrlého zvolenou profesí.

Stejnou měrou, jakou ho to odpuzovalo, ho to však i sexuálně dráždilo. Pohrdal okolnostmi, za nichž se odehrávala tato podívaná. Ale byl příliš živočichem, aby ho i nevzrušovala. Chvíli před koncem se zvedl a tiše opustil místnost, jako by si chtěl jen odskočit. V předpokoji seděla malá danseuse, která podávala na začátku šampaňské a hlídala pláštěnky a hole návštěvníků. Když vstávala, objevil se jí na tváři násilný úsměv. Charles chvíli zíral na prstýnky rafinovaně rozcuchaných vlasů, na holé paže a téměř nepokrytá ňadra. Chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslil a chvatně ukázal na své věci. Hodil na stůl vedle děvčete minci a vypotácel se ven.

Na rohu uličky narazil na několik čekajících drožek. Najal si první z nich, vykřikl, jak to přikazovala opatrná viktoriánská konvence, jméno ulice v Kensingtonu, blízko které bydlel, a padl na sedadlo. Nepřipadal si ušlechtilý a slušný, ale jako by byl spolkl nějakou urážku nebo v panice prohrál souboj. V životě jeho otce byly večery jako tento něčím zcela obvyklým; že jemu se něco takového protiví, dokazovalo, že není normální. Kde zůstal zcestovalý světák? Změnil se v ubohého zbabělce. A co Ernestina a jeho manželský slib? Ale vzpomenout si na to bylo totéž jako probudit se ve vězení ze sna, že je svobodný, a pokoušet se vstát, když člověka táhnou řetězy zpátky do černé skutečnosti vězeňské cely.

264$

Drožka se pomalu proplétala úzkou ulicí, přeplněnou jinými drožkami a kočáry, protože tady byli ještě stále ve čtvrti hříchu. Pod každou lucernou, u každého vchodu stály prostitutky. Charles je pozoroval z tmavého vnitřku fiakru. Cítil, jak v něm všechno nesnesitelně vře. Kdyby se mu naskytl nějaký ostrý hrot, byl by si snad o něj poranil ruku - podobně jako tehdy Sarah u toho trnitého keře - tak silný byl jeho pocit, že se musí potrápit, že se musí nějak zbavit nahromaděné žluči.

Klidnější ulice. Jeli kolem plynové lampy, pod kterou stálo osamělé děvče. Snad protože právě opustili místa, kde těch žen bylo tolik, vypadala jako ztracená, příliš nezkušená, aby se odvážila blíž. Ale nebylo pochyb o tom, čím se zabývá. Měla na sobě vybledlé růžové kartounové šaty a na živůtku umělé růže; bílý šál kolem ramen. Malý černý klobouk, skoro pánský, podle nejnovější módy, jí seděl na propleteném uzlu rudohnědých vlasů. Hleděla pozorně na míjející vůz a v odstínu jejích vlasů, v neklidných, hluboce posazených očích, v neurčitě zasněném postoji, bylo něco tak povědomého, že se Charles předklonil a dobře si ji prohlédl postranním okénkem. Prožil chvíli nesnesitelného váhání, pak uchopil hůl a hlasitě zaklepal na kozlík nad sebou. Kočí ihned zastavil. Za nimi se ozvaly kroky. Potom se trochu pod ním, vedle nekryté postranice drožky, objevila tvář.

Ve skutečnosti nebyla jako Sarah. Viděl, že má příliš červené vlasy a že to není přirozený odstín. Bylo v ní něco hrubého, umělá smělost v naléhavých očích i v úsměvu nalíčených rtů. Rtů příliš červených jako skvrna od krve. Ale přece jen tu slabá podobnost byla - snad v silném obočí, snad v tvaru úst.

„ Máš pokoj?“

„ Ano, pane.“

„ Řekni mu, kam má jet.“

Na chvíli mu zmizela z očí a říkala něco vzadu kočímu na kozlíku. Pak nastoupila, až se celá drožka zakymácela, a sedla si vedle něho. Celý prostor se naplnil jejím laciným parfémem. Cítil, jak se o něho otřela lehkou látkou rukávu a sukně, ale nedotkla se ho. Chvíli jeli mlčky.

„ Je to na celou noc, pane? Ptám se, páč jinak počítám cenu za drožku zpátky.“

Přikývl a díval se do tmy před sebou. A zase jeli kus cesty mlčky. Cítil, jak se trochu uvolnila, cítil nepatrný tlak na svoji paži.

265$

„ Na tuhle roční dobu je vohavná zima.“

„ Ano.“ Pohlédl na ni. „ Pro vás jsou tyhle věci důležité.“

„ Nechodím, dyž sněží. Některý choděj, ale já ne.“

A zase ticho. Tentokrát začal Charles.

„ Už je to dlouho, co…?“

„ Vod osumnácti, pane. V květnu to budou dva roky.“

„ Tak.“

Zase se na ni nenápadně podíval. Strašné výpočty se mu honily hlavou. Třistašedesát pět, dejme tomu tři sta „ pracovních“ dnů násobených dvěma… pravděpodobnost byla šest set ku jedné, že je nakažená. Existoval nějaký taktní způsob, jak se zeptat? Nikoli. Zase se v příhodné chvíli na ni podíval, když projížděli kolem venkovního světla. Pleť měla na pohled čistou. Připadal si jako blázen. Pokud jde o příjici, věděl, že by byl desetkrát bezpečnější v luxusním podniku, který právě opustil. Sebrat na ulici cockneyskou holku, která šlape chodník… ale jeho osud byl zpečetěn. Mířili na sever, směrem k Tottenham Court Road.

„ Chceš, abych ti zaplatil teď hned?“

„ Já si neporoučím, pane. Jak chcete.“

„ Dobrá. Kolik?“

Zaváhala. „ Jen vobyčejně, pane?“

Blýskl po ní očima a přikývl.

„ Za celou noc si dycky počítám…“ z jejího malého zaváhání čišela dojemná nepoctivost… „ sovereign.“

Sáhl do vnitřní kapsy pláště a podal jí minci.

„ Děkuju, pane.“

Nenápadně uložila peníz do pletené tašky. A pak nepřímo odpověděla na jeho tajné obavy. „ Chodim jen s džentlmenama, pane. Nemusíte mít strach.“

A teď zase on řekl: „ Děkuji vám.“

266$

«40»

•••

{Jiní už líbali

ta ústa přede mnou,

jiní už tiskli si

ta ňadra na hruď svou…}

MATTHEV ARNOLD: ROZLOUČENÍ (1853)

•••

Fiakr předjel před dům v úzké postranní uličce východně od Tottenham Court Road. Děvče vyskočilo z drožky, vyběhlo po několika schodech ke dveřím a odemklo si. Kočí byl velmi starý člověk, zachumlaný do těžkého pláště s dvěma pelerínami a cylindrem naraženým hluboko do čela. Bylo těžké představit si, že mu to všechno nevyrostlo přímo na těle. Zasadil bič do stojánku u kozlíku, vyndal z úst dýmku a natáhl ušmudlanou raku s pokrčenými prsty pro peníze. Přitom civěl nepohnutě před sebe do tmy ulice, jako by byl každý další pohled na Charlese pro něho nesnesitelný. Charles byl rád, že se sterý fiakrista na něho nedívá, a přitom si připadal stejně bídácký, jak mu to asi kočí svým jednáním chtěl dát najevo. Přepadla ho náhlá pochybnost. Mohl by ještě skočit do drožky, protože děvče zmizelo… ale pak ho nějaká temná tvrdohlavost přinutila, že rychle zaplatil.

Charles našel prostitutku, která na něho čekala v uboze osvětlené chodbě, obrácená zády k němu. Neotočila se, ale začala stoupat po schodech, jakmile ho slyšela zavřít za sebou domovní dveře. Celý dům byl prostoupen kuchyňským pachem a zvukem tlumených hlasů odněkud ze zadního traktu.

Zdolali dvě patra po zpuchřelých schodech. Otevřela dveře a podržela mu je, aby mohl projít. Jakmile vstoupil, zavřela dveře na závoru. Pak otočila kohoutkem u plynových světel nad krbem. Všechno v pokoji kromě postele bylo omšelé, ale úzkostlivě čisté. Na železné posteli s mosazným zábradlím byla mosaz tak vyleštěná, že zářila jako zlato. V rohu proti posteli stál paraván, za kterým zahlédl stojan s umyvadlem. Několik laciných ozdob, pár laciných reprodukcí na stěnách. Záclony z moaré s třásněmi byly staženy k sobě. Nic v celé místnosti nenaznačovalo rozmarný účel, k němuž byla používána.

„ Vomluvte mě, pane. Udělejte si pohodlí. Jsem tu hned.“

267$

Prošla jinými dveřmi do místnosti v zadní části domu. Byla tam tma, ale povšiml si, že za sebou zavřela velice opatrně. Šel ke krbu a postavil se zády k ohni. Za zavřenými dveřmi slyšel slabý hlásek probuzeného dítěte, konejšení, několik tichých slov. Dveře se zase otevřely a prostitutka se vrátila. Odložila už šál a klobouk. Nervózně se na něho usmála.

„ To je moje malá, pane. Nebude rušit. Je hodná jak andílek.“ Vycítila asi jeho nesouhlas, a tak spěšně pokračovala: „ Jestli máte hlad, tak hned kousek vod nás je hostinec, pane.“

Charles neměl hlad, ale sexuální hlad teď už taky nepociťoval. Bylo mu zatěžko i jen se na ni podívat.

„ Objednej si pro sebe, co chceš. Já nemám hlad… snad nějaké víno… kdyby se dostalo.“

„ Francouzský, nebo německý, pane?“

„ Bílé rýnské, - jestli to ráda piješ?“

„ Děkuju, pane. Pošlu chlapce.“

Slyšel teď její ostrý hlas, mnohem méně jemný, jak volá chlapce dolů do chodby.

„ Harry!“

Bzukot hlasů a pak bouchnutí dveří. Když se vrátila, zeptal se jí, jestli jí neměl dát nějaké peníze. Ale zřejmě to už patřilo k ostatním službám.

„ Nesednete si, pane?“

Natáhla ruku po jeho klobouku a holi, které dosud držel v ruce. Dal jí je, rozhrnul si šosy fraku a usedl k ohni. Zdálo se, že uhlí, které přiložila, špatně hoří. Klekla si mezi něho a krb a zase prohrábla oheň pohrabáčem.

„ Je to nejlepší, co se dostane. Nemělo by tak mizerně chytat. Ale to je sklepem. Tyhle starý domy.“

V rudých záblescích ohně pozoroval její profil. Nebyl to hezký obličej, ale pevný, klidný, nevzrušený. Měla pěkně vyvinutá prsa, zápěstí a ruce překvapivě jemné, téměř křehké. Ty a její bohaté husté vlasy zase roznítily jeho žádost. Užuž vztahoval ruku, aby se jí dotkl, ale rozmyslel si to. Bude se cítit lépe, až se ještě napije. Zůstali tak asi minutu nebo dvě. Konečně se na něho podívala a on se usmál. Poprvé toho dne měl nezřetelný pocit klidu.

Otočila se zase k ohni a zašeptala: „ Hned to bude. Je to jenom pár kroků.“

A tak zase mlčeli. Ale takové okamžiky se zdály viktoriánskému muži velmi neobvyklé; dokonce i mezi manžely bylo

268$

jejich soukromí do značné míry ovládáno železnou konvencí. A tady najednou Charles seděl u krbu ženy, o jejíž existenci ještě před hodinou nevěděl, jako…

„ Co otec tvého děvčátka…?“

„ Je voják, pane.“

„ Voják?“

„ Teďka je v Indii.“

„ Nechtěl si tě vzít?“

Usmála se jeho otázce a zavrtěla hlavou. „ Když jsem slehla, dal mi peníze.“ Řekla to, jako by se byl zachoval tak slušně, jak se jen dalo čekat.

„ A nemohla jsi najít žádný jiný způsob obživy?“

„ Dostane se práce. Ale na celej den. A dyž jsem pak zaplatila za hlídání malý Mary…“ pokrčila rameny. „ Jak to člověk jednou vodskáče, vodskáče to. To se nedá napravit, tak je nejlíp protlouct se, jak se dá.“

„Myslíš, že tohle je nejlepší způsob?“

„Jinej neznám, pane.“

Ale nezdálo se, že by pociťovala stud nebo lítost. Byl to její osud a ona neměla dost představivosti, aby chápala, kam vede.

Na schodech zazněly kroky. Vstala, šla ke dveřím a otevřela je, ještě než se ozvalo zaklepání. Charles zahlédl chlapce asi třináctiletého, který byl zřejmě vycvičen, aby se nedíval do pokoje, protože měl oči sklopené, zatímco žena sama donesla podnos na stolek u okna a vrátila se ke dveřím s peněženkou. Zazněl cinkot drobných, a pak se dveře tiše zavřely.

Nalila mu sklenici vína a donesla mu ji. Láhev s tím, co v ní zbylo, postavila na trojnožku u krbu, jako by se všechno víno mělo ohřát. Pak si sedla ke stolku a stáhla ubrousek z talíře na podnose. Koutkem oka zahlédl Charles koláč plněný masem, brambory a pohár, zřejmě s džinem a vodou, protože by si asi sotva byla dala přinést čistou vodu. Rýnské chutnalo kysele, ale vypil je v naději, že se tím jeho smysly otupí.

Tiché praskání probuzeného ohně, sykot plynových světel, chřestění příboru. Nedovedl si představit, jak se vůbec dostanou ke skutečnému účelu jeho návštěvy. Vypil ještě sklenici toho po octu chutnajícího vína.

Ale ona byla s jídlem brzy hotova. Vynesla podnos ven. Pak znovu odešla do temného pokoje, kde spalo děvčátko. Po malé chvíli se vrátila. Teď měla na sobě bílý peignoir, který si vpředu přidržovala. Rozpuštěné vlasy jí padaly do půli zad a

269$

nepřidržovala si okraje županu natolik pevně, aby nebylo vidět, že je pod ním nahá. Proklouzla kolem něho, svírajíc ještě stále peignoir, a druhou rukou stáhla oba plynové plamínky, až se podobaly dvěma zeleným tečkám. Světlo plamenů ji oblévalo a změkčovalo její mladé rysy. Natáhla k ohni obě ruce a župan se pootevřel. Zahlédl bílý prs, napolo ve stínu a ne zcela obnažený.

„ Chtěl byste, abych si vám sedla na kolena, pane?“ Řekla tu otázku do ohně.

„ Ano… jen to udělej.“

Obrátil víno do sebe. Zase si stáhla župan a pak se lehce posadila na jeho sevřená kolena a pravičku mu položila okolo ramen. Objal ji levou rukou kolem pasu, zatímco jeho pravice ležela zcela nesmyslně na nízkém opěradle křesla. Na okamžik svírala ještě látku županu, pak ruku natáhla a pohladila ho po tváři. Jejich oči se setkaly. Pohlédla na jeho ústa, jakoby plaše, ale svoji úlohu hrála věrna svému povolání.

„ Jste moc hezkej pán.“

„ A ty jsi hezké děvče.“

„ Máte rád nás, špatný holky?“

Všiml si, že už neříká „ pane“ .

Předklonila se, vzala jeho váhající pravici do své a položila si ji na obnažený prs. Cítil tuhou bradavku na prostředku dlaně. Přitáhla si jeho hlavu, a když se políbili, tápala už jeho ruka po zakázaném ženském těle, hedvábném a oblém, jako po zapomenuté básni. Byla nahá a její ústa chutnala slabě po cibuli.

Snad právě to v něm vzbudilo první vlnu nevolnosti. Nedal na sobě nic znát, ale jako by se náhle stal dvěma lidmi: Jedním, který příliš pil, a druhým, který teď byl sexuálně vzrušen. Župan se vyzývavě pootevřel nad dívčiným plochým břichem, nad černou prohlubní klína, nad bílými stehny. S hlavou spočívající na jeho rameni byla jeho pasivní obětí, zahřátý mramor, pygmaliónský mýtus dovedený k šťastnému koná. Přepadla ho další vlna nevolnosti. Cítila to, ale špatně si to vyložila.

„ Jsem pro vás moc těžká?“

„ Ne… totiž…“

„ Je to pěkná postel. Měkká…“

Vstala, šla k posteli a pečlivě stáhla pokrývku. Pak se otočila k němu. Nechala sklouznout župan z ramen. Byla dobře

270$

stavěná, měla pěkné boky. Ve chvilce usedla na postel, skrčila nohy pod pokrývky a ležela tu na zádech s očima zavřenýma. Bylo jasné, že to považuje za polohu jak diskrétní, tak poddajnou, Uhlí vzplálo jasným plamenem a vrhalo na celou místnost chvějivé stíny. Odraz mříže v hlavách postele, podobný nějaké kleci, tančil na zdi za ní. Charles vstal a bojoval se svým žaludkem. To zavinilo to bílé víno - byl blázen, že ho pil. Viděl, jak otvírá oči a dívá se na něho. Zaváhala, pak vztáhla své štíhlé bílé paže. Nenápadně si sáhl pod frak na žaludek. Po chvíli se mu udělalo lépe a začal se spěšně svlékat. Šatstvo skládal pořádně, mnohem pořádněji, než to dělal kdy u sebe doma, přes opěradlo židle. Musel si sednout, aby si rozepnul knoflíky na botách. Hleděl do ohně, když si svlékal kalhoty a spodky, které v té době, jak to žádala móda, sahaly kousek pod kolena. Ale nemohl se přimět, aby si svlékl košili. Zase se mu zvedl žaludek. Sevřel římsu nad krbem ozdobenou krajkovou dečkou, zavřel oči a pokoušel se zvládnout svou nevolnost.

Tentokrát považovala jeho váhání za nesmělost a odhrnula pokrývky, jako by chtěla vstát a přivést ho do postele. Přinutil se udělat těch několik kroků k lůžku. Sklesla zase na záda, ale už se nepřikryla. Stál u postele a bezmyšlenkovitě na ni civěl dolů. Vztáhla paže. Pořád tak ještě stál, vědom si jen toho, že se mu točí hlava, stejně jako odbojných výparů mléčného punče, šampaňského, červeného vína, portského a toho zpropadeného rýnského…

„ Nevím, jak se jmenuješ.“

Usmála se na něho, vzala ho za ruce a stáhla ho k sobě dolů.

„ Sarah, pane.“

Zmocnila se ho nesnesitelná křeč. Uhnul stranou a začal zvracet na polštář vedle její vyděšené ucuknuvší hlavy.

271$

«41»

•••

{… Vypleň květ

smyslných svátků, fauna lačnícího;

tu šelmu v sobě zapuď z kruhu svého –

jak opici, tak tygra - vzhůru leť!}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

•••

Nejméně potřicáté toho rána se Sam významně podíval na kuchařku, pak na řadu zvonků nad kuchyňskými dveřmi a pak upřel výmluvně oči na strop. Bylo poledne. Člověk by řekl, že Sam bude rád, že má půl dne pro sebe. Ale jestliže o takové volné chvíle stál, pak jedině v přitažlivější ženské společnosti, než byla objemná paní Rodgersová.

„ Je jako vyměněnej,“ řekla majestátní vdova, taky už potřicáté. Ve skutečnosti se zlobila na Sama, nikoli na mladého pána nahoře. Hned po návratu z Lyme před dvěma dny začal sluha dělat temné narážky na různé nekalé věci, jež prý se dějí. Je pravda, že jí milostivě sdělil novinku o Winsyattu, ale k této novince pravidelně dodával: „ a to nejni všechno, co se na nás řítí“ . Nedal se vylákat ze své rezervy. „ Jsou jistý důvěrný vědomosti, vo kterejch se zatim nedá mluvit, paní Rodgersová. Ale já viděl na tyhle svý vlastní voči věci, že jsem těm vočim málem ani nevěřil.“

Sam měl nepochybně vážný důvod k hořkosti. Charles mu opomněl dát volno na večer, kdy šel navštívit pana Freemana. A tak Sam bděl dost dlouho přes půlnoc, jen aby zachytil, když konečně uslyšel klapnout dveře, nevlídný pohled z bledého obličeje.

„ Proč nejseš k čertu v posteli?“

„ Protože jste neříkal, že budete večeřet venku, pane Charlesi.“

„ Byl jsem v klubu.“

„ Ano, pane.“

„ A hned se přestaň tak drze šklebit.“

„ Ano, pane.“

Sam natáhl ruce, aby převzal, nebo spíš pochytal různé předměty, počínaje rozličnými součástmi večerního oděvu a konče jedovatým pohledem, který mu Charles věnoval. Potom pán důstojně odkráčel nahoru. Měl teď mysl zcela střízlivou,

272$

ale tělo stále trochu opilé, fakt, který Samův posměšný, leč neviditelný úšklebek jasně odrážel.

„ Máte pravdu, paní Rodgersová. Je jako vyměněnej. V noci byl úplně na mol.“

„ To bych byla do něj neřekla.“

„ Je moc věcí, který by váš uctivě voddanej sluha do něho neřek. A přece se do puntíku staly.“

„ Když vy mi nechcete nic říct!“

„ A neřeknu, i kdyby mě čtvrtili!“ Kuchařka se zhluboka nadechla. Za chvíli se to dozví. Sam se na ni usmál. „ Ale máte postřeh, paní Rodgersová, moc dobrej postřeh.“

Samův pocit ukřivděnosti by byl jistě brzy dokázal, co by nedokázalo ani čtvrcení. Ale zachránil ho zvonek a nadmutá ňadra paní Rodgersové zase splaskla. Sam vzal desetilitrovou konvici s horkou vodou, která celé dopoledne čekala trpělivě vzadu na sporáku, zamával na svou kolegyni a zmizel.

Jsou dva druhy kocoviny. Při prvním je vám zle a na nic se nepamatujete, při druhém je vám zle a víte všechno. Charles už byl nějakou dobu vzhůru, ba dokonce vstal z postele, než zazvonil. Měl druhý typ kocoviny. Vzpomínal si naneštěstí až moc přesně na události minulé noci.

Jeho nevolnost nadobro vyhnala z pokoje beztak chabý prvek sexuálního vzrušeni Dívka, kterou si vybral ještě k tomu s tak nešťastným jménem, spěšně vstala, oblékla si župan a prokázala v úloze ošetřovatelky stejný klid a rozhodnost jako předtím v roli prostitutky. Dovedla Charlese zpět k židli u krbu, kde se mu při pohledu na láhev od rýnského udělalo znovu špatně. Ale tentokrát už měla připravené umyvadlo ze stojanu.

„ Strašně líto… hrozně mě to mrzl… něco jsem snědl…“ úpěl Charles mezi záchvaty nevolností.

„ Nevomlouvejte se, pane. To je v pořádku. To musí ven.“

A ven to muselo. Vzala svůj šál a přehodila mu ho kolem ramen. Choulil se tak chvíli na kolenou nad umyvadlem, směšný jako stará babka. Za chvíli se mu udělalo lépe. Jestli by prý nechtěl spát? Toužil po spánku, ale ve své vlastní posteli. Naklonila se z okna do ulice, zatímco on se celý roztřesený oblékal. Když se vrátila, byla už také oblečená. Vyjeveně se na ni podíval.

„ Přece mi nepůjdete…?“

273$

„ Jo, seženu vám drožku, pane. Kdybyste tu počkal…“

„ Ale ano… děkuji vám.“

A zase si sedl. Slyšel ji, jak utíká po schodech a odchází z domu. Nebyl si docela jist, že už nejhorší nevolnost přešla, ale v psychologickém smyslu cítil nesmírnou úlevu. Co na tom, co vlastně zamýšlel. Ale nedopustil se osudného činu. Zíral do žhavých uhlíků, a ačkoliv to může znít podivně, roztržitě se usmíval.

Pak se z vedlejší místnosti ozvalo tiché zakňourání. Po chvilce se ten zvuk ozval znovu, tentokrát hlasitěji a na delší dobu. Děvčátko se zřejmě probudilo. Její pláč - zakvílení, ticho, zakvílení, polykání slz a ticho - to vše bylo po chvíli nesnesitelné. Charles šel k oknu a rozhrnul záclony. Mlha mu bránila ve výhledu. Nikde nebyla vidět živá duše. Uvědomil si, jak zřídka je tu teď slyšet zvuk koňských kopyt a že žena musí jít pro fiakr asi hodně daleko. Když tam tak nerozhodně stál, ozvalo se ze sousedního domu hlasité bušení na zeď. Vzteklý mužský hlas něco hněvivě vykřikoval. Charles zaváhal, pak položil klobouk a hůl na stůl a pootevřel dveře do druhého pokoje. V odrazu světla z vedlejší místnosti rozeznal nejasně skříň a starou bednu. Místnost byla velmi těsná. V koutě proti dveřím vedle malého prádelníku stála postýlka na kolečkách. Pláč dítěte, stále silnější, naplňoval celý pokoj. Charles přešlapoval pošetile v osvětlených dveřích jako nějaký strašidelný černý obr.

„ Pst, pst, ticho. Máma se hned vrátí.“

Cizí hlas samozřejmě všechno jen zhoršil. Křik dítěte byl teď tak pronikavý, až měl Charles dojem, že určitě zburcuje celé okolí. Zavrtěl bezradně hlavou, celý nešťastný, pak vkročil do pokoje a přistoupil k postýlce. Když viděl, jak je holčička malá, pochopil, že slovy tu nic nezmůže. Naklonil se nad ni a něžně ji pohladil po hlavě. Horké prstíky sevřely jeho ruku, ale pláč se neutišil. Drobounký stažený obličej vykřikoval svůj strach s udivující silou. Musilo tu být nějaké východisko ze zoufalé situace. Charles je nalezl. Popadl svoje hodinky, uvolnil si jejich řetízek z kapsy u vesty a začal jimi mávat nad děvčátkem. Účinek byl okamžitý. Křik přesel v táhlé kňourání. Pak se malé paže zvedly a sáhly po nádherné stříbrné hračce. Hodinky vyklouzly holčičce mezi prostěradla a ona je nemohla nalézt. Zase už začala nabírat.

Charles se naklonil, aby ji opřel o polštář. Ale najednou

274$

dostal jiný nápad. Vyzvedl ji z postele v její dlouhé noční, košilce a usedl na prádelník. Držel malé tělíčko na kolenou a pohupoval hodinkami před dychtivýma ručkama. Byla jedno z těch viktoriánských dětí s kulatou tvářičkou a očkama jako černé korálky; jako by někdo nakreslil hezkou malou řepu s černými vlásky. Její okamžitá změna nálady, klokotavý nadšený smích, když se jí konečně podařilo zmocnit se hodinek, Charlese pobavily. Začala si broukat. Charles začal mumlat odpovědi: ano, ano, hezká hodná holčička, hezká, hezká. Kdyby ho teď tak viděli sir Tom a biskupův syn… na konci jeho velkého tahu! Podivné temné bludiště života, velké tajemství lidských setkání…

Usmál se; děvčátko ho nepřivedlo do sentimentálně něžné nálady, ale vrátilo mu jeho smysl pro ironii, který byl u něho vlastně totéž jako víra v sebe sama. Na začátku večera, když seděl v kočáru sira Toma, měl falešný pocit, že žije jen v přítomnosti. Zapudil svou minulost i budoucnost a vrhl se do nezodpovědného pokusu zapomenout. Náhle si instinktivně mnohem hlouběji uvědomil, jak iluzorní je lidská představa o čase - představa dlouhé cesty, na které neustále můžeme vidět, kde jsme a kde asi se octneme - místo abychom viděli čas jako místnost, která nás obklopuje a na kterou jsme tak zvyklí, že už ji ani nevnímáme.

Charlesova zkušenost byla pravým opakem takové zkušenosti Ten prostý nábytek kolem něho, teplý záblesk světla z vedlejší místnosti, prosté stíny, ale především dítě, které držel na kolenou, tak lehounké po tíži jeho matky (ale na tu teď nemyslil vůbec), to všechno nebylo hrozivé a nepřátelské, ale uklidňující a blízké. Skutečné peklo tkvělo v nekonečnu a v prázdnotě prostoru. A tyto věd je držely v šachu. Náhle se cítil dost silný pohlédnout do tváře své budoucnosti, která mu dosud připadala jako ta velká prázdnota. Ať se s ním stane cokoliv, takové okamžiky se budou opakovat. Dají se najít a on je musí najít.

Ozval se zvuk otvíraných dveří. Ve světle jejich rámu stála prostitutka. Charles jí neviděl do tváře, ale uhodl, že se lekla. A že pak pocítila úlevu.

„ Ach pane - plakala?“

„ Ano, trošku. Myslím, že teď zas usnula.“

„ Musela jsem až k štaflu na Warren Street. Tady nebylo dočista nic.“

275$

„ Jste moc hodná.“

Podal jí dítě a přihlížel, jak je ukládá zpátky do postele. Pak se spěšně otočil a vyšel z pokoje. Sáhl do kapsy, odpočítal pět zlatých sovereignů a nechal je na stole. Děvčátko se zas probudilo a matka je konejšila. Zaváhal, ale pak tiše vyšel.

Seděl už v čekající drožce, když seběhla jako vítr po schodech a ze dveří. Upřeně se na něho podívala. V očích měla udivený, skoro raněný pohled.

„ Pane… děkuji vám, děkuji vám.“

Všiml si, že má v očích slzy. Chudé nic tak nezahanbí jako nevydělané peníze.

„ Jsi hodné, statečné děvče.“

Předklonil se a pohladil ji po ruce svírající kozlík. A pak na znamení, že chce jet, zabušil holí.

276$

«42»

•••

{Historie není jako jedinec, který používá lidi ke svým účelům. Historie není nic jiného než činy lidí sledujících své cíle.}

MARX: SVATÁ RODINA (1845)

•••

Charles, jak jsme mezitím pochopili, se nevrátil do Kensingtonu v téže lidumilné náladě, s jakou nakonec opustil prostitutku. Po cestě se mu zase udělalo špatně a navíc měl čas uvědomit si značnou nechuť k vlastní osobě. Ale probudil se v příznivějším rozpoložení. Jak to u mužů bývá, splácel daň kocovině, civěl vyděšeně do zrcadla na svůj strhaný obličej a nahlížel do vyschlé dutiny úst, potažených uvnitř nakyslým šedým povlakem. Nakonec se však přece jen rozhodl, že už může pohledět světu zpříma do očí. Rozhodně začal se Samem, a když sluha přinesl horkou vodu, omluvil se mu do jisté míry za špatné chování z minulé nod.

„ Já si ničeho nevšim, pane Charlesi.“

„ Měl jsem poněkud únavný večer, Same. A teď buď tak laskav a přines mi velkou konvici čaje. Mám ďábelskou žízeň.“

Sam vyšel z pokoje a potlačil poznámku, že jeho pán má ještě něco jiného, co od ďábla pochází. Charles se umyl a oholil a přemýšlel o Charlesovi. Uznával, že nemá nadání stát se zpustlíkem. Ale brodit se v pesimistických výčitkách svědomí se mu také příčilo. Což neřekl sám pan Freeman, že by se mělo počkat takové dva roky, než se učiní závažné rozhodnutí ohledně Charlesovy budoucnosti? Za ty dva roky se může mnohé stát. Charles si přímo neřekl: „ Můj strýc může zemřít.“ Ale ta myšlenka se mihla někde na okraji jeho vědomí. A pak, všechno tělesné, co mělo spojitost se zážitkem minulé noci, mu připomínalo, že brzy se bude moci těšit v tomto směru z legitimních rozkoší. Zatím si prostě musí odříkat. A to dítě - kolik zklamání v životě nám děti musí vynahradit!

Sam se vrátil s čajem a dvěma dopisy. Život se zase změnil v širokou silnici. Na první pohled viděl, že vrchní obálka má dvě razítka. Dopis byl odeslán z Exeteru a poslán na jeho kensingstonskou adresu z hostince U bílého lva v Lyme Regis. Druhý dopis byl přímo z Lyme. Charles zaváhal, pak, aby odvrátil podezření, vzal nůž na papír a odešel s dopisy k oknu. Nejdřív otevřel dopis od Grogana. Ale než si ho přečteme,

277$

musíme si přečíst vzkaz, který Charles poslal doktorovi po oné ranní procházce k dobře nám známému chlévu. Charles napsal doktorovi toto:

{Milý doktore Grogane,

píši ve velkém spěchu, abych Vám poděkoval za neocenitelnou radu a povzbuzení včera večer. Ujišťuji Vás ještě jednou, že s největší ochotou zaplatím za veškerou pomoc nebo ošetření, které Váš kolega či Vy sám uznáte za nutné. Doufám, že jistě chápete, Se jsem plně nahlédl pošetilost svého nevhodného zájmu, a že mi sdělíte, co se rýsuje dál po onom setkání, které už jistě bude za Vámi, až můj vzkaz budete číst.

Bohužel jsem se nemohl přimět k tomu, abych o té věci pohovořil dnes ráno v Broad Street. Vzhledem k mému poněkud urychlenému odjezdu a k různým jiným okolnostem, kterými Vás teď nechci unavovat, jevila se mi ta chvíle k tomu nanejvýš nevhodná. Vyřídím tu záležitost ihned, jakmile se vrátím. Musím Vás požádat, abyste o ní zatím pomlčel.

Odjíždím právě teď. Svou londýnskou adresu dole připojuji. S hlubokou vděčností

Ch. S.}

Nebyl to poctivý dopis. Ale napsán být musel. A teď Charles nervózně otvíral doktorovu odpověď.

{Milý Smithsone,

odkládal jsem odpověď na Váš dopis, Jelikož jsem doufal, že se dostaví nějaké vyjasnění naší malé dorsetské záhady. K mé lítosti byla jedinou ženou, kterou jsem potkat na své ranní výpravě, matka příroda - po třech hodinách čekání mě začala konverzace s tou dámou poněkud nudit. Zkrátka, ta osoba se neobjevila. Po svém návratu do Lyme jsem vyslal jednoho chytrého chlapíka, aby tam za mne byl na cekané. Ale i on tam seděl sub tegmine fagi v příjemném osamocení. Píši o tom s úsměvem, ale přiznávám se, že když se chlapec navečer vrátil, začal jsem se obávat nejhoršího.

Den nato se mi však doneslo, že U bílého lva měli vzkaz, aby dívčino zavazadlo odeslali do Exeteru. Nepodařilo se mi vypátrat, kdo tam ten vzkaz zanechal. Bezpochyby jej poslala sama. Myslím, že můžeme s určitostí mít za to, že se odtud vzdálila.

Nemohu se však, milý Smithsone, zbavit obavy, že se vypraví za Vámi do Londýna a pokusí se Vás ošálit ještě tam. Prosím}

278$

{Vás, abyste neodbyl mou domněnku úsměvem. Kdybych měl čas, mohl bych Vám vyjmenovat případy, kdy došlo právě k takovému postupu. Připojuji jednu adresu. Je to vynikající muž, s nímž jsem si dlouho dopisoval, a radím Vám co nedůtklivěji, abyste celý případ vložil do jeho rukou, kdyby další obtíže zaklepaly doslova na Vaše dveře.

Můžete si být jist, že ani slovo nepřešlo a nepřejde přes mé rty. Nebudu opakovat svou radu, pokud jde o rozkošné stvoření - měl jsem ostatně to potěšení potkat ji před chvílí na ulici ale doporučuji zpověď při nejbližší příležitosti. Nemyslím si, že k rozhřešení bude třeba příliš dlouhého a těžkého pokání.

Váš zcela oddaný

Michael Grogan}

Charles si zhluboka a provinile oddechl, jakmile dočetl doktorův dopis. V Lyme o ničem nevědí. Hleděl dlouho bezmyšlenkovitě z okna své ložnice a pak otevřel druhý dopis.

Očekával celé stránky, ale v obálce byla jen jedna.

Očekával příval slov, ale dočkal se jen tří.

Adresa.

Zmačkal list papíru v ruce, pak se vrátil k ohni, který panská zapálila dnes ráno v osm za doprovodu jeho chrápání, a hodil papír do plamenů. V pěti vteřinách z něho zbyl jen popel. Přijal ze Samovy ruky šálek čaje, vypil ho na jeden zátah a podal sluhovi šálek i s podšálkem, aby mu nalil další.

„ Už jsem si tu všechno vyřídil, Same. Zítra se vracíme do Lyme. Vlakem v deset. Postaráš se o jízdenky. A vezmi z mého psacího stolu oba ty vzkazy na telegrafní úřad. A pak si můžeš odpoledne udělat volno a vybrat nějaké pěkná pentle pro sličnou Mary - jestli jsi po návratu sem nezadal své srdce někde jinde.“

Sam na tuto narážku čekal. Po očku se podíval na pánova záda, zatímco plnil pozlacený šálek znovu čajem. A když na malém stříbrném tácku předával čaj do Charlesovy natažené ruky, učinil své prohlášení:

„ Pane Charlesi, hodlám požádat vo její ruku.“

„ Opravdu?!“

„ Totiž udělal bych to, pane Charlesi, nebejt toho, že nemám zrovna skvělý vyhlídky, když jsem tady u vás.“

Charles srkal svůj čaj.

279$

„ Ven s tím, Same. Přestaň mluvit v hádankách.“

„ Kdybych byl ženatej, musel bych nějak vyžít, pane.“

Charles vrhl po sluhovi pohled plný instinktivního odporu, což dokazovalo, jak pramálo dosud přemýšlel o této záležitosti. Otočil se a sedl si ke krbu.

„ Podívej, Same, chraňbůh, že bych chtěl být překážkou tvého sňatku, ale přece mě neopustíš tak krátce před mou vlastní svatbou?“

„ Špatně si vykládáte mý záměry, pane Charlesi. Pomejšlel jsem na pozdějc.“

„ Povedeme mnohem větší domácnost - vím určitě, že moje žena bude šťastná, jestli k ní Mary bude chtít do služby… tak v čem je ta potíž?“

Sam se zhluboka nadechl.

„ Chtěl jsem vlastně začít vobchodovat, pane Charlesi. Totiž samozřejmě až se usadíte. Doufám, že víte, že bych vás v tísni nevopustil.“

„ Obchodí Jaký obchod?“

„ Hrozně bych chtěl mít malej krámek, pane Charlesi.“

Charles položil šálek zpět na tácek, který mu sluha spěšně podal.

„ Ale copak… myslím, máš nějakou hotovost?“

„ Mám nějaký úspory, pane, a moje Mary taky.“

„ Dobrá, dobrá. Ale musí se platit činže a kdovíco všecko, člověče, a koupit zboží… A jaký obchod?“

„ Látky a kailantérie, pane Charlesi.“

Charles zíral na Sama, jako kdyby se sluha byl rozhodl, že přestoupí k buddhismu. Ale vzpomněl si teď na několik malých příhod; na Samův sklon k napodobování džentlmenů. A na jednu věc, v které se Samovi nedalo nic vyčítat: na jeho péči o šatstvo. Charles si opravdu nejednou (ve skutečnosti aspoň desettisíckrát, abychom byli přesní) dělal vtípky ze sluhovy přehnané péče v tomto směru.

„ A dal sis stranou dost, abys

„ K mý lítosti ne, pane Charlesi. Museli bysme vopravdu šetřit.“

Bylo ticho těhotné mnoha významy. Sam se zaměstnával doléváním mléka a slazením čaje. Charles se poškrabal ze strany na nose, jak to s oblibou činil Sam. Zamrkal. Pak přijal třetí šálek čaje.

„ Kolik?“

280$

„ Vím vo jednom krámu, kterej by se hodil, pane Charlesi. Ten chlapík chce stopadesát liber, aby si plácnul, a sto za sklad. A navíc bych taky musel mít třicet liber na nájemný.“ Po očku se díval, co tomu Charles říká, a pokračoval: „ Ne že bych s várna nebyl šťastnej, pane Charlesi. Ale vodjakživa jsem toužil po tom krámu.“

„ A kolik sis dal stranou?“

„ Třicet liber, pane.“

Charles se neusmál, ale vstal a šel se dívat z okna ložnice.

„ Jak dlouho ti trvalo, než jsi to našetřil?“

„ Tři roky, pane.“

Deset liber za rok se možná nezdá mnoho. Ale byla to třetina Samovy mzdy za tři roky, jak si Charles rychle vypočítal. A svědčila o mnohem větší šetrnosti, než jakou by se mohl vykázat jeho pán. Ohlédl se na Sama, který tu stál a pokorně čekal - ale na co vlastně? - u přenosného stolku s čajovým náčiním. V tichu, které následovalo, se Charles dopustil první osudné chyby, že totiž řekl Samotí svůj upřímný názor o jeho záměru. Možná že to byl i nepatrný pokus o blafování, jako by Charles chtěl zdůraznit, že ani zdaleka nepodezřívá Sama, že tu vymáhá odměnu za prokázané služby. Ale především promluvil Charles z dávného patriarchálního stanoviska zdaleka to nebylo totéž jako arogantní pocit nadřazenosti - neomylný pán k omylnému poddanému.

„ Na tvém místě, Same, bych se nesnažil vyšvihnout se nad svůj stav. Budeš nešťastný bez obchodu, a dvakrát nešťastný s ním.“ Samova hlava trochu poklesla. „ A kromě toho jsem na tebe zvyklý a mám tě rád… nechci tě k čertu ztratit.“

„ Vím, pane Charlesi. A naše pocity jsou úplně vzájemný. S vaším dovolením, pane.“

„ Výborně. Jsme jeden s druhým spokojeni. Takže tak můžeme pokračovat.“

Sam sklonil hlavu a otočil se, aby sklidil nádobí od snídaně. Jeho zklamání bylo očividné; vypadal jako Zničená naděje, Ukrácený život, Neodměněná ctnost a tucet podobně dojemných sousoší.

„ Podívej, Same, netvař se mi tu jako zpráskaný pes. Jestli se oženíš s tím děvčetem, pak musíš mít samozřejmě i mzdu jako ženatý člověk. A něco do začátku. Slušně se o tebe postarám, a tom nemusíš pochybovat.“

„ To je vopravdu vod vás moc hezký, pane Charlesi.“ Ale

281$

tón to byl pohřební a sochy rozhodně nezmizely z dohledu. Charles se na okamžik viděl Samovýma očima. Za léta jejich spolužití byl Sam svědkem, jak pán utrácí velké sumy peněz. Sam také určitě ví, že ještě daleko víc získá Charles svým sňatkem. Atak je pochopitelné, proč - možná docela upřímně - došel k názoru, že požádat o dvě stě tři sta liber neznamená žádat příliš mnoho.

„ Same, nesmíš si myslet, že jsem lakomý. Důvod - zkrátka jel jsem do Winsyattu proto, že - sir Robert se bude ženit.“

„ Ne, pane! Sir Robert! Nikdy!“

Pohled na Samův údiv nás nutí k podezření, že jeho skutečná ctižádost měla po právu náležet divadlu. Udělal naprosto všechno, co patřilo k věci, až na to, že neupustil podnos, který držel v ruce.

Charles se díval dál z okna.

„ To znamená, Same, že v době, kdy mě čekají značné výdaje, nemám příliš nazbyt.“

„ Neměl jsem tušení, pane Charlesi. Nezdá se mi to možný v tak vysokým věku!“

Charles si pospíšil přerušit soucitné lamentace. „ Musíme siru Robertovi přát mnoho štěstí. Opravdu tomu tak je. Zanedlouho se to oznámí veřejně - ale do té doby, Same o tom pomlčíš.“

„ Ale pane Charlesi - přece víte, jak já umím držet jazyk za zubama.“

Teď se Charles na Sama ostře podíval, sluhovy oči byly však skromně sklopeny k zemi. Charles si zoufale přál, aby do nich mohl nahlédnout. Ale Sam se umíněně vyhýbal jeho pohledu. A to ho dohnalo k jeho druhé osudné chybě - protože Samovo zoufalství nepramenilo ani tak z toho, že byl odmítnut, jako z obavy, že se jeho pán nedopustil ničeho, za co by mohl být vydírán.

„ Same, já… totiž až budu ženatý, všechno bude snadnější… nechci tvé naděje úplně zničit - budu o tom ještě přemýšlet.“

V Samově srdci vzplanul plamínek bouřlivé naděje. Tak přece zhřešil a dá se toho využít.

„ Teda, pane Charlesi, radši bych si jazyk ukous… Já vo ničem nevěděl.“

„ Ne, ne. Jsem rád, že jsi o tom začal. Možná že se poradím s panem Freemanem, bude-li k tomu příležitost. Bezpochyby ví, co by se dalo od takového kroku očekávat.“

282$

„ Čistý zlato, pane Charlesi, čistý zlato - tak bych se díval na radu, na každý slovo toho džentlmena.“

Po tomto nadneseném prohlášení se Sam vzdálil. Charles se upřeně díval na zavřené dveře. Napadlo ho, jestli se v Samově charakteru nezačíná objevovat nápadná obdoba takového Uriáše Heepa, jistá obojetnost. A kromě té karikatury padělaného džentlmena se v Samově chování objevovalo nejasně ještě cosi jiného. Byla to doba takových změn! Tolik dávno zavedených pořádků začínalo tát a mizet!

Hleděl tak na dveře ještě nějakou chvíli - ale pak nad tím mávl rukou. Až bude mít v bance Ernestániny peníze, bude pro něho maličkost vyplnit Samovi jeho přání. Obrátil se k svému sekretáři a odemkl zásuvku. Vytáhl zápisník a něco si zapsal; bezpochyby poznámku, aby nezapomněl promluvit s panem Freemanem.

Sam si mezitím v suterénu přečetl obsah obou telegramů. Jeden posílal Charles do hostince U bílého lva a informoval majitele o jejich návratu. Druhý zněl:

SLEČNA FREEMANOVÁ A PANÍ TRANTEROVÁ, BROAD STREET, LYME REGIS: BYL MI NAŘÍZEN OKAMŽITÝ NÁVRAT A ROZKAZ BUDE PŘEOCHOTNĚ PROVEDEN VAŠÍM ODDANÝM CHARLESEM SMITHSONEM.

V oněch časech sahali k telegrafické hantýrce jen neotesaní Yankeeové.

Nebyla to první soukromá korespondence, kterou Samovo oko zkoumalo toho rána. Obálka druhého z dopisů, které přinesl Charlesovi, byla zalepená, ale nikoli zapečetěná. Trochu páry dělá divy: a Sam měl k dispozici celé dopoledne, kdy mohl vyčkat, až bude v kuchyni na chvíli sám.

Možná že začínáte sdílet s Charlesem jeho úsudek o Samovi. Zajisté, nepůsobí zrovna jako největší poctivec. Ale myšlenka na manželství provádí s člověkem někdy podivné věd. Ti, kteří hodlají vstoupit do tohoto stavu, si náhle začínají všímat nerovnosti v rozděleni pozemských statků, začínají si přát, aby jeden druhému mohli víc poskytnout. Bezstarostnost mládí bere náhle za své. Zodpovědnost izoluje a lidumilnější pohled na všechny ostatní společenské vztahy je v útlumu; zkrátka je snadnější být nepoctivý za dva než sám za sebe.

283$

Sam o svém postupu neuvažoval jako o nepoctivosti, říkal tomu „ vynést včas správnou kartu“ . Prostě řečeno, znamenalo to pro něho, že k sňatku s Ernestinou musí dojít za každou cenu. Těch dvě stě padesát liber mu kynulo jedině z jejího věna. Jestli dojde k dalším pletkám mezi jeho pánem a tou špatnou ženskou z Lyme, musí se to stát pod bedlivým dohledem našeho hráče karet - a nemusí to být tak zcela v neprospěch věci, jelikož čím víc se bude Charles cítit vinen, tím snadněji bude klopit; ale kdyby to došlo moc daleko… Sam se kousl do spodního rtu a zachmuřil se. Není divu, že si začínal poznenáhlu připadat, jako by byl něco lepšího; intrikáni si tak vždycky připadají.

284$

«43»

•••

{Zdálo se tni však, že stojí

jako stín tam u mých nohou

nad krajinou ztemnělou…}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

V železné době, k jakým bezesporu náleží i viktoriánská éra, lze možná nalézt víc snahy o racionální lidské chování než v kterékoli jiné. Po oné rebelantské noci se Charles v každém případě rozhodl, že záležitost svého sňatku s Ernestinou dovede bezpečně do konce. Nikdy ho zcela vážně nenapadlo, že k němu snad nedojde. Setkání s múzou Terpsichorou a s prostitutkou byla, ať to zní sebenepravděpodobněji, jen potvrzením jeho úmyslů - poslední váhání nad věcí v podstatě uzavřenou, pochybnosti nad něčím, co je mimo pochybnost. Právě to si říkal, když se vracel oné nod s protestujícím žaludkem domů, což možná vysvětluje, proč se tak nerudně obořil na Sama. A pokud jde o Sarah… pak prostitutka téhož jména byla náhražkou za ni a znamenala její smutný a nepěkný konec v jeho myšlenkách i jeho probuzení.

Z těchže důvodů by si byl přál, aby její dopis obsahoval nějaký náznak, že si je vědoma své viny - aby třeba znovu požádala o peníze (ale těžko mohla utratit deset liber za tak krátký čas) nebo mu vylila své srdce obtížené nedovolenými city. Ale ze tří slov „ Endicottův rodinný hotel“ se dá těžko vyčíst vášeň nebo zoufalství a ani datum, dokonce ani iniciála! Zajisté to znamenalo, že ho neuposlechla, že opět pominula tetu Tranterovou. Ale sotva ji mohl někdo obviňovat, že by se dobývala do jeho dveří.

Bylo snadné dojít k rozhodnutí, že musí ignorovat to nevyřčené pozvání. Možná však, že u stejnojmenné prostitutky si Charles uvědomil jedinečnost té druhé Sarah. Nedostatek jemnějších pocitů u jedné jen zdůrazňoval jemnocit té druhé. Jak byla svým zvláštním způsobem chápavá a citlivá… některé věci, které řekla při té své zpovědi - ty člověka doslova pronásledovaly.

Přemýšlel mnoho o Sarah - pakliže vzpomínky jsou přemýšlením - na dlouhé cestě zpět na západ. Citlivě si uvědomoval, že zavřít ji do nějakého ústavu, i když osvíceného, by bylo znamenalo zradu. Říkám „ ji“ , ale zájmeno je jedna

285$

z nejděsivějších masek, kterou si lidé vymysleli. Charles neviděl zájmeno, ale oči, pohledy, vlnu vlasů nad spánkem, lehký krok, spící tvář. To ovšem neznamenalo, že snil za bílého dne, nikoli - činil to z vážného zájmu o jistý morální problém a z hlediska nejčistších obav o budoucí osud té nešťastné ženy.

Vlak vjel na exeterské nádraží. Sotva dozněl poslední hvizd píšťalky, objevil se u Charlesova kupé Sam; samozřejmě že sluha cestoval třetí třídou.

„ Zůstaneme tu přes noc, pane Charlesi?“

„ Ne. Kočár. Uzavřený. Vypadá to na déšť.“

Sam se sázel sám se sebou o tisíc liber, že zůstanou v Exeteru. Ale uposlechl bez váhání, stejně jako jeho pán se rozhodl při pohledu na Samův obličej - někde v hloubce vědomí musel ještě učinit toto rozhodnutí - a rozhodl se ve vteřině, co udělá. Ve skutečnosti o tom rozhodl Sam; žádné další vytáčky a výmluvy už by byl Charles nesnesl.

Teprve když projížděli východním cípem města, zakusil Charles pocit smutku a ztráty při pomyšlení, že teď už jsou osudné kostky vrženy. Nemohl pochopit, jak může tak proslulé rozhodnutí, odpověď na tak banální otázku, rozhodnout o tolika věcech. Do oné chvíle bylo všechno ještě možné. Pak už bylo o všem bezpodmínečně rozhodnuto. Učinil morální, slušné, správné rozhodnutí. A přece se mu zdálo, že ho to rozhodnutí viní z nějaké vrozené slabostí, z ochoty přijmout bez odporu svůj osud, o kterém věděl - předtuchou, která bývá někdy stejně jistá jako nesporná fakta -, že ho dovede jednoho dne do světa obchodu. Bude se snažit udělat radost Ernestině, která se bude snažit udělat radost otci, kterému budou vděčit za tolik… civěl na venkovskou krajinu, do níž teď vjeli, a měl pocit, že ho do sebe nasává nějaké děsivé potrubí.

Kočár pokračoval v cestě, uvolněné pero skřípalo při každém nárazu žalostně jako kola popravčí káry. Večerní nebe se zatáhlo a spustil se lehký déšť. Za takových okolností, když cestoval sám, by Charles obvykle zavolal na Sama, aby si sedl dovnitř vedle něho. Ale teď toužil po všem jiném než po Samově přítomnosti (ne že by to bylo Samovi, v jehož očích byla cesta do Lyme dlážděna zlatém, vadilo). Charles měl pocit, že si už nikdy neužije samoty. Musí se radovat z každého okamžiku, který mu ještě zbývá. Zase si vzpomněl

286$

na ženu, která zůstala za nimi tam v tom městě. Nepomýšlel na ni ovšem jako na jiné možné řešení, kdyby nebylo Ernestiny. Jako na někoho, koho by si byl mohl vybrat a vzít místo ní. To vůbec nepřicházelo v úvahu. Dokonce myslel v tu chvíli sotva přímo na Sarah - byla jen symbolem všech jeho ztracených možností, jeho zašlé svobody, cest, které už nikdy nepodnikne. Musel se prostě s něčím rozloučit, a ona byla velmi příhodně zároveň blízko a zároveň se ztrácela v dáli.

Už se nedalo pochybovat; byl jen jednou z obětí života, amonit chycený v obrovských poryvech historie, ztroskotanec na věčnost, jedna možnost proměněná v zkamenělinu.

A za chvíli se dopustil poslední slabosti: usnul.

287$

«44»

•••

{Povinnost - je ohnout záda

před tím, co se od nás žádá,

formě otročit až k pláči

bez ohledu, co to značí…

Je to přísné potlačení

- jaký smrtelný to hřích! -

tázání a přemýšlení

našich duší poctivých:

je to zbabělcovo ano

před úradkem osudu…}

A. H. CLOUGH: POVINNOST (1841)

•••

Přijeli k Bílému lvu těsně před desátou. V domě tety Tranterové se ještě svítilo; když míjeli dům, pohnula se v okně záclona. Charles se rychle upravil, přenechal Samovi vybalování a statečně vykročil do kopce. Mary ho pozdravila víc než radostně a o krok za ní teta Tranterová se celá rozplývala v růžových přívětivých úsměvech. Měla přísný rozkaz vzdálit se hned po uvítání našeho cestovatele. Ten večer se měl obejít bez obvyklých pošetilostí s gardedámou. Ernestina se svým obvyklým bystrozrakém pro to, co sloužilo její vlastní důstojnosti, zůstala v zadním salónku.

Nevstala, když Charles vstoupil, ale upřela na něho zpod t svých řas dlouhý vyčítavý pohled. Usmál se.

„ Zapomněl jsem koupit v Exeteru květiny.“

„ To vidím, pane.“

„ Tolik jsem pospíchal, abych tu byl, ještě než si půjdeš lehnout.“

Sklopila oči na svoje ruce, které se zabývaly vyšíváním. Když se Charles přiblížil, prsty se náhle přestaly pohybovat a Ernestina otočila drobnost, na které pracovala.

„ Vidím, že mám soupeře.“

„ Zasloužil bys jich mnoho.“

Poklekl vedle ní, něžně zvedl její ruku a políbil ji. Nenápadně se na něho ze strany podívala.

„ Nezamhouřila jsem oko od té doby, cos odjel.“

„ To je znát na tvých bledých tvářích a naběhlých víčkách.“

Nechtěla se dát pohnout k úsměvu. „ Teď si mne dobíráš.“

288$

„ Jestli na tebe takhle působí nespavost, zařídím, aby nám v ložnici bez přestání zvonil budík.“

Začervenala se. Charles vstal, sedl si vedle ní, přitáhl si její hlavu a políbil ji na ústa a na zavřené oči. Po tom doteku je otevřela a upřela je na něho, teď už beze stopy ironie.

„ Tak mi ukaž, co vyšíváš pro svého tajného obdivovatele,“ usmál se.

Ukázala mu svou práci. Byl to váček na hodinky z modrého sametu - jaký si viktoriánští pánové věšeli na noc nad noční stolky a kam ukládali své kapesní hodinky. Na převislém víčku bylo vyšito bílé srdce uprostřed iniciál Ch a E. Na váčku samém byl začat, ale ještě nedokončen, nápis vyšívaný zlatou nití. Charles jej nahlas přečetl.

„ Kdykoli je budeš natahovat… a jak to má u všech všudy končit?“

„ To musíš uhodnout.“

Charles provrtával očima modrý samet.

„ Tvoje žena bude vyskakovat?“

Vytrhla mu váček.

„ Teď ti to nepovím. Mohl bys stejně dobře jezdit s dostavníkem.“ V těch dobách byli všichni kočí, řídící na anglických silnicích koňské omnibusy, známi svou nemilosrdnou výřečností.

„ Tak krásná dáma by mi nikdy nemusila platit za svezení.“

„ Nemám ráda ani neupřímné lichotky, ani špatné vtipy.“

„ A já tě mám, má drahá, nejraději, když se zlobíš.“

„ Tak ti odpustím - jen abych se ti nelíbila.“

Trochu se od něho odvrátila, přestože jeho paže ji dál objímala kolem pasu a že mu oplácela stisk, kterým jí svíral ruku. Zůstali tak na okamžik zticha. Ještě jednou jí políbil ruku.

„ Šla bys se mnou zítra ráno na procházku? Ukážeme celému světu, jací jsme moderní milenci - budeme se tvářit unuděně, jako by šlo jen o sňatek ze zdvořilosti.“

Usmála se a pak mu náhle ukázala váček.

„ Kdykoli je budeš natahovat, o mé lásce nesmíš pochybovat.“

„ Má nejsladší,“

Pohlédl jí hluboko do očí a pak sáhl do kapsy a položil ji do klína malou zavřenou krabičku z tmavorudé kůže.

„ Místo květin.“

289$

Plaše otevřela uzávěr a zvedla víčko. Na šarlatové sametové podložce tam ležela elegantní švýcarská brož; drobná mozaika znázorňující kytičku květů s rámečkem z perliček a sekaných korálů zasazených do zlata. Pohlédla na Charlese zvlhlýma očima. Taktně zavřel oči; předklonila se a vtiskla mu na ústa cudný polibek. Pak s hlavou opřenou o jeho rameno si znovu prohlédla brož a také ji políbila.

Charlesovi vytanuly na mysli verše oné priapické písně. „ Přál bych si, aby už zítra byl náš svatební den,“ zašeptal jí do ucha.

Bylo to prosté. Člověk dělil své city mezi ironii a sentiment a choval se, jak konvence předpisovala. Co kdysi mohlo být, se stalo také předmětem nestranného ironického pozorování; jakož i to, co by být mohlo. Člověk se zkrátka poddal, naučil se přizpůsobit se daným podmínkám.

Charles stiskl dívčinu paži. „ Drahoušku, musím se ti k něčemu přiznat. Týká se to té ubohé ženy z Marlborough House.“

Trochu se napřímila, zpola překvapená, zpola už předem pobavená. „ Snad ne ubohé Tragédie?“

„ Myslím, že ta vulgárnější přezdívka se k ní hodí lépe,“ usmál se. „ Je to skutečně docela hloupé a triviální.“ Stiskl jí ruku. „ Poslechni si, jak to celé bylo. Během jedné ze svých malých výprav za echinodermaty…“

A tak končí náš příběh. Co se stalo se Sarah, nevím - ať to bylo cokoliv, nikdy už Charlese osobně neobtěžovala, ačkoliv setrvávala ještě dlouho v jeho vzpomínkách. Tak tomu bývá nejčastěji. Lidé sejdou z očí a jsou zastíněni tím, co máme blíže.

Charles a Ernestina nežili pak už vždycky šťastně a spokojeně, ale žili spolu, ačkoliv Charles přežil svou ženu nakonec o deset let (a poctivě po ní to zbývající desetiletí truchlil). Narodilo se jim, jak se sluší - řekněme asi sedm dětí. Sir Robert dovršil své nepěkné skutky tím, že v manželství s paní Bellou Tomkinsovou zplodil ne jednoho dědice, ale dva. A tento osudný párek dvojčat nakonec přece jen dohnal Charlese k obchodu. Zpočátku se nudil; a pak přišel té věci na chuť. Jeho vlastní synové už neměli na vybranou. A jejich synové dosud řídí ten veliký obchodní dům se všemi jeho filiálkami.

290$

Sam a Mary - ale kdo se chce nudit životopisem služebnictva? Vzali se, měli děti a zemřeli, jak už to u lidí jejich druhu chodí.

A kdo zbývá ještě? Doktor Grogan? Zemřel ve svých jedenadevadesáti letech. A jelikož teta Tranterová se také dožila devadesátky, máme tu pěkný důkaz o prospěšnosti zdravého lymeského vzduchu.

Rozhodně však nepůsobí na každého, jelikož paní Poulteneyová zemřela dva měsíce po Charlesově návratu do Lyme. Jsem šťasten, že v tomto případě je tu ještě ledacos zajímavého, proč se vyplatí nahlédnout do budoucnosti - to jest do života na onom světě. Vhodně oblečená, v černém, dospěla ve svém lehkém vozíku až k nebeské bráně. Její podkoní neboť ovšem stejně jako ve starém Egyptě celá její domácnost vymřela s ní - seskočil a vážně jí otevřel dveře kočáru. Paní Poulteneyová vystoupila po schodech, a když si v duchu umínila, že upozorní Stvořitele (až se s Ním bude lépe znát), že jeho služebnictvo má bděleji vyhlížet důležité návštěvníky, zatáhla za zvonec. Konečně se objevil sluha.

„ Ma’m?“

„ Jsem paní Poulteneyová. Přišla jsem se sem ubytovat. Laskavě uvědomte svého Pána.“

„ Jeho Nekonečnost už ví o vašem úmrtí, ma’m. Jeho andělé už zapěli Alelujá na oslavu této události.“

„ To je od něho velice zdvořilé a vlídné.“ A vážená dáma se důstojně nadechla, aby mohla vplout do impozantní bílé síně, která se klenula za sluhovou hlavou. Ale muž jí neustoupil z cesty. Místo toho dost nezdvořile zachrastil svazkem klíčů, který držel v ruce.

„ Ale člověče! Ustupte přece! Jsem někdo. Jsem paní Poulteneyová z Lyme Regis.“

„ Dříve z Lyme Regis, ma’m. A teď z mnohem žhavějšího podnebí.“

S těmito slovy jí ten nezdvořák přirazil dveře před nosem. Nejdřív ze všeho napadlo paní Poulteneyovou rozhlédnout se, protože se obávala, že se služebnictvo stalo svědkem té scény. Ale její kočár, o němž si myslela, že jen popojel k příbytkům služebnictva, tajemným způsobem zmizel. Ve skutečnosti zmizelo všechno, silnice i krajina, (která se z neznámých důvodů podobala velké příjezdové cestě k Windsorskému zámku), všechno, naprosto všechno zmizelo. Zůstal jenom

291$

prostor - a hrůza hrůz - pohlcující prostor! Schody, po kterých předtím tak důstojně stoupala, začaly také jeden po druhém mizet. Zbyly pouze tři, pak dva, pak jeden. Paní Poulteneyová se vznášela v prostoru. Bylo ještě jasně slyšet, jak říká: „ V tomhle má prsty lady Cottonová,“ a pak začala padat, kutálela se a přemetala a poletovala jako postřelená vrána, pořád níž a níž, až tam, kde čekal její skutečný pán.

292$

«45»

•••

{Ach, člověka tak v sobě probudit,

aby ten, kterým jsem, už přestal být!}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

A teď když jsem přivedl toto vyprávění k slušnému tradičnímu konci, měl bych raději vysvětlit, že přestože se událo všechno, co jsem popsal v posledních dvou kapitolách, nestalo se to přesně tak, jak byste na základě mých slov mohli předpokládat.

Jak jsem řekl již dříve, všichni jsme básníci, i když většina z nás nepíše básně; a jsme také všichni romanopisci, to jest máme ve zvyku vymýšlet si pro sebe fantastickou budoucnost, i když to snad dnes činíme spíše ve formě filmového scénáře než ve formě románu. Promítáme si v duchu představy o tom, jak se asi zachováme, co všechno možná prožijeme. A když se skutečná budoucnost stane přítomností, mají tyto románové nebo filmové představy na naše chování větší vliv, než jsme obvykle ochotni připustit.

Charles nebyl výjimkou; a posledních několik stránek, které jste četli, nezachycuje to, co se stalo, ale to, co si na cestě mezi Londýnem a Exeterem představoval, že se asi stane. Samozřejmě že nepřemýšlel tak detailně a souvisle, jak já jsem vyprávěl; ani bych nechtěl odpřisáhnout, že sledoval posmrtnou kariéru paní Poulteneyové do tak zajímavých podrobností jako já. Ale určitě ji posílal k čertu, takže to vyjde téměř nastejno.

Především měl silný pocit, že se dostává na konec nějakého vyprávění, a to na takový konec, který se mu vůbec nelíbil. Jestliže jste posledním dvěma kapitolám vyčítali unáhlenost, nedostatek harmonie, selhání Charlesových hlubších schopností, takže nikoho opravdu nezajímá, zdali žil skutečně téměř jedno a čtvrt století; jestli ve vás klíčilo podezření, v literatuře

ne neobvyklé, že spisovateli došel dech a že raději svévolně

ukončil dostih, dokud měl pocit, že ještě vyhrává, pak nedávejte vinu mně. Protože všechny tyto pocity, nebo aspoň jejich odraz, se střetávaly právě v Charlesově mysli. Připadalo mu, že kniha jeho existence se chýlí ke konci, a to ke konci značně neslavnému.

A to „ já“ , ona neznámá jednotka, která si nacházela tak

293$

pokrytecky průkazné důvody, aby odsunula Sarah do stínů zapomnění, to jsem nebyl já. Bylo to jen zosobnění jisté mohutné lhostejnosti věcí - v očích Charlese příliš nepřátelské, než aby o ní smýšlel jako o „ bohu“ - co ve své zlovolné nepohnutosti převážilo vážky na Ernestininu stranu; co se tyčilo na Charlesově cestě jako nemilosrdný ukazatel, stejně nezměnitelný jako dráha vlaku, který ho odvážel.

Jestliže jsem řekl, že se Charles to ráno po svém nepodařeném dobrodružství v Londýně rozhodl, že uskuteční své manželství, nijak jsem nepodváděl. Bylo to jeho oficiální rozhodnutí (reakce by byla možná přesnější slovo), stejně jako bylo kdysi jeho oficiálním rozhodnutím složit kněžský slib. Snad jsem se dopustil jakéhosi podvodu, když jsem dostatečně neanalyzoval účinek, který na něho měl ten dopis o třech slovech. Trýznil ho, mátl ho, byl jím posedlý. Čím více o něm přemýšlel, tím typičtější se mu zdál způsob jeho odeslání pro odesilatelku. Ladil dokonale s jejím ostatním chováním a dal se popsat jedině jako schizofrenický. Lákavý i unikavý, zchytralý i prostý, pyšný i pokorný, obranný i obviňující. Viktoriánská éra byla dobou výmluvnosti. A na delfická orákula si nepotrpěla.

Ale ze všeho nejvíc ten vzkaz působil, jako by stavěl Charlese před nějakou volbu; a zatímco jednou částí své bytosti tu nutnost nenáviděl, přiblížíme se tajemství jeho duševního stavu na té cestě na západ, víme-li, že jinou její částí se cítil nesmírně vzrušen blízkostí toho okamžiku volby. Nemohl si ovšem vypomoci žádnou existencionalistickou terminologií, ale procházel skutečně mimo veškerou pochybnost stavem úzkosti ze svobody - uvědomoval si, že člověk je svobodný a že uvědomit si to znamená octnout se v hrozivé situaci.

A tak vysvoboďme Sama z jeho předpokládané budoucnosti a uveďme ho zpět do přítomnosti v Exeteru. Když se vlak zastavil, odebere se do pánova kupé.

„ Zdržíme se přes noc, pane?“

Charles se na něho chvíli nepřítomně dívá, rozhodnutí musí ještě padnout, a pak pohledí přes jeho hlavu na zatažené nebe.

„ Zdá se mi, že bude pršet. Přespíme v Lodi.“

A tak Sam, bohatší o tisíc pomyslných liber, o které se sám se sebou sázel, se octl několik minut nato se svým pánem před nádražím a dohlížel na ukládání Charlesových propriet

294$

na střechu ošumělé drožky. Charles projevoval značnou nervozitu. Konečně připoutali i lodní kufr a čekali už jen na pána.

„ Myslím, Same, že po této únavné cestě vlakem si potřebuji trochu protáhnout nohy. Ty jeď ze zavazadly.“

Sam poklesl na mysli.

„ S vaším dovolením, pane Charlesi, bejt váma bych to nedělal. Podívejte se tamhle na ty mraky, bude z nich cedit co by dup.“

„ Trochu deště mi neublíží.“

Sam polkl a uklonil se.

„ Ano, pane Charlesi. Mám dát nějaký pokyny kvůli večeři?“

„ Ano… totiž… podle toho, kdy přijdu. Možná že půjdu na večerní zpívanou pobožnost do katedrály.“

Charles vykročil do kopce směrem k městu. Sam se za ním chvilku zamračeně díval a pak se obrátil k drožkáři.

„ Hm - už jste někdy slyšel vo Endicottově rodinným hotelu?“

„Jó.“

„ Víte, kde to je?“

„Jó“

„ Tak jestli mě hodíte k Lodi pěkně zčerstva, nebudete litovat, člověče.“

A Sam skočil s příslušným švihem do vozu. Drožka brzy předhonila Charlese, který kráčel s důraznou pomalostí, jako by se nemohl nasytit čerstvého vzduchu. Ale sotva mu povoz zmizel z očí, zrychlil krok.

Pokud jde o jednání v ospalých maloměstských hostincích, měl Sam bohaté zkušenosti. Dal složit zavazadla, vybral nejlepší pokoje, které byly k dispozici, nechal zapálit oheň v krbu, připravil toaletní potřeby a věci na noc - a to vše mu netrvalo déle než sedm minut. Pak vyběhl na ulici, kde dosud čekala drožka. Nejeli příliš dlouho. Sam se nejdříve opatrně rozhlédl, pak vystoupil a zaplatil drožkáři.

„ První ulice nalevo a jste tam, pane.“

„ Děkuju. Tumáte vod cesty.“ Sam dal drožkáři skandálně nízké spropitné (dokonce i na exeterské poměry), posunul si tvrďák do čela a zmizel v soumraku. Asi v polovině ulice, po které kráčel, a přímo proti té, již mu drožkář označil, stála metodistická kaple s mohutnými sloupy u vchodu. Za jedním

295$

z těch sloupů se náš začínající detektiv ukryl. Pod šedočerveným nebem bylo už skoro tma.

Sam nemusel čekat dlouho. Když zahlédl vysokou postavu, jeho srdce poskočilo. V zřejmé bezradnosti obrátil se ten člověk na malého chlapce. Chlapec jej dovedl rychle na roh, stále v dosahu Samových očí, a ukázal prstem. Soudě podle toho, jak se zubil, vynesl mu ten posunek asi víc než dvě pence.

Charlesova záda se vzdalovala. Pak se zastavil a rozhlédl se. Nato udělal několik kroků zpátky směrem k Samovi. Pak, jako by ztratil trpělivost sám se sebou, se otočil a vstoupil do jednoho z domů. Sam vyklouzl za svým sloupem, seběhl ze schodů a upaloval na protější stranu, kde stál Endicottův rodinný hotel. Chvíli čekal na rohu, ale Charles se už neobjevil. Sam si dodal odvahy a začal nenápadně přecházet kolem zdi skladiště, hned proti řadě domů tvořících hotel. Došel až tam, kde bylo vidět přímo do vstupní haly. Byla prázdná. V několika pokojích se svítilo. Minulo asi patnáct minut. Pak se spustil déšť.

Sam si chvíli v úporném přemýšlení okusoval nehty. Pak se otočil a rychle se vzdaloval.

296$

«46»

•••

{A přec, jen si to přiznejme,

nám vládne srdce, hlava ne.

V co doufáme, v to věříme,

co dáno, s tím se smíříme.

Musíme věřit, vem kde vem,

že v onom světě úplném,

co tady bylo náznakem,

se dovrší jak zázrakem.

Doufejme, dítě mé, že tam,

až prozřít bude dáno nám,

skutečný smysl uzříme

své lásky, o němž nevíme.}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1849)

•••

Charles chvíli nerozhodně postával v ošumělá hale a pak zaklepal na pootevřené dveře pokoje, odkud proudilo světlo. Byl vyzván, aby vstoupil, a tak se octl tváří v tvář majitelce hotelu. Mnohem rychleji, než odhadl ji, odhadla ona jeho. Patnáctník, o tom se nedalo pochybovat. Proto se vděčně usmála.

„ Pokoj, pane?“

„ Ne… já, já totiž… přál bych si mluvit s jednou z vašich… jistou slečnou Woodruffovou?“ Úsměv zmizel z tváře paní Endicottové; zatvářila se mrzutě. Charlesovo srdce pokleslo. „ Není snad…?“

„ Chudák ta mladá dáma, pane. Předevčírem ráno šla ze schodů a uklouzla. Pohmoždila si kotník, ale důkladně. Otekl jako dýně. Chtěla jsem zavolat doktora, ale ona o tom nechce ani slyšet. Že prý se vyvrknutý kotník spraví sám od sebe. A doktoři přijdou draho.“

Charles pohlížel na špičku své hole. „ Tak ji tedy nemohu vidět.“

„ Ale chraňbůh, pane, můžete jít nahoru. Aspoň ji to trochu povzbudí. Jste patrně nějaký příbuzný, není-liž pravda.“

„ Musím s ní mluvit… v obchodní záležitosti.“

Uctivost paní Endicottové očividně stoupla. „ Ach tak… pán je právník?“

297$

Charles zaváhal, ale nakonec řekl „ ano“ .

„ Pak musíte jít nahoru, pane.“

„ Totiž… nemohla byste tam někoho poslat, aby se zeptal, jestli nemám odložit návštěvu na dobu, až bude zdráva?“

Opravdu nevěděl, co si má počít. Vzpomněl si na Varguennese; setkat se v soukromí byl hřích. Chtěl se jenom pozeptat doufal, že snad bude dole nějaká přijímací místnost-něco zároveň intimního i přístupného. Stará paní zaváhala, pak rychle pohlédla na otevřenou kovovou skřínku vedle svého psacího stolu s rolovací dřevěnou deskou a došla zřejmě k názoru, že i právníci mohou být zloději - o této možnosti ostatně pochybuje jen málokdo, komu kdy poslali účet. Nepohnula se tedy a s překvapující vervou křikla na jakousi Betty Anne.

Betty Anne se objevila a byla odeslána s vizitkou. Pochůzka jí trvala dost dlouho a Charles zatím musel odrazit několik pokusů o výslech, jejichž účelem bylo zjistit důvod jeho návštěvy. Konečně se Betty Anne vrátila. Slečna prý prosí, aby přišel nahoru. Vystoupil za baculatými zády služebné do nejvyššího poschodí a zde mu bylo ukázáno místo nehody. Schody skutečně byly příkré a v oněch dobách, kdy ženy si zřídkakdy viděly na nohy, velmi často padaly; v domácím životě to bylo něco zcela obvyklého.

Došli ke dveřím na konci ponuré chodby. Služebná bez okolků ohlásila Charlese, jehož srdce bilo daleko rychleji, než by se dalo vysvětlit zdoláním tří poschodí.

„ Tady je ten pán, slečno.“

Vstoupil do pokoje. Sarah seděla u krbu v křesle otočeném ke dveřím s nohama na stoličce, přikrytýma červenou vlněnou pokrývkou. Přes ramena měla přehozenu širokou zelenou šálu, ale ani ta nemohla zakrýt skutečnost, že má na sobě noční košili s dlouhými rukávy. Rozpuštěné vlasy jí padaly na zelený šál. Zdála se mu mnohem drobnější - a bolestně plachá. Neusmála se a oči upírala na svoje ruce - jenom když vstoupil do dveří na něho krátce, vyděšeně pohlédla, jako provinilý vězeň, jista jeho hněvem, než zase sklopila hlavu. Stál tu s kloboukem v jedné ruce, s holí a rukavicemi v druhé.

„ Projížděl jsem Exeterem.“

Sklonila hlavu ještě níž ve směsi porozumění a studu.

„ Neměl bych jít raději hned pro doktora?“

„ Prosím ne.“ Při řeči se dívala do klína. „ Poradil by mi jen, co už sama dělám.“

298$

Nemohl od ní odvrátit oči - vidět ji tak nehybnou, trpící (ačkoliv jí teď tváře hořely), bezmocnou. A po těch věčně tmavomodrých šatech zelená šála, to nikdy předtím zcela neodhalené bohatství jejích vlasů. Cítil slabou cedrovou vůni léčivé masti.

„ Máte bolesti?“

Zavrtěla hlavou. „ Provést něco takového… nechápu, jak jsem mohla být tak pošetilá.“

„ Rozhodně buďte vděčná, že se to nestalo na Spodním útesu.“

„ Ano.“

Zdálo se mu, že ji jeho přítomnost neúprosně tísní. Rozhlédl se po malém pokojíku. V krbu hořel čerstvě rozdělaný oheň. Na krbu stál starobylý džbánek s několika povadlými narcisy. Ale chudoba celého zařízení byla žalostně patrná a jen ještě zvyšovala její rozpaky. Na stropě se černaly skvrny od výparů petrolej ky; podobaly se stopám nesčetných smutných obyvatelů tohoto pokoje.

„ Snad bych měl…“

„ Ne. Prosím. Sedněte si. Odpusťte mi. Já… já jsem nečekala…“

Odložil svoje věci na prádelník a posadil se na jediné další možné místo, na dřevěnou židli u stolu v protějším rohu pokoje. Jak mohla vzdor svému dopisu očekávat něco, o čem on sám tak pevně prohlásil, že to nepřichází v úvahu? Hledal nějakou výmluvu.

„ Sdělila jste svou adresu paní Tranterová?“

Zavrtěla hlavou. Ticho. Charles upřeně hleděl na koberec.

„ Jenom mně?“

Znovu svěsila hlavu. Přikývl vážně, jako kdyby si to byl předem domyslil. Hněvivý poryv deště zabubnoval na okenní sklo za jejími zády.

„ Právě o tom jsem si chtěl s vámi pohovořit,“ řekl Charles.

Čekala, ale on nepokračoval. Jeho oči na ní znovu uvízly. Noční košile, upnutá až ke krku a na zápěstích, měla přes svou bělost v záři ohně růžový nádech, protože knot lampy na stolku vedle Charlese byl napůl stažený. A její vlasy, už tak dost zdůrazněné zeleným šálem, nádherně ožily, kdykoli se jich dotkl odraz plamenů, jako by se jimi projevovalo tajemství její nejzákladnější bytosti: pýcha i pokora, závislost i volnost, to, že byla jeho otrokyní a zároveň jemu rovná. Konečně

299$

si uvědomil, proč přišel. Aby ji znovu uviděl. Vidět ji mu bylo neodolatelnou potřebou; jako neuhasitelná žízeň, která musí být ukojena.

Přinutil se pohledět jinam. Ale jeho oči křísly o ty dvě nahé mramorové nymfy nad krbem: také ony měly teplý růžový nádech, který se odrážel od ozářené červené pokrývky. Rozhodně mu nepomohly. A Sarah se maličko pohnula. Musel se na ni znovu podívat.

Zvedla rychle ruku ke své skloněné hlavě. Její prsty setřely spěšně něco z tváře a zastavily se na hrdle.

„ Prosím neplačte, milá slečno Woodruffová… nebyl bych měl chodit… měl jsem v úmyslu…“

Ale ona jen s náhlou prudkostí zavrtěla hlavou. Ponechal jí čas, aby se vzpamatovala. A zatímco si nenápadnými drobnými pohyby otírala oči kapesníkem, přepadla ho neodolatelná pohlavní touha; něco tisíckrát silnějšího, než co pociťoval v pokoji prostitutky. Snad to způsobil její bezbranný pláč - ale náhle pochopil, proč ho její obličej pronásleduje, proč cítil tak strašnou potřebu znova ji vidět: aby ji mohl mít, rozplynout se v ní, shořet, shořet na troud na tomto těle a v těchto očích. Odkládat takovou touhu o týden, o měsíc, o rok, dokonce o několik let je možné. Ale odepřít si ji navždy je jako spálit se železem.

Co řekla potom, aby omluvila svůj pláč, bylo stěží slyšet.

„ Myslela jsem, že vás už nikdy neuvidím.“

Nemohl jí říci, jak těsně se přiblížila k jeho vlastním myšlenkám. Vzhlédla k němu a on stejně rychle sklopil oči. Zmocnily se ho tytéž záhadné synkopické přízraky jako tehdy v chlévě. Jeho srdce pádilo, ruce se mu třásly. Věděl, že když pohlédne do těch očí, je ztracen. Jako by je chtěl odehnat, zavřel svoje vlastní.

Ticho, které následovalo, bylo strašné, jako přetížený most, který se užuž prolomí, jako věž před pádem. Nesnesitelné ve svém citovém napětí, pod nátlakem pravdy, která chce být vyslovena.

Pak se náhle sesulo v krbu několik uhlíků. Většina z nich dopadla ještě za mřížkou, ale asi dva se skutálely jejími otvory až k okraji vlněné přikrývky. Rychle s ní ucukla a Charles spěšně poklekl a vytáhl z měděného stojanu malou lopatku. Uhlíky odstranil z koberce v mžiku, ale pokrývka dosud doutnala. Stáhl ji z jejích kolen a na zemi na ní rychle zašlápl několik

300$

kolik jisker. Pach spálené vlny naplnil pokoj. Jedna ze Sařiných nohou dosud spočívala na stoličce, ale druhou už položila na zem. Obě nohy měla bosé. Soustředil se na pokrývku, ujistil se dlaní, že nic už nedoutná, pak se otočil a znovu jí položil pokrývku přes kolena. Nakláněl se k ní s očima stále na pokrývce. A tehdy, jakýmsi instinktivním pohybem, a přece jako by si jej napůl vypočítala, vztáhla ruku a položila ji na jeho. Věděl, že se dívá k němu vzhůru. Nemohl rukou pohnout a náhle od ní nedokázal odvrátit oči.

V těch jejích četl výraz vděčnosti i všechen starý smutek a podivnou starost o něho, jako by věděla, že mu ubližuje; ale především čekala. Nekonečně plaše, a přece čekala. Kdyby se jí byl na rtech objevil sebeslabší úsměv, snad by se byl rozpomněl na teorii doktora Grogana. Ale on viděl obličej udivený sám nad sebou, prozrazující stejnou bezradnost, jakou cítil sám. Jak dlouho si hleděli do očí, nevěděl. Připadalo mu to jako věčnost, ačkoliv to ve skutečnosti netrvalo déle než tři čtyři vteřiny. Jejich ruce jednaly nejdřív. V jakési tajemné dohodě se jejich prsty propletly. Pak Charles klesl na koleno a přitáhl ji vášnivě k sobě. Jejich rty se setkaly s divokou prudkostí, která je vyděsila oba a způsobila, že ona svoje odtáhla. Pokryl její tváře a oči polibky. Konečně se jeho ruka dotkla těch vlasů, hladila je, cítila drobnost hlavy pod jejich měkkými vlnami, stejně jako cítil dotyk jejího těla na svých pažích a hrudi pod tenkou látkou. Náhle zabořil obličej do její šíje.

„ Nesmíme… nesmíme… to je šílenství.“

Ale její ruce ho objaly a přitiskly si těsněji jeho hlavu.

Nepohnul se. Připadal si, jako by ho něco unášelo na ohnivých křídlech, neúprosně, ale v tak něžném povětří jako dítě konečně puštěné ze školy, jako vězně na zeleném poli, jako stoupajícího orla. Zvedl hlavu a pohleděl na ni, pohledem téměř divoké náruživosti. Pak se znovu políbili. Tiskl se k ní s takovou silou, že křeslo na kolečkách couvlo dozadu. Cítil, jak ucukla bolestí, když jí zavázaná noha spadla ze stoličky. Přejel zrakem stoličku a pak se vrátil k její tváři, k jejím zavřeným očím. Položila odvrácenou hlavu na opěradlo židle, téměř jako by ji odpuzoval: ale její prsa se neznatelně zvedala k němu; oběma rukama uchopila impulzivně jeho ruku. Pohlédl na dveře za ní, pak vstal a dvěma kroky byl u nich.

Ložnici osvětloval jen matný přísvit z vedlejšího pokoje a tlumené světlo plynových svítilen na ulici. Přesto viděl šedou

301$

postel a umyvadlo. Sarah se neobratně zvedla z křesla, ruku položila na jeho opěradlo a zraněnou nohu zvedla maličko od země. Jeden cíp šálu jí sklouzl z ramen. Na každém z nich byl znát odraz té naléhavosti v očích druhého i vědomí., jak je ten příval žene před sebou. Zdálo se, že zpola jde a zpola padá směrem k němu. Přiskočil, zachytil ji a sevřel v objetí. Šála sklouzla docela. Mezi ním a její nahotou už nebylo nic než tenká vrstva flanelu. Přitiskl vší silou to tělo k sobě, svoje rty na její, s vyhladovělostí dlouhého odříkání - nejen sexuálního. Zmocnil se ho celý nezvladatelný proud zakázaných věcí, romantika, dobrodružství, hřích, bláznovství, živočišnost…

Když konečně odtrhl rty od jejích úst, spočívala její hlava na jeho rameni, jako by byla omdlela. Zvedl ji a přenesl do ložnice. Zůstala ležet, jak ji hodil na postel, napůl ve mdlobách, s jednou rukou hozenou zpátky. Uchopil její druhou ruku a horečně ji políbil. Pohladila ho po tváři. Odtrhl se a běžel zpátky do druhého pokoje. Začal se divoce svlékat strhával ze sebe šaty, jako kdyby stál na břehu a někdo se před jeho očima topil. Knoflík od saka mu uletěl a zakutálel se někam do kouta, ale on se ani nepodíval, kam spadl. Strhl si vestu, boty, ponožky, kalhoty i spodky… perlovou jehlici do kravaty, kravatu. Jeho pohled padl na dveře a Charles otočil klíčem v zámku.

Pak jenom v košili s dlouhými cípy šel bosý do ložnice.

Pohnula se trošku, protože teď ležela s hlavou na polštáři… i když stále ještě nahoře na pokrývkách s obličejem otočeným ke zdi a skrytým před jeho očima temným vějířem vlasů. Stál chvíli nad ní, pak zvedl levé koleno na úzkou postel a padl na ni. Zasypával žhavými polibky její ústa, oči a hrdlo. Poddajné, i když pasivní tělo se k němu tisklo, nahá chodidla se dotkla jeho… nemohl čekat. Její tělo zase ucuklo, jako když jí noha spadla ze stoličky. Přemohl ten instinktivní odpor a její paže ho objaly, jako kdyby ho k sobě chtěla připoutat na věčnost, kterou si bez ní už nedovedl představit.

„ Má nejdražší, nejdražší… můj sladký anděli… Sarah, Sarah… ach Sarah.“

Několik okamžiků nato už ležel tiše. Od chvíle, kdy nahlédl do ložnice, uplynulo přesně devadesát vteřin.

302$

«47»

•••

{Odvrať se jako Dido, když posunkem přísným

se k falešným přátelům v podsvětí stavěla zády.

Mávnutím ruky nás pošli ze své samoty.}

MATTHEW ARNOLD: UČENÁ CIKÁNKA (1853)

•••

Ticho.

Leželi jako ochromeni tím, co udělali. Uvízlí v hříchu, strnulí štěstím. Charlese se nezmocnil žádný mírný postkoitální smutek, ale okamžitá všeobsáhlá hrůza - podobal se městu zasaženému náhle z čistého nebe atomovou pumou. Všechno bylo srovnáno se zemí; veškeré zásady, celá budoucnost, všechna víra i jeho počestné úmysly. A přece přežil, měl vedle sebe nejdražší vlastnictví svého života, jako by byl posledním živým člověkem, nekonečně osamělým… ale už všemi jeho žilami a nervy pronikal pocit provinění, podobný radioaktivitě… Ve vzdálených stínech stála Ernestina a zdrceně se na něho dívala. Pan Freeman ho uhodil do tváře… byli tam někde - podobni kamenům, neúprosní, nesmiřitelně čekající.

Pohnul se trochu, aby osvobodil Sarah od své váhy, pak se otočil na záda, aby se k němu mohla přivinout a položit si hlavu na jeho rameno. Civěl do stropu. Takový zmatek, takový nepředstavitelný zmatek!

Přitiskl ji pevněji k sobě. Vztáhla nesměle paži a vzala ho za ruku. Déšť ustal. Těžké, pomalé, odměřené kroky prošly kdesi pod oknem. Snad strážník. Zákon.

„ Jsem horší než Varguennes,“ řekl Charles. Místo odpovědi mu silně stiskla ruku, jako by chtěla popřít jeho slova a uklidnit ho. Ale-on byl muž. „ Co s námi bude?“

„ Nemohu myslet dál než za tuto hodinu.“

Zase jí stiskl ramena, políbil ji na čelo; a znovu civěl ke stropu. Připadala mu teď tak mladá, tak zaskočená.

„ Musím zrušit své zasnoubení.“

„ Nic od vás nežádám. Nemohu. Je to moje vina.“ „ Nechtěla jsi, ty jsi nechtěla. Je to jen a jen moje vina. Věděl jsem, když jsem šel sem… byl jsem úmyslně slepý. Potlačil jsem každou myšlenku na svoje závazky.“

„ Já si to přála,“ zašeptala. A pak znovu, smutně: „ Já si to přála.“

303$

Chvíli jí hladil vlasy. Padaly jí na ramena přes obličej jako závoj.

„ Sarah… to je nejsladší jméno.“

Neodpověděla, když jí uhlazoval vlasy, jako by byla dítě. Ale myšlenkami byla jinde. Jako by cítila, že o tom ví, konečně promluvila.

„ Vím, že si mne nemůžete vzít.“

„ Musím. Přeji si to. Nemohl bych se sám sobě už nikdy podívat do očí, kdybych to neudělal.“

„ Byla jsem zlá. Dlouho jsem si představovala den, jako je dnešní. Nehodím se k tomu být vaší ženou.“

„ Má nejdražší…“

„ Vaše postavení ve světě, vaši přátelé, váš… a ona - vím, že vás musí milovat. Jak bych nevěděla, co cítí?“

„ Ale já už ji nemiluji!“

Nechala jeho naléhavost vyznít do ticha.

„ Je vás hodna. Já ne.“

Konečně začal brát její slova vážně. Přinutil ji otočit hlavu a v chatrném světle zvenku hleděli jeden druhému do zastíněných očí. Jeho oči byly plné jakéhosi děsu, a její byly klidné, byla v nich dokonce stopa úsměvu.

„ Nechceš přece říci, abych odešel - jako by se bylo mezi námi nic nestalo?“

Neodpověděla, ale v očích jí četl, co si opravdu myslí. Podepřel se o loket.

„ Nemůžete mi toho tolik prominout a žádat tak málo.“

Nechala klesnout hlavu zpátky na polštář, s očima upřenýma na jakousi temnou budoucnost. „ Proč ne, když tě miluji?“

Přitáhl ji pevně k sobě. Myšlenka na takovou oběť mu vháněla slzy do očí. Grogan i on k ní byli tak nespravedliví! Byla ušlechtilejší než oni oba dohromady. Charlese zaplavilo pohrdání jeho vlastním pohlavím; ta přízemnost, sebevědomí a sobectví mužů! Ale on také patřil k tomu pohlaví, a tak ho napadla stará zbabělá myšlenka: nemohla by tohle snad být docela dobře jeho poslední eskapáda, poslední rozloučení s mládeneckou svobodou? Ale sotva ho ta myšlenka napadla, už si připadal jako vrah osvobozený nějakým technickým nedopatřením v aktech žalobce. Mohl vyjít ze soudní síně jako svobodný muž, ale uvnitř v srdci bude navěky cítit svou vinu.

„ Připadám si, jako bych to ani nebyl já.“

304$

„ Také Jsem to cítila. Protože jsme zhřešili. A nemůžeme uvěřit, že jsme to udělali.“ Mluvila, jako by se dívala do nekonečné noci. „ Přeji si jen vaše štěstí. Teď když vím, že jste mne jeden den skutečně miloval, mohu snést… mohu snést jakékoli pomyšlení… vyjma že byste zemřel.“

Znovu se opřel o loket a pohlédl na ni dolů. Měla dosud v očích ten lehký úsměv, hlubokou jistotu - duchovní nebo psychologickou odpověď na záhadu, proč se jí musel fyzicky zmocnit. Nikdy se necítil nikomu tak blízký, tak zajedno s žádnou ženou. Sklonil se a políbil ji, a to z mnohem čistší lásky, než byla ta, která se začala znovu ohlašovat při tom vášnivém doteku v jeho slabinách. Charles byl jako mnoho jiných viktoriánských mužů. Nemohl věřit, že by nějaká citlivější žena měla požitek z toho stát se nádobou mužské rozkoše. Zneužil už nepřípustně její lásky k sobě; nesmí se to znovu opakovat. A čas - musí odtud pryč! Posadil se.

„ Ta osoba dole… a můj sluha na mne čeká v hotelu. Prosím tě - popřej mi den nebo dva. Nemohu si teď za nic srovnat v hlavě, co všechno musím učinit.“

Měla zavřené oči. „ Nejsem vás hodna,“ opakovala.

Upřeně se na ni chvíli díval, pak vstal a odešel do druhé místnosti.

A tam! Měl pocit, že do něho uhodil blesk!

Když se oblékal, zahlédl na předním cípu své košile červenou skvrnu. Na okamžik si myslil, že se asi řízl. Ale nepamatoval se na žádnou bolest. Zběžně se prohlédl. Pak se opřel o opěradlo křesla a zíral bez hnutí na dveře ložnice - protože si náhle uvědomil, co by zkušenější či méně vzrušený milenec byl podezříval od začátku.

Defloroval pannu.

V pokoji vedle slyšel šramot. Hlava se mu točila, ale přece v zoufalém spěchu pokračoval s oblékáním. Slyšel zvuk vody nalévané do umyvadla, cinknutí porcelánu, když se posunula miska na mýdlo. Neoddala se Varguennesovi. Lhala. Celé její chování v Lyme Regis bylo založeno na lži. Ale za jakým účelem? Proč? Proč? Proč?

- Vydírání!

Aby ho dostala úplně do své moci!

Všechna ta zasutá strašidla mužské mysli, utkvělé obavy z velkého ženského spiknutí na vysátí mužnosti z jejich žil, na využití mužského idealismu, na to, aby se stali voskem

305$

v ženských rukou a podlehli jejich zkaženým fantaziím… to vše i náhlá vzpomínka na strašné svědectví Roncièrova procesu, který zas nabyl na pravděpodobnosti, naplnilo Charlesovu mysl apokalyptickou hrůzou.

Diskrétní zvuky umývání ustaly. Ale dál se vedle ozýval tichý šramot; předpokládal, že se znovu ukládá do postele. Zcela oblečený zíral do plamenů v krbu. Je šílená, špatná, zatáhla ho do nebezpečné záhadné sítě… ale proč?

Ozval se jakýsi zvuk. Otočil se a jeho obličej svědčil zřetelně o jeho myšlenkách. Stála ve dveřích, teď zase ve svých starých tmavomodrých šatech, s vlasy dosud rozpuštěnými, ale s něčím ze své staré odbojnosti ve zraku. Na okamžik mu to připomnělo jejich první setkání, kdy stála na výběžku nad mořem a dívala se nahoru směrem k němu. Teď jistě pochopila, že už zná pravdu. A zase jednou předběhla, vykleštila obvinění vzniklé v jeho mysli.

„ Nejsem vás hodna,“ opakovala svá slova.

Teď jí už věřil. „ Varguennes?“ zašeptal.

„ Když jsem došla ve Weymouthu na místo, o kterém jsem vám říkala, byla jsem ještě kus ode dveří… viděla jsem ho vycházet. S nějakou ženou. Nemohla jsem pochybovat o tom, jaký druh ženy to byl.“ Vyhýbala se jeho hněvivému pohledu. „ Ustoupila jsem do jedněch domovních dveří. Když se vzdálili, odešla jsem.“

„ Ale proč jste mi řekla –“

Přešla rychle k oknu. To ho úplně umlčelo. Nekulhala. Neexistoval žádný podvrtnutý kotník. Zachytila jeho nový obviňující pohled a pak se zase obrátila k oknu.

„ Ano. Podvedla jsem vás. Ale už vás nikdy nebudu obtěžovat.“

„ Ale co jsem já… jaký důvod…“

Hromada záhad.

Konečně se otočila k němu. Začalo zase hustě pršet. Ani nezamrkala, její stará vzdorovitost se vrátila; a přece tu teď bylo něco něžnějšího, nevyřčené připomenutí, že mu právě patřila. Byl mezi nimi zase ten starý odstup, ale smířlivější.

„ Dal jste mi útěchu, že v jiném světě, v jiné době, v jiném životě bych byla mohla být vaší ženou. Dal jste mi sílu žít dál… zde a teď.“ Byla mezi nimi vzdálenost sotva deseti stop - a přece mu to připadalo jako deset mil. „ V jedné věci jsem vás neklamala. Milovala jsem vás… myslím od chvíle, kdy

306$

jsem vás spatřila. V tom jste nikdy nebyl obelstěn. Ty skutečné nástrahy vám kladla moje samota. Pocit nespravedlnosti, závist, nevím, opravdu nevím.“ Otočila se zase k oknu a k dešti. „ Nechtějte ode mne, abych vysvětlila své jednání. Nemohu je vysvětlit. Nedá se vysvětlit.“

V hrozivém tichu zíral Charles na její záda. Stejně jako cítil tak krátce předtím, že ho všechno k ní táhne, měl teď pocit, že ho všechno od ní odpuzuje - v obou případech to byla její vina.

„ To nemohu přijmout. Musí se to vysvětlit.“

Ale ona zavrtěla hlavou. „ Prosím odejděte teď. Modlím se za vaše štěstí. Nikdy už vás nebudu obtěžovat.“

Nepohnul se. Za okamžik se ohlédla a zřejmě mu četla v očích, jako už jednou předtím, skrytou myšlenku. Její výraz byl klidný, téměř smířený.

„ Řekla jsem vám to už jednou. Jsem mnohem silnější, než si kterýkoli muž dovede patrně představit. Můj život skončí, až ho ukončí příroda.“

Snášel ještě několik vteřin pohled na ni, pak vzal z prádelníku svůj klobouk a hůl.

„ To je moje odměna. Pomáhat vám. Riskovat nemálo… a dozvědět se teď, že jsem jen naletěl vašim fantaziím.“

„ Dnes jsem myslela na vlastní štěstí. Kdybychom se měli znovu setkat, mohla bych myslet už jen na vaše. Nečekalo by vás se mnou nic dobrého. Nemůžete se se mnou oženit, pane Smithsone.“

Ten návrat k formálnosti se ho tvrdě dotknul. Stíhal ji zraněným pohledem. Ale ona se k němu otočila zády, jako by ten pohled čekala. Udělal krok směrem k ní.

„ Jak mě můžete takto oslovovat?“ Neříkala nic. „ Žádám jen o možnost pochopit –“

„ Snažně vás prosím - jděte.“

Otočila se tváří k němu. Chvíli se měřili očima jako dva šílenci. Charles chtěl něco říci, vrhnout se zpět, explodovat, ale pak se náhle na podpatku otočil a beze slova opustil pokoj.

307$

«48»

•••

{Je nemorální, jestliže člověk věří víc, než může spontánně přijmout jako přiměřeně své myšlenkové i mravní přirozenosti.}

NEWMAN: OSMNÁCT ZÁSAD LIBERALISMU (1828)

{Já věřím s tím, kdo zpíval kdys

k průvodu harfy v písních svých,

že člověk může po stupních

své smrti stoupat výš a výš.}

TENNYSON: IN MEMORIAM (1850)

•••

Na cestě dolů do haly si nasadil svůj nejformálnější výraz. Paní Endicottová stála ve dveřích kanceláře s otevřenými ústy, jen jen promluvit. Ale Charles ji rychle minul, se zdvořilým, leč úsečným „ děkuji vám“ a byl už venku v nočním šeru, než mohla dokončit svou otázku, nebo si povšimnout, že mu na kabátu chybí knoflík.

Vykročil nazdařbůh v novém přívalu deště. Nevšímal si ho o nic víc než cesty, kudy se ubíral. Toužil jen po tmě a neviditelnosti, po tom ztratit se někde, aby mohl nalézt klid. Ale mimoděk zamířil, aniž to zpozoroval, do té morálně pochybné exeterské čtvrti, kterou jsem předtím popsal. Jako většina morálně pochybných míst byla plná světla a života, obchůdků a hospod, lidí hledajících úkryt před deštěm ve vchodech domů. Začal sestupovat příkrou uličkou dolů k řece Exe. Po obou stranách hlavního kanálu, teď zahlceného přívalem deště, se táhlo vlhké schodiště. Ale bylo tu ticho. Dole na rohu ulice se objevil malý kostel z červených cihel a Charles pocítil náhle touhu po svatém místě. Otevřel dveře tak nízké, že musel sklopit hlavu, aby mohl vstoupit. Vedly odtud schody nahoru ke kostelnímu podlaží, které bylo nad úrovní ulice. Nahoře na schodech mladý kurát právě zhasínal poslední lampu; ta pozdní návštěva ho zřejmě překvapila.

„ Právě jsem chtěl zamknout, pane.“

„ Směl bych vás požádat, abych se tu mohl na chvíli pomodlit?“

Kurát přestal zhasínat a pátravě si změřil pozdního návštěvníka dlouhým pohledem. Viděl džentlmena.

„ Mám dům hned naproti přes ulici. Čekají mě.

308$

Kdybyste byl tak laskav, zamkl a potom mi přinesl klíč.“ Charles přikývl a kurát sešel po schodech dolů. „ Je to biskupovo nařízení. Podle mého názoru by měl být dům boží vždycky otevřený, ale máme tu cenné náčiní a žijeme v těžkých dobách.“

A tak se Charles octl v kostele sám. Slyšel kuráta, jak jde přes ulici, a pak zamkl staré dveře zevnitř a vyšel po schodech nahoru do kostela. Bylo to tu cítit novou malbou. Jediné plynové světlo matně osvětlovalo čerstvé pozlacení. Ale podle masívních gotických temně červených oblouků se dalo soudit, že kostel je velmi starý. Charles se posadil asi v polovině hlavní lodi a hleděl přes oltářní přepážku na krucifix nad oltářem. Pak si klekl a zamumlal otčenáš s rukama strnule sepjatýma na pulpitu před sebou.

Ticho a prázdnota ustoupily, jakmile pronesl slova modlitby. Začal skládat zvláštní modlitbu, přiměřenou jeho okolnostem:

„ Odpusť mi, Pane, mé sobectví. Odpusť mi, že jsem porušil tvé zákony. Odpusť mi mou nečestnost a mou chlípnost. Odpusť mi mou nespokojenost s mým údělem, nedostatek viry v tvou moudrost a slitování. Odpusť mi a neodepři mi svou pomoc, Pane, v mé těžké hodině…“ ale pak, pomocí toho žalostně vtipného přesunu slovního významu, jak nám je provádí naše roztržité podvědomí, viděl náhle před sebou Sařin obličej, , skutečnou Mater dolorosa z Grünewaldova obrazu, jak jej viděl v Kolmaru, Koblenzi, Kolíně… nemohl si vzpomenout, kde. Na několik nesmyslných vteřin hledala jeho paměť jméno zapomenutého města, začínalo určitě na K… zvedl se z kolen a usedl zase zpátky na lavici. Kostel mu připadal tak prázdný a tichý! Upřel oči na krucifix, ale místo Kristova obličeje viděl jen Sarah. Snažil se znovu začít se svou modlitbou. Ale bylo to beznadějné. Věděl, že jeho modlitba není slyšena. Znenadání se dal do pláče.

S výjimkou bojovné skupiny kolem Bradlougha byla většina viktoriánských ateistů a agnostiků stižena hlubokým pocitem vyobcovanosti, odepřeného daru. Mezi stejně smýšlejícími přáteli se sice posmívali pošetilostem církve, jejím malicherným sektářským rozepřím, přepych milujícím biskupům a intrikujícím kanovníkům, věčně nepřítomným správcům farností &

[& Ale kdo jim to může zazlívat, když měli tak zářný příklad ve svých představených? Kurát se před chvíli zmínil o „ biskupovi“ - a tento jeho biskup, proslulý dr. Phillpotts z Exeteru (který tehdy měl ještě navíc na starosti Devon i Cornwall) je v tomto směru opravdu typický. Posledních deset let svého života strávil v „ dobrém zaopatření“ v lázeňském městě Torquay a po dobu toho posledního desetiletí nevstoupil prý ani jednou do jemu svěřené katedrály. Byl to typický vznešený hodnostář Anglikánské církve - každým coulem bojovný reakcionář. Zemřel dva roky po čase, o kterém píši.]

309$

a bídně placeným kurátům, její zastaralé teologii a všemu, co s tím souviselo; ale Kristus zůstával pro jejich rozum nerozluštitelnou záhadou. Nemohl být v jejich očích tím, čím je pro většinu z nás dnes, naprosto světskou historickou postavou, muž jménem Ježíš Nazaretský, s vynikajícím darem pro podobenství, pro vytvoření osobního mýtu, s vůlí jednat, jak věřil, že je to správné. V době, o níž píši, věřili všichni kolem v jeho božství, a tak se nevěřícímu vkrádalo do duše mnoho výčitek. Mezi krutostmi života a naším pocitem viny stojí mohutná budova státem organizované sociální péče a pomoci; dobročinnost je zcela organizovaná. Ale v devatenáctém století vystupovala krutost života daleko víc do popředí, inteligentní a citliví lidé se cítili mnohem víc osobně zodpovědní a bylo proto o to těžší odříci se v nelehkých dobách obecného symbolu soucitu a slitování.

Hluboko v srdci si Charles nepřál být agnostikem. Protože víru nikdy nepotřeboval, ochotně se naučil obejít se bez ní. Jeho rozum, jeho znalost Lyella a Darwina, to vše mu říkalo, že je správné úplně zavrhnout církevní dogma. A přece tu teď neplakal kvůli Sarah, ale pro svou vlastní neschopnost mluvit s Bohem. Pochopil v tom tmavém kostele, že dráty jsou přestřižené. A že žádná domluva není možná.

V tom tichu hlučně cvakla klika. Otočil se a rychle si přetřel oči rukávem. Ale kdokoli se pokoušel vstoupit, smířil se zřejmě s tím, že kostel je už zamčený; jako by část Charlesovy odmítnuté bytosti o své újmě odešla od kostelních dveří. Vstal a s rukama za zády začal přecházet mezi lavicemi. Vybledlá nečitelná jména a data, poslední zkameněliny neznámých živočichů, na něj hleděla z náhrobních kamenů zapuštěných do podlahy. Snad přecházení po těch kamenech, nejasný pocit rouhačství, který zakoušel, když po nich šlapal, či možná ty předchozí chvíle zoufalství - něco mu konečně vrátilo klid a možnost jasného uvažování. Začal se formovat dialog mezi

310$

jeho lepším a horším já - nebo možná mezi ním a postavou s rozepjatými pažemi nad oltářem v temných stínech kostela.

Kde mám začít?

Začni tím, co jsi udělal, milý příteli. A přestaň litovat, žes to udělal.

Neudělal jsem to. Byl jsem k tomu sveden.

A kdo tě k tomu svedl?

Podvedla mě.

Jaký účel tím podvodem sledovala?

Nevím.

Ale musíš na to mít nějaký názor.

Kdyby mě opravdu milovala, nenechala by mě odejít.

Kdyby tě opravdu milovala, mohla by dál pokračovat ve svém podvodu?

Nedala mi na vybranou. Řekla, že manželství mezi námi nepřichází v úvahu.

Jaký udala důvod?

Naše rozdílné společenské postavení.

To je ušlechtilý důvod.

A je tu Ernestina. Dal jsem jí závazný slib.

Už jsi jej porušil.

Napravím to.

Láskou? Nebo pocitem viny?

Na tom nezáleží. Slib posvátný.

Jestli na tom nezáleží, nemůže být ten slib posvátný.

Má povinnost je jasná.

Charlesi, Charlesi, tuto myšlenku jsem četl i v nejkrutějších očích. Povinnost je jako nádoba. Uchovává, co se do ní vkládá, od největšího zla po největší dobro.

Přála si, abych šel. Viděl jsem to v jejích očích - pohrdání.

Mám ti říci, co tvé Pohrdání dělá právě teď? Pláče, až jí to může srdce utrhnout.

Nemohu se vrátit.

Myslíš, že voda může smýt tu krev z tvých slabin?

Nemohu se vrátit.

Musel ses s ní znovu setkávat na Spodním útesu? Musel ses zastavit na noc v Exeteru? Musel jsi jít do jejího pokoje? Musel jsi strpět, aby tě vzala za ruku? Musels –

311$

Přiznávám to všechno. Zhřešil jsem. Ale upadl jsem do její léčky.

Jak to tedy, že ses ještě od ní neosvobodil?

Charles neodpověděl. Sedl si znovu do kostelní lavice. Zaklesl ruce jednu do druhé, až mu kotníky na prstech zbělely, jako by je chtěl rozdrtit, a mlčky hleděl do tmy. Ale ten druhý hlas ne a ne mu dát pokoj.

Můj příteli, snad je něco, co miluje víc než tebe. Nechápeš, že právě proto, že tě miluje, musí ti dát to, co miluje víc? Řeknu ti, proč pláče: protože nemáš dost odvahy vrátit jí její dar.

Jaké má právo natahovat mě na skřipec?

Jakés měl právo, aby ses narodil? Dýchal? Abys byl bohatý?

Dávám jen Césarovi –

Nebo panu Freemanovi?

To je nízké obvinění.

A co dáváš mně? Jak mi splácíš? Takovými hřeby mi probodáváš dlaně?

Ernestina má také dlaně - říkám to ve vší úctě.

Tak si jednu vypůjčme a pokusme se v ní číst. Nevidím tam štěstí. Ví, že není doopravdy milována. Že je podváděna. Ne jednou, ale znovu a znovu, každým dnem svého manželství.

Charles si položil ruce na desku před sebou a zabořil do nich dlaně. Nedovedl se vymanit z toho rozporu, cítil, jak je zmítán nerozhodností. Byl to téměř hmatatelný proud, ne poddajný, ale dravý, a hnal ho k budoucnosti, jež bude vybrána za něho, kterou on sám si nevyvolí.

Můj ubohý Charlesi, zkoumej své srdce - když jsi přišel do tohoto města, chtěl jsi, není-liž pravda, dokázat, že dosud nejsi vězněm své budoucnosti. Ale únik není jeden čin, můj milý. Jediným činem se k němu nedopracuješ, stejně jako se jediným malým krokem nedostaneš odtud do Jeruzaléma. Každý den, Charlesi, každou hodinu musíš ten krok podnikat. Hřebík je připraven a čeká jen na to, kdy bude zatlučen. Víš, co máš na vybranou. Buď zůstaneš ve vězení, v tom, čemu tvá doba říká povinnost, čest, sebeúcta, a to znamená být

312$

v pohodlí a v bezpečí. Nebo být svobodný a ukřižovaný. Tvým údělem budou kameny, trny, odvrácené hlavy. Mlčící města a jejich nenávist.

Jsem slabý.

Ale stydíš se za svou slabost.

Co dobrého by má síla mohla přinést světu?

Odpověď se neozvala. Ale Charles, jakoby proti své vůli, se zvedl z lavice a šel k oltářní mříži. Mezi jejími dřevěnými příčkami pohlížel na kříž nad oltářem a pak, po jistém zaváhání, prošel dveřmi v samém středu mříže a mezi dvěma řadami křesel ke stupňům vedoucím k oltářnímu stolu. Světlo z druhého konce kostela sem pronikalo jen slabě. Sotva rozeznával tahy Ukřižovaného, ale jako by se s ním náhle ztotožnil. Viděl se, jak tam visí… rozhodně ne se vznešeností a symbolickým významem Ježíše… ale přece jen ukřižovaný.

A to ne na kříži - na něčem jiném. Myslel někdy na Sarah, jako by si představoval, že je snad ukřižován na ní. Ale takového rouhačství, v náboženském i skutečném slova smyslu, byl Charles dalek. Spíš se mu zdálo, že tu Sarah stojí vedle něho, jako by spolu čekali na svatební obřad, ale s jiným cílem před očima. Na okamžik si nebyl s to uvědomit, jaký to je cíl - a pak ho to přece napadlo.

Sejmout z kříže!

V náhlém záblesku porozumění Charles pochopil skutečný smysl křesťanství; neoslavovat tento barbarský obraz, neuctívat jej, protože snad z toho plyne užitek - odpuštění hříchů ale uskutečnit svět, v kterém ukřižovaný člověk může být sňat z kříže, bez tuhnoucích rysů umírajícího, ale s usměvavým mírem vítězství dosaženého žijícími muži a ženami.

Jak tam stál, zdálo se mu, že vidí před sebou dobu, v které žije, její železné jistoty a tuhé konvence, její potlačené city a bodrý humor, její opatrnou vědu a neopatrné náboženství, její zkorumpovanou politiku a tvrdé třídní kastovnictví, jako skutečného nepřítele své nejhlubší touhy. Právě doba ho podvedla: nebyla v ní ani láska, ani svoboda… ale také ne myšlenka, záměr, zlomyslnost, protože pokrytectví bylo její druhou přirozeností. Nebylo v tom nic lidského, bylo to jako stroj. Právě toho začarovaného kruhu se děsil. Někde zde bylo selhání, slabost, rakovina, základní nedostatek, který ho přivedl až tam, kde se teď octl. Byla to spíš nerozhodnost než skutečnost,

313$

spíš sen než člověk, spíš ticho než slova, spíš kost než čin. A zkameněliny!

Zdálo se mu, že ještě zaživa je jako mrtvý.

Jako by se dostal na pokraj bezedné propasti.

A ještě něco: od chvíle, kdy vstoupil do kostela, měl podivný pocit, - který se nevztahoval jen k tomuto kostelu, ale zmocňoval se ho vždycky, kdykoli vstoupil do prázdného chrámu - že není sám. Za ním stál hustý zástup ostatních. Otočil se a pohlédl zpět do kostelní lodi.

Jenom mlčenlivé, prázdné lavice.

Kdyby byli opravdu mrtví, myslel si Charles, kdyby nebyl žádný posmrtný život, záleželo by mi na tom, co si o mně myslí? Nevěděli by nic, nemohli by mne soudit.

Pak udělal ten velký skok: Nevědí nic, nemohou soudit.

To, co teď odmítal, pronásledovalo jeho dobu a mělo na ni značně nepříznivý vliv. Je to vyjádřeno velice jasně v padesátém zpěvu Tennysonova In Memoriam;

{Zda skutečně si přejeme,

aby nám mrtví byli blíž?

Zda nechcem pro sebe mít skrýše

Svou neřest zapřít nechceme?

Já lpěl na jeho úsudcích,

ať chválily či ať zamítal.

Chci, aby mne tak dobře znal,

až u něj v ceně klesl bych?

A smrti asi křivdím teď

je lichá moje obava:

Smrtí se moudrost získává,

mrtví mi budou rozumět.

Ó stůjte při nás v bloudění,

vy, kterým smrt už není nic.

Vy s jinou hloubkou zřítelnic,

ať můžem dojít smíření.}

Smrtí se moudrost získává; mrtví mi budou rozumět. Charlesova celá bytost se bouřila proti takovému uvažování, proti té morbidní touze dívat se zpátky místo do budoucnosti, upřít

314$

jakoby hypnotizované oči na mrtvé otce místo na nenarozené syny. Jako by jeho předchozí víra v strašidelnou přítomnost minulosti ho odsoudila, aniž to zpozoroval, k životu v hrobě.

Ačkoliv to vypadá jako návrat k ateismu, nebylo tomu tak; nezmenšovalo to Kristův význam v Charlesových očích. Spíš ho to oživovalo, zbavovalo kříže, aspoň částečně, i když ne úplně. Charles se pomalu vrátil do chrámové lodi a k té lhostejné vyřezávané dřevěné soše se otočil zády. Ale ne k Ukřižovanému. Zase začal přecházet s očima upřenýma na náhrobní kameny. Jako by teď zahlédl kousek jiného světa: novou skutečnost, novou příčinnost, nové tvorstvo. Viděl před sebou řadu konkrétních obrazů - chcete-li další kapitolu svého životopisu. Snad si vzpomenete, že v podobné povznesené chvíli sestoupily myšlenky paní Poulteneyové během tří úderů jejích mramorových pozlacených hodin od věčného spasení k lady Cottonové. A zapíral bych pravdu, kdybych nepřiznal, že v tu chvíli se Charlesovy myšlenky zabývaly jeho strýcem. Ne, on nebude svádět na sira Roberta své zrušené zasnoubení a nevhodný sňatek. Ale strýc si bude dávat vinu. Nečekaně se mu v mysli vynořil jiný výjev: lady Bella a Sarah. A kupodivu viděl, kdo by z toho střetnutí vyšel s větší důstojností; Ernestina by potírala lady Bellu jejími vlastními zbraněmi, zatímco Sarah… ty oči - jako by polykaly narážky a urážky. Jak by jim mlčky ihned rozuměly! A měnily je jediným mžiknutím v nepatrná smítka na azurovém nebi!

A obléknout Sarah! Vzít ji do Paříže, do Florencie, do Říma!

Rozhodně tu není vhodná chvíle, abychom připomínali svatého Pavla na cestě do Damašku. Ale Charles se zastavil bohužel pořád zády k oltáři - a na jeho tváři se objevil jakýsi zářivý úsměv. Možná že to byl jen odlesk světla nad schody; neuvědomil si zcela význam těch ušlechtilejších, leč nejasných představ, které se tak vábivé mihly jeho myslí. Ale doufám, že uvěříte, že Sarah po jeho boku v galérii Uffizi byla pro něho zároveň banálním i čistým, krutým i potřebným symbolem svobody.

Otočil se a vrátil se k lavici, kde předtím seděl. Udělal něco velmi iracionálního, protože si klekl a modlil se, i když jen docela krátce. Pak se vrátil ke schodům, zatáhl za drát, až se plynové světlo změnilo v bledý plamínek, a opustil kostel.

315$

«49»

•••

{Mám jenom sluhu a služku, vždy ochotné klamat a krást…}

TENNYSON: MAUD (1855)

•••

Charles našel kurátův dům a zazvonil. Otevřela mu služebná, ale v síni hned za ní se objevil mladý muž s kníry. Služebná se vzdálila, když se její pán chystal sám převzít starý těžký klíč.

„ Děkuji vám, pane. U nás v kostele je obřad svatého přijímání v osm každé ráno. Zdržíte se v Exeteru déle?“

„ Bohužel nikoli. Jen tudy projíždím.“

„ Doufal jsem, že vás ještě uvidím. Mohu vám být nějak nápomocen?“

Snaživý mladík udělal posunek směrem ke dveřím, za kterými bezesporu byla jeho pracovna. Charles si už předtím povšiml jisté nákladnosti v zařízení kostela; věděl, že ho kurát zve ke zpovědi. Nebylo zapotřebí jasnovideckých schopností, aby si dovedl představit, že tam za zdí je klekátko a nenápadná soška panny Marie. Ten mladík se narodil příliš pozdě, než aby se ho dotkl církevní rozkol kvůli traktátům, a teď si pohrával hříšně, leč bez nebezpečí - jelikož doktor Phillpotts náležel k „ vyšší“ církvi, katolickému náboženství nejbližší s obřady a mešními rouchy, což byla tehdy velmi nápadná forma jakéhosi církevního dandismu. Charles si ho nenápadně změřil od hlavy k patě a v duchu se smířil se svými pocity a zážitky v kostele. Nebyly určitě o nic pošetilejší než to, co představoval ten chlapík. A tak s malou úklonou zdvořile odmítl a šel svou cestou. Zbavil se oficiálního náboženství pro zbytek svého života.

A teď… snad si myslíte, že se musel vrátit rovnou do Endicottová rodinného hotelu. Člověk naší doby by tam byl určitě ihned zamířil. Ale Charlesův zpropadený smysl pro povinnost a slušnost bránil takovému záměru jako zdi nějaké pevnosti. Jeho první povinností bylo vyprostit se z dřívějších závazků; jedině pak se bude moci objevit a nabídnout svou ruku.

Pomalu začal chápat Sářin podvod. Věděla, že ji miluje, a věděla, že byl slepý ke skutečné hloubce té lásky. Lživá verze o tom, jak ji Varguennes zradil, i její ostatní lsti, to všechno byly jen obratné tahy, aby mu spadly šupiny z očí. A všechno

316$

co řekla poté, když ho přiměla uvědomit si skutečnost, byla jen zkouška, jestli už konečně prozřel. On ale uboze selhal; a ona pak použila téže strategie, aby mu dokázala svou bezcennost. Z jaké ušlechtilosti musí takové sebeobětování pramenit! Kdyby jen byl ničeho nedbal a vzal ji znovu do náruče a řekl jí, že je jeho, děj se co děj.

A kdyby jen - mohl dodat, leč nedodal - nebylo u všech viktoriánů té osudné podvojnosti (byl to možná nejhorší důsledek jejich mánie pro třídění jevů), která je nabádala vidět „ duši“ jako něco skutečnějšího než tělo, jako jejich jediné skutečné já, jako něco majícího s tělem co nejméně společného a vznášejícího se vysoko nad oním živočichem, a přece zas něco, co je nevysvětlitelnou záhadou v podstatě věcí vlečeno po stopách téhož živočicha jako bílý upoutaný balón za nehodným neposlušným dítětem. Na tuto část výzbroje nesmíme při svých výpravách zpět do devatenáctého století nikdy zapomenout - totiž na skutečnost, Že všichni viktoriáni měli rozpolcené vědomí. Jejich schizofrenii můžeme nejlépe pozorovat na nejznámějších osobnostech, na básnících, z kterých jsem tak často citoval - na Tennysonovi, Cloughovi, Arnoldovi, Hardym; ale téměř stejně jasně ji můžeme pozorovat v podivuhodných politických přesunech takového Milla a Gladstona, zejména v jejich mladších letech, z levice na pravici a zase zpátky; v neobyčejných neurózách a psychosomatických neduzích intelektuálů jinak tak rozdílných, jako byli Charles Kingsley a Darwin. Ve vlně rozhořčení, která se zprvu zvedla proti prerafaelitům, když se pokusili nebo se aspoň zdálo, že se pokoušejí - mít stejný pohled na život i na umění. V nekonečných šarvátkách a potyčkách mezi svobodou a násilím, přepychem a šetrností, konvencí a přesvědčování, mezi pokřikem zásadových lidí po všeobecném vzdělání a jejich hrůzou z všeobecného volebního práva. Schizofrenie velmi průhledná v jejich mánii opravovat a upravovat rukopisy, takže o skutečném Millovi nebo Hardym se dozvíme víc z toho, co vynechali nebo opravili ve svých životopisech, než z konečné, oficiálně vydané verze… a o mnohých jiných víc z dochované korespondence, jež náhodou unikla spálení, a ze soukromých deníků, nezavalených sutí kamufláže. Nikdy dřív nebyly stopy tak pečlivě zametány, nikdy dřív nebylo pečlivě zachovávané vnější zdání tak důvěřivě převzato podvedeným potomstvem. Proto si myslím, že nejlepším

317$

průvodcem po oné době je patrně Stevensonova kniha Podivný případ doktora Jekylla a pana Hyda. Za její strašidelností, zdánlivě napodobující tradiční gotický román, leží velmi hluboká názorná pravda o celé epoše.

Každý viktorián myslel po dvojí koleji: u Charlese to rozhodně byly nejméně dvě. Když kráčel po Fore Street směrem k Lodi, už si v duchu nacvičoval slova, která mu našeptá jeho duše, ten bílý balónek, až ošklivý chlapec v něm se znovu shledá se Sarah; vášnivé, leč počestné důvody, které ji přimějí, aby přiznala se slzami vděčnosti v očích, že bez něho nemůže žít. Viděl to tak živě před sebou, že jsem téměř v pokušení to napsat. Ale zde už máme skutečnost v podobě Sama stojícího ve vchodu toho starobylého hostince.

„ Mše byla pěkná, pane Charlesi?“

„ Já… já… zabloudil jsem, Same. A zatroleně jsem zmokl.“ Samovy oči rozhodně nad tím nezvlhly dojetím, ale byly jaksepatří posměšné. „ Napusť mi vanu, Same, bud tak hodný. Povečeřím nahoře.“

„ Ano, pane Charlesi.“

Asi patnáct minut nato byste byli mohli vidět Charlese, bez jediné nitky na nahém těle, jak se oddává nezvyklému zaměstnání: pral. Přehodil krví poskvrněné prádlo přes stěnu vysoké sedací vany, kterou mu Sam naplnil, a pilně drhnul závadná místa mýdlem. Připadal si jako blázen a jeho snaha se mu příliš nedařila. Když o něco později vstoupil do pokoje Sam s večeří na podnose, leželo prádlo napůl ve vodě a napůl z vany viselo, jako by tam bylo nedbale pohozeno. Sam sesbíral prádlo bez poznámky; a Charles aspoň jednou v životě pocítil vděčnost za svou známou nedbalost v těchto věcech.

Když dojedl večeři, otevřel pouzdro s psacími potřebami.

{Má nejdražší,

polovina mé bytosti je nevýslovně šťastna, že vás může takto oslovit, zatímco druhá nechápe, jak je možno se tak vyjadřovat o někom, komu stěží rozumíme. Dovolil bych si říci, že některé vaše stránky jsou mi hluboce známy. A o jiných že mám tak málo ponětí, jako když jsem vás poprvé spatřil. Neříkám to jako omluvu, ale abych vysvětlil své chování z včerejšího večera. Nemohu je omluvit, ale v jistém smyslu nemohu než věřit, že ten večer smím nazývat šťastným, protože mě přiměl zkoumat svědomí,

318$

a to jsem měl učinit již dávno. Nechci opakovat všechny okolnosti. Ale jsem rozhodnut, že to, co nás nyní váže, má sladká a tajemná Sarah, nás musí vázat už navždycky. Jsem si až příliš dobře vědom, že v situaci, v které se teď nalézám, nemám právo vidět vás znovu, natož žádat, abych vás mohl poznat dokonale. Je tedy moji povinností zrušit v první řadě mé zasnoubení.

Předtucha, že ode mne bylo pošetilé vstoupit do tohoto svazku, mne znepokojovala už dlouho - dávno než jste vstoupila do mého života. Zapřísahám vás proto, abyste si v tomto směru nedávala žádnou vinu. Ta padá jedině na mne pro mou slepotu k tomu, co je mou skutečnou povahou. Kdybych byl o deset let mladší, kdyby toho na mé době a společnosti nebylo tolik, co mi nepřirostlo k srdci, mohl bych nepochybně být se slečnou Freemanovou šťastný. Chybil jsem, když jsem zapomněl, že je mi třiatřicet let, nikoliv třiadvacet.

Vydávám se proto zítra časně ráno na nesmírně bolestnou cestu do Lyme. Snad pochopíte, že nemám teď na nic jiného pomyšlení, než jak uskutečnit své rozhodnutí. Ale jakmile učiním zadost své povinnosti v tomto směru, budou všechny mé myšlenky patřit už jen vám - ne, naší budoucnosti. Nevím, jaký podivný osud mě to s vámi svedl; ale s pomocí boží mě nic od vás nesmí odloučit, pokud si to sama nebudete přát. Proto s vaším dovolením teď dodám jen, má sladká záhado, že budete muset shromáždit mnohem silnější důvody a argumenty než ty, které jste zatím uvedla. Nemohu uvěřit, že se o to pokusíte. Vaše srdce ví, že jsem Váš a že toužím po tom nazývat vás svou.

Musím vás ještě ujišťovat, má nejdražší Sarah, že mé záměry už jsou napříště jen ty nejčestnější? Je tisíc věci, na které bych se vás chtěl zeptat, tisíc radostí, které bych vám chtěl dát. Ale vždycky s veškerým ohledem na všechnu úctu, kterou si váš jemnocit vyžádá.

Jsem ten, kdo nepozná klid ani štěstí, pokud vás nebude držet v náručí.

Ch. S.

P. S. Když teď po sobě čtu, co jsem napsal, cítím určitou formálnost, kterou mé srdce nezamýšlelo. Odpusťte mi ji. Jste mi tak blízká, a zároveň cizí - neumím vyjádřit, co skutečně cítím.

Váš milující Ch.}

319$

Konečně znění dopisu vzniklo až po několika konceptech. Večer už mezitím pokročil a Charles se rozhodl, že dopis hned neodešle, jak měl původně v úmyslu. Jistě už pláčem zeslábla tak, že usnula; nechá ji protrpět ještě jednu černou noc, ale ať se pak probudí do radosti. Několikrát po sobě dopis přečetl; ozýval se v něm ohlas tónu, který ještě před několika dny používal ve svých londýnských dopisech Ernestině. Ale tehdy se jen nutil ty dopisy psát, byly to pouhé ústupky konvenci, a proto připojil onen dodatek. Jak řekl dívce předešlého večera, připadal dosud sám sobě jako nějaký cizinec. Ale teď hleděl na svůj obličej do zrcadla s jistým pocitem obdivu. Cítil v sobě velkou odvahu, jak pro přítomnost, tak pro budoucnost, jako kdyby byl učinil něco, čeho se neodvážil ještě nikdo před ním. A měl, co si přál: znovu se vydá na cestu, na cestu určitě dvojnásob lákavou, bude-li s ním taková společnice. Snažil se představit si Sarah v podobách, v jakých ji neznal - Sarah smějící se, zpívající, tančící. Bylo těžké představit si ji takto, ale ne nemožné… vzpomněl si na její úsměv, když je málem objevili Sam s Mary. Byl to jasnovidný úsměv, jako by nahlížel do budoucnosti. Tenkrát ji pozvedl, když klečela - s jakou nekonečnou prodlužovanou radostí to bude činit teď, v jejich společném životě!

Jestliže mu za to hrozí trny a kameny, snese je docela dobře. Na jeden malý trn pomyslel s nepatrným znepokojením: na Sama. Ale s ostatním služebnictvem měl Sam jedno společné: mohla se mu dát výpověď.

A dal se i zavolat. Přišel skutečně na zavolání v překvapivě časnou hodinu příštího rána. Nalezl Charlese v županu, se zapečetěným popisem a balíčkem v ruce.

„ Same, přeji si, abys dopis i balíček odnesl na adresu uvedenou tady na obálce. Čekej deset minut, kdyby byla nějaká odpověď. Jestli ji nedostaneš - se žádnou nepočítám, ale pro každý případ počkej - jestli žádná nebude, přijď rovnou sem zpátky. A najmi rychlý povoz. Pojedeme do Lyme.“ Pak Charles ještě dodal: „ A žádná zavazadla. Večer se sem vrátíme.“

„ Večer, pane Charlesi?! Ale já myslel, že

„ Na tom nezáleží, cos myslel. Dělej, co ti říkám.“

Sam si nasadil svůj lokajský obličej a vzdálil se. Když pomalu scházel ze schodů, svitlo mu, že jeho postavení je

320$

nesnesitelné. Jak může bojovat, když nemá žádné informace? S tolika protichůdnými zprávami o silách nepřítele? Civěl na obálku, kterou držel v ruce. Adresa byla naprosto jasná: Slečna Woodruffová, Endicottův rodinný hotel. A jenom jeden den v Lyme? Velký kufr tady zůstává. Obracel balíček v ruce, ohmatával obálku. Byla tlustá; uvnitř jsou nejméně tři stránky. Podíval se opatrně kolem sebe a dobře si prohlédl pečeť. Pak proklel člověka, který vynalezl vosk.

A teď stojí znovu před Charlesem, který už je oblečený.

„ Nuže?“

„ Žádná odpověď, pane Charlesi.“

Charles cítil, že nedokáže ovládnout svůj výraz. Odvrátil se.

„ A kočár?“

„ Čeká, pane.“

„ Výborně. Za chvíli budu dole.“

Sam se vzdálil. Sotva se za ním zavřely dveře, Charles si přitiskl ruce k spánkům a pak je rozhodil, jakoby před nějakým obecenstvem, jako herec, který přijímá potlesk s úsměvem vděčnosti na rtech. Protože když si přečetl po devětadevadesáté, co napsal, připsal předchozího večera ještě druhou doušku. Týkala se brože, kterou už jsme viděli v Ernestininých rukou. Charles prosil Sarah, aby ji přijala. A aby přijetí té brože bylo znamením, že mu odpouští jeho chování z předešlého dne. „ Doručitel bude čekat, až toto přečtete,“ končila douška. „ Kdyby přinesl to, co je v balíčku, zpátky… ale vím, že nemůžete být tak krutá.“

A přece chudák Charles zakoušel muka během Samovy nepřítomnosti.

A teď vidíme zase Sama, jak hovoří výmluvně, ale potichu, a vrhá přitom na svou posluchačku mnoho zoufalých pohledů. Scéna se odehrává pod bezovým keřem rostoucím pod kuchyňským oknem v zahradě tety Tranterové. Větve keře tvoří jakousi zástěnu, která to místo odděluje od ostatní zahrady. Sluneční světlo proniká mezi větvemi a dopadá na první bílá poupata. Posluchačkou je Mary se zruměnělými tvářemi a s rukou téměř ustavičně přitisknutou na ústa.

„ To není možný, to není možný.“

„ Je to kvůli strejčkovi. Z toho se docela pomát.“

„ Ale naše slečinka - a co my si teď počneme, Same?“

321$

Oba putují očima nahoru po stěně domu, jako by očekávali, že se co chvíli ozve bolestný výkřik nebo že z okna nahoře vyletí tělo.

„ A s náma, Mary, - co s náma bude?“

„ Ach Same - taková smůla –“

„ Já tě miluju, Mary.“

„ Ach Same…“

„ Já nejsem takovej darebák. Radši bych umřel, než vo tebe teď přišel…“

„ Ale co si počneme?“

„ Neplač, miláčku, neplač. Měl jsem toho dost už nahoře. Ty nejsou ani vo chlup lepší než my…“ Stiskl jí paže. „ Jestli si jeho lordstvo myslí ,jakej pán, takovej krám‘, tak se zatraceně zmejlilo. Jestli si myslí, že buď von nebo ty, tak teda ty.“ Narovnal záda jako voják na stráži. „ Pudu vod něho.“

„ Same!“

„ A pudu. Radši budu nakládat ulili.“

„ Ale tvý peníze - teď už ti nedá ani vindru!“

„ Ať si to nechá.“ S hořkostí se díval na její zdrcenou tvář. Ale pak se usmál a uchopil ji za ruce. „ Mám ti říct, kdo nám je dá? Když ty a já budem vopatrně vynášet svý karty?“

322$

«50»

•••

{…všecky ostatní velké skutečnosti v paleontologii se zdají prostě vyplývat z domněnky vývoje uzpůsobením přírodním výběrem. Tak porozumíme tomu, že nové druhy nastupují pozvolna a postupně, že se druhy různých tříd nutně nemění společně nebo stejnou rychlostí či stejnou měrou, že však v dlouhém období všechny prodělávají uzpůsobení v jisté míře. Vyhubení starých forem je téměř nevyhnutelným důsledkem vzniku nových forem.}

DARWIN: PŮVOD DRUHŮ (1859)

•••

Přijeli do Lyme před druhou. Charles se na okamžik odebral do pokoje, který si dal rezervovat. Znovu přecházel sem a tam v bolestných mukách a hleděl sebrat dost sil k rozmluvě, která ho čeká. Znovu se ho zmocnila hrůza z rozhodnutí. Snad to tušil předem, a tak spálil všechny mosty, když poslal ten dopis Sarah. Znovu si opakoval těch tisíc vět, které si vymyslil na cestě z Exeteru, ale míhaly se jeho myslí jako říjnové listí. Zhluboka se nadechl, popadl klobouk a vyšel.

Mary otevřela dveře s širokým úsměvem, jakmile ho spatřila. Vyzkoušel na ní svou vážnost.

„ Dobré odpoledne. Je slečna Ernestina doma?“

Ale než mohla Mary odpovědět, stála už Ernestina vzadu v hale. Nepatrně se usmívala.

„ Ne. Moje dueňa obědvá mimo. Ale můžeš jít dál.“

A zmizela v obývacím pokoji. Charles předal svůj klobouk Mary, upravil si klopy, přál si, aby byl raději mrtvý, a pak prošel halou na cestě za svým očistcem. Ernestina stála v slunečním svědě u okna, odkud byl výhled na zahradu, a vesele se otočila.

„ Dostala jsem dnes od tatínka dopis… Charlesi! Charlesi? Je něco v nepořádku?“

Šla k němu. Nedokázal se na ni podívat a sklopil oči na koberec. Zarazila se. Její poděšené oči a jeho vážné, rozpačité, se setkaly.

„ Charlesi?“

„ Prosím tě, sedni si.“

„ Ale co se stalo?“

„ Právě… kvůli tomu jsem přišel.“

„ Ale proč se na mě tak díváš?“

„ Protože nevím, jak začít s tím, co musím říci.“

323$

Nespouštěla z něho oči, ale sáhla za sebe a přitáhla si židli k oknu. Pořád ještě mlčel. Dotkla se dopisu ležícího na stolku vedle ní.

„ Tatínek…“ ale podíval se na ni tak, že zase umlkla.

„ Byl laskavost sama, ale neřekl jsem mu pravdu.“

„ Pravdu - jakou pravdu?“

„ Že jsem došel po mnoha hodinách nejhlubšího, nejbolestnějšího uvažování k závěru, že tě nejsem hoden.“

Všechna barva jí zmizela z obličeje. Na okamžik se obával, že omdlí, a pokročil vpřed, aby ji zachytil. Ale ona si jen pomalu sáhla rukou na levou paži, snad aby se ujistila, že bdí.

„ Charlesi… ty žertuješ.“

„ K mému věčnému zahanbení… mluvím vážně.“

„ Ty že mě nejsi hoden}“

„ Naprosto nehoden.“

„ A ty… ale to je nějaký zlý sen.“ Vzhlédla k němu nevěřícíma očima a pak se bojácně usmála. „ Zapomněls na svůj telegram. Žertuješ.“

„ Jak málo mě znáš, jestli si myslíš, že bych kdy mohl žertovat o takové věci.“

„ Ale… ale… tvůj telegram.“

„ Odeslal jsem ho před svým rozhodnutím.“

V tu chvíli, když sklopila oči, začala konečně chápat skutečnost. Předvídal už, že to bude rozhodující chvíle. Jestli omdlí, nebo dostane hysterický záchvat… to nevěděl, ale děsil se bolesti, a ještě by nebylo pozdě kát se, všechno povědět, vydat se jí na milost. Ale ačkoliv Ernestininy oči zůstaly zavřeny dost dlouho a zmocnila se jí jakási třesavka, neomdlela. Byla dcerou svého otce. Snad si přála, aby omdlela, ale taková mrzká zrada…

„ Pak laskavě vysvětli, co máš na mysli.“

Na chvíli se mu ulevilo. Zranil ji, ale ne smrtelně.

„ To nemohu učinit jednou větou.“

Hleděla s jakousi hořkou důstojností na své ruce. „ Tak použij více vět. Nebudu tě přerušovat.“

„ Vždycky jsem měl a stále ještě mám k tobě největší úctu a náklonnost. Ani na okamžik jsem nepochyboval, že z tebe bude báječná žena pro muže, který bude mít to štěstí získat tvou lásku. Ale vždycky jsem si zahanbeně uvědomoval, že část té náklonnosti je nečestná. Narážím na tvé velké věno a na skutečnost, že jsi jediná dcera. Hluboko v duši jsem,

324$

Ernestino, vždycky cítil, že můj život postrádá vážný cíl, že jsem nic nedokázal. Ne, prosím, nech mě dokončit. Když jsem si minulou zimu uvědomil, že bys možná neodmítla mou nabídku, podlehl jsem ďábelskému pokušení. Viděl jsem příležitost podepřít skvělým sňatkem svou sebedůvěru. Prosím tě, nemysli si, že jsem postupoval podle nějaké chladnokrevné úvahy. Měl jsem tě velmi rád. Upřímně jsem věřil, že ten cit se promění v lásku.“

Pomalu zvedla hlavu. Dívala se na něho, ale jako by ho téměř neviděla.

„ Nemohu uvěřit, že to říkáš právě ty. Jako nějaký podvodník, nějaký krutý, bezcitný…“

„ Vím, že to pro tebe musí být těžký šok.“

„ Šok!“ Teď byla opravdu pohoršena. „ Když tady můžeš tak chladně a bezcitně stát a říkat mi, žes mě nikdy nemiloval.“

Pozvedla hlas a on šel k jednomu z oken, které bylo otevřené, a zavřel je. Stál teď blíž její skloněné hlavy a mluvil tak něžně, jak jen mohl, aniž se vzdal svého odstupu.

„ Nehledám pro sebe omluvy. Snažím se jenom vysvětlit, že to, čeho jsem se dopustil, jsem neudělal z vypočítavosti. Odhodlal bych se k tomu, co dělám teď“ , kdyby tomu bylo jinak? Chtěl bych jen, abys pochopila, že jsem podvedl zejména sám sebe. Jinak mě nazývej, čím chceš, slabochem, sobcem… čím chceš - ale bezcitný nejsem.“

S námahou se nadechla.

„ A co přivodilo ten velký objev?“

„ Moje zklamání, jehož hanebnost nepopírám, když tvůj otec nezrušil za mne naše zasnoubení.“ Podívala se na něho se strašnou výčitkou. „ Snažím se být poctivý. Nejenomže byl nesmírně velkorysý, pokud jde o mé změněné vyhlídky. Dokonce mi navrhl, abych se v budoucnosti stal jeho obchodním partnerem.“

Do obličeje se jí zase nahrnula krev. „ Věděla jsem to. Věděla jsem to. Protože by ses oženil do obchodních kruhů. Nemám pravdu?“

Odvrátil se k oknu. „ S tím jsem naprosto počítal. V každém případě - stydět se za tvého otce by bylo nejhrubší snobství.“

„ Když to říkáš, neznamená to ještě, že ses toho nedopustil.“

„ Jestli si myslíš, že mi jeho nejnovější návrh nahnal hrůzu, máš úplně pravdu. Ale měl jsem hrůzu jen ze své

325$

neschopnosti pro něco takového - vůbec ne z té nabídky. A prosím, nech mě teď dokončit mé vysvětlení.“

„ Zlomí mi to srdce.“

Znovu se zadíval z okna.

„ Snažme se držet té úcty, kterou jsme k sobě vždycky navzájem měli. Nesmíš si myslet, že jsem při svém rozhodnutí myslel jenom na sebe. Pronásledovala mě myšlenka na křivdu, které bych se dopustil na tobě - i na tvém otci kdybych si tě vzal bez takové lásky, jakou zasluhuješ. Kdybychom my dva byli jiní - ale to nejsme, poznáme podle pohledu, podle jediného slova, jestli ten druhý opětuje naši lásku…“

„ Mysleli jsme, že to víme,“ sykla.

„ Milá Ernestino, je to jako s vírou v křesťanství. Člověk může předstírat, že ji má. Ale pokrytectví nakonec vyjde na povrch. Jsem si jist, že budeš-li zkoumat své srdce, zjistíš, že jsi měla také tu a tam slabé pochybnosti. Jistě jsi je potlačila, řekla sis, je

Zakryla si uši a pak pomalu přesouvala prsty přes obličej. Bylo ticho. „ Mohu teď něco říci?“ zeptala se.

„ Samozřejmě.“

„ Vím, že jsem v tvých očích nikdy nebyla víc než hezká, malá… kousek pěkného zařízení do salónu. Vím, že jsem nezkušená. Vím, že jsem rozmazlená. Vím, že nejsem nijak výjimečná. Nejsem Helena trojská ani Kleopatra. Vím, že někdy říkám věci, které zní tvému sluchu nepříjemně. Nudím tě domácími záležitostmi, urážím tě, když si tropím žerty z fosílií. Možná že jsem jenom dítě. Ale s tvou láskou a pod tvým vedením… Věřila jsem, že se stanu lepši. Že se naučím, jak ti vyhovět, že mě nakonec začneš milovat pro to, co se ze mne stalo. Možná že to nevíš, nemůžeš to vědět, ale to mě k tobě přitahovalo. Víš dobře, že jsem předtím byla… seznámena aspoň se stovkou jiných mužů. Nebyli to všechno lovci věna ani samé nuly. Nevybrala jsem si tě, že bych byla tak nezkušená a nedovedla srovnávat. Ale protože ses mi zdál ušlechtilejší, moudřejší, zkušenější. Vzpomínám si - přinesu svůj deník, jestli mi nevěříš - že jsem si brzy po našem zasnoubení zapsala, že máš málo důvěry v sebe. To jsem cítila. Myslíš si, žes neuspěl, že tebou lidé pohrdají, bůhví co… ale přála jsem si, aby to byl můj skutečný svatební dar pro tebe: aby sis začal věřit.“

326$

Následovalo dlouhé ticho. Stála se sklopenou hlavou.

Promluvil přiškrceným hlasem. „ Připomínáš mi, jak mnoho ztrácím. Bohužel se znám příliš dobře. Co nikdy nebylo, se nedá vzkřísit.“

„ A nic jiného pro tebe to, co říkám, neznamená?“

„ Znamená to pro mne mnoho, velmi mnoho.“

Mlčel, ačkoliv bylo jasné, že podle očekávání by měl k tomu ještě něco dodat. Nečekal u ní takové sebeovládání. To, co řekla, ho umlčelo. Měla velice tichý, prosebný hlas.

„ Vzhledem k tomu, co jsem řekla, nemůžeš aspoň…?“ ale nemohla najít pravá slova.

„ Znovu přezkoumat své rozhodnutí?“

Asi slyšela v té větě něco, co do ní nemínil vložit, protože se na něho náhle podívala s vášnivou prosbou. Její oči byly vlhké od potlačených slz, obličejík měla bílý a žalostně zápasící aspoň o zdání klidu. Poznání, jak hluboce ji zranil, jím projelo jako nůž.

„ Charlesi, prosím tě, velice tě prosím, abys ještě počkal. Je pravda, že jsem hloupá, nevím, co ode mne chceš… kdybys mi řekl, v čem jsem udělala chybu… jakou bys mě chtěl mít… udělám cokoli, cokoli, protože bych všechno opustila, abys byl šťastný.“

„ Nesmíš tak mluvit.“

„ Musíš - nemohu si pomoci - teprve včera ten telegram plakala jsem, stokrát jsem ho líbala, nesmíš si myslit, že protože si tropím žerty, nemám hlubší pocity. Já bych…“ ale její hlas zmlkl, když ji osvítilo ostré intuitivní poznání. „ Lžeš. Něco se stalo od té doby, cos ho poslal.“

Přešel ke krbu a stál k ní otočen zády. Začala vzlykat. A tu mu připadalo, že to už nemůže vydržet. Konečně se na ni podíval, v očekávání, že ji uvidí se skloněnou hlavou. Ale plakala nepokrytě, s očima upřenýma na něho. A když zjistila, že se na ni dívá, pohnula se jako nějaké vyděšené zbloudilé dítě, vztáhla k němu ruce, napůl se zvedla, udělala jediný krok a padla na kolena. Charles pocítil ostrý odpor, ne vůči ní, ale vůči situaci, v které se octl. Vůči svým polopravdám, svému mlčení o tom nejpodstatnějším. Snad nejblíže se to dá přirovnat k pocitům chirurga před zvlášť zmrzačenou obětí bitvy či nějakého těžkého úrazu. Zbývá jen zoufalé odhodlání pokračovat v operaci - co jiného se dá dělat? Říci pravdu. Počkal, až přestala na okamžik vzlykat.

327$

„ Chtěl jsem ti to ušetřit. Ano - něco se stalo.“

Velmi pomalu se zvedla a položila si ruce na tváře; přitom ho nespouštěla z očí.

„ Kdo je to?“

„ Neznáš ji. Její jméno není důležité.“

„ A ona… ty…“

Odvrátil zrak.

„ Znám ji už mnoho let. Myslel jsem, že jsem tu náklonnost překonal. V Londýně jsem zjistil… že nikoli.“

„ Miluješ ji?“

„ Miluji? Nevím… je to něco, co mi znemožňuje věnovat své srdce svobodně jiné ženě.“

„ Proč jsi mi to neřekl hned na začátku?“

Následovala dlouhá odmlka. Nesnesl pohled jejích očí, který jako by odhaloval každou jeho lež.

„ Doufal jsem, že ti tu bolest budu moci ušetřit,“ zamumlal.

„ Nebo sobě zahanbení. Ty jsi - ty jsi netvor!“

Padla zpátky na židli a hleděla na něho vytřeštěnýma očima. Pak zabořila obličej do dlaní. Nechal ji plakat a zuřivě hleděl na porculánovou ovečku stojící na krbu. Do dne své smrti se nemohl podívat na žádnou porculánovou ovci, aniž pocítil horký příval nechutí sám k sobě. Když se konečně ozvala, vykřikla tak, až se zapotácel.

„ Jestli se nezabiji, zabije mě hanba!“

„ Nezasloužím si, aby ses kvůli mně i jen na okamžik trápila. Seznámíš se s jinými muži… kteří nejsou zlomeni životem. S čestnými muži, kteří…“ odmlčel se a pak vybuchl: „ Při všem, co je ti svaté, slib, že už to nikdy nebudeš opakovat!“

„ Myslel sis snad, že ti odpustím?“ řekla s divokým pohledem. Němě zavrtěl hlavou. „ Rodiče, přátelé - co jim jen řeknu? Že pan Charles Smithson došel k názoru, že mu je koneckonců jeho milenka důležitější než jeho čest, jeho slib, jeho…“

Ozval se zvuk trhaného papíru. Věděl, aniž se ohlédl, že si vylila zlost na dopise svého otce.

„ Myslel jsem, že zmizela z mého života. Mimořádné okolnosti…“

Ticho; jako by uvažovala, jestli na něho nemá vylít vitriol. Její hlas byl náhle chladný a jedovatý.

328$

„ Porušil jsi svůj slib. Pro nás ženy je na to lék.“

„ Máš naprosto právo podniknout proti mně takové kroky. Mohl bych jedině doznat svou vinu.“

„ Svět se musí dozvědět, co jsi zač. Na tom jediném mi záleží.“

„ Svět se to dozví tak jako tak.“

Uvědomila si znovu nestvůrnost toho, co učinil. Znovu a znovu vrtěla hlavou. Vzal si židli a sedl si proti ní, příliš daleko, než aby se jí mohl dotknout, ale dost blízko, aby mohl apelovat na její lepší já.

„ Můžeš si jen na okamžik vážně myslet, že nejsem potrestaný? Že to nebylo nejhroznější rozhodnutí mého života? Že jsem se této hodiny nebál nejvíc ze všeho? Že na ni nebudu s nejhlubšími výčitkami vzpomínat až do své smrti? Možná že jsem - dobrá, oklamal jsem tě. Ale víš, že nejsem bezcitný. Nebyl bych tady, kdybych byl bezcitný. Byl bych ti napsal dopis, odjel za hranice

„ Škoda žes to tak neudělal.“

Pohlédl dlouze na korunu jejích vlasů a vstal. Zachytil svůj obraz v zrcadle; viděl v zrcadle sebe. Charles v zrcadle byl prostě skutečný Charles; ten kdo stál v pokoji, byl podvodník. Vždycky byl ve svých vztazích k Ernestině podvodník, vetřelec, který zvenčí pozoruje své chování. Konečně se dostal k jednomu ze svých připravených proslovů.

„ Nemohu očekávat, že budeš cítit něco jiného než hněv a hořkost. Žádám jen, až tyto… přirozené pocity odeznějí, aby sis uvědomila, že nejostřejší odsudek mého jednání není tak přísný, jak já odsuzuji sám sebe, a že se mohu omluvit jen tím, že už nechci dál klamat osobu, které si vážím a kterou obdivuji.“

Znělo to falešně. A Charles si trapně uvědomoval, že jím Ernestina nepokrytě pohrdá.

„ Snažím se představit si, jaká je ona. Předpokládám, že patří k šlechtě - má urozený původ. Ach… kdybych jen byla dala na svého ubohého tatíčka.“

„ Co tím chceš říci?“

„ Zná šlechtu. Má pro ně úsloví - samé klanění, žádné placení.“

„ Nepatřím k šlechtě.“

„ Jsi jako tvůj strýc. Chováš se, jako by tě tvoje postavení opravňovalo nedbat vůbec na to, v co my, obyčejní lidé, věříme.

329$

A ona to taky dělá. Která žena by byla tak špatná, aby přiměla muže zrušit slib? To si dovedu představit. - Je vdaná,“ vyplivla své podezření.

„ Nemíním o tom diskutovat.“

„ Kde je teď? V Londýně?“

Chvíli na Ernestinu zíral, pak se otočil na podpatku a šel ke dveřím. Vstala.

„ Můj otec povleče tvé jméno, obě vaše jména, blátem. Každý, kdo vás zná, bude vámi pohrdat a nenávidět vás. Vyštvou vás z Anglie, poženou …“

Zastavil se u dveří. Pak je otevřel. A to - nebo nemožnost vymyslet si dostatečně ponižující urážku - způsobilo, že zmlkla. V obličeji jí to škubalo, jako by si přála říci daleko více, ale nemohla. Zapotácela se; a pak nějaká odbojná síla v ní ji donutila zavolat jeho jméno, jako by to všechno byl jen zlý sen, jako by si přála, aby jí někdo řekl, že už se z něho probudila.

Nepohnul se. Zapotácela se a pak se náhle zhroutila na podlahu vedle židle. Všechno ho nutilo rozběhnout se k ní. Ale něco ve způsobu, jak přeopatrně se jí kolena podlomila a tělo se svezlo ke straně na koberec, ho zarazilo.

Chvíli pohlížel upřeně na nehybnou postavu a poznal strnulost konvenční mdloby.

„ Napíši ihned tvému otci,“ řekl.

Nepohnula se, ale ležela dál se zavřenýma očima, s rukou pateticky nataženou na koberci. Udělal několik kroků ke šňůře na zvonek vedle krbu a prudce za ni zatáhl. Pak se vrátil k otevřeným dveřím. Jakmile uslyšel kroky služebné, vyšel z pokoje. Mary vyběhla po schodech z kuchyně. Charles ukázal na salón.

„ Prožila otřes. Nesmíte ji v žádném případě nechat samotnou. Dojdu pro doktora Grogana.“ Mary sama na chvilku vypadala, jako by na ni šly také mdloby. Opřela se o zábradlí a zírala na Charlese zděšenýma očima. „ Rozumíte? V žádném případě.“ Přikývla a uklonila se, ale nemohla se pohnout z místa. „ Jenom omdlela. Uvolněte jí šaty.“

S posledním vyděšeným pohledem směrem k Charlesovi zmizelo děvče v pokoji. Charles čekal ještě několik vteřin. Slyšel slabé zasténání a pak se ozvala Mary.

„ Slečno, slečno, to jsem já, Mary. Doktor tu bude hned. Všechno bude v pořádku slečno, já jich neopustím.“

330$

A Charles se na okamžik vrátil do pokoje. Viděl Mary na kolenou, jak kolébá Ernestům. Přitiskla si její hlavu na prsa. Mary se podívala na Charlese. Její výmluvné oči jako by mu zakazovaly, aby přihlížel a zůstal. Podvolil se jejich upřímnému rozsudku.

331$

«51»

•••

{Po dlouhý čas, jak jsem již uvedl, silné feudální návyky podřízenosti a úcty ovlivňovaly dělnickou třídu. Moderní duch ten téměř zcela tyto návyky uvolnil… Čím dál tím více ten či onen člověk, ta či ona skupina v celé zemi začínají pro sebe reklamovat a v praxi uplatňovat Angličanovo právo jednat, jak se mu líbí. Jeho právo odebrat se, kam chce, scházet se, s kým chce, vstupovat, kam chce, drancovat, jak chce, vyhrožovat, jak chce, rozbíjet, jak chce. To všechno, tvrdím, vede k anarchii.}

MATTHEW ARNOLD: KULTURA A ANARCHIE (1869)

•••

Doktor Grogan naštěstí neobjížděl zrovna pacienty. Charles odmítl pozvání, ale čekal na prahu, dokud doktůrek neseběhl spěšně dolů; po Charlesově němém posunku vyšli ze dveří, aby jejich rozhovor nikdo nevyslechl.

„ Právě jsem zrušil své zasnoubení. Je velice rozrušená. Prosím vás, nežádejte na mně vysvětlení a jděte bez meškání do Broad Street.“

Grogan vytřeštil za svými brýlemi na Charlese oči, ale pak se beze slova otočil a vrátil se do domu. Za několik okamžiků nato se vynořil s kloboukem a lékařskou brašnou. Ihned se vydali na cestu.

„ Není to kvůli…?“

Charles přikývl. Doktůrek se octl v situaci, u něho vzácné, že nevěděl, co říci. Dalších několik desítek kroků ušli mlčky.

„ Ona není taková, jak myslíte, Grogane. Jsem si tím jist.“

„ Nemám slov, Smithsone.“

„ Nehledám omluvu.“

„ Ernestina to ví?“

„ Jen že existuje jiná žena. Víc nic.“ Zahnuli za roh a začali stoupat po Broad Street. „ Musím vás požádat, abyste neprozradil její jméno.“ Doktor se na něho ze strany zuřivě podíval. „ Ne kvůli mně. Kvůli slečně Woodruffové.“

Doktor se naráz zastavil. „ To ráno - mám tomu rozumět tak…“

„ Prosím vás snažně, teď jděte. Počkám v hostinci.“

Ale Grogan na něho dál třeštil oči, jako by ani on nemohl uvěřit, že se mu něco strašného nezdá. Charles tu na chvíli stál, pak mávl rukou směrem na kopec a zamířil přes ulici k Bílému lvu.

332$

„ Proboha, Smithsone..

Charles se na okamžik otočil, vydržel Irův hněvivý pohled a pak šel beze slova dál. Doktor také, ačkoliv stále nemohl odtrhnout oči od Charlese, dokud nezmizel ve vchodu hostince.

Charles přišel do svého pokoje právě včas, aby viděl, jak doktor vstupuje do domu tety Tranterová. Vstoupil tam s ním v duchu také; připadal si jako Jidáš, jako Efialtes, jako každý zrádce od počátku světa. Ale od dalšího sebemrskačství ho zachránil Samův příchod.

„ Co tu k čertu chceš? Nezvonil jsem.“ Sam otevřel ústa, ale nevydal ani hlásek. Charles nesnesl ten obviňující pohled. „ Ale teď, když jsi tady, přines mi sklenici brandy.“

Byla to však jenom hra o čas. Sam přinesl brandy a Charles začal nápoj usrkávat. A pak se znovu musel střetnout s pohledem svého sluhy.

„ To nemůže bejt pravda, pane Charlesi?“

„ Byl jsi v domě?“

„ Ano, pane Charlesi.“

Charles šel k arkýřovému oknu s výhledem na Broad Street.

„ Ano, je to pravda. Slečna Freemanová a já už nezamýšlíme uzavřít sňatek. Teď jdi. A drž jazyk za zuby.“

„ Ale… pane Charlesi, co já a Mary?“

„ Později, později. Nemám na takové věci teď hlavu.“

Hodil do sebe zbytek brandy a pak šel k psacímu stolu a vytáhl list dopisního papíru. Uplynulo několik vteřin. Sam se ani nehnul. Totiž jeho nohy se nehnuly. Ale ohryzek mu viditelně poskakoval.

„ Slyšel jsi, co jsem říkal?“

Samovy oči se podivně blýskaly. „ Ano, pane. Jenže se vší úctou musím uvážit, jak to bude se mnou.“

Charles se otočil i se židlí od psacího stolu.

„ Co to má znamenat?“

„ Budete od teďka bydlet v Londýně, pane?“

Charles vzal do ruky pero ze stojánku.

„ S největší pravděpodobností pojedu do ciziny.“

„ Pak vás musím upozornit, pane, že vás nebudu doprovázet.“

Charles vyskočil. „ Co si to dovoluješ, mluvit se mnou takovým drzým způsobem. Honem zmiz!“

Ale do Sama vjela zuřivost.

333$

„ Ne, dokad vám neřeknu, co mám na srdci. Nejedu s váma zpátky do Exeteru. Dávám vejpověď!“

„ Same!“ vykřikl Charles vztekle.

„ Už jsem to měl udělat

„ Táhni k čertu!“

Po tomhle se Sam napřímil. Nechybělo mnoho a byl by se postaral svému pánovi o pěkný monokl (jak potom sdělil Mary), ale potlačil svůj cockneyský temperament a včas si uvědomil, že džentlmenův sluha používá jemnější zbraně. A tak šel ke dveřím, otevřel je a vrhl na Charlese mrazivě důstojný pohled.

„ Nerad bych se viděl někde, pane, kde bych se moh setkat s vaší přítelkyní.“

A pak za sebou nepříliš mírně zavřel dveře. Charles k nim přiskočil a prudkým trhnutím je otevřel.

„ Co si to dovoluješ! Hned sem pojď!“

Sam se otočil s důstojným klidem. „ Jestli chcete nějakou vobsluhu, pane, zavolejte si někoho tady z personálu.“

A s tím posledním trumfem, po němž Charlesovi došla slova, zmizel Sam za rohem a bylo ho slyšet, jak sbíhá ze schodů. Jeho vítězný úsměšek, když slyšel, jak vztekle Charles nahoře přibouchl dveře, neměl dlouhého trvání. Opravdu udělal, co si umínil. Ve skutečnosti měl pocit jako sběhlý námořník, když vidí odplouvat svou loď, a co horšího, měl tajnou jistotu, že si zaslouží potrestání. Vzpoura, jak se obávám, nebylo to jediné, čeho se dopustil.

Charles si vylil vztek na prázdné sklenici od brandy, kterou mrštil do krbu. Tady měl poprvé příležitost okusit, jak budou chutnat trny a kamení, ale ani dost málo se mu to nelíbilo. V jednom bláznivém okamžiku se málem vyřítil z Bílého lva klesne před Ernestinou na kolena, řekne, že nebyl při smyslech, že vytrpěl muka, že jen zkoušel její lásku… zas a zas tloukl pěstí jedné ruky do otevřené dlaně druhé. Co to udělal? Co to vyvádí? Co si počne? Když dokonce i služebnictvo jím pohrdá a nechce s ním mít nic společného!

Vstal s rukama přitisknutýma na spáncích. Pak se podíval na hodinky. Ještě dnes se může shledat se Sarah. Zase viděl její tvář, mírnou, svolnou, měkké slzy radosti, když ji držel v náručí… to stačilo. Vrátil se k psacímu stolu a začal si připravovat koncept dopisu pro Ernestinina otce. Ještě s tím nebyl hotov, když mu ohlásili doktora Grogana.

334$

«52»

•••

{Ó sbijte mé nejdražší rakev

ze zlata, co žlutě se leskne,

a v té ji pohřbíme na břeh,

kde rostou vrby teskné.}

LIDOVÁ ZE SOMERSETU: NA BŘEHU U ZELENÝCH VRB

•••

Největší chudák při tom všem je teta Tranterová. Vrátila se od oběda domů v očekávání, že se tam setká s Charlesem. Místo toho nalezla svůj dům ve spárech naprosté katastrofy. Nejdřív ji uvítala v hale Mary, bledá a zničená.

„ Dítě, dítě, copak se stalo?“

Mary dokázala jen zavrtět zoufale hlavou. Nahoře klaply dveře a ta dobrá dáma si nadzvedla sukně a vyběhla po schodech, jako by jí bylo o třicet let méně. Nahoře se srazila s doktorem Groganem, který si nabádavě přiložil prst na ústa. Teprve když dorazili do osudného salónu a doktor paní Tranterovou usadil, sdělil jí trpkou skutečnost.

„ To není možné. To není možné.“

„ Drahá paní, nesmírně lituji… ale je to možné - a je to pravda.“

„ Ale Charles… tak oddaný, tak milující… vždyť ještě včera ten telegram…“ rozhlédla se kolem sebe, jako by už nepoznávala svůj pokoj, a pak se zastavila na doktorově klidné skleněné tváři.

„ Co udělal, je opravdu strašné. Nedovedu si to vysvětlit.“

„ Ale jaké uvádí důvody?“

„ Nechtěla mi nic říci. Nesmíte se zbytečně rozčilovat. Potřebuje spánek. Dal jsem jí něco, po čem bude spát. Zítra se to celé vysvětlí.“

„ Ani všechno vysvětlování na světě…“

Dala se do pláče. „ Tak tak, milá paní. Vyplačte se. To člověku ulehčí.“

„ Ta drahá chudinka. Vždyť jí to zlomí srdce.“

„ Myslím, že ne. Ještě nikdy jsem to nemusel uvádět jako příčinu smrti.“

„ Neznáte ji tak jako já… ach, a co řekne Emily? Všichni si budou myslet, že je to moje vina.“ Emily byla její sestra, paní Freemanová.

335$

„ Myslím, že by se jí mělo hned zatelegrafovat. Dovolte, ať se o to postarám.“

„ Ach bože - a kde bude spát?“

Doktor se usmál tomu selhání logiky, ale jen nepatrně. Setkal se už dříve s takovými případy a věděl, že nejlepší recept za podobných okolností je nekonečné ženské zařizování.

„ Prosím, paní Tranterová, věnujte mi chvilku pozornost. Na několik dnů musíte zajistit, aby u vaší neteře někdo ve dne v noci byl… Jestli si bude přát, aby se s ní zacházelo jako s nemocnou, jednejte s ní jako s nemocnou. Když bude chtít zítra opustit Lyme, nechte ji odjet. Je mladá a její zdraví nemůže být lepší. Ručím za to, že do šesti měsíců bude veselá jako křepelka.“

„ Jak můžete být tak krutý! Nikdy to nepřekoná. Ten bídák… ale proč…“ Náhle ji něco napadlo a zatahala doktora za rukáv. „ V tom vězí nějaká ženská.“

Doktor Grogan se poškrábal na špičce nosu. „ O tom já nic nevím.“

„ Je to netvor.“

„ Není zas takový netvor, aby se nepřiznal k tomu, že jím je. A vzdal se partie, kterou by mnozí jiní netvoři s radostí zhltli.“

„ Ano. Ano. Za to musíme být ještě vděčni.“ Ale její mysl se zmítala v protikladech. „ Nikdy mu neodpustím.“ Napadla ji jiná myšlenka, „ On je ještě ve městě? Půjdu a řeknu mu, co si o něm myslím.“

Položil jí ruku na rameno. „ To vám musím zakázat. Sám mě sem zavolal. Čeká, až mu přijdu říci, že to ubohé děvče není v nebezpečí. Promluvím s ním sám. Ujišťuji vás, že mu své mínění řeknu bez obalu. Pocítí to na své kůži.“

„ Měli by ho zmrskat a postavit na pranýř. Za mého mládí by to tak dopadlo. A mělo by to tak být. Můj ubohý andílek!“ Vstala. „ Musím k ní.“

„ A já musím k němu.“

„ Vyřídíte mu ode mne, že zničil štěstí nejsladšího, nejdůvěřivějšího –“

„ Ano, ano, ano… ale teď se uklidněte. A zjistěte, proč to vaše služebné děvče tak vyvádí. Člověk by myslel, že někdo zlomil Srdce jí.“

Paní Tranterová vyprovodila doktora, pak si osušila slzy a vystoupila po schodech do Ernestinina pokoje. Záclony byly

336$

stažené, ale denní světlo přece jen po stranách pronikalo. Vedle oběti seděla Mary. Vstala, když její paní vstoupila. Ernestina tu ležela v hlubokém spánku, na zádech, ale s hlavou stočenou ke straně. Obličej měla podivně klidný a smířený a pravidelně oddechovala. Na rtech se jí dokonce objevil slabounký náznak úsměvu. Ironie toho klidu připravila znovu o klid paní Tranterovou; ubohé drahé dítě, až se probudí… zase jí vytryskly slzy. Ovládla se, otřela si oči a poprvé se podívala na Mary. A Mary skutečně vypadala jako někdo, kdo se octl na samém dnu zoufalství, vypadala tak, jak měla vypadat Tina, která tak ale nevypadala. A paní Tranterová si vzpomněla na doktorův poněkud podrážděný proslov na rozloučenou. Pokynula služebné, aby ji následovala; vyšly spolu na odpočívadlo nad schodištěm. Dveře nechaly otevřené, a tak si jen šeptaly.

„ A teď mi řekni, co se stalo, děvče.“

„ Pan Charles mě zavolal, m’m, a slečna Tina tu ležela v mdlobách a tak honem běžel pro doktora a slečna Tina otevře oči a neříká nic, tak jsem ji vzala sem nahoru, nevěděla jsem, co si počít, protože tady na posteli dostala hysterickej záchvat a smála se a křičela a ne a ne přestat. A pak přišel doktor Grogan a něco jí dal na uklidněnou. Ach ma’m.“

„ Tak, tak, Mary, udělalas to všechno dobře. A neříkala nic?“

„ Jen když jsme šly nahoru se zeptala, kde je pan Charles, a já říkala, že šel pro doktora. A pak začala s tou hysterií.“

„ Pst. Pst.“

Protože Mary zvýšila hlas a bylo na něm znát, že sama nemá do hysterie daleko. Paní Tranterová cítila tak jako tak silnou touhu někoho utěšovat, vzala tedy Mary do náruče a hladila ji po hlavě. Ačkoliv tím porušila všechny zákony slušnosti ve vztahu mezi paní a služebnou, mám takový dojem, že jí nebeský sluha nepřibouchl dveře před nosem. Dívčino tělo se otřásalo potlačovanými vzlyky, které se snažila ztišit, aby neprobudila druhou trpitelku. Konečně se uklidnila.

„ Tak co je?“

„ Je to kvůli Samovi, ma’m. Je dole. Vyměnili si s panem Charlesem názory a Sam dal výpověď a pan Charles mu teď nedá žádný doporučení.“ Potlačila poslední vzlyk. „ A my nevíme, co s náma bude.“

„ Že si vyměnili názory? Jal? to, děvče?“

„ Zrovna než sem přišel, ma’m. Kvůli slečně Tině.“

331$

„ Ale jak to?“

„ Sam věděl, že se to stane. Že pan Charles - že je zkaženej. My jsme vám to dávno chtěli říct, ale netroufali jsme si.“

Z pokoje se ozval tichý zvuk. Paní Tranterová se rychle otočila a nahlédla dovnitř. Ale klidný obličej setrvával v hlubokém spánku. A tak se vrátila k děvčeti, které pořád ještě věšelo hlavu.

„ Já tu teď zůstanu, Mary. Promluvíme si později.“ Děvče sklopilo hlavu ještě níž. „ Ten Sam, máš ho opravdu ráda?“

„ Ano, ma’m.“

„ A má rád on tebe?“

„ Proto nechtěl jít s pánem.“

„ Řekni mu, ať počká. Ráda bych si s ním promluvila. A místo mu najdem.“

Mary pozvedla uplakaný obličej.

„ Nikdy vás neopustím, ma’m.“

„ To nemusíš, dítě - až do své svatby.“

A paní Tranterová se naklonila a políbila Mary na čelo. Potom si šla sednout vedle Ernestiny, zatímco Mary sešla dolů. A jakmile se octla v kuchyni, rozběhla se úprkem ke kuchařčinu pohoršení do šeříkových stínů a do Samovy ustarané, ale dychtivé náruče.

338$

«53»

•••

{Vidíme, kam nás to přivedlo… to zdůrazňování dokonalosti jedné části naší povahy, a nikoli všech; to, že jsme věnovali morální stránce, stránce poslušnosti a činu tak intenzívní pozornost, že jsme kladli na prvé, nejdůležitější místo morálku a svědomí a odkládali na později či pro jiný svět péči o to, abychom se zdokonalili ve všem ostatním, o plný a harmonický rozvoj své lidskosti.}

MATTHEW ARNOLD: KULTURA A ANARCHIE (1869)

•••

„ Jak… je jí?“

„ Dal jsem jí něco pro spaní.“

Doktor přešel pokoj a zastavil se s rukama za zády u okna s výhledem na Broad Street a na moře.

„ Neříkala… neříkala nic?“

Doktor zavrtěl hlavou, aniž se otočil. Mlčel ještě chvíli. A pak vybuchl:

„ Očekávám vaše vysvětlení, pane!“

A Charles podal vysvětlení, směle, nijak se nešetřil. O Sarah toho řekl velmi málo. Pokoušel se omluvit jedině skutečnost, že klamal doktora Grogana, a to svedl na své přesvědčení, že dát Sarah zavřít do ústavu by považoval za velkou nespravedlnost. Doktor poslouchal s úporným, hněvivým mlčením. Když Charles skončil, otočil se zase k oknu.

„ Škoda že si nevzpomínám, jaké zvláštní tresty vymyslel Dante pro antimonisty. Předepsal bych vám je.“

„ Myslím, že budu potrestán až dost.“

„ To je dost možné. Ale ne jak bych já si to účtování představoval.“

Charles chvíli mlčel.

„ Jednal jsem proti vaší radě jen po velkém váhání.“

„ Smithsone, džentlmen zůstane džentlmenem, i když nejedná podle něčí rady. Ale nikoli když vykládá lži.“

„ Myslel jsem, že jsou nutné.“

„ Stejně jako ukojení vašich choutek.“

„ To slovo nemohu přijmout.“

„ Měl byste se s tím raději smířit. Tak nějak bude svět vysvětlovat vaše jednání.“

Charles přešel ke stolu ve středu pokoje a stál tam opřený o jeho desku. „ Grogane, vy byste raději viděl, abych žil celý

339$

život v předstírání? Vám se naše doba nezdá ještě dost plná medového pokrytectví? Nepochlebujeme už tak dost všemu, co je v našich povahách falešné? K tomu jsem měl podle vás ještě přispívat?“

„ Byl bych si přál, abyste si pořádně rozmyslil zaplést to ubohé děvče do své výpravy za sebepoznáním.“

„ Ale jakmile už se jednou poznáme, nemůžeme přece uniknout důsledkům. I když se nám sebevíc příčí?“

Doktor odvrátil zrak s výmluvným malým úšklebkem. Charles si všiml, že je podrážděný a nervózní a že po té první vlně hněvu si skutečně neví rady, jaké stanovisko zaujmout k takovému hrubému prohřeším proti maloměstské konvenci. Jako by probíhal zápas mezi Groganem, který teď už čtvrt století žil v Lyme, a mezi Groganem, který zcestoval kus světa. Byly tu ještě jiné okolnosti; jeho náklonnost k Charlesovi, jeho tajné přesvědčení - nepříliš vzdálené úsudku sira Roberta že Ernestina je hezká osůbka, ale povrchní hezká osůbka. Dokonce existovala v jeho vlastní minulosti dávno zasutá událost, o níž se tu není třeba blíže zmiňovat, leda snad o tom, že na jejím základě byla narážka na Charlesovy choutky mnohem méně neosobní, než by se na první pohled zdálo. Jeho tón zůstával káravý: ale otázce morálky, kterou mu Charles položil, se vyhnul.

„ Jsem doktor, Smithsone. Znám jenom jeden nejvyšší zákon. Všechno utrpení je zlé. Může být někdy i nutné. Ale na jeho základní podstatě to nic nemění.“

„ Nechápu, odkud by se mělo vzít dobro, když ne právě z toho zla. Jak můžeme vytvořit lepší já, když ne na troskách toho starého?“

„ A co trosky toho ubohého mladého stvoření naproti přes ulici?“

„ Je lepší, když si to trápení odbyde najednou, a nadobro se mě zbaví, než…“ nedořekl.

„ Aha. A tím jste si tak jist, co?“ Charles neříkal nic. Doktor pořád ještě vyhlížel na ulici. „ Dopustil jste se zločinu. Budete si ho pamatovat celý život. Tak si ještě nedávejte rozhřešení. Jen smrt vám je může dát.“ Sundal si brýle a leštil je zeleným hedvábným kapesníkem. Nastalo dlouhé ticho, velmi dlouhé ticho, ale když se doktor znovu ozval, byl už jeho hlas mírnější, i když pořád ještě vyčítavý.

„ Oženíte se s tou druhou?“

340$

Charles si symbolicky a s úlevou oddechl. Jakmile Grogan vstoupil do pokoje, uvědomil si, že to, čím se předtím utěšoval - že je mu lhostejný názor nějakého lázeňského doktůrka byla planá útěcha. V tom Irovi bylo něco úžasně lidského, čeho si Charles velmi vážil. Ve skutečnosti byl Grogan souhrnem vůbec všech vlastností, kterých si vážil. Věděl, že od něho nemůže očekávat plné odpuštění svých hříchů. Ale bylo už dobré cítit, že mu tu nehrozí úplná exkomunikace.

„ Z celé duše si to přeji.“

„ Ví o tom? Řekl jste jí to?“

„ Ano.“

„ A ona ovšem přijala vaši nabídku?“

„ Mám důvody domnívat se, že ano.“ Vysvětlil okolnosti Samovy ranní pochůzky.

Konečně s ním doktor mluvil tváří v tvář.

„ Smithsone, vím, že nejste zkažený. Vím, že byste nebyl udělal to, k čemu jste se odhodlal, kdybyste nevěřil všemu, čím to děvče vysvětlovalo své zvláštní chování. Ale varuji vás; nemůžete se vzdát všech pochybností. A ty pochybnosti nutně vrhají stín na jakoukoli ochranu, kterou jí v budoucnosti chcete poskytnout.“

„ Vzal jsem to v úvahu.“ Charles se odvážil malého úsměvu. „ Stejně jako všechno to balamucení, když našinci mluví o ženách. Mají pěkně sedět, že ano, jako nějaké výrobky v obchodech, a dovolit, abychom chodili kolem a prohlíželi si je ze všech stran a pak ukázali na tu či na onu - tahle se mi líbí. Dokud se tak chovají, říkáme, že jsou skromné, slušné, úctyhodné. Ale jakmile se některá dopustí té drzosti, že mluví sama za sebe –“

„ Myslím, že udělala daleko víc než to.“

„ Udělala jen, co je v nejlepší společnosti téměř na denním pořádku,“ odpověděl Charles zprudka. „ Nevím, proč tolik žen z našeho milieu, které běžně porušují svůj manželský slib, má být omlouváno, zatímco… ostatně vina je daleko spíš na mně. Poslala mi jen svou adresu. Záviselo naprosto na mé vůli nejít tam a vyhnout se tak všem následkům.“

Doktor se na něho mlčky, pátravě podíval. Musel přiznat, že to je aspoň poctivé. Znovu se začal dívat na ulici. Po chvíli promluvil, ale tentokrát se vrátil k svému starému způsobu i hlasu.

341$

„ Možná že už stárnu. Vím, že k podobným věrolomnostem, jako je vaše, dochází teď tak často, že pohoršovat se nad nimi znamená prohlásit se za starého blázna. Ale řeknu vám, co mě znepokojuje. Sdílím vaši nechuť k pokrytectví, ať už jde o náboženství nebo o zákon. Zákon mi vždycky připadal jako pořádný osel a značná část náboženství ne o moc lepší, Neútočím na vás z tohoto hlediska, nebudu vás napadat vůbec ze žádného hlediska. Řeknu vám jenom své mínění. Myslíte si, že patříte k těm nečetným vyvoleným, kteří se řídi výhradně rozumem a vědou. Ne, ne, já vím, co byste chtěl říci, že nejste tak domýšlivý. Dobrá. Ale rád byste k nim patřil. Já vám to nevyčítám. Toužil jsem po tom sám celý život. Ale přál bych si, abyste si pamatoval jedno, Smithsone. Po celou dobu lidské historie předkládali vyvolení světu své nálezy, svůj případ. Ale čas povoluje jen jednu obhajobu.“ Doktor si pošoupl brýle a obrátil se znovu k Charlesovi. „ Spočívá v tom, že vyvolení, ať mají jakékoli specifické důvody pro svůj případ, uvádějí do tohoto světa lepší a spravedlivější morálku, než byla předchozí. Jestliže v této zkoušce neobstojí, stanou se z nich jen despoti, samovládci, jedinci, kteří jdou pouze za svým požitkem a mocí. Prostě oběti svých vlastních nižších pudů. Myslím, že chápete, k čemu mířím - k zvláštnímu významu, jaký to má pro vás od tohoto nešťastného dne. Stane-li se z vás lepší a velkomyslnější lidský tvor, může vám být odpuštěno. Ale jestli budete jen o to sobečtější… budete zatracen dvojnásob.“ Charles sklopil zrak před těma naléhavýma očima. „ Moje svědomí, i když méně souvisle, mi řeklo totéž.“

„ Tak amen. lacta alea est.“ Doktor si vzal klobouk a brašnu ze stolu a kráčel ke dveřím. Tam zaváhal - a potom napřáhl ruku. „ Přeji vám mnoho štěstí na vašem pochodu od Rubikonu.“

Charles uchopil nabízenou ruku téměř jako tonoucí. Snažil se něco říci, ale neuspěl. Nakonec mu doktor ještě silněji stiskl ruku, pak se otočil a vyšel ze dveří. Na prahu však zůstal stát se starým třpytem v očích.

„ Ale jestli odtud nejdéle za hodinu nezmizíte, vrátím se s největším bičem, který seženu.“

Charles při těch slovech ustrnul. Ale lesk v doktorových očích zůstal. Charles ztěžka bolestně polkl a pak sklonil hlavu na znamení souhlasu. Dveře se zavřely.

Osaměl se svým lékem.

342$

«54»

•••

{Můj vítr se otočil k severu,

co dřív tak měkce z jihu vál…}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1841)

•••

Abychom byli k Charlesovi spravedliví, musíme říci, že dal Sama hledat, než opustil hostinec U bílého lva. Ale sluha nebyl ani ve výčepu, ani ve stájích. Nebylo těžké uhodnout, kde asi je. Tam však Charles nemohl poslat. A tak odejel z Lyme, aniž se s ním ještě setkal. Nasedl na dvoře do lehkého kočárku a ihned stáhl záclonky. Po dvou mílích cesty, při kterých si připadal jako v pohřebním voze, záclony zase vytáhl. Šikmé sluneční paprsky - bylo už pět hodin odpoledne - pozlatily ponurý nátěr i potahy kočáru.

To nepřivedlo Charlese bezprostředně do lepší nálady. Ale postupně, jak se od městečka vzdaloval, se v něm vzmáhal pocit, jako by mu z ramen spadla nějaká tíže. Byla to nepochybně porážka, ale přežil ji. Přijímal Groganovo slavnostní varování, že zbytek jeho života musí být ospravedlněním toho, co udělal. Mezi sytě zelenými poli a kvetoucími živými ploty májové devonské krajiny bylo však těžké nehledět do budoucnosti s nadějí - před ním ležel nový život, plný překážek, ale on je všechny překoná. Jeho vina mu náhle připadala jako požehnání; bude ji muset odčinit a to dá jeho životu dosud chybějící cíl.

Přišel mu na mysl výjev ze starého Egypta - skulptura z Britského muzea znázorňující faraóna stojícího vedle své ženy. Žena objímala muže kolem pasu a její druhá ruka mu spočívala na paži. Charlesovi to vždycky připadalo jako dokonalý symbol manželské harmonie, v neposlední řadě proto, že postavy byly vytesané z jednoho kusu kamene.

On a Sarah nebyli ještě součástí takové harmonie, ale byli z téhož kamene.

Oddal se tedy myšlenkám na budoucnost, na praktická opatření, která musí provést. Pro Sarah se musí v Londýně opatřit vhodný byt. Měli by odjet za hranice ihned, jakmile uspořádá své záležitosti, prodá dům v Kensingtonu, uskladní někde své věci… snad nejdřív Německo, pak v zimě na jih do Florencie a do Říma (jestli to společenské ohledy dovolí) nebo do Španělska. Granada! Alhambra i Měsíční svit

343$

a někde v dálce zpívající cikáni, ty vděčné, něžné oči… budou bdít někde v pokoji provoněném jasmínem, budou si ležet v náručí, nekonečně sami, vyhoštění, ale spokojení v té samotě, nerozluční v exilu.

Snesla se noc. Charles se vyklonil a spatřil vzdálená světla Exeteru. Zavolal na kočího, aby ho nejdříve dovezl do Endicottova rodinného hotelu. Pak se opřel dozadu a v duchu už prožíval zážitek, který ho čeká. Nic tělesného nesmí ten okamžik pošpinit; tolik aspoň je dlužen Ernestině, stejně jako Sarah. Ale znovu viděl před očima blažený výjev němé něžnosti, její ruce v jeho…

Dojeli k svému cíli. Charles řekl kočímu, aby počkal, vstoupil do hotelu a zaklepal na dveře paní Endicottové.

„ Ach to jste vy, pane.“

„ Slečna Woodruffová mě očekává. Půjdu sám nahoru.“

A už se otáčel ke schodům.

„ Ta mladá dáma odtud odešla, pane.“

„ Odešla! Chcete říci, že se šla projít?“

„ Ne, pane. Odstěhovala se.“ Nechápavě na ni zíral. „ Dnes ráno odjela londýnským vlakem, pane.“

„ Ale já… víte to určitě?“

„ Tak určitě, jako že tu stojím, pane. Zřetelně jsem slyšela, jak říká drožkáři, aby jel na nádraží. Ptal se, ke kterému vlaku, a ona řekla tak jasně, jako tu teď s vámi mluvím, že k londýnskému.“ Obtloustlá stará dáma vstala od svého psacího stolu. „ Samotnou mě to překvapilo, pane. Pokoj měla ještě na tři dny zaplacený.“

„ Cožpak tu nenechala žádnou adresu?“

„ Ani řádku, pane. A nenaznačila mi ani slovem, kam odjíždí.“ Toto tajnůstkářství rušilo zřejmě v očích paní Endicottové dobrou známku, kterou v duchu dala dívce za to, že nepožadovala zpět peníze za třídenní nevyužité nájemné.

„ Pro mne tu nenechala žádný vzkaz?“

„ Myslela jsem, pane, že velmi pravděpodobně odjíždí s vámi. To jsem si dovolila předpokládat.“

Bylo naprosto nemožné ještě déle tady stát. „ Zde je moje vizitka. Kdybyste se o ní dozvěděla, dejte mi vědět. Bez meškání. A tady je něco za vaši ochotu a na poštovné.“

Paní Endicottová se líbezně usmála. „ Nejsrdečnější díky, pane. Ovšem, bez meškání.“

344$

Vyšel ven, ale ihned se zase vrátil.

„ Dnes ráno - nepřišel sem sluha s dopisem a balíčkem pro slečnu Woodruffovou?“ Paní Endicottová se zatvářila nechápavě. „ Těsně po osmé?“ Majitelka hotelu se však stále ještě tvářila nechápavě. Pak zavolala Betsy Anne, která se objevila a byla svou paní podrobena přísnému křížovému výslechu… do chvíle, než se Charles bryskně odporoučel.

Klesl na sedátko kočáru a zavřel oči. Jako by z něho někdo vysál všechny síly, ponořil se do stavu úplné malátnosti. Kdyby jen nebylo té jeho zbytečné svědomitosti, kdyby se byl ihned vrátil… ještě ten večer. Ale Sam! Sam - zloděj, špeh! Podplatili ho, aby donášel panu Freemanovi? Nebo se dá jeho čin vysvětlit zatrpklostí nad tím, že nedostal těch zatracených tři sta liber? Konečně Charles porozuměl tomu výstupu v Lyme - Sam si byl jistě vědom, že by jeho přečin vyšel najevo, jakmile by přijeli do Exeteru; určitě také četl onen dopis… Charles se při té myšlence ve tmě hluboce začervenal. Jestli mu ten darebák někdy přijde pod ruku, zlomí mu vaz. Na okamžik se dokonce zabýval myšlenkou jít na policejní stanici a obvinit Sama… nu, přinejmenším z krádeže. Ale ihned pochopil bezcennost takového kroku. Co by mu to pomohlo v tom nejdůležitějším: najít znovu Sarah?

V beznaději, která se ho zmocnila, viděl jen jediné světlo. Jela do Londýna; ví, že on žije v Londýně. Ale jestliže, jak ji Grogan podezříval, měla v úmyslu zaklepat na jeho dveře, neodjela by daleko spíše do Lyme, kde musí předpokládat, že dosud je? A nedošel snad Charles k přesvědčení, že všechny její záměry jsou čestné? Není si Sarah jista, že se ho vzdala a že ho ztratila navždy? Jediné světlo se zatřepetalo a zhaslo.

Toho večera udělal něco, co už neučinil mnoho let. Klekl si vedle postele a modlil se. Hlavní podstatou jeho modlitby byla prosba, aby ji našel; kdyby měl hledat po celý zbytek svého života, najde ji.

345$

«55»

•••

{„ A teď si promluvíme o tobě!“ vykřikl Tweedledee a vítězoslavně zatleskal. „ Jestli se mu přestalo o tobě zdát, kde si myslíš, že budeš?“

„ Tam, kde jsem teď, samozřejmě,“ řekla Alenka.

„ Ty ne!“ řekl Tweedledee pohrdavě. „ Nebyla bys nikde. Protože jsi jen jako něco v jeho snu.“

„ A kdyby se ten Král probudil,“ dodal ještě, „ takhle bys prskla! a zhasla jako svíčka.“

„ A to ne!“ vykřikla Alenka pohoršeně.}

LEWIS CARROLL: SKRZE ZRCADLO (1872)

•••

Nazítří ráno se dostavil Charles na nádraží přímo směšně včas, a když si sám vyřídil takové džentlmenu nepřiměřené záležitosti, jako že dohlédl na správné uložení svých zavazadel v nákladním voze a pak si osobně vybral prázdné kupé první třídy, usadil se a netrpělivě očekával odjezd vlaku. Občas nahlédli do kupé jiní cestující, ale odpudil je svým pohledem hodným Gorgony (toto oddělení je pouze pro nemalomocné), pohledem, který Angličané většinou dokonale ovládají. Když konečně zazněl signál k odjezdu, Charles už si myslel, že si zajistil samotu, po které tak toužil. Ale potom se u skleněné výplně dveří objevila v posledním okamžiku tvář s mohutným vousem. Mrazivý pohled byl opětován ještě mrazivějším pohledem pána, který měl zájem jen o to, aby mu neujel vlak.

Opozdilec zabručel cosi jako „ s dovolením, pane“ a zamířil do nejzazšího rohu kupé. Byl to muž asi čtyřicetiletý, se vzorně nasazeným cylindrem. Složil ruce na kolena a pomalu uklidňoval dech. Bylo na něm něco přímo útočně sebejistého. Možná že to nebyl tak docela džentlmen… snad spíš ctižádostivý sluha (ale sluhové necestují první třídou) nebo úspěšný laický kazatel - jeden z těch otravu, kteří věčně teoretizují o svatém přijímání, taková rádoby boží metla, co převádí duše na pravou víru žahadly laciných výhrůžek o věčném zatracení. Rozhodně osoba značně nesympatická, pomyslil si Charles, a tak typická právě pro současnost - o důvod víc, aby toho člověka pořádně zpražil, kdyby se náhodou pokusil navázat rozhovor.

Jak se někdy stává, když si člověk na zapřenou prohlíží lidi a uvažuje o nich, byl Charles přistižen při činu a vzápětí

346$

pokárán. V ostrém kosém pohledu, který ho stihl, byl velmi jasný pokyn, aby si hleděl svého. A tak upřel spěšně pohled z okna na své straně a utěšil se tím, že ta osoba se naštěstí hrozí jakýchkoli důvěrností stejně jako on.

Pohyb vlaku brzy Charlese ukolébal do příjemného snění. Londýn je velké město. Ale ona se bude muset brzy ohlédnout po nějaké práci. On má čas, prostředky, vůli; možná že uběhne měsíc dva, ale pak bude stát před ním; možná že do jeho schránky na dopisy vklouzne lístek s novou adresou. Kola to dosvědčovala: nemůže-být-tak-krutá, nemůže-být-tak-krutá, nemůže-být-tak-krutá… vlak projížděl rudozelenými údolíčky směrem na Cullompton. Charles zahlédl kostel, aniž měl ponětí, kde je, a brzy nato zavřel oči. Minulou noc se skoro nevyspal.

Jeho spolucestující si chvíli spícího Charlese nevšímal. Ale když mu brada klesala níž a níž - Charles si z opatrnosti předtím sundal klobouk - muž s prorockým vousem si ho počal prohlížet, s bezpečnou jistotou, že při své zvědavosti nebude přistižen.

Měl zvláštní pohled; odhadující, pátravý, trochu pohrdavý, jako by velmi dobře věděl, s jakým druhem člověka tu má co činit (stejně jako si Charles byl jist, že on ví, o jaký druh člověka jde), a neměl příliš v oblibě tuto lidskou odrůdu. Je pravda, že Charlesův spolucestující vypadal teď, když ho nikdo nepozoroval, poněkud méně chladně a autoritářský, ale na jeho rysech stále spočíval ten nepříjemný odlesk sebedůvěry - když ne aspoň důvěry v sebe, tedy důvěry ve vlastní úsudek o druhých, o tom, kolik toho z nich může dostat, co od nich očekávat, jak je hodnotit.

Pohled takového druhu trvající asi minutu by se dal vysvětlit. Jízdy vlakem jsou nudné; je zábavné snažit se přijít na kloub tomu, co asi skrývají naši spolucestující. Ale ten neúhybně pátravý pohled, který svou intenzitou měl v sobě téměř cosi lidojedského, trval déle než minutu. Vydržel ještě za stanici Taunton, ačkoliv tam vousatý chlapík své pozorování nakrátko přerušil, když hluk z nástupiště probudil na několik okamžiků Charlese. Jakmile se však Charles ponořil zpátky do své dřímoty, tu oči, podobné pijavkám, se zase na něho upnuly.

Možná že se jednoho dne octnete pod podobným pohledem.

347$

A možná že - v našem poněkud méně rezervovaném století - si ten pohled uvědomíte. Dychtivý zvědavec nepočká, až usnete. V jeho pohledu bude bezpochyby něco nepříjemného, nějaký utajený sexuální přístup - touha poznat vás tak, jak si nepřejete být poznán cizím člověkem. Ze své zkušenosti soudím, že existuje jediné povolání, které propůjčuje člověku onen zvláštní pohled s jeho podivnou směsí zvídavosti a panovačnosti, ironie a žádostivosti.

Dal by ses použít?

Co bych tak s tebou mohl udělat?

Vždycky mi připadalo, že přesně tak by musel vypadat pohled všemohoucího boha, kdyby taková absurdita existovala. Nepodobalo by se to v nejmenším tomu, co si představujeme pod božím pohledem. Byl by to pohled zřetelně zlovolný a pochybné (jak upozornili teoretici nového románu) morální kvality. Jeví se mi to zcela jasně při pohledu na ten až příliš povědomý obličej vousatého muže, který tak civí na Charlese. A nebudu už si vypomáhat žádným předstíráním.

Otázka, kterou si při tom upřeném pohledu na Charlese kladu, není zcela totožná se dvěma otázkami, uvedenými o něco výše. Spíš asi zní: co si k čertu s tebou počnu? Pomýšlel jsem už na to ukončit Charlesovu kariéru teď a zde; opustit ho prostě na nekončící cestě do Londýna. Ale zákony viktoriánského románu nepřipouštějí otevřený neurčitý konec; a na předchozích stránkách jsem přece kázal cosi o svobodě, která musí být postavám románu dopřána. Můj problém je prostý; je jasné, co si Charles přeje? To skutečně jasné je. Ale co si přeje druhá hlavní postava, jasné není; dokonce si ani nejsem jist, kde se v té chvíli nalézá. Ovšem kdyby ti dva byli součástí skutečného života místo dvěma výtvory mé fantazie, výsledek rozporu by byl jasný: jedno přání potírá přání druhé a uspěje, nebo ztroskotá podle skutečného poměru sil. Román většinou předstírá, že se podřizuje skutečnosti: spisovatel uvede do ringu konfliktní přání a potom popíše zápas - ve skutečnosti však určuje výsledek zápasu a nechá zvítězit to přání, kterému sám dává přednost. A my pak posuzujeme romanopisce jednak podle obratnosti, s jakou dovede zápas připravit (to jest přesvědčit nás, že zápas nebyl předem připraven), jednak podle druhu zápasníka, kterému věnuje své sympatie: člověku dobrému či tragickému, zlému či směšnému, a podobně.

348$

Ale hlavním důvodem pro rozhodování zápasů je ukázat čtenářům, co člověk soudí o světě kolem sebe - jestli je pesimistou, či optimistou, a mnoho jiného. Předstíral jsem, že jsem vklouzl zpět do roku 1867, ale ve skutečnosti je ten rok ovšem celé století za námi. Je zbytečné dávat najevo optimismus či pesimismus, či cokoli jiného, co se toho data týče, protože všichni víme, co se od té doby stalo.

A tak si nepřestávám prohlížet Charlese a nevidím důvod, proč bych měl tentokrát rozhodnout zápas, do kterého se pouští. Zbývají mi tedy dvě možnosti. Nechám zápas volně proběhnout a účastním se ho jen potud, že jej zaznamenám, nebo budu nadržovat oběma stranám. Pozorně prohlížím ten mírně povrchní, ale ne zcela bezvýznamný obličej. A jak se blížíme k Londýnu, zdá se mi, že mám řešení, zjišťuji totiž, že mé dilema je falešné. Jediný způsob, jak se neúčastnit zápasu, je ukázat jeho dva možné výsledky. Pak už mi zbývá vyřešit jen jediný problém: nemohu uvést obě verze najednou, ale ta z nich, kterou uvedu jako druhou - tak silná je tyranie poslední kapitoly, bude konečnou „ skutečnou“ verzí.

Vytahuji z kapsy svého žaketu peněženku, vyjmu z ní florin, zlatý dvoušilink, pokládám jej na nehet pravého palce, vyhodím florin tak na dvě stopy ke stropu a chytím do levé ruky.

Budiž. Najednou si uvědomuji, že Charles otevřel oči a pozoruje mne. V jeho očích se zračí něco víc než nesouhlas; myslí si, že jsem buď hazardní hráč, nebo duševně vykolejený člověk. Oplácím mu jeho odsuzující pohled a vracím minci do peněženky. Chápe se svého klobouku, smete z krempy neviditelné smítko (náhražkou za mou osobu) a nasazuje si klobouk.

Vjíždíme pod jedno z mohutných ocelových ramen nesoucích klenbu Paddingtonského nádraží. Vlak brzdí, dojeli jsme na nástupiště. Vystupuje a kývne na nosiče. Trvá jen chvíli, než dá potřebné příkazy. Hned nato se otáčí. Ale vousatý muž zatím už zmizel v davu.

349$

«56»

•••

{Ó pro nebe, kdyby tak možno bylo

jen na kratičkou chvíli uvidět

duše, které jsme milovali,

aby nám řekly, kde jsou teď.}

TENNYSON: MAUD (1855)

{Soukromá pátrací kancelář pod patronátem šlechty, pod osobním vedením samotného pana Pollakyho. Styky s detektivními odděleními britské i zahraniční policie. Delikátní a důvěrná pátrání vyřizuje diskrétně a též písemně v Anglii, na kontinentu i v koloniích. Shromažďuje důkazy pro soudní rozvodové spory atd.}

INZERÁT ZE STŘEDNÍHO VIKTORIÁNSKÉHO ÚDOBÍ

•••

Uplyne týden dva, ale pak bude stát před ním… začíná už třetí týden a dosud se tak nestalo. Charlesovi nemůžeme přičítat vinu: byl zde i onde, všude.

Této všudypřítomnosti dosáhl tím, že najal čtyři detektivy nejsem si jist, jestli výhradně pod vedením pana Pollakyho, ale rozhodně odvedli dobrou práci. Museli se snažit, protože jejich profese se teprve zaváděla, byla stará pouhých jedenáct let a vydána obecnému opovržení. Džentlmen, který v roce 1866 někoho probodl, těšil se za to vážnosti. „ Chodí-li někdo ustrojený jako italský škrtič,“ varoval populární časopis Punch, „ musí počítat s následky.“

Charlesovi lidé nejdřív zkoušeli štěstí v kancelářích, které zprostředkovávaly práci guvernantkám, ale bez úspěchu; zkoušeli obrátit se na ředitelství církevních škol nejrůznějšího vyznání. Charles sám si najal povoz a strávil neplodné hodiny přejížděním po slušných, ale chudších čtvrtích Londýna; jeho pozorné oči nevynechaly jediný mladší ženský obličej. V takové čtvrtí přece musí Sarah bydlet: v Peckhamu, v Pentonvillu, v Putney. Projel asi tucet takových okrsků s čistými novými ulicemi a rodinnými domky. Pomáhal také svým mužům vyptávat se v agenturách pro ženské kazatelky, kterých přibývalo jako hub po deští. Projevovalo se tam už očividné nepřátelství k Adamovi, jelikož tato střediska byla terčem všech vtipů inspirovaných mužskými předsudky; patřila později k jedné z hlavních základen emancipačního

350$

hnutí. Myslím, že tyto zkušenosti, i když mu nepřinesly úspěch v jediné věci, o niž stál, přece jen nepřišly u Charlese nazmar. Pomalu začal lépe chápat jednu stránku Sařiny povahy: její pocit hořkosti z nespravedlivého údělu a postavení, do kterého ji společnost odsuzovala, ač to přece nebylo nevyhnutelné.

Další důsledky jeho svobodné volby se ovšem nemeškaly projevit. Když se mu konečně podařilo sestavit dopis panu Freemanovi, nedostal na něj odpověď deset dní. Ale pak musel potvrdit příjem dopisu, doručeného osudně a osobně z kanceláře páně Freemanových právních poradců.

{Pane,

RE SLEČNA ERNESTINA FREEMANOVA

Z příkazu pana Ernesta Freemana, otce shora uvedené slečny Ernestiny Freemanové, vás žádáme, abyste se dostavil příští pátek ve tři hodiny do uvedené úřadovny. Kdybyste se opomněl dostavit, bude to považováno za projev vašeho souhlasu, aby náš klient zahájil proti vám soudní řízení.

AUBREY & BAGGOT}

Charles odnesl dopis svému právnímu poradci. Tato firma již od osmnáctého století zařizovala smithsonovské rodinné záležitosti. Montague mladší, před jehož psacím stolem teď Charles se zahanbenou tváří seděl, byl jen o málo starší než on sám. Oba spolu studovali ve Winchesteru; nebyli sice blízcí přátelé, ale měli se docela rádi.

„ Co to znamená, Harry?“

„ Znamená to, milý hochu, že máš z pekla štěstí. Nechtějí sami dělat moc velký povyk.“

„ Tak proč mě tam zvou?“

„ Nemíní tě pustit jen tak bez úhony, Charlesi. To by znamenalo chtít příliš mnoho. Předpokládám, že budou žádat, abys provedl ,confessio delictié‘.

„ Přiznání viny?“

„ Přesně tak. Myslím, že se musíš připravit na dost nepříjemný dokument. A mohu ti jen radit, abys ho podepsal. Nemůžeš uvést nic na svou obranu.“

Toho pátečního odpoledne byli Charles s Montaguem uvedeni do nevlídné čekárny v jednom ze Soudních dvorů. Charles si připadal jako před soubojem, s Montaguem v úloze

351$

sekundanta. Nechali je čekat až do čtvrt na čtyři. Ale jelikož také tento trest Montague předvídal, snesli to s jistým nervózním pobavením.

Konečně je zavolali. Za velkým psacím stolem se zvedl malý cholerický mužík. Nedaleko za ním stál pan Freeman. Měl oči jen pro Charlese, Charles se mu uklonil, ale nedočkal se odpovědi. Oba právníci si krátce potřásli rukou. Byla tu ještě pátá osoba: vysoký hubený, skoro plešatý muž s pronikavýma očima, při jehož spatření sebou Montague nepatrně trhl.

„ Znáš pana seržanta Murphyho?“

„ Jenom z doslechu.’,’

Soudní seržant, což byla původně vojenská hodnost, měl ve viktoriánských dobách postavení nejvyššího barristera; mohl vystupovat v jednotlivých přích bud jako obhájce, nebo jako žalobce. A seržant Murphy byl ozdobou své profese, nejobávanější muž své doby.

Pan Aubrey energicky ukázal na židle, na které návštěvníci měli usednout, a pak si sám také sedl. Pan Freeman zůstal nepohnutě stát. Pan Aubrey se začal přehrabovat v papírech, což popřálo Charlesovi nevítaný čas, aby si plně uvědomil obvyklou deprimující atmosféru těchto míst. Objemné učené svazky, pergamenové svitky v zelených pouzdrech, smuteční šanony vyřízených případů vyrovnané na policích podél místnosti jako urny v přeplněném kolumbáriu.

Starý právník přísně vzhlédl.

„ Myslím, pane Montagueu, že fakta tohoto bezpříkladného zrušení zasnoubení jsou neoddiskutovatelná. Nevím, jaké vysvětlení svého postupu podal váš klient vám. Ale on sám poskytl víc než dostatečné svědectví o své vině tímto dopisem panu Freemanovi, i když podotýkám, že s obvyklou nestoudností jemu podobných se snažil –“

„ Pane Aubrey, takové výrazy za takových okolností –“

„ Chtěl byste slyšet, jaká slova bych použil já, a to při veřejném soudním jednání?“ vyjel seržant Murphy.

Montague se zhluboka nadechl a sklopil hlavu. Starý Aubrey ho pozoroval se zřetelnou nelibostí. „ Montagueu, znal jsem dobře vašeho nebožtíka dědečka. Myslím, že ten by si byl dvakrát rozmyslel převzít případ klienta, jako je váš - ale to sem nepatří. Podle mého mínění tento dopis…“ pozvedl doličný předmět, jako by ho bral do kleští… „ tento hanebný dopis dovršuje bezectné jednání vašeho klienta urážlivou

352$

drzostí, jednak tím, jak se snaží nestoudně se ospravedlnit, a dále tím, že se ani slovem nezmiňuje o onom ohavném poměru, o kterém pisatel dobře ví, že je nejčernější stránkou jeho zločinu.“

„ Snad jste se domníval, pane,“ - zamračil se výhružně na Charlese - „ že pan Freeman není obeznámen s vašimi zálety. Jste na omylu. Známe jméno oné ženštiny, s kterou jste navázal tak nízký svazek. Máme svědka okolností, o kterých je mi odporné vůbec se zmiňovat.“

Charlesovi se nahrnula krev do tváře. Oči pana Freemana ho probodávaly. Mohl jen klopit hlavu a proklínat Sama. Teď promluvil Montague.

„ Můj klient sem nepřišel obhajovat své chování.“

„ Takže byste v případě žaloby přiznali vinu?“

„ Osoba takového věhlasu v našem povolání, jako jste vy, pane, je si zajisté vědoma, že nemohu odpovědět na tuto otázku.“

Seržant Murphy se vmísil znovu do jednání. „ Kdybychom podali žalobu, prohlásil by se váš klient vinným?“

„ Ve vší úctě, pane - nemohu na místě rozhodnout o takové věci.“

Na seržantových rtech se objevil úsměv podobný výrazu supa.

„ Vaší odpovědi není v tomto případě třeba.“

„ Můžeme pokračovat, pane Aubrey?“

Pan Aubrey pohlédl na seržanta a pak nevlídně přikývl.

„ V tomto případě, pane Montagueu, bych nespoléhal, být vámi, příliš na obhajobu.“ Znovu prolistoval své papíry. „ Budu stručný. Má rada panu Freemanovi byla jasná. Za dobu své praxe, své velmi dlouhé praxe, jsem neměl v rukou tak otřesný případ nečestného jednání, jako je ten, který projednáváme. Nehledě k tomu, že by si váš klient zasluhoval tvrdý rozsudek, jaký by ho bezesporu postihl, věřím pevně, že takové hanebné počínání má být veřejně odsouzeno pro výstrahu ostatním.“ Schválně se nadlouho odmlčel, aby jeho slova měla příslušnou váhu. Charles si jen přál, aby dokázal ovládnout krev, která se mu vehnala do tváří. Ještě že aspoň pan Freeman teď hleděl k zemi; seržant Murphy však věděl velmi dobře, jak využít červenajícího se svědka. Nasadil si výraz, kterému jeho mladší právničtí kolegové říkali s obdivem „ baziliščí“ a v kterém se hodně nápadně mísila ironie se sadismem.

353$

Pan Aubrey však pokračoval ještě vážnějším tónem. „ Z důvodů, o nichž se nebudu šířit, dal však pan Freeman přednost shovívavosti, k níž tento případ věru nevyzývá. Za jistých okolností nemá v úmyslu podávat bezprostředně žalobu.“

Charles polkl a podíval se na Montaguea.

„ Jsem si jist, že můj klient je vašemu klientu vděčný.“

„ S nejpovolanější pomocí…“ pan Aubrey se uklonil směrem k seržantovi, který krátce přikývl, ale nespouštěl oči ze zločinného Charlese… „ jsem připravil test přiznání viny. Musím vás upozornit, že rozhodnutí pana Freemana nepodat ihned žalobu souvisí bezpodmínečně s požadavkem, aby váš klient podepsal v naší přítomnosti a se svědectvím nás všech tento dokument.“

A podal listinu Montagueovi, který se na ni podíval a potom vzhlédl.

„ Mohu požádat o pět minut soukromého rozhovoru se svým klientem?“

„ Velice mne překvapuje, že takový rozhovor považujete za nutný.“ Aubrey stáhl tvář do hněvivých vrásek, ale Montague stál pevně na svém.

„ Dobrá, dobrá, když musíte.“

A tak se Harry Montague a Charles octli zase v té pohřební čekárně. Montague přečetl dokument a pak ho s ironickým úsměvem podal Charlesovi.

„ Tady máš svůj lék. Budeš ho muset spolknout celý, milý chlapče.“

{Já, Charles Algemon Henry Smithson ze svobodné vůle, v plném rozsahu a bez jiných ohledů kromě přání, aby byla známa pravda, přiznávám!

1. Slíbil jsem slečně Ernestině Freemanové, že s ní uzavřu manželství.

2. Nevinná strana {řečená slečna Ernestina Freemanová) mi nezavdala nejmenší příčinu, abych porušil svůj slavnostní slib.

3. Byl jsem ještě před svým zasnoubením plně seznámen a přesně informován o jejím postavení ve společnosti, jejím charakteru, jejím věnu i budoucích vyhlídkách a nic, co jsem se dozvěděl později o svrchu zmíněné slečně Ernestině Freemanové, nepopíralo či nebylo v rozporu s tím, co mi bylo řečeno.}

354$

{4. Porušil jsem tento slib bez řádného důvodu a jakéhokoli ospravedlněni kromě své zločinné věrolomnosti a sobectví.

5. Navázal jsem tajný poměr s osobou jménem Sarah Emily Woodruffová, bytem v Lyme Regis a Exeteru, a tento poměr jsem se snažil utajit.

6. Mé jednání v celé této záležitosti bylo nečestné a pozbyl jsem jim navždy práva být považován za džentlmena. Dále přiznávám poškozené straně právo podniknout proti mně příslušné kroky sine die, bez časového omezení a jakýchkoli podmínek z mé strany. Dále beru na vědomí, že poškozená strana může naložit s tímto dokumentem, jak uzná za vhodné. Dále připojuji svůj podpis, a to z vlastní svobodné vůle, jsa plně obeznámen s podmínkami, které dokument obsahuje; přiznávám své jednání v plném rozsahu bez jakéhokoli nátlaku a prohlašuji, že nehodlám dříve či později popírat platnost této listiny a uplatňovat jakýkoli nárok na oslabení, změnu formulace, částečné či úplné popření svrchu uvedených bodů a podmínek.}

„ Nemáš mi k tomu co říci?“

„ Přepokládám, že se o jednotlivé body asi dost úporně přeli. Žádný právník by tam s dobrým svědomím nepřipojil ten šestý bod. Kdyby se to projednávalo u soudu, dalo by se snadno argumentovat, že žádný džentlmen, i kdyby se byl zachoval sebepošetileji, by něco takového nepřipustil, leda pod nátlakem. Šikovná obhajoba by z toho mohla vytlouci slušný kapitál. Ten bod je ve skutečnosti v náš prospěch. Divím se, že to Aubrey a Murphy připustili. Hádám, že to byla papínkova podmínka. Chce tě vidět na cestě do Canossy.“

„ Je to ničemnost.“

Charles se zatvářil, jako by chtěl dokument roztrhat na kusy.

Montague mu listinu vzal opatrně z ruky. „ Zákon se nezajímá o pravdu, Charlesi. Tolik už bys teď mohl vědět.“

355$

„ A co má pro všechno na světě znamenat formule „ naložit s tímto dokumentem, jak uzná za vhodné“ ?“

„ Mohlo by to znamenat, že budou dokument inzerovat v Timesech. Nejasně si vzpomínám, že k něčemu podobnému došlo před několika lety. Ale mám pocit, že starý Freeman nechce, aby ta věc pronikla na veřejnost. Kdyby tě byl chtěl postavit na pranýř, byl by se obrátil na soud.“

„ Takže musím podepsat,“

„ Jestli si přeješ, mohu jít dovnitř a začít jednat o jiné formulace - takové, které by ti umožňovaly uvést polehčující okolnosti, kdyby došlo k soudnímu jednáni Ale naléhavě ti radím, abys na tom netrval. Právě vyhrocenost jejich formulací by ti prokázala mnohem lepší službu. Nám nejlépe prospěje, když zaplatíme jejích cenu. Pak můžeme v případě potřeby prohlásit, že účet byl po čertech přemrštěný.“

Charles přikývl a vstal,

„ To je jedna věc, Harry. Ale chtěl bych vědět, co je s Ernestinou. Nemohu se ho zeptat.“

„ Pokusím se promluvit potom pár slov se starým Aubreyem. Není takový prudérní pedant, jak vypadá. Musel to trošku sehrát kvůli papínkovi.“

A tak se vrátili; nejdřív podepsal přiznání Charles, potom po řadě ostatní. Všichni stáli. Následovala chvíle rozpačitého ticha. Pak se ozval pan Freeman;

„ A teď zmiz, ty ničemo, a ať už mi nikdy nepřijdeš do cesty. Kdybych byl mladší –“

„ Ale milý pane Freemane!“

Aubreyho ostrý hlas umlčel klienta. Charles zaváhal, uklonil se oběma právníkům a spolu s Montaguem vyšel z místnosti.

Venku řekl Montague: „ Počkej na mne v kočáře.“

Za několik minut už nastupoval do vozu vedle Charlese.

„ Je tak v pořádku, jak se dá za nynějších okolností předpokládat. To jsou jeho slova. Naznačil mi také, co hodlá Freeman udělat, kdyby ses zase pokoušel oženit se. Chce ukázat to, co jsi podepsal, příštímu tchánovi, Charlesi. Přeje si, abys už zůstal na celý život starým mládencem.“

„ To jsem předpokládal.“

„ Mimochodem, starý Aubrey mi také řekl, komu vděčíš za své - jen podmínečné - odsouzení.“

„ Ernestině? To jsem také uhodl.“

356$

„ Starý by byl chtěl svou libru masa. Ale ta mladá dáma očividně vládne domácností.“

Kočár ujel asi sto yardů, než se Charles znovu ozval.

„ Jsem zneuctěn na zbytek svého života.“

„ Milý Charlesi, když si hraješ na mohamedána uprostřed světa puritánů, nemůžeš očekávat, že to s tebou dopadne lépe. I na mne nezůstane pěkný kotník bez účinku, jako na většinu z nás. Nic ti nevyčítám. Ale nepovídej mi, žes nevěděl, jaká cena se za to platí.“

Kočár jel dál. Charles se díval teskně na slunnou ulici.

„ Raději bych byl mrtvý.“

„ Tak pojeďme k Verreymu a dáme si nějakého humra. A ještě než umřeš mi musíš povědět o tajemné slečně Woodruffové.“

Ten ponižující výstup deprimoval Charlese ještě mnoho dnů. Toužil jen po tom opustit Anglii a nikdy v životě už se nevrátit Nesnášel pomyšlení, že by se měl setkat se svými známými, s přáteli v klubu. Dal přísné rozkazy - není pro nikoho doma. Vrhl se do hledání Sarah. Jednoho dne vyrukovala detektivní kancelář s jakousi slečnou Woodburyovou, novou zaměstnankyní dívčí akademie v Stolte Newingtonu. Měla rudohnědé vlasy a zdálo se, že odpovídá popisu, který poskytl. Jednou odpoledne strávil mučivou hodinu před školou. Slečna Woodburyová vyšla v čele průvodu mladých dam. Jen velice vzdáleně se podobala Sarah.

Přišel mimořádně krásný červen. Charles to ještě ten měsíc vydržel, ale ke konci června už přestal s pátráním. Detektivní kancelář se nevzdávala svého optimismu, ale musela brát v úvahu svoje výdaje. Prohledali Exeter stejně jako předtím Londýn. Poslali dokonce svého člověka, aby se diskrétně poptal v Lyme a v Charmouthu. Všechno však bylo marné. Jednoho večera Charles pozval Montaguea, aby s ním povečeřel v jeho kensingtonském domě a upřímně, zoufale vložil svůj osud do jeho rukou. Co si má počít? Montagueova rada byla jasná. Charles by měl odjet do ciziny.

„ Ale co jen sledovala? Vzdát se mi - a pak mě odvrhnout, jako kdybych pro ni nic neznamenal.“

„ Mám silné podezření - nezlob se - že ta poslední domněnka je nejpravděpodobnější. Co jestli se ten doktor nemýlil? Můžeš si být jist, že nesledovala jen jediný dl: pomstít se

357$

a zničit tě? Zničit tvoje vyhlídky, dostat tě tam, kde jsi teď?“

„ Tomu nemohu věřit.“

„ Ale naprosto všechno mluví pro takové vysvětlení.“

„ Za všemi jejími historkami a výmysly byla v pozadí taková upřímnost… a čestnost. Snad zemřela. Neměla peníze. Neměla rodinu.“

„ Tak mi dovol, ať pošlu úředníka nahlédnout do matriky zemřelých.“

Charles přijal tuto rozumnou radu téměř jako urážku. Ale sám se podle ní nazítří zařídil. Jméno Sarah Woodruffová v seznamu mrtvých nenašel.

Otálel ještě týden. Pal; se náhle jednoho večera rozhodl, že odjede do ciziny.

358$

«57»

•••

{„ Každý sám na svou pěst!“ to zlaté pravidlo od školních škamen se nám nabídlo, a čert vem toho, kdo je poslední!}

A. H. CLOUGH: BÁSEŇ (1849)

•••

A teď přeskočme dvacet měsíců. Je štiplavě chladné únorové ráno roku 1869. Gladstone se mezitím konečně dostal do čísla 10 v Bowning Street; v Anglii se konala poslední veřejná poprava. Co nevidět vyjde Poddanství žen, kniha známého filozofa a národohospodáře Johna Stuarta Milla, a bude založena Girton College, první vysokoškolská kolej pro ženy. Temže má jako obvykle svou neslavnou blátivě šedou barvu. Ale nebe nad ní je klamavě modré; když člověk vzhlédne, má dojem, že je ve Florencii.

Když se podívá dolů, například po novém nábřeží v Chelsea, jsou všude na zemi stopy sněhu. Ale je tu, i když snad jen v slunečním světle, první nesmělá nápověď jara. lam ver… Jsem si jist, že mladá žena, kterou bych byl tak rád zachytil, jak strká před sebou kočárek (ale nemohu, protože se začaly používat až o deset let později), vůbec nikdy neslyšela o Catullovi, ani by ji bylo nějak nenadchlo všechno to naříkání nad nešťastnou láskou. Ale pocit, který se nás zmocňuje na jaře, dobře znala. Koneckonců nechala právě doma (asi míli odtud na západ) plod takového dřívějšího jara, a to tak pečlivě zabalený, zavinutý a přikrytý, že to mohla být stejně dobře cibulka pod zemí. A je také jasné, přestože její oblečení je velmi úhledné, že jako všichni dobří zahradníci dává přednost tomu, aby se cibulky sázely hromadně. Ta pomalá pohodlná chůze nastávajících matek je typická; je v ní nejméně urážlivá pýcha na světě, a přece je to pýcha.

Nespěchající a nenápadně pyšná mladá žena se na chvíli nakloní nad balustrádu nábřeží a hledí na šedou hladinu. Růžové tváře a nádherné oči se zlatavými řasami, oči, které snad nejsou tak hluboce modré jako nebe nad nimi, ale rozhodně stejně zářivé; Londýn by nikdy nedokázal vypěstit něco tak čistého. Ale když se otočí a prohlíží si pěknou řadu cihlových domů, některých novějších, jiných starších, které naproti přes ulici vroubí nábřeží, je jasné, že proti Londýnu nic nenamítá. A je to tvář bez závisti, jak si prohlíží ty

359$

blahobytné domy; plná naivního štěstí, že to může být na světě takhle pěkné.

Od městského centra se blíží drožka. Šedomodré oči ji pozorují způsobem, který napovídá, že pozorovatelku takové banální londýnské výjevy dosud zajímají, ba fascinují. Drožka zastavuje před velkým domem naproti. Na chodník vystoupí žena a hledá minci v peněžence.

Ústa mladé ženy u hrazení nábřeží se otevřou překvapením dokořán. Na okamžik jí růžové tváře zblednou a potom se prudce začervená. Drožkář se dotkne dvěma prsty okraje svého klobouku. Žena, kterou vezl, se octne několika rychlými kroky u domovních dveří. A pozorovatelka naproti se odváží až na kraj chodníku, zpola se schovávajíc za kmen stromu. Žena si otevře domovní dveře a zmizí.

„ Byla to vona, Same. Viděla jsem ji tak jasně – jako –“

„ Mně se to nezdá možný.“

Ale zdálo se mu to možné; opravdu, jakýmsi šestým či sedmým smyslem to bezmála očekával. Po svém návratu do Londýna vyhledal starou kuchařku, paní Rodgersovou, a obdržel od ní detailní popis Charlesových posledních teskných týdnů v Kensingtonu. To bylo už dávno pryč. Navenek se připojil k jejímu rozhořčenému odsouzení bývalého pána. Ale uvnitř se v něm něco ozvalo; přičiňovat se o něčí sňatek je jedna věc, překazit další, to už je cosi docela jiného.

Sam a Mary se na sebe upřeně dívali - nechápavý údiv v jejích očích se střed s hlubokou nejistotou v jeho pohledu. Ta scéna se odehrávala v předním salónku, sice miniaturním, ale zařízeném s nepříliš špatným vkusem. V krbu hořel jasný oheň. A když se tak spolu dohadovali, objevila se ve dveřích drobná služtička, nenápadné, asi čtrnáctileté děvče, držící na ruce teď už rozbalené nemluvně - byla to nepochybně poslední dobrá úroda, která kdy vyšla z Carslakovy stodoly. Sam vztáhl ihned ruce po dítěti a pohoupal je a vzbudil veselý výskot, jako vždy, když se vrátil z práce. Mary mu spěšně odňala drahocenné břemeno a zazubila se na pošetilého otce, zatímco malý skřítek u dveří se zubil ze sympatie k oběma rodičům. A teď už je jasně vidět, Že Mary bude zanedlouho zase chovat.

„ Tak teda, miláčku, já se jdu něčeho napít. Chystáte večeři, Harietto?“

360$

„ Ano, pane. Bude za půl hodiny.“

„ Tak je to správný. Miláčku a jako by mu pranic neleželo na srdci, políbil Mary na tvář a zalechtal mimino po žebrech.

Pět minut nato už nevypadal tak spokojeně, když usedal v blízkém hostinci, kde měli podlahu čistotně posypanou pilinami, k rohovému stolu a před ním se octla sklenice s džinem a horkou vodou. Na první pohled měl rozhodně veškeré důvody být šťastný. Nebyl sice majitelem vlastního krámu, ale něčím, co bylo bezmála stejně dobré. První dítě byla holčička, ale cítil téměř s jistotou, že to malé zklamání mu bude tentokrát vynahrazeno.

Sam vynesl své karty v Lyme opravdu velmi dobře. S tetou Tranterovou neměl hned od začátku těžkou práci. Za pomoci výmluvné Mary se od první chvíle utekl pod její ochranu. Cožpak se nevzdal všech dobrých vyhlídek tím, že dal statečně výpověď? Nebylo snad nad slunce jasné, že pan Charles mu slíbil půjčku čtyř set liber (vždycky žádej vyšší obnos, než doufáš obdržet), aby si mohl zařídit obchod? Jaký obchod?

„ Stejnej jako pan Freeman, ma’m, jenom samozřejmě vo moc a vo moc skrovnější.“

A také tu kartu se Sarah vynesl velice dobře. Prvních několik dnů ho nic nemohlo pohnout k tomu, aby prozradil hříšná tajemství svého pána. Mlčel jako ryba. Ale paní Tranterová byla tak laskavá - plukovník Locke v domě zvaném Jericho hledal právě sluhu, a tak Samova nezaměstnanost neměla dlouhého trvání. Stejně jako jeho mládenecký stav; a celá svatba šla na útraty nevěstiny paní. Bylo jasné, že Sam se musí nějak odvděčit.

Jako všechny osamělá ženy teta Tranterová stále vyhlížela někoho, koho by si mohla přisvojit a komu by mohla pomáhat, a Mary jí věru nedovolila zapomenout na okolnost, že Sam se chce etablovat v galantérii. A tak jednoho dne při své návštěvě u londýnské sestry si paní Tranterová dodala odvahy a promluvila o té věci se svým švagrem. Nejdřív nad její žádostí chtěl mávnout rukou. Ale pak mu bylo jemně připomenuto, jak čestně se mladý sluha zachoval, a pan Freeman věděl lépe než paní Tranterová, jak cennou službu mu prokázala a ještě může prokázat Samova informace.

361$

„ Dobrá, dobrá, Anno. Podívám se, co by se dalo dělat. Možná že se pro něho něco najde.“

A tak se Sam uchytil v tom velkém obchodě, i když na nejnižším stupni žebříčku. Ale stačilo mu to. Co mu chybělo na vzdělání, to nahradila jeho přirozená chápavost. Jeho praxe sluhy mu dobře posloužila při jednání se zákazníky. Výborně se strojil. A jednoho dne přišel na něco opravdu dobrého.

Bylo krásné dubnové ráno, asi šest měsíců po tom, co se jako ženatý muž vrátil do Londýna, nějakých devět měsíců před oním večerem, kdy jsme ho viděli tak ustaraného v jeho obvyklém hostinci. Pan Freeman si to ráno umínil, že půjde přes Hyde Park procházkou do svého obchodu na Oxford Street. Když tam dorazil, prošel kolem dlouhé řady výkladních skříní a potom vešel hlavním vchodem, což bylo signálem k velkému pobíhání, šoupání nohou a uklánění z řad personálu v přízemí. V tak časnou hodinu tu bylo ještě málo zákazníků. Smekl na pozdrav svým obvyklým velkopanským způsobem, ale potom k velkému překvapení všech se otočil a zase vyšel ven. Nervózní vedoucí oddělení v přízemí ho následoval. Uzřel stát svého šéfa před jednou z výkladních skříní, kterou si bedlivě prohlížel. Vedoucí poklesl na mysli, ale nenápadně se připojil k panu Freemanovi.

„ Pouhý pokus, pane Freemane. Hned to dám předělat.“

Tři jiní muži se vedle nich zastavili. Pan Freeman je změřil rychlým pohledem, pak vzal vedoucího za loket a vedl ho o několik kroků dál.

„ A teď dávejte pozor, pane Simpsone.“

Stáli tam asi pět minut. Kolem výkladních skříní přecházeli neustále další lidé a před touto se zastavovali. Někteří, jako poprvé pan Freeman, si jí příliš nepovšimli, ale pak se zastavili a vraceli se, aby si ji prohlédli.

Obávám se, že vám by se ta výkladní skříň nelíbila, ale byli byste museli vidět všechny ostatní, monotónně naplněné zbožím opatřeným cenovkami, abyste ji náležitě ocenili. A je třeba si uvědomit, že na rozdíl od naší doby, kdy tolik vynikajících mozků se věnuje velkému bohu Reklamy, viktoriáni vyznávali směšný názor, že dobré zboží se chválí samo. V této výkladní skříni tvořila pozadí drapárie z temně vínového sukna. A před ní se vznášela navlečena na tenkých drátkách udivující kompozice z pánských límců všech možných velikostí, tvarů a střihů. Ale vrcholný nápad spočíval v tom, že límce

362$

tvořily slova. A křičely, ba téměř štěkaly na celou ulici: VYBERTE SI U FREEMANA.

„Pane Simpsone, to je nejlepší výkladní skříň, kterou jsme letos měli.“

„Zajisté, pane Freemane. Velice smělé. Skutečně to poutá zrak.“

„ ,Vyberte si u Freemana‘. To je přesně, co nabízíme proč bychom jinak drželi tak velký sortiment? ,Vyberte si u Freemana‘ - výborné! Přeji si, aby se ta věta od nynějška objevila na všech našich cenících a ve všech inzerátech.“

Vracel se ke vchodu. Vedoucí se usmíval.

„Vděčíme za to z velké části vám, vážený pane Freemane. Pamatujete se na toho mladého muže - na pana Farrowa osobně jste zařizoval, aby u nás dostal práci?“

Pan Freeman se zastavil. „Farrow - nejmenuje se Sam?“

„Myslím, že ano, pane.“

„Přiveďte mi ho.“

„Přišel už v pět hodin, pane, zvlášť kvůli tomu.“

A fair stanul konečně rozpačitý Sam tváří v tvář velkému muži.

„ Výborná práce, Farrowe,“

Sam se hluboce uklonil. „ Bylo mi vopravdu potěšením, pane.“

„ Kolik platíme Farrowovi, pane Simpsone?“

„ Dvacet pět šilinků, pane.“

„ Dvacet sedm a půl.“

A pan Freeman se vzdálil, než mohl Sam vyslovit své díky. Následovalo ještě něco lepšího, protože když si na konci týdne šel Sam pro mzdu, předali mu navíc obálku. Byly v ní tři sovereigny s kartičkou, na které stálo: „ Zvláštní odměna za píli a vynalézavost.“

Teď, pouhých devět měsíců nato, jeho týdenní plat stoupl do omamné výšky třiceti dvou a půl šilinku, a jelikož se stal nepostradatelným členem skupiny, která upravovala výkladní skříně, měl silné podezření, že kdykoli si řekne o zvýšení platu, bude mu vyhověno.

Sam si výjimečně koupil další sklenici džinu a vrátil se na své místo. Měl jeden nešťastný povahový rys - nedostatek, kterého se jeho moderní následovníci v reklamní hře úplně dokázali zbavit - měl totiž svědomí… nebo snad prostě jen

363$

pocit nezasloužené spokojenosti a štěstí. Faustovský mýtus je hluboce vepsán do vědomí civilizovaného člověka; nic na tom nemění okolnost, že Samova civilizace ho ani nepoučila o tom, kdo to Faust byl: natolik byl zas světa znalý, že už slyšel o paktech s ďáblem a o tom, jak končívají. Člověku se nějaký čas daří výborně, ale jednoho dne si ďábel přijde pro to, co mu patří. Štěstí je tvrdý pán; popichuje fantazii, aby si představovala jeho ztrátu, tím těžší, čím je štěstí laskavější.

A také Sama tížilo, že nikdy neřekl Mary o tom, co učinil. Jiná tajemství mezi sebou neměli, a on důvěřoval jejímu úsudku. Občas se ho zmocňovala jeho stará touha být vlastním pánem ve vlastním obchodě; cožpak nepodal důkaz o svých schopnostech? Ale Mary se svým zdravým venkovským smyslem pro to, které pole je nejúrodnější, ho jemně a asi dvakrát ne tak docela jemně - poslala zpátky k jeho žentouru do Oxford Street.

I když se to dosud neprojevilo na jejich výslovnosti a vyjadřování, ti dva stoupali na společenském žebříčku a věděli o tom. Mary to připadalo všechno jako sen. Být provdána za muže, který vydělává třicet šilinků týdně! Když její vlastni otec, povozník, se nikdy nevzmohl na víc než na deset! A žít v domě, jehož nájemné činilo celých devatenáct liber ročně!

A co bylo nejlepší - měla nedávno možnost pohovořit si s jedenácti méně šťastnými smrtelnicemi o místě, jaké ještě před dvěma roky sama zastávala! Proč jich bylo jedenáct? Mary se patrně domnívala, že skutečná paní se pozná podle toho, jak těžko je jí vyhovět - v tomto směru napodobovala spíše neteř než tetu Tranterovou. Ale také se řídila zásadou ne zcela neznámou manželkám dobře vyhlížejících mladých mužů. Její výběr služebné se řídil velmi málo hledisky výkonnosti nebo inteligence; mnohem víc rozhodovala naprostá nepřitažlivost. Řekla Samovi, že nakonec nabídla to místo za šest liber ročně Hariettě, protože jí toho vyžlete bylo líto, a mluvila aspoň zpoloviny pravdu.

Když se vrátil toho večera po dvojité dávce džinu domů k dušenému jehněčímu, položil Mary ruku kolem naběhlého pasu a políbil ji. Jeho pohled padl na brož, kterou nosila na ňadrech - vždycky jen doma, než šla ven, pokaždé ji odkládala ze strachu, aby ji nějaký zloděj kvůli tomu šperku neuškrtil.

364$

„ Jak se vede perličkám a korálkům?“

Usmála se a trochu si brož posunula.

„ Čekaly na tebe, Same.“

A chvíli tak zůstali, s pohledem upřeným na symbol svého štěstí; v jejím případě na něco zaslouženého. Pokud jde o něho, na něco, za co bude muset konečně zaplatit.

365$

«58»

•••

{Já tolik vzpomínal! Však její duše

jediným paprskem

se s mojí nesešla.

Ach ano! Odešla mi, odešla.}

HARDY: V PŘÍMOŘSKÉM MĚSTĚ ROKU 1863

•••

A co Charles? Lituji každého detektiva, který by měl povinnost ho těch dvacet měsíců sledovat. Vidělo ho téměř každé evropské město, ale většinou ne nadlouho. Viděly ho pyramidy i Svatá země. Otvírala se před ním překrásná panoramata živoucích měst i odkrytá sídliště starověku, protože se zdržoval i v Řecku a na Sicílii. Ve skutečnosti z toho nevnímal nic; vytvářelo to pouze tenkou zeď mezi ním a nicotou, konečnou prázdnotou, naprostou bezcílností. Kdykoli se zastavil na víc než na několik dní, zmocnila se ho nesnesitelná únava a melancholie. Cestování mu nakonec bylo tak nezbytné, jako je opium požívači drog. Většinou cestoval sám, nanejvýš s tlumočníkem či příležitostným sluhou z řad obyvatelstva země, kde se právě nalézal. Jen velmi zřídka se připojoval k jiným cestovatelům a snášel jejich společnost na několik dní; většinou Šlo o Francouze nebo o Němce. Angličanům se vyhýbal jako moru a celá skupina přátelsky se tvářících anglických turistů se dočkala stejně ledové odmítavé sprchy, když se pokoušela seznámit se s ním.

Paleontologie, teď příliš citově vázána na události toho osudného jara, ho přestala zajímat. Když zavíral svůj dům v Kensingtonu, vyzval Geologické museum, aby si přišli vybrat z jeho sbírek. Zbytek rozdal studentům. Nábytek dal uskladnit; Montague dostal příkaz, aby znovu nabídl dům na Belgravii k pronajmutí, až dosavadní smlouva vyprší. Charles tam nikdy nehodlal žít.

Mnoho četl a vedl si cestovní deník; týkal se však jen vnějších věcí, navštívených míst a příhod na cestách, v nejmenším ne toho, co se odehrávalo v Charlesově mysli pouhý způsob, jak zabít čas za dlouhých večerů v zapadlých tureckých a řeckých hostincích. Své hlubší pocity se pokoušel vyjádřit jedině ve verších, protože zjistil, že v Tennysonovi se skrývá velikost, která se mu zdála srovnatelná jen s velikostí Darwinovou na vědeckém poli. Velikost, kterou v něm viděl,

366$

nebyla ovšem ta, kterou doba spatřovala v slavném básníkovi. Maud, báseň, kterou téměř nikdo neuznával a jež byla považována za nehodnou mistrova pera, se stala Charlesovou oblíbenou básní; četl ji snad tucetkrát a některé části jistě stokrát. Byla to jediná kniha, kterou vozil všude s sebou. Jeho vlastní verše byly ve srovnání s tím slabé. Raději by byl zemřel, než by je byl někomu ukázal. Ale zde je krátká ukázka, jen abychom ozřejmili, jak pohlížel sám na sebe po dobu svého exilu.

{Ó moře ukrutné, ó hory nehostinné,

ó města, kde se mluví cizí řečí.

To všechno přichází, jak v pochodu mě mine,

jen cípkem zahlédnu pokojný život něčí.

A kam se obrátím, tam života se táži:

Co mě sem zavleklo? A díky kterým hvězdám?

V nejlepším případě se hanbě vyhnout snažím,

v nejhorším podléhám zákonu, který neznám.}

A abychom se zbavili příchuti toho veršování, dovolte mi citovat daleko větší báseň - jednu, která ho obzvlášť dojímala, a něco, na čem bychom se on i já opravdu byli mohli shodnout;

{Po moři života rozseti,

s ozvěnou hřmícími úžinami,

v té nesmírné vodní pustině

my smrtelníci žijeme sami.

Ostrovy cítí sílu vod

a znají věčnost vodních pout.}

{Když ale měsíc pak osvítí

jejich strže a jarní větřík věje,

když v jejich údolích za nocí

slavík svou božskou píseň pěje,

rozsévá trylky, rajsky nyvý,

přes kanály a přes průlivy,}

{pak touha blízká zoufalství

vniká až na dno do propasti,

vždyť kdysi, jak dobře cítíme,

jediný kontinent byl nám vlastí –

teď všude se tyčí mořská hráz,

Ó kéž naše hranice splynou zas!}

367$

{Kdo káže však, aby oheň touhy

uhasí zase, sotva vzplál?

Kdo mění touhu, na sen pouhý?

To Bůh, to Bůh tak přikázal

a mezi břehy určil lože

cizího, bezedného moře.&

[& Matthew Arnold: Margaretě (1853)]

Ale vzdor vší té neodbytné tesknotě Charlese nikdy nenapadlo pomýšlet na sebevraždu. Když hýčkal tu velkou představu sama sebe jako člověka osvobozeného od své doby, svých předků, své třídy a své země, neuvědomil si, do jaké míry Sarah tuto svobodu ztělesňuje, do jaké míry to předpokládá sdílené vyhnanství. Příliš už na tu svobodu nevěřil; cítil, že jenom vyměnil pasti, vyměnil vězení. A přece bylo něco v jeho osamocení, k čemu se mohl upnout; byl vyhnanec, byl ten, kdo není jako jiní, uskutečnil rozhodnutí, které by dokázal provést jen málokdo, bez ohledu na to, zda se v konečném výsledku projevilo jako bláhové, nebo moudré. Občas mu pohled na nějaký novomanželský párek připomněl Ernestinu. Pak začal zkoumat svou duši. Závidí jim, nebo je lituje? Zjistil, že aspoň té lítosti je skutečně hodně málo. Ať byl jeho osud sebehorší, byl ušlechtilejší než ten, který si odepřel.

Tyto cesty po Evropě a Středomoří trvaly asi patnáct měsíců a za tu dobu se ani jednou nevrátil do Anglie. Důvěrně si nedopisoval s nikým; většina jeho sporých dopisů byla adresována Montagueovi a týkala se obchodních záležitostí, pokynů, kam poslat peníze a podobně. Montague byl pověřen, aby čas od času uveřejňoval v londýnských novinách inzeráty: „ Slečna Sarah Emily Woodruffová nebo ten, kdo zná její nynější bydliště, se vyzývá…“ ale nikdy nepřišla žádná odpověď.

Sir Robert se nejprve velmi rozhněval, když dostal dopis se zprávou o zrušeném zasnoubení, ale pak, růžově naladěn svým čerstvě nabytým štěstím, pokrčil nad tím rameny. Charles je mladý, k čertu, najde si někde stejně dobré děvče,

368$

možná o hodně lepší; sir Robert se aspoň nebude muset nutit do příbuzenského vztahu s Freemanovými. Synovec před svým odjezdem z Anglie přijel složit poklonu paní Belle Tomkinsové; dáma se mu nelíbila a strýce mu bylo líto. Odmítl obnovenou nabídku převzít Malý dům a vůbec se nezmínil o Sarah. Slíbil, že přijede na svatbu, ale z té povinnosti se snadno vyvlékl tím, že se vymluvil na záchvat malárie. Dvojčata se nedostavila, jak si představoval, ale když byl už třináctý měsíc na cestách, narodil se očekávaný syn a dědic. V té době už byl Charles příliš ponořen do své netečnosti, aby to u něho po odeslání blahopřejného dopisu vyvolalo jiné pocity než pevné předsevzetí, že už ho Winsyatt nikdy neuvidí.

I když prakticky nepropadl zcela celibátu - v lepších evropských hotelech se dobře vědělo, že angličtí pánové cestují, aby si mohli vyhodit trochu z kopýtka, a příležitostí bylo dost a dost - zůstal citově zcela osamocen. Prováděl (či spíše deformoval) onen úkon s jistým druhem němého cynismu, stejně jako si prohlížel řecké chrámy nebo pojídal podávaná jídla. Byla to pouhá hygiena. Láska opustila svět. Někdy, v nějaké katedrále nebo obrazové galérii se mu na okamžik zdálo, že Sarah je po jeho boku. Po takových okamžicích bylo možné pozorovat, jak se napřímil a zhluboka vydechl. Nejenom že si zakazoval luxus marného tesknění a touhy. Pociťoval stále větší nejistotu, kde je hranice mezi skutečnou Sarah a výtvorem tolika jeho snů. Mezi ztělesněnou Evou, plnou hlubokých tajemství a lásky, a mezi polobláznivou, polointrikánskou guvernantkou z přímořského maloměsta. Dokonce viděl sám sebe, jak se s ní znovu setkává - a nenalézá nic než svou vlastní bláhovost a deziluzi. Nedal rozkaz, aby se přestalo s inzeráty, ale začal si myslet, jak je asi dobře, že na ně nikdy nepřijde odpověď.

Jeho největším nepřítelem byla nuda; a právě tato nuda, přesněji řečeno nuda jednoho večera v Paříži, mu pomohla uvědomit si, že už nechce být ani tam, ani jet znovu do Itálie či do Španělska či kamkoli jinam v Evropě, a zahnala ho konečně domů.

Nemyslete si, že mám na mysli Anglii. To nikoli; Anglie už se nikdy nemohla stát Charlesovi domovem, i když se tam po svém odjezdu z Paříže týden zdržel. Náhodou jel na cestě z Livorna do Paříže ve společnosti dvou Američanů, staršího muže a jeho synovce. Pocházeli z Filadelfie. Snad to způsobil

369$

příjemný pocit z možnosti pohovořit si v jazyku ne tak docela cizím, ale Charlesovi se zalíbili; jejich nepředstíraný požitek ze všech pamětihodností - sám je provedl po Avignonu a vzal je s sebou, aby obdivovali Vézelay - byl samozřejmě dočista směšný. Ale nepapouškovali aspoň žádné omleté fráze. Rozhodně to nebyli ti omezení Yankeeové, kteří podle představ viktoriánské Británie zalidňovali Spojené státy. Jejich méněcennost se projevovala jedině v tom, jak na všechno v Evropě naivně naletěli.

Starší filadelfský občan byl dokonce velmi sčetlý člověk a bystrý posuzovatel života. Jednoho večera se v přítomnosti synovce pustili s Charlesem do obšírné diskuse o rozdílných přednostech mateřské země a rebelantské kolonie. A s Američanovou - i když zdvořile pronášenou - kritikou Anglie musel Charles v mnohém souhlasit. Pod americkým přízvukem objevil mnoho názorů podobných těm, k jakým došel sám. A dokonce postřehl, i když velmi nejasně a jen díky darwinovským analogiím, že jednoho dne může Amerika předhonit starší odrůdu. Nechci tím říci, že pomýšlel na to emigrovat tam, ačkoliv to činily ročně tisíce Angličanů z chudších tříd. Zaslíbená země, kterou spatřovali za Atlantikem (utvrzováni v tom některými z nejpodlejších lží v historii inzerce), nebyla Zaslíbenou zemí, o jaké snil Charles: o zemi obývané střízlivějším prostším druhem džentlmenů - podobných tomu filadelfskému pánovi a jeho příjemně pozornému synovci - o životě v prostší společnosti. Filadelfský strýc to vyjádřil velmi názorně: „ Doma většinou říkáme, co si myslíme. Můj dojem z Londýna byl - promiňte mi, pane Smithsone - nebe stůj při vás, jestli neříkáte, co si nemyslíte.“

A to nebylo všechno. Charles se svěřil se svým nápadem Montagueovi, když s ním v Londýně večeřel. Pokud jde o Ameriku, byl Montague vlažný.

„ Nedovedu si představit, s kolika lidmi na čtvereční míli se tam asi tak dá promluvit. Není možné poskytnout obytný prostor pro sebranku z celé Evropy a udržet přitom zároveň civilizovanou společnost. I když patrně některá starší města mohou být svým způsobem docela příjemná.“ Usrkával své portské. „ Ale mimochodem, tam by ona mohla být. Asi tě to už také napadlo. Slyšel jsem, že ty levné parníky jsou plné mladých ženských na lovu za manželem. Samozřejmě si nemyslím, že to by byl její důvod,“ dodal spěšně.

370$

„ Na to jsem nepřišel. Abych řekl pravdu, poslední dobou jsem na ni moc nemyslel. Už jsem se vzdal naděje.“

„ Tak jeď do Ameriky a utop své trápení na ňadrech nějaké rozkošné Indiánky. Urozený anglický džentlmen si tam prý může vybrat mezi překrásnými mladými dámami - pour la dot comme pour la figure - má-li chuť.“

Charles se usmál; zdali té představě dvojnásob krásných mladých žen, či v jistotě, že už má lodní lístek, což ještě nesdělil Montagueovi, to už musíme přenechat fantazii.

371$

«59»

•••

{Znavený sebou, chorý otázkami,

kdo jsem a kým bych raději měl být,

na přídi stojím a loď unáší mě

vstříc moři, vpřed, pod tichý hvězdný třpyt.}

MATTHEW ARNOLD: SPOLÉHÁM NA SEBE (1854)

•••

Přeplavbu z Liverpoolu neměl příliš klidnou. Mořská nemoc si s ním důkladně pohrála, a když mu nebylo zrovna špatně, trávil většinu času přemýšlením, proč se vlastně vydal na tu nepohodlnou druhou stranu světa. Snad to přece jen bude k něčemu dobré. Začal si představovat Boston jako osadu plnou primitivních srubů - a skutečné město z nazlátlého zdiva s dřevěnými věžemi a jedinou bohatě zlacenou kopulí bylo pro něho jednoho slunečného jitra příjemným překvapením. A Boston dodržel, co svým zevnějškem sliboval. Stejně jako se mu zalíbili ti dva cestující z Filadelfie, líbila se mu směs bostonské zdvořilosti a srdečnosti. Ne že by ho byli zvlášť přehnaně vítali, ale ty dva tři doporučující dopisy, které si přivezl, mu otevřely během týdne přístup do několika bostonských rodin. Obdržel pozvání do klubu Athenaeum, a dokonce se seznámil i s jedním senátorem. Měl možnost stisknout vrásčitou pravici někoho ještě většího, i když méně výmluvného - starého Nathaniela Lodge, který slyšel dělo na Bunkerském pahorku z pokoje své chůvy v Beacon Street.

I když - jak se slušelo a patřilo - se poklonil kolébce svobody ve Faneuil Hall, kde se scházel Washington se svými druhy, přece se občas setkal s jistou dávkou nepřátelské podezíravosti, protože lidé dosud zazlívali Británii její intrikánství ve válce Severu proti Jihu a v jejich myslích existovala představa Johna Bulla stejně přehnaně zjednodušená jako představa strýčka Sama. Ale bylo jasné, že Charles tomuto stereotypu neodpovídá; prohlašoval, že velice dobře chápe, jak opodstatněná byla válka za nezávislost, obdivoval Boston jako středisko americké vědy a kultury, jako kolébku protiotrokářského hnutí a řady jiných věcí. Dovolil s chladnokrevným úsměvem, aby si ho dobírali kvůli čajům o páté a červenokabátníkům, a dával si velký pozor, aby se k nikomu nechoval blahosklonně.

372$

Myslím, že se mu líbily zejména dvě věci; nádherná novost přírody - nové rostliny, stromy, ptáci a také - jak zjistil po překročení řeky nesoucí jako on jméno Smithson a návštěvě Harvardské univerzity - i některé nové, nesmírně zajímavé fosílie. A to druhé potěšení nalezl v Američanech jako takových. Zpočátku mu snad vadil jistý nedostatek smyslu pro jemnější odstíny ironie; musel nejednou překonat trapné chvíle, když jeho humorně míněné poznámky byly přijaty doslova. Ale zato se setkal s upřímností, s přímostí v otázkách i odpovědích, s rozkošnou zvědavostí doprovázenou velkorysým pohostinstvím. Snad i s naivitou, jejíž tvář však působila mladistvě a čistě po nalíčené kultuře Evropy. Ta tvář měla pro něho brzy podobu zřetelně ženskou. Mladé Američanky byly mnohem otevřenější než jejich evropské současnice. Emancipační hnutí za oceánem už bylo dvacet let staré. Charlesovi se zdála upřímnost Američanek velmi přitažlivá.

A jeho pocity mu ženy oplácely, jelikož - aspoň v Bostonu pokud jde o záležitosti spíše ženského společenského vkusu, se prvenství stále ještě přiznávalo Londýnu. Možná že by tu byl velmi brzy ztratil srdce, ale cestovala s ním vzpomínka na ten strašný dokument, který si na něm vymohl pan Freeman. Ta listina stála mezi ním a obličejem každé nevinné dívky, kterou viděl. Jen jedna tvář mu mohla odpustit a tu vzpomínku smazat.

Kromě toho se mu zdálo, že v mnoha těchto amerických tvářích vidí podobu zmizelé Sarah; měly něco z její přímosti a samostatnosti. Jako by pro něho křísily znovu její podobu: byla to podivuhodná žena a zde by se byla cítila doma. Znovu a znovu mu přicházela na mysl Montagueova slova; snad si tu opravdu domov zbudovala. Předešlých patnáct měsíců strávil v zemích, kde rozdílnost typů i oblečení působila, že mu ji jen zřídkakdy něco připomnělo. Zde se pohyboval většinou mezi ženami anglosaského či irského původu. V prvních dnech se aspoň tucetkrát zastavil, když zahlédl jistý odstín rudohnědých vlasů, uvolněnou energickou chůzi, ženskou postavu.

Jednou když mířil přes široké travnaté prostranství ke klubu Athenaeum, uviděl na stezce vroubící vnější stranu parku dívku. Zamířil si to přímo přes trávu, tak si byl jist. Ale nebyla to Sarah. Musel vykoktat nějakou omluvu. Ta příhoda jím do hloubky otřásla, tak nesmírné bylo v těch

373$

několika okamžicích jeho vzrušení. Příští den dal do bostonských novin inzerát. Kamkoli od té doby přijel, inzeroval.

Napadl první sníh a Charles se hnul na jih. Navštívil Manhattan, který se mu zalíbil méně než Boston. Pak strávil velmi příjemných čtrnáct dní se svými dvěma přáteli z Francie v jejich městě. Známý pozdější vtip („ první cena týden ve Filadelfii, druhá cena čtrnáct dní“ ) by byl nijak neocenil. Odtud zamířil dál na jih, do Baltimore, do Washingtonu. Pak přišel Richmond a Raleigh a neustálé hluboké dojmy z překrásné nové měnící se přírody a nového klimatu. Ovšem jen ve smyslu meteorologickém, jelikož politické klima v onom prosinci roku 1868 bylo všechno jiné než příjemné. Charles přijížděl do polozničených měst a mezi velmi zahořklé lidi, oběti rekonstrukce Jihu. Amerika měla v té době velmi slabého prezidenta, Andrewa Johnsona, a brzy měla mít úplně katastrofálního, Ulyssa S. Granta. Ve Virgínii Charles shledal, že se musí tvářit zase britsky, i když historická ironie, kterou Charles neocenil, tomu chtěla, že předkové oněch virginských a karolínských džentlmenů, s kterými tu rozmlouval, byli v roce 1775 z horních společenských vrstev jediní, kdo podporovali americkou revoluci. Teď se tu ozývaly dokonce dobrodružné hlasy volající po novém odtržení od Spojených států a znovupřipojení k Velké Británii. Ale Charles diplomaticky a bez velkých obtíží proplul těmi pohnutými rozhovory. Nepochopil úplně, o co jde, ale dobře cítil nesmírnou různorodost a vyplýtvanou energii rozpolceného národa.

Jeho pocity se možná tolik nelišily od pocitů Angličana, který přijede do Spojených států dnes: tolik tu bylo věcí, které odpuzovaly, a tolik jiných, dobrých. Tolik šikanování a tolik poctivosti, tolik brutality a násilí, tolik nápadů a snahy o lepší společnost. Měsíc leden strávil v pokořeném Charlestonu. A teď náhle začal uvažovat o tom, jestli vlastně cestuje, nebo emigruje. Všiml si, že jisté americké obraty a fráze se už vloudily do jeho slovníku; zjistil, že začíná v těch stále obnovovaných sporech stranit - či že je spíše rozpolcen jako sama Amerika, jelikož byl na jedné straně přesvědčen, že je třeba zrušit otroctví, a na druhé straně sympatizoval s rozhořčenými Jižany, kteří až příliš dobře věděli, o jaké osvobození černochů hltavým obchodníkům ze Severu ve skutečnosti jde. Cítil se doma mezi půvabnými jižanskými kráskami a zatrpklými kapitány a plukovníky, ale pak si vzpomněl na Boston, na růžovější

374$

tváře a čistší duše… či aspoň duše puritánštější. Připadalo mu, že tam byl, v konečném výsledku, šťastnější. A jako by si to chtěl dokázat nějakým paradoxem, jel ještě dále na jih.

Už se nenudil. Americká zkušenost, právě snad americká zkušenost oné specifické doby, mu dala - či spíše vrátila - jistý druh víry ve svobodu; odhodlání zvládnout národní osud, i když jeho bezprostřední následky byly prozatím nešťastné, odhodlání, které viděl všude kolem sebe, mělo na něho spíše povzbudivý než depresivní účinek. Viděl, že provinciálnost jeho hostitelů, často směšná, má jednu velkou výhodu - naprostý nedostatek pokrytectví. Dokonce i důkaz neklidné nespokojenosti, ona stálá ochota vzít zákon do vlastních rukou postup, který vždycky dělá ze soudce kata - zkrátka věčně výbuchem hrozící násilí zaručené konstitucí, jež byla posedlá svobodou, nalezlo jakousi omluvu v Charlesových očích. Celý Jih byl rozhlodaný anarchií. Ale i to se zdálo Charlesovi lepší než tuhý železný pořádek jeho vlastní země.

Říkal si to však jen sám pro sebe. Jednoho klidného večera, stále ještě v Charlestonu, se náhodou octl na útesu směrem k Evropě, vzdálené tři tisíce mil. Napsal tam báseň; o něco málo lepší než tu, kterou jste naposled četli:

{Přišli znát pravdu na otázky větší,

jež Albion pod svými parukami

už neklade a také nerozřeší –

znát pravdu, které děsíme se sami?

Já stojím cizí v jejich novém kruhu,

však jejich touhy znám i jejich cíle.

Vidím v nich novou éru mladší druhů,

co šťastněji jdou pokračovat v díle –

Snad všichni tady jednou bratry budou

a tyto skály uzří časy ráje,

ač zatím písně nenávisti hudou.

Co na tom však, když matka děcku laje,

že ještě slabé je a nemohoucí.

Jen když se na své nožky pevně zvedá,

když vůli má a k tomu srdce vroucí,

když nezviklá je matky starost bledá,}

375$

{když jde, ač se mu dosud nohy boří,

azurem širé země k domu svému.

Však bude odtud jednou žehnat moři,

že doneslo ho k břehu záchrannému.}

A tam, mezi iambickými rytmy a rétorickými otazníky i nepříliš špatnými básnickými obrazy, jako je „ azur širé země“ , opusťme Charlese na jeden odstavec.

Bylo to téměř tři měsíce po tom, co Mary oznámila Samovi onu novinu - na samém konci dubna. Mezitím si Štěstěna Sama ještě více zavázala, tím že mu poskytla ono vytoužené mužské druhé vydání, které si tolik přál. Byla neděle, večer plný zlatistých poupat a kostelního vyzvánění, s jemnějším zvoněním a cinkáním dole v přízemí, napovídajícím, že mladá matka, která již vstala, a její pomocnice připravují večeři; děvčátko se snažilo vydrápat se na kolena, na kterých ležel její třínedělní bratr s tmavýma otevřenýma očkama, které už uváděly Sama v nadšení (chytrej jak břitva, ten malej opičák) a něco v těch očkách se dotklo Samovy ne zcela bostonsky puritánské duše.

Dva dny nato se vrátil Charles, který mezitím zakotvil v Novém Orleansu, do svého hotelu z procházky po staré čtvrti Vieux Carré. Vrátný mu podal kabelogram.

Stálo tam: „ Našla se, Londýn, Montague.“

Charles přečetl ta slova a odvrátil se. Po tak dlouhé době, a tolik leželo mezi tím… hleděl do hlučné přeplněné ulice, a neviděl nic. Náhle, ačkoliv si nebyl vědom nějakého citového hnutí, měl oči plné slz. Vyšel před vchod hotelu a tam si zapálil doutník. Několik minut nato se vrátil k recepčnímu pultu. „ Můžete mi říci, kdy odplouvá nejbližší loď do Evropy?“

376$

«60»

•••

{Lalage přišla. Aj,

přišla již, ach!}

HARDY: ČEKANÍ

•••

Vystoupil u mostu z drožky a poslal ji pryč. Byl poslední květnový den, teplý a příjemný, průčelí domů se ztrácela za korunami hustého stromoví, nebe bylo zpola modré, zpola poseté bílými oblaky. Stín jednoho z nich pokryl na chvíli Chelsea, ačkoliv skladiště na protějším břehu řeky se stápěla dosud v slunečním světle.

Montague nic bližšího nevěděl. Informace přišla poštou; list papíru, na kterém nebylo nic kromě jména a adresy. Jak tam stál před právníkovým stolem, vzpomněl si Charles na onu dřívější adresu, kterou od Sarah obdržel; ale tato zde byla napsána na pouhé kartě tužšího papíru. Jen podle stručnosti se dalo usuzovat na stejnou odesilatelku.

Montague jednal - na Charlesův telegrafický příkaz - velice opatrně. Nepodnikl žádný pokus kontaktovat Sarah - všechno se naopak soustředilo na to nepoplašit ji, neposkytnout jí nový důvod k útěku. Jeden úředník z jeho kanceláře si zahrál na detektiva, s týmž popisem v kapse, který kdysi obdrželi skuteční detektivové. Zjistil, že mladá dáma odpovídající jednotlivostem v popisu skutečně na této adrese bydlí a že tam vystupuje pod jménem paní Roughwoodová. Tato obratná přesmyčka slabik v Sařině jméně odstraňovala sebemenší pochybnost o správnosti informace a po prvním leknutí vylučovala také obavu, že se Sarah provdala. Takové strategické tahy byly mezi svobodnými ženami v Londýně dost obvyklé a dokazovaly pravý opak toho, co napovídaly. Sarah nebyla vdaná.

„ Vidím, že je to odesílané z Londýna. Nemáš ponětí…?“

„ Bylo to posláno sem, takže to zřejmě posílal někdo, kdo četl některý z našich inzerátů. A je to adresováno osobně tobě, takže někdo ví, v čím zastoupení jsme inzerovali, nemá však zájem na odměně, kterou jsme nabízeli. Zdá se tedy, že je to mladá dáma sama.“

„ Ale proč čekala tak dlouho, než oznámila, kde je? A kromě toho to není její rukopis.“ Montague mlčky naznačil, že mu je ta věc záhadou. „ Tvůj úředník nezískal žádné další informace?“

377$

„ Jednal přesně podle instrukci, Charlesi. Zakázal jsem mu vyptávat se. Náhodou byl nablízku, když ji zdravil soused na ulici. A tak slyšel i její jméno.“

„ A co dům?“

„ Je to zřejmě dům nějaké vážené rodiny. To jsou přesně jeho slova.“

„ Je tam asi vychovatelkou.“

„ To se zdá velmi pravděpodobné.“

Charles se v té chvíli otočil k oknu a dobře udělal, protože ze způsobu, jakým se Montague díval na jeho záda, byl patrný jistý nedostatek upřímnosti. Montague zakázal svému zaměstnanci vyptávat se, ale nezakázal si vyzpovídat zaměstnance.

„ Máš v úmyslu ji vyhledat?“

„ Milý Harry, nepřeplavil jsem se přece přes Atlantik…“ Charles se usmál, jako by se chtěl omluvit za svůj netrpělivý tón. „ Vím, co máš na jazyku. Nemohu na to odpovědět. Promiň, ta záležitost je příliš osobní. Je také pravda, že se nevyznám ve svých citech. Myslím, že si to všechno neujasním, dokud ji znovu neuvidím. Vím jenom… že mě vzpomínka na ni… pořád pronásleduje. Musím s ní mluvit, musím pochopit.“

„ Musíš zkrátka Sfinze položit otázku.“

„ Chceš-li to tak nazvat.“

„ Pokud nezapomeneš, co se stalo těm, kteří hádanku nerozluštili.“

„ Jestli mám na vybranou mezi mlčením a smrtí,“ zašklebil se Charles omluvně, „ pak bys měl chystat smuteční proslov.“

„ Mám takové podezření, že to nebude třeba.“

Oba se usmáli.

Ale teď, když se blížil k domu Sfingy, už se neusmíval. Tuto Londýnskou čtvrť vůbec neznal; měl nejasnou představu, že je to jakási podřadná nápodoba Greenwiche - místo, kde tráví své stáří námořní důstojníci na penzi. Viktoriánská Temže byla mnohem špinavější, než je ta dnešní, a každý z jejích přílivů, kterými se tu projevuje blízkost moře, zanechával na březích množství nejrůznějšího neřádu. Jednoho dne byl zápach tak nesnesitelný, že to dokonce vytáhlo z jejich zasedací síně i členy Horní sněmovny. Tvrdilo se, že ten zápach způsobuje choleru. A dům na nábřeží zdaleka neměl takovou společenskou prestiž, jakou má v našem deodorizovaném století. Přesto Charles na první pohled viděl, že domy jsou

378$

skutečně pěkné; i když vkus obyvatel, kteří si zvolili podobné okolí, byl poněkud perverzní, rozhodně je sem nezahnala chudoba.

Konečně, ne bez vnitřního chvění, s pocitem, že je bledý, s pocitem jisté nedůstojnosti - protože jeho nové americké já bylo zatlačeno masívní vžitou minulostí a on si v rozpacích uvědomoval, že jako džentlmen jde navštívit vlastně lepší služebnou - přistoupil k osudnému vchodu. Byla to branka z tepaného železa a otvírala se na stezku, jež po několika krocích končila u vysokého ‘cihlového domu. Jeho fasáda byla teď téměř až po střechu zakryta bohatým porostem vistárie, která právě začala rozvíjet své první bledě modré hrozny květů.

Zvedl mosazné klepátko a dvakrát zaklepal; počkal asi dvacet vteřin a zaklepal znovu. Tentokrát se dveře otevřely. Stála před ním služebná. Zahlédl za ni rozlehlou vstupní halu s tolika obrazy, že to připomínalo víc obrazovou galérii než obytný dům.

„ Přál bych si mluvit s paní… Roughwoodovou. Mám zprávu, že tady bydlí.“

Služebná byla mladé štíhlé stvoření s velkýma očima a bez obvyklého krajkového čepečku. Nebýt zástěry, kterou měla na sobě, byl by Charles býval skutečně na rozpacích, jak ji oslovit.

„ Vaše jméno, prosím?“

Všiml si, že vynechala „ pane“ . Snad to tedy nebyla služebná; měla mnohem lepší výslovnost, než jakou služebné obvykle mívaly. Podal jí vizitku.

„ Prosím, řekněte jí, že jsem přijel z velké dálky, abych ji vyhledal.“

Bez rozpaků si přečetla jméno na vizitce. Nebyla to služebná. Zdálo se, že váhá. Ale potom se na vzdáleném konci haly ozval nějaký zvuk. Ve dveřích tam stál muž asi o šest či sedm let starší než Charles. Děvče se b němu s úlevou otočilo.

„ Tento pán si přeje mluvit se Sarah.“

„ Ano?“

V ruce držel pero. Charles smekl a promluvil od prahu.

„ Kdybyste byl tak laskav… soukromá záležitost… dobře jsem se s ní znal, než přišla do Londýna.“

Způsob, jakým si ho muž upřeně, i když krátce prohlédl, byl Charlesovi značně nesympatický. Na tom člověku bylo něco vzdáleně židovského, nějaká ledabylá okázalost

379$

v oblečení; čímsi připomínal Disraeliho v mládí. Muž pohlédl na děvče.

„ Co tam…?“

„ Myslím, že jenom rozprávějí. To je vše.“

Patrně mluvila o ní a jejích svěřencích: o dětech.

„ Tak ho vemte nahoru, má milá. Prosím.“

A s malou úklonou zmizel stejně náhle, jako se předtím objevil. Děvče naznačilo Charlesovi, že je má následovat. Nechala ho, aby za sebou sám zavřel dveře. Když začala stoupat do schodů, měl čas rozhlédnout se po husté zavěšených obrazech a kresbách. Byl dostatečně obeznámen s moderním uměním, aby poznal, ke které škole většina z nich patří; a zejména výtvory onoho slavného, notoricky známého umělce, jehož monogram zahlédl na několika z nich. Rozruch, který ty výtvory způsobily asi tak před dvaceti lety, už utichl. Co se tenkrát považovalo za mazanice dobré leda na spálení, teď vynášelo peníze. Pán s perem v ruce byl patrně sběratel poněkud podezřelých obrazů, ale bylo jasné, že to je člověk majetný.

Charles stoupal po schodech za dívčinými štíhlými zády; ještě více maleb, stále s tou převahou oné podezřelé školy. Ale byl teď už příliš rozčilený, než aby jim věnoval pozornost. Když stoupali do druhého poschodí, odvážil se zeptat:

„ Paní Roughwoodová je tu zaměstnána jako guvernantka?“

Děvče se zastavilo a ohlédlo, překvapeně i pobaveně. Pak sklopilo oči.

„ Není už guvernantkou.“

Její oči se střetly na okamžik s jeho. Pak znovu vykročila.

Došli na druhé odpočívadlo. Jeho tajemná průvodkyně se zastavila před jedněmi dveřmi a otočila se k němu.

„ Počkejte laskavě tady.“

Vstoupila do místnosti a nechala dveře otevřené. Zvenčí zahlédl Charles otevřené okno, záclonu povívající lehce v letním vánku a mezi hustým listovím třpyt řeky dole. Bylo slyšet tichý bzukot hlasů. A teď zahlédl dvě postavy, dva pány. Stáli před obrazem na malířském stojanu postaveném našikmo směrem k oknu, aby se co nejlépe využilo světla. Vyšší z obou mužů se sklonil, aby si prohlédl nějaký detail na obraze, a tím odkryl druhého, který stál za ním. A ten druhý muž pohlédl náhodou přímo dveřmi Charlesovi do očí. Nepatrně se uklonil a podíval se na kohosi skrytého na druhém konci místnosti.

380$

Charles stál jako přimražený.

Protože ten obličej znal; přednášce toho člověka dokonce jednou naslouchal hodinu či déle s Ernestinou po svém boku. Bylo to nemožné, a přece… a ten člověk dole! Ty obrazy a kresby! Spěšně se odvrátil, jako někdo probuzený nikoli ze zlého snu, ale do něho, a zahleděl se vysokým oknem na zadní straně schodiště do zelené zahrady dole. Neviděl nic, jen pošetilost své domněnky, že padlé ženy musí nadále padat, - což nepřišel zabránit tomu neodvratnému zákonu? Byl otřesen jako člověk, který náhle shledá, že svět kolem něho stojí na hlavě.

Lehký šramot.

Ohlédl se. Stála u dveří, které právě zavírala, s rukou ještě položenou na mosazném knoflíku, stěží rozeznatelná v tom náhlém přítmí.

A její šaty! Byly tak rozdílné od toho, nač byl u ní zvyklý, až se na okamžik domníval, že má před sebou cizí ženu. V duchu si ji vždycky představoval v tom starém oblečení, obličej štvaného tvora zvedající se z toho vdovsky smutného úboru. Ale toto byla zcela nepokrytě uniforma Nové ženy, odvrhující veřejně všechno, co se do té doby považovalo pro ženy za slušivé a vhodné. Měla sytě modrou sukni přepásanou šarlatovým pasem se zlacenou hvězdicovitou sponou; a pás spínal také růžovou a bílou hedvábnou proužkovanou blůzu, měkkou a splývavou, se širokými dlouhými rukávy a drobným límečkem z bílé krajky, sepnutým malou kamejí místo vázanky. Dlouhé vlasy měla volně svázány červenou stuhou.

Toto elektrizující a bohémské stvoření vyvolalo v Charlesovi bleskově dvě reakce; první, že Sarah vypadá ne o dva roky starší, ale o dva roky mladší, a druhou, že se nějakým nepochopitelným způsobem nevrátil do Anglie, ale obeplul zeměkouli a je zase v Americe. Protože mnoho probudilých mladých žen tam za oceánem se přes den oblékalo právě takto. Chápaly smysl takového oblečení - jeho prostotu a přitažlivost po všech těch honzíkách, šněrovačkách a krinolínách. Ve Spojených státech připadal Charlesovi tento styl se skrytými, šibalsky koketními nápovědmi emancipace naprosto rozkošný; teď, doprovázen tolikerým nově vzbuzeným podezřením, vyvolal na jeho tvářích ruměnec dosti připomínající barvu zářivě růžových proužků na Sařině blůze.

Ale vzdor tomu leknutí - co z ní teď je, co se z ní stalo!

381$

pocítil hlubokou úlevu. Ty oči, ta ústa, ten stále přítomný výraz vyzývavé umíněnosti… to všechno zde dosud bylo. Byla opravdu tím pozoruhodným stvořením jeho šťastnějších vzpomínek - ale rozkvetlá, sebejistá, tvor, který opustil černou kuklu.

Dlouho ani jeden z nich nepromluvil. Pak nervózně sepjala ruce na zlaté sponě a sklopila oči.

„Kde se tady berete, pane Smithsone?“

Neposlala tu adresu. Nebyla vděčná. Nevzpomněl si, že jí položil přesně stejnou otázku, když ona překvapila nečekaně jeho, ale cítil, že jejich postavení je teď podivně obrácené. On byl teď prosebníkem a ona mu jen zdráhavě naslouchala.

„ Můj právník dostal zprávu, že tu žijete. Nevím, od koho.“

„ Váš právník?“

„ Cožpak jste nevěděla, že jsem zrušil své zasnoubení se slečnou Freemanovou?“

To byl otřes zřejmě zas pro ni. Podívala se mu dlouze, pátravě do očí a pak sklopila hlavu. Nevěděla to. Pokročil o krok a promluvil přidušeným hlasem:

„ Prohledal jsem každý kout tohoto města. Každý měsíc jsem inzeroval v naději, že…“

A teď se oba dívali na zem mezi sebou. Na pěkný turecký koberec pokrývající odpočívadlo. Snažil se promluvit zase přirozeněji.

„ Vidím, že jste…“ chyběla mu slova. Ale chtěl říci, že je úplně změněná.

„ Život byl ke mně vlídný,“ řekla.

„ Ten pán tam uvnitř je… není…?“

Přikývla, jako by chtěla potvrdit jméno, které četla v jeho nevěřících očích.

„ A ten dům patří…“

Trochu se nadechla, protože teď už bylo v jeho hlase zřetelné obvinění. Přišly mu na mysl různé dříve mu zcela lhostejné klepy. Ne o pánovi, kterého viděl nahoře; ale o tom, kterého zahlédl dole. Sarah přešla beze slova náhle ke schodišti, vedoucímu ještě výš. Charles se ani nepohnul. Váhavě na něho pohlédla dolů.

„ Prosím, pojďte.“

Následoval ji po schodech a konečně za ní vstoupil do místnosti obrácené k severu, jejíž okno mělo výhled na rozlehlé zahrady dole. Byl to malířský ateliér. Stůl u dveří byl poset

382$

změtí kreseb. Na malířském stojanu stál sotva načatý olej; zatím z něho vystupovaly jen základní obrysy, náznak mladé ženy hledící smutně k zemi, s listím slabě načrtnutým za její hlavou. Kupila se tu jiná plátna, otočená čelem ke zdi. Vzadu na stěně byla upevněna řada věšáků, z nichž visela pestrobarevná směs ženských šatů, šátků a šálů. V rohu stál velký keramický džbán. Byly tu stolky s malířským nářadím: tuby, štětce, kelímky s barvami. Jeden basreliéf, různé sošky, urna naplněná sítěmi. Sotva by se tu našlo místečko, na kterém by něco neleželo nebo nestálo.

Sarah hleděla z okna, otočena zády k němu.

„ Jsem jeho amanuensis. Jeho pomocnice.“

„ Stojíte mu modelem?“

„ Občas.“

„ Chápu.“

Ale nechápal nic. Zahlédl koutkem oka jednu z kreseb položených na stolku u okna. Byl to ženský akt, totiž akt od pasu nahoru, a na boku měla žena opřenou amforu. Obličej ničím nepřipomínal Sarah, ale Charles viděl kresbu z takového úhlu, že si nemohl být jist.

„ Žijete tu od té doby, co jste odjela z Exeteru?“

„ Žiji tu teď už rok.“

Kdyby se jí teď jen mohl zeptat, jak se setkali? Jaký mají k sobě vztah? Zaváhal, pak odložil klobouk, hůl a rukavice na židli u dveří. Její vlasy teď vynikaly v celé své kráse a sahaly jí skoro do pasu. Zdála se mu menší, než si ji pamatoval, drobnější. Na římse okna zvenčí se zlehka usadil holub; lekl se a zase odletěl. Dole bylo slyšet zvuk otvíraných a zavíraných dveří. A přidušený hovor mužských hlasů, jak se oba pánové ubírali dolů. Nahoře ty dva oddělovala celá místnost. Všechno je oddělovalo. Ticho se zdálo nesnesitelné.

Přišel ji vyprostit z její bídy, z nějakého podřadného postavení v podřadném domě. V plné zbroji, připraven zahubit draka - ale slečinka porušila všechna pravidla. Žádná pouta, žádné vzlyky, žádné úpěnlivě vztažené ruce. Přišel na velmi formální večírek, přesvědčen, že jde na maškarní bál.

„ Ví, že nejste vdaná?“

„ Považují mě za vdovu.“

Jeho další otázka byla nešťastná, ale přestal se ohlížet na takt.

„ Slyšel jsem, že mu zemřela žena?“

383$

„ Ano. Je mrtvá, ale ne v jeho srdci.“

„ Neoženil se znovu?“

„ Sdílí tento dům se svým bratrem.“ Pak připojila jméno další osoby, která tu v domě žije, jako by chtěla naznačit, že Charlesovy sotva už skrývané obavy jsou při tolika obyvatelích domu bezpodstatné. Ale jméno, které uvedla, bylo jako stvořené právě k tomu, aby každému slušnému viktoriánovi přeběhl odporem mráz po zádech. Zděšení způsobené jeho poezií bylo veřejně vyjádřeno kritikem Johnem Morleyem, jednou z těch známých osobností, jaké bývají mluvčími (to jest konvenčními hlásnými troubami) svého věku. Charles si vzpomínal na nejdůležitější větu jeho verdiktu: „ Ten prostopášný laureát bandy satyrů!“ A pokud jde o samotného pána domu, což se o něm neříkalo, že požívá opium? Před Charlesovým zmučeným duševním zrakem se mihla úděsná vize nějakého orgiastického skupinového manželství ve čtyřech či v pěti - počítal-li děvče, které ho uvedlo nahoru. Ale na Sařině zevnějšku nebylo pranic prostopášného. Že se dovolávala toho básníka, svědčilo dokonce o jisté nevinnosti. A co by tu pak pohledával známý estetik a kritik, kterého Charles zahlédl dveřmi, člověk sice poněkud přehnaných představ, to zajisté, ale jinak všeobecně vážený a obdivovaný, přece by nenavštěvoval takové doupě neřesti?

Snad až příliš podtrhávám horší, předsudkům své doby poplatnější, morleyovskou část Charlesovy mysli: jeho lepší já, to já, které mu umožnilo poznat přes všechny zlomyslné klepy v Lyme Sařinu skutečnou povahu, tvrdě bojovalo s jeho podezřením.

Začal vysvětlovat tichým hlasem, co měl na srdci; s jiným hlasem ve své mysli, který proklínal jeho formálnost, tu bariéru v něm, pro kterou jí nedokázal povědět o svých osamělých dnech a nocích, o tom, jak ji viděl vedle sebe, nad sebou, před sebou… o slzách, neměl ponětí, jak se mluví o slzách. Řekl jí, co se stalo tu noc v Exeteru. O svém rozhodnutí, o Samově bídné zradě.

Doufal, že se otočí. Ale ona se vytrvale, s obličejem před ním skrytým, dívala do zeleně dole. Někde si tam hrály děti. Umlkl a přistoupil těsně za ni.

„ Co vám říkám, pro vás nic neznamená?“

„ Znamená to pro mne velmi mnoho. Tolik, že…“

„ Prosím pokračujte,“ řekl jemně.

384$

„ Chybějí mi slova.“

A vzdálila se od něho, jako by se na něho nemohla dívat, dokud je u ní blízko. Teprve když stála vedle malířského stojanu, odvážila se na něho pohlédnout.

„ Nevím, co mám říci,“ zašeptala.

Ale řekla to bez dojeli, beze stopy vzrůstající vděčnosti, kterou tak zoufale hledal v jejích slovech. Řekla to s udivenou prostotou, taková byla krutá pravda.

„ Ujistila jste mě, že mě milujete. Dala jste mi nejvyšší důkaz, jaký žena může dát, že… že co jste cítila, nebyl jen ( pouhý stupeň sympatie nebo prchavý zájem.“

„ To nepopírám.“

Bolestně dotčen po ní blýskl očima. Sklopila svoje před jeho pohledem. Do pokoje se vrátilo ticho, a teď se Charles odvrátil k oknu.

„ Ale našla jste si nové přátele, kteří vám víc leží na srdci.“ „ Myslila jsem, že vás už nikdy neuvidím.“

„ To není odpověď na mou otázku.“

„ Zakázala jsem si truchlit nad tím, co bylo nemožné –“ „ To stále ještě není –“

„ Pane Smithsone, já nejsem jeho milenkou. Kdybyste věděl, kdybyste znal tragédii jeho života, nemohl byste tak…“ Ale zmlkla. Zašel příliš daleko: a teď tu stál se zaťatými pěstmi a zrudlými tvářemi. Zase ticho. A pak řekla klidně: „ Našla jsem opravdu nové náklonnosti. Ale ne takové, jaké naznačujete.“

„ Pak nevím, jak si vysvětlit vaše zřejmé rozpaky při našem shledání.“ Mlčela. „ I když si dovedu představit, že máte teď mnohem zajímavější a zábavnější společnost, než… za jakou bych se kdy mohl považovat.“ Po chvíli rychle dodal: „ Nutíte mě vyjadřovat se způsobem, který je mi odporný.“ Pořád ještě nic neříkala. Obrátil se k ní s hořkým úsměškem. „ Situace, jak vidím, se změnila. Teď se stal misantrop ze mne.“

Ta poctivost mu u ní prospěla víc. Rychle na něho pohlédla a v jejím pohledu byla starostlivost. Zaváhala a pak dospěla k nějakému rozhodnutí.

„ To jsem z vás nechtěla učinit. Chtěla jsem jednat, jak se mi to zdálo nejlepší. Zneužila jsem vaší důvěry, vaší velkomyslnosti ano, vnutila jsem se vám, ačkoliv jsem moc dobře věděla, že jste vázán jinde. Byla jsem v té době jako šílená. Nepoznala jsem to jasně, až do toho dne v Exeteru.

385$

To nejhorší, co jste si o mně mohl myslet, to všechno byla pravda.“ Odmlčela se, ale on vyčkával. „ Viděla jsem od té doby umělce ničit práci, která by se amatérovi zdála naprosto dobrá. Jednou jsem odporovala. Bylo mi vysvětleno, že když umělec není svým vlastním nejpřísnějším soudcem, není hoden, aby byl umělcem. Myslím, že je to správné. Myslím, že jsem měla pravdu, když jsem zničila, co mezi námi začalo. Byla v tom faleš a –“

„ Moje vina to není.“

„ Ne, vaše vina to není.“ Odmlčela se a pokračovala mírněji.

„ Zapamatovala jsem si větu, kterou nedávno řekl pan Ruskin. Psal o nedůslednosti koncepce: Jak přirozené je kaženo umělým, čisté nečistým. Myslím, že právě k tomu došlo před dvěma roky.“ A tiše dodala: „ Vím až moc dobře, kterou část jsem představovala.“

Znovu zakoušel podivný pocit jistoty, že je mu intelektem rovná. Pochopil také, kde byla vždycky mezi nimi disonance: Ve formálnosti jeho vyjadřování - jak se nejhůře projevila v milostném dopise, který neobdržela - a v její přímosti. Dva jazyky, z nichž jeden, ten jeho, vyjadřoval povrchní bláhový odstup - to, co právě nazvala umělou koncepcí. Na druhé straně čistá jednota myšlenky a úsudku: rozdíl mezi prostou poslední stranou knihy a frontispicem takového Noela Humphreyho s nekonečnými ornamenty a závitnicemi, rokoková hrůza z prázdna. To byla skutečná disharmonie mezi nimi, ačkoliv se to ve své vlídnosti - nebo v dychtivosti zbavit se ho - pokoušela zakrýt.

„ Mohu pokračovat v tom přirovnání? Nemůže být to, co nazýváte přirozenou a čistou částí koncepce, vzkříšeno - nemůže začít tam, kde přestalo?“

„ Obávám se, že ne.“

Ale klopila hlavu, když to říkala.

„ Byl jsem čtyři tisíce mil daleko, když jsem dostal zprávu, že vás nalezli. To bylo před měsícem. Od té doby jsem neprožil ani hodinu, aniž jsem myslel na tento rozhovor. Nemůžete… nemůžete mi odpovídat sentencemi o umění, i když jsou správné.“

„ Nejsou to myšlenky jen pro umění, ale i pro život.“

„ Takže chcete říci, že jste mě nikdy nemilovala.“

„ To bych říci nemohla.“

Odvrátila se od něho. Zase si stoupl za ni.

386$

„ Ale musíte to říci, musíte! Byla jsem od kořene špatná, neviděla jsem v něm nikdy víc než nástroj, který bych mohla použít, něco, co bych mohla s radostí zničit. Protože teď je mi jedno, že mě dosud miluje, že na všech svých cestách nespatřil ženu, kterou by se mnou nesrovnával, že je z něho přízrak, stín, jen poloviční tvor, dokud bude ode mne odloučen.“ Sklopila hlavu. Ztišil hlas. „ Musíte říci, nezáleží mi na tom, že se provinil jen několika hodinami nerozhodnosti, nedbám o to, že za to zaplatil svým dobrým jménem, svým…‘ - ne že by na tom záleželo, obětoval bych stokrát znovu všechno, co mám, kdybych mohl, ale teď… má nejdražší…“

Byl nebezpečně blízko pláči. Vztáhl nesměle ruku k jejímu rameni a dotkl se ho, ale jakmile to učinil, ucítil nenápadné strnutí jejího postoje a zase nechal ruku klesnout.

„ Tak je tu opravdu někdo jiný.“

„ Ano. Je tu někdo jiný.“

Vrhl divoký pohled na její odvrácenou tvář, zhluboka se nadechl a zamířil ke dveřím.

„ Prosím vás. Musím vám ještě něco říci.“

„ Řekla jste to nejdůležitější.“

„ Ale není to tak, jak myslíte!“

Její tón byl tak nový, tak naléhavý, že přerušil pohyb, kterým sahal po klobouku. Ohlédl se na ni. Viděl rozpolcenou bytost; starou, odmítavou Sarah a jinou, která prosila, aby ji vyslechl. Teď on se zahleděl k zemi.

„ Je tu skutečně někdo jiný v tom smyslu, jak si to vykládáte. Je to… malíř, s kterým jsem se tu setkala. Vážím si ho jako člověka i jako umělce. Ale nikdy se za něho neprovdám. Kdyby mě někdo donutil volit mezi… tím pánem a vámi, neodešel byste z tohoto domu nešťastnější. Prosím vás, abyste mi to věřil.“ Přiblížila se k němu s očima upřenýma na něho, tím přímým pohledem, který tak dobře ovládala. Musel jí věřit. Zase sklopil oči. „ Soupeř, kterého máte oba společného, jsem já sama. Nechci se provdat. Nechci se vdávat… protože mě má minulost navykla samotě. Vždycky jsem myslela, že ji nenávidím. Žiji teď ve světě, kde se lze samotě velice snadno vyhnout. A zjistila jsem, že si jí nesmírně cením. Nechci sdílet svůj život. Chci být to, co jsem, ne co bude manžel, sebevlídnější, sebeshovívavější očekávat, že se v manželství ze mne stane.“

„ A váš druhý důvod?“

387$

„ Můj druhý důvod je má přítomnost. Nikdy jsem neočekávala, že budu v životě šťastná. Ale vidím, že jsem šťastná tam, kde jsem teď. Mám různorodou práci, která mi vyhovuje, která mě baví, že na ni ani jako na práci nemyslím. Denně mohu naslouchat rozmluvám geniálních lidí. Takoví lidé mají svoje vady. Svoje neřesti. Ale ty jsou jiné, než si svět představuje. Osoby, které jsem tu poznala, mi daly poznat společenství čestného usilování, ušlechtilého cíle, něco, o čem jsem nevěděla, že to ve světě existuje.“ Otočila se k malířskému stojanu. „ Pane Smithsone, jsem šťastná. Dostala jsem se konečně, kam patřím, aspoň mi to tak připadá. Říkám to docela pokorně. Nemám sama žádné nadání, mohu jenom talentu pomáhat svým skromným a nepatrným přispěním. Patrně si myslíte, že jsem měla velké štěstí. Nikdo to neví lépe než já. Ale jsem si jista, že tomu svému štěstí něco dlužím. Nesmím hledat jiné štěstí. Musím okolnosti, v kterých žiji, považovat za drahocenné, za něco, čeho se nesmím vzdát.“ Odmlčela se a pohlédla na něho. „ Můžete si o mně myslet, co chcete, ale nemohu si přát, aby můj život byl jiný, než je v této chvíli. Dokonce ani tehdy ne, když mi nabízí manželství muž, kterého si vážím, který mě dojímá víc, než dávám najevo, od něhož si nezasloužím takovou věrnou, velkomyslnou náklonnost.“ Sklopila oči. „ A kterého prosím, aby mě pochopil.“

Na několika místech by si byl Charles přál přerušit toto krédo. Jeho obsah se mu zdál naprosto kacířský, ale v hloubi nitra kacířku obdivoval. Žádná jiná se jí nevyrovnala. V tu chvíli více než jindy. Poznal, že ji Londýn a její nové prostředí nenápadně změnily, že zjemnily její slovník i přízvuk, propůjčily slova její intuici, prohloubily přesnost jejího postřehu. Že konečně zakotvila tam, kde předtím jen nejistě tápala, ve svém základním pohledu na život a na úlohu, kterou v něm hraje. Její nápadné oblečení ho předtím zmátlo. Ale postupně začal chápat, že to je jen doklad jejího sebepoznání a sebejistoty. Nepotřebovala už vnější uniformu. Viděl to všechno, a přece to nechtěl vidět. Udělal několik kroků zpět do středu pokoje.

„ Ale nemůžete se obrátit zády k účelu, pro který byla žena stvořena. A kvůli čemu? Nenamítám nic proti panu…“ mávl rukou směrem k obrazu na stojanu, „ a jeho přátelům. Ale nemůžete přece službu jim stavět výš než zákon přírody.“ Snažil se využít své převahy. „ I já jsem se změnil. Pochopil jsem

388$

mnohé sám o sobě, o tom, co ve mně bylo dříve pochybené. Nekladu si žádné podmínky. Všechno, čím je slečna Woodruffová, může být paní Smithsonová také. Nechtěl bych vás vyloučit z vašeho nového světa a radosti, kterou vám poskytuje. Nabízím vám jen zvýšení vašeho nynějšího štěstí.“

Šla k oknu a on k malířskému stojanu, s očima upřenýma na ni. Zpola se otočila.

„ Nechápete. Není to vaše vina. Jste velmi laskavý. Ale mě nemůžete pochopit.“

„ Zapomínáte, že to jste mi říkala už dříve. Myslím, že jste na to pyšná.“

„ Chtěla jsem říci, že nerozumím dokonce ani sama sobě. Nemohu vám povědět proč, ale věřím, že moje štěstí závisí na tom, abych nerozuměla.“

Charles se musel proti své vůli usmát. „ To je absurdní. Odmítáte přijmout moji nabídku, protože by vás to mohlo přinutit, abyste si porozuměla.“

„ Odmítám, stejně jako jsem odmítla toho druhého pána, protože nemůžete pochopit, že pro mne to není absurdní.“

Zase se k němu otočila zády, ale teď jako by zahlédl paprsek naděje, když něco smetla z okenního rámu, příznačným gestem rozpačitého umíněného dítěte.

„ Takhle mi neuniknete. Můžete si vyhradit, kolik tajemnosti chcete. Bude pro mne nedotknutelná.“

„ Já se nebojím vás. Bojím se vaší lásky. Vím až příliš dobře, že tam nic nezůstane nedotknutelné.“

Připadal si jako někdo, komu je odpíráno velké jmění pro nicotnou větu v nějaké listině. Jako oběť vítězství iracionality nad racionálním záměrem. Ale ona se nechtěla podvolit rozumu. Snad by byla spíš přístupná citu. Zaváhal a pak se k ní přiblížil.

„ Myslela jste na mne hodně, když jsem byl pryč?“

V tu chvíli na něho pohlédla, téměř ironicky, jako by byla předvídala tento nový způsob útoku a téměř jej vítala. Po chvíli se odvrátila a zahleděla se na střechy domů za zahradami.

„ Ze začátku jsem na vás myslela mnoho. A pak nanovo, půl roku později, když jsem poprvé viděla jeden z inzerátů, který jste –“

„ Tak jste tedy věděla!“

Ale ona nezmýlené pokračovala. „ Proto jsem pak změnila

389$

obydli i jméno. Poptávala jsem se. A teprve tehdy, ne dříve, jsem se dozvěděla, že jste se neoženil se slečnou Freemanovou.“

Stál tu jako přimražený a asi pět dlouhých vteřin nemohl věřit svým uším. Pak zachytil její nenápadný kosý pohled. Zdálo se mu, že v něm vidí jiskřičku potlačované radosti z toho, že měla vždycky tento trumf v záloze - a co horšího, že čekala, až jej bude moci vynést a přesvědčit se v plné míře, jaké karty má v záloze on. Tiše od něho odstoupila a v jejím klidu bylo víc hrůzy, víc zřejmé lhostejnosti než v tom pohybu. Snad konečně přišel na kloub jejímu tajemství. Tady se začínal nějaký strašný obrat lidského sexuálního osudu; byl jenom pěšákem, jen figurkou v mnohem rozsáhlejší bitvě. A jako ve všech bitvách tady vůbec nešlo o lásku, ale o moc a o území. Viděl hloub: nebylo to tím, že nenáviděla muže, že by jím snad pohrdala víc než těmi ostatními, ale že její úskoky byly prostě částí její zbroje, jenom prostředek k většímu cíli. Viděl ještě hloub: že její tolik vynášené nynější štěstí je jen další lež. V hloubi srdce dosud trpěla, pořád tím starým způsobem, a to bylo ono tajemství: bála se, že je koneckonců odhalí.

Bylo ticho. „ Pak jste mi tedy jenom zničila život. A učinila jste tak s radostí.“

„ Věděla jsem, že z takového setkání, jako je dnešní, nemůže vzejít nic dobrého.“

„ Myslím, že lžete. Myslím, že vám dělalo dobře představovat si mé zoufalství. A jsem přesvědčen, že ten dopis mému právníkovi jste poslala vy.“ Vzhlédla, jako by to chtěla zostra popřít, ale odpověděl jí jen chladným úšklebkem. „ Zapomínáte, že už z vlastních zlých zkušeností vím, jak dokonalou komedii umíte sehrát, když to vyhovuje vašim záměrům. Dovedu si představit, proč jste mě povolala, abyste mi dala ránu z milosti. Máte novou oběť. Mám uspokojit naposled vaši nenasytnou a neženskou nenávist k mému pohlaví a pak mohu být propuštěn.“

„ Křivdíte mi.“

Ale řekla to příliš klidně, jako by se jí všechna jeho obvinění nijak nedotýkala; ba jako by z nich měla jakýsi zvrácený požitek. S hořkostí přikývl.

„ Je to, jak říkám. Nejenom že jste vnořila meč do mé hrudi, ještě vám činilo potěšení otáčet jím tam.“ Stála a upírala na

390$

něho oči, jako by hypnotizována proti své vůli, odbojný zločinec, očekávající rozsudek. Vyřkl jej. „ Přijde den, kdy budete muset vydat počet ze všeho, co jste mi udělala. A je-li v nebi nějaká spravedlnost - váš trest musí přetrvat věčnost.“

Byla to melodramatická slova. Ale slova často znamenají méně než hloubka citu, který se za nimi skrývá - a tato slova vytryskla ze zoufalství celé Charlesovy bytosti. Za nimi se netyčilo melodrama, ale tragédie. Dlouho se ještě na něho dívala; něco ze strašného hněvu jeho duše se obráželo v jejích očích; nečekaně sklopila hlavu.

Na poslední vteřinu zaváhal; jeho tvář se podobala bortící se přehradní hrázi, tak těžký byl příval nenávisti, která se měla přes ni převalit. Ale jakmile spatřil na její tváři provinilý výraz, stiskl pevně rty, obrátil se na podpatku a zamířil ke dveřím.

Nadzvedla si sukni jednou rukou a utíkala za ním. Otočil se při tom zvuku; také ona se zastavila, jako by na vážkách, co má učinit. Ale než se mohl znovu pohnout, proklouzla kolem něho rychle ke dveřím. Zjistil, že má východ zatarasený.

„ Nemohu připustit, abyste si tohle o mně myslel.“

Ňadra se jí zvedala, jako by sotva popadala dech. Upínala na něho oči, jako by vkládala všechnu naději do toho, že ho zastaví její upřený pohled. Ale když hněvivě mávl rukou, ozvala se.

„ Tady v domě žije dáma, která mě zná, která mi rozumí lépe než kdo jiný na světě. Přeje si vás poznat. Prosím vás, abyste jí to dovolil. Vysvětlí vám… jaká skutečně jsem, mnohem jasněji, než bych to sama dovedla. Vysvětlí, že mé chování k vám nebylo tak špatné, jak si myslíte.“

Jeho oči metaly blesky, jako by se hráz každým okamžikem měla protrhnout. Bylo zřejmé, že se ze všech sil snaží ovládnout se. Zatarasit cestu plamenům, dát přednost ledu. Podařilo se mu to.

„ Velice mě překvapuje, že si myslíte, že nějaká cizí žena by mohla v mých očích ospravedlnit vaše chování. A teď –“

„ Čeká. Ví, že jste tady.“

„ Nezáleží mi na tom, je-li to sama královna. Nechci s ní mluvit.“

„ Nebudu přítomna.“

Její tváře zrudly a byly teď skoro tak červené jako Charlesovy. Poprvé - a naposled - ve svém životě byl v pokušení použít násilí proti slabšímu pohlaví,

391$

„ Ustupte!“

Ale zavrtěla hlavou. Teď už nezáleželo na slovech; všechno byla věc vůle. Její postoj byl naléhavý, téměř tragický. A přece bylo teď v jejích očích něco zvláštního - něco se stalo, jako by přes ně neviditelně vál nějaký mlžný proud z jiného světa. Pozorovala ho, jako by věděla, že ho vystavuje zkoušce, trochu poděšená, nejistá tím, co on udělá, a přece bez nepřátelství. Jako by za tím vším nebylo nic než zvědavost. Zvědavost na výsledek jistého experimentu.

Něco v Charlesovi zakolísalo. Přivřel oči. Za jeho zuřivostí se skrývalo vědomi, že ji stále miluje. Že to je jediná bytost, jejíž ztrátu nikdy neoželí. Promluvil k zlacené sponě.

„ Jak si mám vysvětlit vaše chování?“

„ Méně počestný džentlmen by to byl už před nějakou dobou uhodl.“

Zapátral v jejích očích. Neskrývá se v nich náznak úsměvu? Ne, to bylo nemožné. Žádný tam nebyl. Pozorovala ho těma neprůhlednýma očima ještě chvíli, pak odstoupila od dveří a přešla pokoj k zvonku nad krbem. Mohl teď odejít. Ale pozoroval ji, ani se nehnul. „ Co by méně počestný džentlmen…“ Jaká nová nehoráznost ho zase čeká! Jiná žena, která ji zná a rozumí lépe než… ta nenávist k mužům… ten dům obývaný… netroufal si odpovědět sám sobě. Pustila mosazný knoflík a znovu se k němu přiblížila.

„ Přijde hned.“ Sarah otevřela dveře a ze strany na něho pohlédla. „ Prosím vás, abyste vyslechl, co má na srdci… a to s vážností příslušející jejímu postavení a věku.“

A byla pryč. Ale těmi posledními slovy mu poskytla chybějící klíč. Uhodl ihned, s kým se má setkat. Byla to sestra jejího zaměstnavatele (už nebudu zamlčovat jména) slečna Christina Rossettiová. Samozřejmě! Cožpak se mu nezdály její verše, při těch vzácných příležitostech, kdy si nějaké přečetl, prostoupeny jistým nesrozumitelným mysticismem? Vášnivou mlhavostí, chaosem introvertní a nelogické ženské mysli? A chtěl-li být člověk upřímný, i naprostou zmateností, pokud jde o hranice mezi láskou lidskou a božskou?

Šel ke dveřím a otevřel je. Sarah stála u dveří na druhém konci odpočívadla, do kterých se právě chystala vstoupit. Ohlédla se a Charles otevřel ústa, aby promluvil. Ale zezdola se ozval tichý zvuk. Někdo šel po schodech. Sarah si položila prst na rty a zmizela v protějším pokoji.

392$

Charles zaváhal, pak se vrátil do ateliéru a postavil se k oknu. Chápal teď, kdo nese vinu na Sářině životní filozofii - cožpak Punch tuto básnířku nenazval ubrečenou abatyší, hysterickou starou pannou prerafaelitského bratrstva? Jak zoufale si teď přál, aby se byl nikdy nevrátil! Kdyby se byl aspoň předem lépe informoval, než se vrhnul po hlavě do takové nemožné situace! Ale na tom už se nedalo nic změnit; najednou v něm uzrálo odhodlání, poskytující jistou hořkou úlevu, že té paní básnířce nevyjde její scéna docela podle plánu. Pro ni je Charles možná jen zrnko písku mezi nesčetnými milióny, jen nudné býlí v její exotické zahradě…

Klaply dveře. Otočil se s nejjedovějším výrazem, jakého byl schopen. Nebyla to však slečna Rossettiová, ale pouze ona dívka, která ho uvedla nahoru. Na ruce se jí choulilo malé děvčátko. Viděla patrně na cestě do nějakého dětského pokoje pootevřené dveře a prostě sem nahlédla. Zdálo se, že ji překvapuje, že ho tu vidí samotného.

„ Paní Roughwoodová odešla?“

„ Dala mi na srozuměnou… že jistá dáma si se mnou chce soukromě promluvit. Už na ni zvonila.“

Děvče přikývlo. „ Rozumím.“

Ale místo aby odešla, jak Charles očekával, zamířila do středu pokoje a posadila dítě na zem vedle malířského stojanu. Sáhla do kapsy zástěry, vytáhla hadrovou panenku a pak na okamžik poklekla, jako by se chtěla přesvědčit, že děvčátko je úplně spokojeno. Potom se bez dalšího vysvětlení vztyčila a odcházela půvabným krokem ke dveřím. Charles tu stál s výrazem kolísajícím mezi urážkou a bezradností.

„ Předpokládám, že ta dáma přijde co nevidět?“

Dívka se otočila. Na rtech jí pohrával nepatrný úsměv. Pak pohlédla na děvčátko na koberci.

„ Už přišla.“

Aspoň deset vteřin potom, co se za ní zavřely dveře, Charles hleděl před sebe jako duchem nepřítomný. Děvčátko mělo tmavé vlasy a baculaté tváře. Nebylo to už úplné nemluvně, ale teprve přecházelo do dalšího stadia. Zřejmě si náhle uvědomilo, že Charles je živý. S nezřetelným zažvatláním mu podalo panenku. Vnímal slavnostní velké šedé zřítelnice v pravidelném obličejíčku, jistou bojácnou pochybnost a nejistotu, kdo je… vteřinu nato už před ní klečel na koberci, pomáhal jí postavit se na nejisté nožky a pátral v té drobné

393$

tvářičce jako nějaký archeolog, který právě vykutal útržek dávno ztraceného rukopisu. Na děvčátku bylo jasně patrno, že se mu ta zevrubná prohlídka vůbec nelíbí. Snad jí stiskl příliš pevně drobné zápěstí. Sáhl rychle po hodinkách, jako už jednou v podobné obtížné situaci. Mělo to týž dobrý výsledek; za několik okamžiků se dalo děvčátko bez odporu zvednout a Charles jí mohl přenést k židli u okna. Seděla mu na kolenou, úplně soustředěná na stříbrnou hračku, a on nespouštěl oči z jejího obličeje, z jejích drobných paží, z celé její postavičky.

Znovu si připomínal každé slovo, které bylo řečeno v tomto pokoji. Řeč je jako vržená síť; tolik záleží na úhlu, v kterém ji držíme.

Slyšel tiché otvírání dveří. Neotočil se. Po chvíli spočinula ruka na opěradle dřevěné židle, na které seděl. Nepromluvil a ani ta, jíž patřila ruka, se neozvala. Děcko, zaujaté hodinkami, také mlčelo. V nějakém vzdáleném domě jakási amatérka, dáma, která zřejmě disponovala dostatkem času, i když ne dostatkem talentu, protože provedení bylo velmi ubohé hrála na piano: Chopinova mazurka pronikala zdivem, listím a slunečním světlem. Jen ty zvuky trhavě se pohybující vpřed zaznamenávaly čas. Jinak se stalo nemožné: historie se na okamžik zastavila, živé osoby tvořily něco jako fotografický záběr.

Ale děvčátko se začalo nudit a vztáhlo ručky po matce. Matka ji zvedla, pohoupala, pak s ní poodešla několik kroků. Charles zůstal sedět a díval se dlouze z okna. Potom vstal a pohlédl na Sarah a její břímě. Oči měla dosud vážné, seděl v nich však malý úsměv. Teď si ho opravdu dobírala. Ale pro takové dobírání by byl jel ochotně čtyři milióny mil.

Děvčátko se naklonilo k podlaze, kde uvidělo svou panenku. Sarah se na okamžik zastavila, zvedla loutku a podala ji dcerce. Chvíli se dívala, jak se dítě na jejím rameni obírá hračkou. Pak sjela očima k Charlesovým nohám. Nedokázala mu pohlédnout do očí.

„ Jak se jmenuje?“

„ Lalage.“ Pořád ještě klopila oči. „ Pan Rossetti si mne jednoho dne všiml na ulici. Nevěděla jsem to, ale už mě delší dobu pozoroval. Požádal mě o dovolení, aby mě mohl kreslit. To nebyla ještě na světě. Byl ke mně nesmírně laskavý, když jsem mu řekla, v jakém jsem postavení. On sám navrhl to

394$

jméno. Byl jí za kmotra. - Vím, že je to podivné jméno,“

zamumlala,

Podivné byly zcela zaručeně Charlesovy pocity. A ta nesmírná zvláštnost se jen ještě stupňovala tou zvláštní otázkou po jeho mínění v tak podřadné záležitosti. Jaks by ve chvíli, kdy jeho loď narazila na útes, se ho někdo ptal, jaký materiál je nejvhodnější na lodní potahy. Ale slyšel se jako omámený odpovídat.

„ Je to řecký. Od lalageo, bublat jako potůček.“

Sarah sklopila hlavu, jako by v skromné vděčnosti za to etymologické vysvětlení. A Charles na ni zíral s praskajícími stěžni a v duchu slyšel křik tonoucích. Nikdy jí neodpustí.

„ Nelíbí se vám?“ zašeptala. Stěží ji slyšel,

„ Ano…“ polkl. „ Ano. Je to pěkné jméno.“

A zase sklopila hlavu. Ale on se nemohl pohnout, nemohl ze svých očí vypudit tu strašnou otázku. Byl jako člověk strnule hledící na zhroucené zdivo, které ho ještě před chvílí mohlo pohřbít pod svými sutinami. Náhoda, ten prvek, který lidská mysl jako ze zvyku tak ráda opomíjí, který odkazuje do skladiště mýtů, se tu ztělesnila v té postavě, v té dvojité postavě před ním. Její oči zůstávaly sklopené, skryté pod tmavými řasami. Ale viděl, či spíše tušil na nich slzy. Jako magnetem přitahován udělal několik kroků směrem k ní. Pak se zase zastavil. Nemohl, nemohl… slova, i když tichá, byla jako výbuch.

„ Ale proč? Proč? Co kdybych byl nikdy…“

Hlava jí klesla ještě níž. Sotva rozuměl její odpovědi.

„ Muselo to tak být.“

Porozuměl. Bylo to v božích rukou, v jeho odpuštění hříchů jich obou. A přece bez hnutí hleděl na ten skrytý obličej.

„ A všechna ta krutá slova, která jsi říkala… která jsi mě nutila říkat?“

„ Muselo to tak být.“

Konečně na něho pohlédla. Oči měla plné slzí a pohled nesnesitelně obnažený, takové pohledy jsme všichni jednou či dvakrát za život přijali a sdíleli. Jsou to ty, v kterých slova tají, minulost se rozplývá, chvíle, kdy víme, v jistotě nejhlubší potřeby, že skála věků nemůže být nikdy nic jiného než láska, tady, teď, v těch dvou tisknoucích se rukou, v tom slepém tichu, kdy jedna hlava spočívá vedle druhé, a které Charles po

395$

chvíli trvající věčnost prolomí otázkou spíše vydechnutou než vyslovenou.

„ Budu někdy rozumět tvým hádankám?“

Hlava na jeho hrudi se otřásá s tichou náruživostí. Dlouhá chvíle. Dotyk rtů na rudohnědých vlasech. Ve vzdáleném domě netalentovaná dáma, jata bezpochyby výčitkami svědomí (či možná pronásledovaná mučeným duchem chudáka Chopina), přestala hrát. A Lalage, jako by ji to milostivé ticho donutilo přemýšlet o estetických zákonech hudby, přechází po přemýšlení k činu, uhodí hadrovou loutkou do skloněné tváře a připomene svému otci - opravdu v nejvyšší čas - že i tisíc houslí se zahltí, nenasadíme-li znovu tón.

$

«61»

•••

{Evoluce je prostě proces, kterým náhoda (okrajové mutace vyvolané přírodním zářením v závitnici jádra kyseliny) spolupracuje s přírodním zákonem na vytváření forem života stále lépe a lépe přizpůsobených přežít.}

MARTIN GARDNER: OBOURUKÝ VESMÍR (1967)

{Skutečná zbožnost znamená jednat podle toho, co víme.}

MATTHEW ARNOLD: ZÁPISKY (1863)

•••

Je dávno osvědčeným pravidlem romanopiscova umění neuvádět nové postavy ke konci románu, nanejvýš zcela bezvýznamné. Doufám, že pokud jde o Lalage, může mi být prominuto. Ale významně vypadající osoba, která se při výjevu z poslední kapitoly opírala o hrazení nábřeží naproti domu číslo 16 v Cheyne Walk, rezidenci pana Danta Gabriela Rossettiho (který mimochodem užíval - a zemřel na požívám chloralu, nikoli opia) může nám na první pohled připadat jako hrubé porušení tohoto pravidla. Nechtěl jsem ho sem uvést, ale jelikož je to ten druh osoby, která umí vystupovat jen v popředí ramp, která musí cestovat první třídou, nebo raději necestuje vůbec, pro kterou být první je samozřejmost, která má zkrátka na mysli jen prvořadé věci, a jelikož já jsem druh člověka, který odmítá zasahovat do něčí přirozené povahy (dokonce i do té nejhorší), vnutil se dovnitř, nebo jak by sám řekl - dostal se dovnitř takový, jaký skutečně je. Nebudu se zdržovat logickými vývody, že se předtím dostal dovnitř takový, jaký ve skutečnosti nebyl, a proto vlastně vůbec není novou osobou, ale buďte ujištěni, že ta osoba je přes všechny své pózy postavou tak nepatrnou jako částečka paprsků gama.

Jaký ve skutečnosti je… a jeho skutečné barvy věru nelahodí oku. Jeho kdysi patriarchální hustý vous je teď přistřižen na bradku spíše hejskovskou a pofrancouzštělou. Na jeho oblečení, na jeho bohatě vyšívané letní vestě, na prstech ozdobených třemi prsteny, na dlouhém úzkém doutníku v jantarové špičce, na holi s malachitovou rukojetí je něco zřetelně komediantského. Vypadá, jako by byl kazatelství pověsil na hřebík a začal se zabývat velkou operou. A jako by byl uspěl daleko lépe v tomto svém druhém zaměstnání.

397$

Vypadá zkrátka nejpravděpodobněji na úspěšného impresária.

A jak se tak s nedbalou elegancí opírá o hrazení, zmáčkne si špičku nosu mezi ukazovákem a prostředníkem své prsteny ověšené ruky. Člověk má dojem, že stěží potlačuje pobavenost. Nespouští oči z domu pana Rossettiho. Á dívá se na ten dům téměř pohledem majetníka, jako by to bylo nějaké nové divadlo, které právě koupil a o němž je přesvědčen, že se do něho bude obecenstvo jen hrnout V té jedné věci se nezměnil: ještě stále naprosto zřejmě považuje svět za své panství, s kterým může nakládat, jak se mu líbí.

Ale teď se napřímil. Tato flânerie po Chelsea byla příjemným intermezzem, ale očekávají ho důležitější záležitosti. Vytáhne kapesní hodinky - jsou to breguetky - a vybírá drobounký klíček z velkého počtu jiných, které má zavěšené na druhém zlatém řetízku. Nepatrně posune na hodinkách čas. Zdá se - ačkoliv je to zcela neobvyklé u časoměru pocházejícího z dílny tak proslulého hodináře - že se o čtvrt hodiny předcházejí. Je to dvojnásob podivné, protože nikde v okolí nejsou hodiny, podle kterých by mohl zjistit nesprávnost na svých vlastních. Ale důvod si můžeme domyslit. To už si předem připravuje výmluvu, proč přišel pozdě na svou další schůzku. Jistý druh naboba nesnese, aby ho někdo přistihl při chybě i v těch nejtriviálnějších záležitostech.

Pánovitě kývne holí směrem k otevřenému kočáru, který stojí asi sto yardů opodál. Kočár vzápětí předjede k chodníku vedle něho. Sluha seskočí a otvírá dveře. Impresário vleze do vozu, usedá, opře se zeširoka o karmínově červenou kůži a mávnutím ruky odmítne pokrývku s monogramem, kterou mu chce sluha položit na kolena. Sluha zahákne dveře, ukloní se a pak usedá vedle svého druha na kozlík. Zazní rozkaz, kočí se dotkne násadou biče svého klobouku s kokardou.

A kočár se rychle rozjíždí.

„ Ano. Je to, jak říkám. Nejenomže jste zabodla meč do mé hrudi, ještě jste jím otáčela a působilo vám to radost.“ Upírala teď pohled na Charlese, jakoby proti své vůli, jako hypnotizovaná, odbojný zločinec očekávající rozsudek. Vyřkl ho. „ Přijde den, kdy budete muset vydat počet z toho, co jste mi udělala. A je-li na nebi spravedlnost - váš trest přetrvá věčnost!“

398$

Zaváhal na poslední vteřinu; jeho tvář byla jako bortící se přehradní hráz, tak mohutná byla vlna rozhořčení, která se měla přes ni převalit. Ale jakmile se jí na tváři objevil provinilý výraz, semkl pevně rty, otočil se na podpatku a zamířil ke dveřím.

„ Pane Smithsone!“

Udělal ještě dva tři kroky. Zastavil se a ohlédl se; pak se s prudkou odhodlanou neústupností zahleděl na práh dveří před sebou. Slyšel lehké šustění jejích šatů. Stála přímo za ním.

„ Není to důkaz toho, co jsem před chvílí řekla? Že by pro nás bylo lépe, kdybychom se byli nikdy nepoznali?“

„ Vaše logika předpokládá, že jsem věděl, jaká ve skutečnosti jste. Ale to jsem nevěděl.“

„ Jste si tím jist?“

„ V Lyme se mi zdálo, že vaše paní je sobecká a bigotní žena. Teď vidím, že to byla světice ve srovnání se svou společnicí.“

„ A nebyla bych sobecká, kdybych si vás vzala, ačkoliv vím, že vás nemohu milovat, jak se na ženu sluší?“

Charles se po ní mrazivě ohlédl. „ Byla doba, kdy jste o mně mluvila jako o své poslední opoře. Jako o své jediné naději v životě. Ted’ se naše postavení obrátilo. Nemáte pro mne čas. Dobrá. Ale nesnažte se ospravedlnit. K bezpráví tak dost velkému byste přidávala jenom zlomyslnost.“

Toto měl celou dobu na mysli. Svůj nejsilnější, i když nejubožejší argument. A když to říkal, nemohl už skrýt, že se třese, že je na konci svých sil, aspoň pokud jde o pocit rozhořčení. Vrhl na ni poslední zmučený pohled a pak se konečně odhodlal otevřít dveře.

„ Pane Smithsone!“

Znovu. A teď cítil její ruku na svém rameni. Podruhé stál jako přimražený, nenáviděl tu ruku i svou slabost, že ho tak ovládá. Jako by se mu snažila sdělit něco, co se nemohla donutit vyjádřit slovy. Snad to bylo jen gesto lítosti, omluvy. Ale kdyby to bylo jen ono, nechala by ruku jistě klesnout, jakmile se ho dotkla. To pomyšlení ho tu drželo nejen psychicky, nýbrž i fyzicky. Velmi zvolna se otočil a pohlédl na ni. A k svému leknutí zjistil, že v jejích očích, i když nikoli na rtech, je náznak úsměvu, stín podobného úsměvu, jakým se usmívala tak nelogicky tehdy, když je málem objevili Sam a Mary.

399$

Byla to ironie, chtěla mu jen naznačit, že nemá brát život tak vážně? Byla to poslední radost z jeho zoufalství? Ale i v tom případě, když jí pátral v očích svýma úzkostnýma a zcela humoru prostýma očima, by jí byla ruka jistě klesla. Dosud však cítil její stisk na paži, jako by říkala, pohleď, cožpak nevidíš, že existuje řešení?

Konečně začal chápat. Pohlédl na ruku a pak znovu do jejího obličeje. Pomalu, jako by dostala odpověď, se hluboce začervenala a smích se jí vytratil z očí. Ruka jí klesla k boku. A zůstali tak stát s pohledem upřeným jeden na druhého, jako by z nich náhle spadly šaty a oni tu stáli proti sobě nazí. Ale pro něho to nebyla nahota erotická, mnohem spíše klinická, kde skrytá rakovina se ukazuje v celé své strašné skutečnosti. Pátral v jejích očích po nějakém důkazu jejích skutečných úmyslů a nacházel jenom ducha hotového obětovat všechno kromě sebe sama - obětovat pravdu, cit, snad i ženský stud, jen aby si zachoval svou samostatnost, A v té možná nabízené oběti cítil na chvíli pokušení. Viděl, jak se jí v očích mihl strach. Poznala, že to byl nešťastný krok. A Charles pochopil, že přijmout její nabídku platonického, či možná jednoho dne intimnějšího, ale nikdy legálně nestvrzeného - přátelství, by znamenalo ublížit jí nejvíce.

Ale zároveň s tím uviděl vzápětí skutečnost, která se skrývala za takovou dohodou. Jak by se stal tajným terčem vtipů v této zkažené domácnosti, uznávaný soupirant, cvičená opička. Pochopil, v čem je jeho skutečná převaha nad ní; ne převaha rodu či výchovy, inteligence či pohlaví, ale schopnost dávat, která byla zároveň neschopností ke kompromisu. Ona uměla dávat, jen aby vlastnila. I kdyby ho však měla - ať už proto, že touha po vlastnictví byla u ní tak mocná a musela být stále obnovována, či že nemohla být ukojena vlastnictvím jediného muže - ale to už se Charles nikdy nedozví - vlastnit ho by jí rozhodně nestačilo.

A konečně také pochopil, že věděla, že on odmítne. Od počátku jím manipulovala. Bude to dělat až do konce.

Vrhl na ni poslední odmítavý pohled a pair vyšel z pokoje. Už se nesnažila ho zadržet. Díval se přímo před sebe, jako by obrazy na stěnách podél schodiště byly mlčelivými diváky. Připadal si jako poslední čestný muž na cestě k popravišti. Měl velkou touhu plakat. Ale nic z něho nevymítí slzy v tomto domě. A vykřiknout. Když přišel do haly, dívka, která ho

400$

přivedla nahoru, vyšla z jedněch dveří s malým děvčátkem na ruce. Otevřela ústa, jako by chtěla něco říci. Ale Charlesův ledový pohled ji umlčel. Vyšel z domu.

A u branky, jako by se celá budoucnost soustředila do tohoto okamžiku, zjistil, že neví, kam má jít. Jako by se znovu narodil, i když se všemi schopnostmi a vzpomínkami dospělého člověka. Ale s bezmocností nemluvněte - všechno musí začínat a učit se znovu! Ani jednou se neohlédl a přešel naslepo šikmo přes ulici k nábřežní zdi. Bylo tu pusto. Jen v dálce rachotil kočár, zahýbající právě z dohledu, když Charles přistoupil ke hrazení.

Nevěda proč, civěl na šedivou řeku, jejíž vlny teď za přílivu zalévaly celé dolní nábřeží. Znamenalo to vrátit se do Ameriky. Znamenalo to čtyřiatřicet let zápasu o cestu vzhůru všechno nadarmo, nadarmo, nadarmo - všechno, čeho dosáhl, ztraceno. Znamenalo to, tím si teď byl jíst, celibát srdce stejně naprostý, jako bude její. Znamenalo to - a když všechno, co to znamenalo i v perspektivě i v minulosti, se začalo přes něho valit jako černý příval, otočil se a naposled se podíval na dům, odkud vyšel. Zdálo se, že kdesi nahoře u otevřeného okna cíp nazdvižené síťové záclony klesá zas na své místo.

Ale bylo to jen zdání, náhodný závan májového větříku. Protože Sarah zůstala v ateliéru a dívala se dolů do zahrady na dítě a mladou ženu, snad matku dítěte, která tam pro děcko vila věneček ze sedmikrás. Jsou v jejích očích slzy? Je příliš daleko, než abych to mohl vědět určitě. A ani to už ne, jelikož okenní skla odrážejí lesk letního nebe, je to už jen stín za světlem.

Možná že si myslíte, že nepřijmout nabídku skrytou v zadržující ruce, byla Charlesova poslední pošetilost a že prozrazovala přinejmenším určitou nerozhodnost záměru v Sařině postoji. Možná že soudíte, že měla pravdu; že její bitva za prostor byla oprávněným bojem povstalců, jejichž území bylo tolikrát přepadeno, proti odvěkému násilníkovi. Ale jedno si nesmíte myslit: že je to méně věrohodný konec jejich příběhu.

Protože jsem se vrátil, ba dokonce s jistou důmyslností, k svému původnímu principu: že není zasahujícího boha kromě něčeho, co můžeme na vlastní oči pozorovat například v prvním odstavci této kapitoly. Je tu jen život, jak jsme si ho sami v mezích našich schopností, určených náhodou,

401$

udělali, život, jak ho definoval Marx - činy mužů (a žen) sledujících své cíle. Základní zásady, kterými by se měly tyto naše činy řídit a kterými se, jak věřím, vždycky řídila Sarah, jsem zachytil v druhém citátu této kapitoly. Moderní člověk by patrně nahradil „ zbožnost“ lidskostí či autentičností, ale pochopil by, co chtěl Arnold říci.

Řeka života, se svými tajemnými zákony a tajemným výběrem, teče podél opuštěného břehu. A po tom druhém opuštěném břehu teď vykročil Charles, člověk za neviditelnou lafetou, na které spočívá jeho vlastní tělo. Kráčí směrem k blízké smrti, kterou si sám přivodí? Myslím, že ne. Protože konečně objevil atom víry v sebe sama, skutečnou jedinečnost, na které se dá stavět. A se stavbou už začal, i když by to zatvrzele popřel, ačkoliv jsou v jeho očích ještě slzy, jako by chtěly dotvrdit to jeho zapírání. Poznal už, že i když Sarah v mnoha směrech výborně odpovídá úloze Sfingy, život není symbol, není to jediná hádanka a jediné selhání při jejím rozluštění, není to jediná tvář, není to něco, čeho se vzdáváme při jediném špatném vrhu kostek. Ale je to něco, co musíme, i když neslavně, prázdně, beznadějně v železném srdci města přestát A tak znovu dál, na slané bezedné neznámé moře.

402$

POZNÁMKY

AUSTENOVÁ, Jane (1775 - 1817) - vynikající anglická spisovatelka, autorka románů Pýcha a předsudek, Cit a citovost, Ema, Anna Elliotová a j. Líčí s realistickou věrností, humorem a bystrým psychologickým postřehem život vyšších anglických společenských vrstev své doby –––- str. 10

DARWIN, Charles Robert (1809-1882) - anglický přírodovědec světového významu, původce evoluční teorie, zakladatel moderní materialistické vývojové biologie. Z jeho osmnácti vědeckých prací jsou nejdůležitější: O vzniku druhů přírodním výběrem (1859), Původ člověka a pohlavní výběr (1871), Proměnlivost rostlin a živočichů za domácího pěstování (1868) a vylíčení jeho výzkumných cest Cesta kolem světa na lodi Beagle (1839) –— str. 13

CHARTISTÉ - přívrženci prvního masového revolučního hnutí v Anglii ve třicátých a čtyřicátých letech devatenáctého století. Roku 1840 založili Národní chartistické sdružení, první masovou dělnickou stranu v dějinách ––– str. 14

KRÓMLECHY, MENHÍRY (keltsky) - kamenné sloupy, vyskytující se v pravěkých megalitických kulturách. Do kruhu sestavené menhiry tvoří kromlech –––- str. 14

OXFORDSKÉ HNUTÍ - náboženské hnutí pro obnovení kázně a pravověrnosti v anglikánské církvi, nazývané též hnutí traktátové. Snažilo se o sblížení s katolickou církví –––- str. 16

INFRA DIG. - zkratka z latinského infra dignitatem, t. j. pod něčí důstojnost, nevhodné ––––- str. 17

GLADSTONE, William (1809 - 1898) - britský politik, vůdce liberální strany. V letech 1868 - 1894 byl několikrát ministerským předsedou. Prosazoval politiku „ svobodného obchodu“ a rozšířil volební právo do Dolní sněmovny ––––— str. 17

MACAULAY, Thomas Babington (1800 - 1859) - anglický liberální politik a známý historik. Autor veliké Historie Anglie, kterou však nedokonal –––– str. 17

DISRAELI, Benjamin (1804 - 1881) - anglický státník, vůdce konzervativců. Autor několika románů. V letech 1868 a 1874 - 80 byl ministerským předsedou. Roku 1875 získal prostřednictvím Rotschildovým většinu akcií Suezského průplavu ––– str. 18

DE HAUT EN BAS (francouzsky) - doslova svrchu dolů, tj. pohlížet na někoho svrchu, povýšeně ––––- str. 23

403$

DE BAS EN HAUT - zdola nahoru, tj. vidět v někom vrchnost či autoritu, poníženě ––––- str. 23

BECKY SHARPOVÁ - hrdinka slavného románu W. M. Thackerayho Trh marnosti. - Její jméno se uvádí jako symbol ženského intrikánství a společenské ctižádosti –––– str. 25

PEIGNOIR (francouzsky) - lehký volný župan nebo přehoz používaný při úpravě vlasů ––––– str. 28

LAOKOON - řecké mramorové sousoší, zobrazující smrtelný zápas trojského kněze Laokoonta a jeho dvou synů. Sousoší vytvořili v 1. stol. př. n. 1. sochaři Agesandros, Polydoros a Athanadoros. Nyní je ve sbírkách Vatikánu ––––- str. 28

TENNYSON, Alfred, lord (1809 - 1892) - anglický básník. Proslul zejména jako autor epické básně Mand, žalozpěvu za zemřelým přítelem In Memoriam a sbírkou Královské idyly na náměty starých keltských legend ––––––- str. 30

DIES IRAE (latinsky) - den hněvu, soudný den. Začátek latinského hymnu Dies irae, dies illa –––––- str. 35

EXEMPLI GRATIA (latinsky) - například ––––— str. 46

ROUSSEAU, Jean, Jacques (1712 - 1778) - velký francouzský filozof, spisovatel a pedagog, ideový předchůdce Velké francouzské revoluce. Zmínka o zlatém věku a ušlechtilém divochovi je narážkou na Rousseauovy teorie o návratu k přírodě, obsažených zejména v jeho pedagogickém spise Emil čili O vychování (1762) –––––- str. 63

OCCAM, William (pribl. 1290 - 1349) - anglický františkánský teolog a filozof, tvůrce tzv. pozdního nominalismu. Hlavní spisy: O moci císařů a papežů, Suma celé logiky. Razil zásadu namířenou proti scholastické pseudoučenosti, že „ je zbytečné dělat něco s větším počtem, co může být uděláno s menším“ (tzv. Occamova břitva) –––––— str. 68

BOSCH, Hieronymus (přibl. 1450 - 1516) - nizozemský malíř;

v jeho obrazech je skutečnost smíšena s bohatou fantazií. Nejznámější díla: Poslední soud, Pokušeni sv. Antonína, Loď bláznů str. 83

ROBBE - GRILLET, Alain (nar. 1922) - francouzský spisovatel a teoretik tzv. nového románu. Nejznámější knihy: Gumy (vyšlo česky), Žárlivost, kritické eseje ––––- str. 85

BARTHES, Roland (nar. 1915) - francouzský kritik a esejista. Teoretická díla: Nultý stupeň a písmo (1953), Mythologie (1957) a Kritické eseje (1965) ––––– str. 85

404$

DE RIGUEUR (francouzsky) - povinně –- str. 99

SHERIDAN, Richard Brinsley (1751 - 1816) - anglický dramatik irského původu, břitký kritik pokrytecké morálky vyšších společenských vrstev. Jeho nejznámějším dramatem je satirická hra Škola pomluv ––––– str. 101

MELBOURNE, William Lamb (1779 - 1848), anglický státník, 1834 - 1841 angl. min. předseda. Uváděl královnu Viktorii (nast. 1837) do vládních záležitostí ––––– str. 101

NIGHTINGALOVÁ, Florence (1820 - 1910) - proslavila se svou činností jako ošetřovatelka za krymské války a reformami, které zavedla ve vojenských špitálech ––––– str. 101

MILL, John Stuart (1806 - 1873) - anglický filozof, ekonom a logik. Jeden ze zakladatelů pozitivismu, Stoupenec svobodného obchodu a epigon klasické politické ekonomie. Formuloval pravidla metody induktivní logiky pro zkoumání příčinné souvislosti, tzv. kánony Millovy - ––––– str. 101

VERT ESPÉRANCE (francouzsky) - zeleň naděje - str. 112

BENTHAM, Jeremy (1748 - 1832) - anglický filozof a právník. Usiloval o modernizaci anglického práva. Zasazoval se o zavedení tajného hlasovacího práva, rozšíření volebního práva, zrušení trestu smrti. Hájil myšlenku věčného míru a zavedl nyní běžný pojem „ mezinárodní právo“ ––––– str. 132

ARNOLD, Matthew (1822 - 1888) - anglický básník a kritik. Od estetické umělecké výchovy si sliboval zlepšení sociálních podmínek ––––– str. 134

LYELL, sir Charles (1797 - 1875) - profesor geologie na Královské koleji v Londýně. Jeho dílo Základy geologie objasnilo geologické pochody tak přesvědčivě, že se stalo základem moderní geologie ––––– str. 139

BUFFON, Georges, Louis Leclerc (1707 - 1788), francouzský přírodovědec a filozof. Podal výklad historie Země a života organismů ve vzájemné souvislosti a posloupnosti od nižších k vyšším ––––– str. 139

MILLAIS, John Everett, anglický malíř (1829 - 1896) - náležel ke skupině prerafaelitů ––––– str. 154

CONSTABLE, John (1776 - 1837) - významný anglický malíř

krajinář ––––– str. 154

405$

OPATSTVÍ THÉLÈMSKÉ - výtvor fantazie francouzského renesančního spisovatele Francois Rabelaise. Místo, kde je vše dovoleno, kde vládne stálá radost a splňují se všechny touhy ––– str. 155

HARDY, Thomas (1840 - 1928) - anglický spisovatel a básník, kritický realista, tvůrce románového cyklu z anglického venkova (Wessex). Jeho nejznámějšími díly jsou Neblahý Juda a Tess z ďUrbervillů –––- str. 236

SUB TEGMINE FACI (latinsky) - ve stínu buku, konec 1. verše Eklog a posledního verše Georgik od básníka Vergilia ––– str. 219

ROSSETTI, Dante Gabriel (1828 - 1882) - syn italského básníka a kritika usedlého v Londýně. Stal se žákem anglického malíře Forda Madoxe Browna a spolu s ním, Holmenem Kuntem a J. E. Millaisem založili Prerafaelitské bratrstvo. Později se knim přidružili malíř Burne Jones, básník Swinburne a básník, socialista a reformátor uměleckého průmyslu William Morris. Skupinu zpočátku stíhalo nepochopení veřejnosti, až teprve zásluhou kritika a estetika Johna Ruskina počal se názor na jejich tvorbu měnit. D. G. Rossetti se oženil r. 1860 s Alžbětou Siddalovou, která však o dva roky později zemřela, a objevuje se jako symbolická, ideální milenka, „ Beatrice“ jeho obrazů. Zoufalý umělec vložil do její rakve rukopis svých milostných sonetů. Záhy po její smrti najal v Chelsea tzv. Tudor House, kde vznikla většina jeho nejznámějších děl a kde se též odehrávají poslední dvě kapitoly Fowlesova románu. Rossetti zanechal umělecky vysoce hodnotné,

i když rozporné malířské a básnické dílo ––––– str. 379 a následující

ROSSETTIOVÁ, Christina (1830 - 1891) - sestra D. G. Rossettiho, básnířka hlubokého citu, autorka veršů převážně náboženských ––––– str. 392

406$

FOWLESŮV PŘÍBĚH LÁSKY

Slunného prvomájového jitra roku 1851 vstoupila královna Viktorie doprovázená princem Albertem a nepřehlednými zástupy svých poddaných do Skleněného paláce v Hyde Parku, aby zahájila událost století - proslulou Velkou výstavu. Zatímco se květnovým ránem nesla oslavná a nepříliš hodnotná óda napsaná pro tuto příležitost W. M. Thackerayem, čekaly na nedočkavé návštěvníky nespočetné exponáty britského i zahraničního průmyslového zboží všeho druhu. „ Jeden z divů světa,“ napsala si nadšeně do deníku královna Viktorie, a navíc to byl britský div světa, protože výstava ostentativně dokazovala převahu britského průmyslu v tehdejším světě. Hosté byli ohromeni velkolepou konstrukcí výstavního paláce ze skla a ocele, třpytivou nádherou obrovské fontány z broušeného skla, celou tou strhující romantikou vědy a techniky, i takovými vymoženostmi civilizace, jakými bylo devětašedesát dobře vybavených, za pouhé půl penny veřejnosti přístupných pánských a dámských záchodků. Velká Británie byla onoho májového jitra skutečně velká a snad právě toho dne slavnostně začalo dvacetileté období hospodářského rozkvětu, optimistické víry v pokrok a imperiální sebejistoty, kterému se často říká viktoriánský „ zlatý věk“ .

Zindustrializovaná Anglie se zmocnila téměř všech světových trhů, z mechanizované, právě zrozeným parním strojem a železnicí vybavené „ dílny světa“ se rychle stávala „ banka světa“ . Kalifornská a australská zlatá horečka zvýšila množství světového oběživa a dodala polovině století skutečně zlatý odstín. Byl to zlatý věk anglických obchodníků a podnikatelů, kteří vyhlásili svobodu individuálního podnikání, proslulé „ laissez faire“ za přírodní zákon a s úžasnou sebejistotou příznačnou pro buržoazii na vzestupu prohlásili dravý egoismus svobodného podnikání za činnost téměř altruistickou. Vždyť obohacovali-li podnikatelé typu pana Freemana sebe, obohacovali podle soudobých politicko-ekonomických teorií celou společnost, a mohli tak činit nejen s čistým svědomím, ale se skutečným mravním a náboženským zápalem.

Optimismus a sebedůvěra viktoriánského měšťáka nepramenily jen z hospodářské prosperity, ale také z vědomí relativního sociálního pokroku. „ Hladová“ léta čtyřicátá byla polo zapomenuta, stavba železnice dočasně poskytovala pracovní

407$

příležitost pro statisíce dělníků, mzdy se poněkud zvýšily a vstoupil v platnost zákon o desetihodinové pracovní době. Zdálo se, že strašná bída a nelidské životní podmínky anglických pracujících, o kterých shodně vypovídali autoři tak různé myšlenkové orientace, jako Bedřich Engels, Charles Dickens, Elizabeth Gaskellová, Charles Kingsley, Benjamin Disraeli a Henry Mayhew, se zlepšují alespoň natolik, aby příslušníci vyšších vrstev mohli mít klidné svědomí. Zatímco v celé Evropě se rozhořel revoluční požár roku osmačtyřicátého, v Anglii se téhož roku definitivně rozpadá hnutí chartistů.

Pro dialektické myšlení Johna Fowlese je příznačné, že umisťuje děj svého románu do doby, kdy se viktoriánský „ zlatý věk“ chýlil ke konci a pod optimistickým, sebevědomým povrchem viktoriánské společnosti se objevily velké rozpory. Rokem 1867 začíná v Anglii období sociálního, politického i intelektuálního neklidu. Znovu je slyšet hlas anglické dělnické třídy a pod vlivem První internacionály sílí volání po druhé volební reformě. Představitel mladičké liberální strany Gladstone navrhuje snížení poplatku za volební právo z deseti liber ročně na sedm a v bouři odporu vyvolané jeho návrhem padne celá vláda a k moci se dostávají konzervativci pod vedením Benjamina Disraeliho. Ze strachu z revoluce dává Disraeli roku 1867 schválit druhý volební zákon, podle něhož část dělnické třídy dostává volební právo.

Píše se rok 1867 a věda, která tolik přispěla k viktoriánskému pocitu síly a rozmachu, se stává zdrojem nových pochyb, nové úzkosti. Geologická kladívka podobná těm, která má Charles Smithson, opatrně oťukávají fosilní kameny a zároveň podkopávají autoritu církve. Geologové drasticky zasahují do chronologie starozákonní Geneze a vědecky dokazují, že život na zemi vznikal a zanikal nespočetné milióny let, astronomové dokazují nekonečnou rozprostraněnost prostoru. Člověk najednou stojí sám v propastném čase, v propastném prostoru. Pro Tennysona jsou již hvězdy „ chladné plameny, které vpalují do člověka jeho nicotnost.“ A ke dvěma „ strašným múzám“ se brzy přidává třetí - biologie. Roku 1867 byl již všeobecně znám Darwinův spis o původu druhů, který znamenal smrtelnou ránu církevnímu dogmatu i morálce, která se o ně opírala.

Píše se rok 1867 a proti nedozírné mořské pláni se tyčí osamělá postava ženy. Když s Charlesem Smithsonem a Ernestinou

408$

Freemanovou přistoupíme k temné, tragické postavě blíž, ztratí se zcela její nadčasová symboličnost a před námi stojí Sarah Woodruffová v černém obnošeném kabátě pánského střihu, pod nímž nemá krinolínu, ale obyčejnou sukni.

John Fowles má neobyčejný smysl pro sociologický detail a zařazuje-li svůj příběh do roku 1867, pak je to také proto, že toho roku skutečně „ dul jiný vítr“ a krinolíny právě vycházely z módy. Viktoriánské ženy vyšších a středních tříd chtěly pohodlněji sedět, víc se pohybovat, volněji dýchat. Bledá, unylá, pasivní, v příhodných situacích omdlévající a fyzické námahy prakticky neschopná viktoriánská žena mohla ještě před několika lety hrát nejvýš kroket, fyzicky nenáročnou hru, při níž několik vrstev naškrobených spodniček a těžké obruče z velrybí kosti či z ocele nebyly na překážku, naopak: pod širokou krinolínou bylo možno nepozorovaně posouvat míček do výhodnější polohy. V šedesátých letech začínají ženy hrát tenis, chodí na pěší túry a bohatý anglický džentlmen a anglická lady se stávají součástí živé přírody švýcarských Alp. Zatímco před několika lety mohutná krinolína zakrývala celou ženskou nohu, v roce 1867 se z šatů Ernestiny Freemanové vyklubal s rozvernou drzostí kotníček.

Válka proti krinolíně byla vnějším a nikoli nejdůležitějším projevem širšího emancipačního procesu. Kampaň za přirozenější a jednodušší oblékání šla ruku v ruce s hnutím za přirozenější lidské vztahy. Fyzické osvobození od stažených korzetů a těžkých krinolín bylo jedním z projevů boje za sociální, etické a erotické osvobození ženy. V Americe začínají předchůdkyně dnešních bojovnic za všestranné osvobození ženy (Womens’ Lib) nosit široké kalhoty tureckého střihu a v Anglii razí Rossetti a Millais módu prostých splývavých šatů, těch šatů, v nichž stojí na konci Fowlesova románu Sarah Woodruffová před Charlesem Smithsonem. V roce 1867 navrhuje John Stuart Mill, aby ženy dostaly volební právo, což byl šokující požadavek, na který nepomysleli ani chartisté.

Průměrný viktoriánský měšťák se těchto změn obával stejně jako politického radikalismu nebo ateismu. „ Nový vítr“ šedesátých let se dotýkal samých základů viktoriánské instituce manželství a rodiny. V devatenáctém století měšťanský život v Anglii zdomácněl, vzrostl význam rodinného krbu a „ sladkého domova“ , v němž měla žena přesně vymezené povinnosti: poslouchat a ctít svého pána, vést mu domácnost

409$

a vychovávat jeho děti Smysl pro povinnost se stal jakýmsi viktoriánským obrem, který pohlcoval vše, i erotickou touhu. Slovo „ éros“ neexistovalo a vše, co by jakýmkoli způsobem mohlo připomínat tento aspekt lidského života, bylo systematicky odstraňováno. Rodinná cenzura byla nelítostná, a protože se v rodinném kruhu nahlas předčítaly romány současných autorů, představovala zároveň přísnou cenzuru literární, jejíž zákony porušil až Thomas Hardy a D. H. Lawrence. Nevinnost a cudnost byla zaměňována s ignorancí a v představách mnoha dospívajících dívek přinášel miminka zabalená v povianu čáp, a snad nikdy se tolik nenalétal jako v době plodných viktoriánských rodin. Bowdlerův Rodinný Shakespeare, umravnělé vydání Shakespearových dramat, zůstane nehynoucím pomníkem viktoriánské prudérie, stejně jako domácí knihovničky, v nichž byly s patologickou cudností odděleni mužští autoři od ženských a v nichž neměly místo romány Balzakovy nebo George Sandové, protože příliš otevřeně líčily erotické vztahy a dokonce, jak neslýchané, prostitutky, ještě Ernestina Freemanová se to slovo bojí vyslovit.

A přece prostituce ve společnosti posedlé sexuální represí byla spíš logickým důsledkem než anomálií. Jenom v tehdejším Londýně střežila obecnou morálku a hladký průběh mnoha viktoriánských manželství osmitisícová armáda prostitutek. Od vznešených kurtizán, které lovily uvnitř divadel nebo pily se svými zákazníky šampaňské a moselské v Café Royal, proslulém podniku pověstné Kate Hamiltonové, přes londýnské švadlenky až ke zbědovaným, k smrti unaveným a nemocným pouličním prostitutkám z Haymarketu a okolí. Zkrátka pod okny ctihodných londýnských měšťanů šuměl londýnský „ babylón“ v celém svém chorobném lesku, v celé své otřesné, ve viktoriánských románech nikdy otevřeně nepopsané bídě. Cituje-li Fowles z dobových dokumentů a zařazuje-li do svého románu scénu z londýnského podsvětí, nečiní tak z touhy po senzaci, ale proto, že viktoriánská prostituce byla jedním z otřesných sociálních faktů viktoriánského „ zlatého věku“ .

Zkomercializovaný éros zapadal zcela do obchodnického ducha doby ovládané principem „ laissez faire“ a zákonem poptávky a nabídky. „ Nabídku“ přestavovaly zbídačelé vrstvy ženského obyvatelstva, stále rostoucí „ poptávku“ zajišťoval

410$

systém manželství z rozumu, která se uzavírala především kvůli majetku a společenskému postavení. Erotickou touhu bylo možno ukojit za hotové, bez rušivého skandálu a beze strachu, co tomu řekne paní Grundyová, protože bdělé oko paní Grundyové, zaznamenávající všechny přestupky proti tomu, co se „ sluší“ a co je „ patřičné“ , střežilo pouze vnější dekorum, pouhé zdání bezúhonnosti. Tento amorální a maloměšťácký systém manželství měl až do poslední třetiny devatenáctého století solidní ekonomický základ v zákonu, podle něhož se veškerý majetek ženy po svatbě stal majetkem manželovým.

„ Láska je svobodná,“ volá dlouho před rokem 1867 revoluční romantik Shelley a stejně jako před ním Fourier a Saint-Simon a po něm Robert Owen, dožaduje se zrušení maloměšťácky chápané instituce manželství a všech ekonomických zákonů, které tento systém podporují. Požadavek, aby nikoli majetek, ale láska posvěcovala manželství, byl ještě v šedesátých letech podvratný a revoluční.

K těmto revolucionářům patří svým způsobem i Sarah Woodruffová. V konvenčním, pokrytecky ctnostném viktoriánském maloměstě si nasazuje masku hříchu, protože jen tak si může zachovat jistou svobodu. Je psancem, ale sama jím chce být, úmyslně na sebe uvaluje klatbu společnosti tím, že předstírá hanbu, které se nikdy nedopustila. Předstírá-li tato neobyčejně silná žena slabost a bezmocnost, pak jenom proto, aby mohla lépe řídit svůj osud a ovládat jiné. Podřídí si dokonce i paní Poulteneyovou, onu karikaturu viktoriánské arogance a samolibosti. Ovládá i Charlese, aniž by si toho on sám byl vědom, manipuluje jím i ve chvíli, kdy před ním prosebně klečí na kolenou. Pomocí smyšleného příběhu o padlé guvernantce a pečlivě připraveného triku s vymknutým kotníkem dostane Charlese tam, kde ho chce mít.

V jednání Sarah je mnoho tajemného, mnoho nevysvětleného a snad nevysvětlitelného. Víra v tajemství života i lidi je, jak se dovídáme z jiné Fowlesovy knihy Aristos (The Aristos, 1965), součástí autorovy osobní filozofie. Fowles se nesnaží být vševědoucím vypravěčem a s nezvyklou upřímností se přiznává, Že ženy typu Sarah Woodruffové zná, ale že jim nikdy plně nerozuměl. Jistá nepřirozenost jejího chování má složitou psychologickou motivaci, můžeme ji snad částečně vysvětlit zděděnou duševní poruchou, zároveň však je

411$

odrazem nepřirozenosti společnosti, která postavila sociální bariéry do nejintimnějších. lidských vztahů. Fowlesův román není pouze soukromým dramatem, je také dramatem společenským. Příběh Sarah Woodruffové a Charlese Smithsona není osnován jen ze složitých vztahů citových a erotických, ale zároveň z hustého přediva vztahů ekonomických a společenských. Je to příběh sociálně nerovných milenců.

Literaturou země, v níž i jazyk je neklamným znakem společenské třídy, prostupuje neobyčejně silné třídní vědomi, ovlivňující, dokonce podmiňující, i ty nejsoukromější lidské postoje. Fowlesův příběh vyrůstá z té velké tradice anglické literatury, která začíná v osmnáctém století romány Richardsonovými a zasahuje přes díla Jane Austenové, George Bliotové a D. H. Lawrence do literatury nejsoučasnější. Jenom romanopisec, který do sebe vstřebal toto po staletí kultivované kulturní dědictví, mohl napsat příběh, v němž se vztahy citové a erotické organicky prolínají se vztahy ekonomickými a v němž společenská realita zasahuje do samého podvědomí a sexuálních instinktů postav.

Vymknutý kotník Sarah Woodruffové je, podobně jako Othellův kapesník nebo Vronského kobyla, klíčovým detailem milostného příběhu, zároveň je to specifický prostředek soukromé třídní války, kterou Sarah vyhlásila viktoriánské společnosti. Vždyť od chvíle, kdy Charles se shovívavostí a laskavou nadřazeností džentlmena poprvé osloví Sarah na molu v Lyme Regis, až do chvíle, kdy ho Sarah naposledy trýzní v ateliéru Danta Gabriela Rossettiho, stojí mezi těmito milenci celá společenská třída. Sarah je guvernantka, vlastně lepší služka, a její postavení ve společnosti vůbec neodpovídá její lidské hodnotě. Charles je osvícený anglický džentlmen, který vidí nedostatky své doby a především se štítí obchodníků typu Freemana. S ironií téměř shawovskou však Fowles analyzuje Charlesovo džentlmenství, dokazuje, že má stejný finanční základ jako Freemanovo kšeftování, jen s tím rozdílem, že džentlmen o ekonomické podstatě svého postavení nehovoří a zastírá ji vlastnostmi vypůjčenými z rytířského kódu mravů. Srdce Sarah Woodruffové je „ samočinný počítač“ a přesně jí napovídá, že Charles je s viktoriánskou společností příliš těsně spjat, že bez jejího aktivního přičinění se Charles nikdy od této společnosti neodpoutá. Předstírá a lže, mistrovsky ovlivňuje každé Charlesovo rozhodnutí, s ženskou

412$

rafinovaností ho vede k tomu, aby překonal své vlastní předsudky. Velkolepá nestoudnost, s níž Charlese klame, se vyrovná jen ryzosti a čistotě její lásky k němu. V rozhodujícím okamžiku Charles tohle nepochopí a jedná tak, aby učinil zadost společenské konvenci.

Francouzova milenka (The French Lieutenanťs Woman, 1969) je příběh lásky zmučený teorií. Sklon k teoretickému, spekulativnímu myšlení je pro Fowlese charakteristický od Samého počátku jeho tvorby. Jeho první román Sběratel (The Collector, 1963) obsahuje dlouhé teoretické úvahy o literatuře a umění i složité spekulace psychologické. Jeho druhá kniha Aristos je sbírkou aforistických úvah a v rozsáhlém románu Mág (The Mágus, 1966) Fowles trápí své postavy i čtenáře rafinovanou a překořeněnou všehochutí epizod a vypravěčských stylů.

V žádné z těchto knih se Fowlesovi nepodařilo to, co ve Francouzově milence; zcela volně oscilovat mezi beletrií, kritickým esejem a sociologickou studií a spojit tyto různorodé prvky v organickou jednotu, úspěšně naroubovat tradiční literární metodu, klasické popisy realistického románu typu Fieldingova a Balzakova, na postupy nejmodernější prózy. Paradoxem současné anglické „ experimentální“ prózy vsak je, že i duchamorná hra s fiktivností literárních postav, ostentativní zasahování autora do děje, záměrná mystifikace čtenáře, všechno experimentování s vyprávěčskou metodou, má v anglické literatuře také svou velkou, těžko napodobitelnou předlohu v autorovi osmnáctého století Lawrencu Sternovi. Nechává-li tedy Fowles odjet paní Poulteneyovou v kočáře do nebe, odhaluje-li ve třinácté kapitole svou metodu, vtahuje-li čtenáře do děje přímou diskusí s ním, nečiní nic novátorského, ale originálním způsobem obměňuje model již tradiční.

Vyvaroval-li se Fowles jednostrannosti a jisté křečovitosti takových experimentátorů současné anglické prózy, jakými jsou například B. S. Johnson nebo E. Figesová, pak je to jednak tím, že se daleko těsněji přidržuje anglické literární tradice, a jednak tím, že dává svému románu důležitý sociologický rozměr, aniž by přitom zašel do druhého módního extrému, do beletrizované sociologie typu Arthura Haileyho. Pečlivě rekonstruuje viktoriánskou dobu, interpretuje ji nejen jako období nesnesitelné prudérie a arogantní samolibosti,

413$

ale jako dobu nesmírně dynamickou, poznamenanou hlubokými sociálními, mravními i intelektuálními rozpory. A přesto se na ni dokáže dívat zevnitř, pohledem umělce, nikoli zvnějšku, pohledem sociologa.

Podařila se mu totiž prostá, ale nesmírně důležitá věc: vytvořit živé, přesvědčivé literární postavy. Fowles si může provokativně hodit mincí, když má rozhodnout osud své literární postavy, zároveň však shledává, že tato postava získala vlastní život, nečekanou autonomii, a že omezuje autorovo arbitrální rozhodování. Dokonce svému autorovi diktuje. Diktuje mu podle zákonů každého opravdového realistického uměni.

V pečlivě oblečeném viktoriánském světě obnažuje Fowles s mučivou důkladností lidskou duši, a příběh časově a prostorově lokalizovaný na sklonek viktoriánského „ zlatého věku“ přerůstá v nadčasový příběh nenaplněné lidské lásky, nenaplněného lidského štěstí.

Proto mohou Sarah Woodruffová a Charles Smithson volně přecházet z doby parních omnibusů a vyztužených krinolín do doby tryskových letadel a nudistických pláží, aniž by ztratili cokoli na své znepokojivé aktuálnosti.

MARTIN HILSKÝ

$

JOHN FOWLES

se narodil 31. března roku 1926 v Essexu, vystudoval francouzský jazyk a literaturu na univerzitě v Oxfordu a sám vstoupil do literatury románem Sběratel (The Collector, 1963). Fowlesova prvotina (dnes existuje i její filmová verze) v mnohém naznačuje autorovo budoucí zaměření. Projevuje se v ní Fowlesův zájem o psychologickou analýzu, jeho smysl pro zvláštní a výjimečné i jeho schopnost postihnout v dramatu zdánlivě zcela soukromém širší společenský kontext. Poněkud bizarní příběh nedovzdělaného, maloměšťáckého sběratele motýlů, který nečekaně zbohatne výhrou v loterii, unese krásnou dívku z dobré rodiny Mirandu do osamělého stavení poblíž Londýna a vězní ji tam, je na hranici horroru, psychologické studie duševně narušeného, nešťastného člověka a zároveň obsahuje výrazné aspekty společenské spočívající v motivaci jednání obou postav. Druhá Fowlesova knížka Aristos (The Aristos, 1984) není beletrií ale sbírkou aforismů a úvah. Tuto „ osobní filozofii“ Jahna Fowlese nejdřív nechtěl nikdo vydat, a i když po úspěchu Francouzovy milenky vyšla v ,paperbackovém‘ vydání, zůstane asi jen kuriozitou, svérázným doplňkem autorova spisovatelského profilu. V rovině čistě teoretické a spekulativní v ní Fowles řeší podobné otázky, které si klade ve svých románech. Ani Mág (The Mágus, 1966), neznamenal výraznější úspěch Johna Fowlese i přesto, že děj románu je velice dramatický a fantastický. Ve složitém příběhu mladého anglického učitele na řeckém ostrově Phraxu nalezneme od všeho trochu - bitevní scény, černou magii, dramatické vylíčení jednoho nacistického zločinu, okultismus, erotické epizody, zkrátka poněkud překořeněnou literární všehochuť. Fowlesovu literární slávu založil příběh zdánlivě nejkonvenčnější a nejtradičnější. Jeho Francouzova milenka (The French Lieutenanťs Woman, 1969) vypráví o nenaplněné lásce dvou viktoriánských milenců. V tomto doposud vrcholném díle se Fowlesovi podařilo originálním způsobem spojit psychologický román se sociologickou studií, viktoriánskou minulost s přítomností, tradiční románové postupy s metodami moderní prózy. Nejnovější uveřejněnou prací Johna Fowlese je soubor kratších novel a povídek nazvaný Ebenová věž (The Ebony Tower, 1974).

$

Z anglického originálu The French Lieutenanťs Woman, vydaného nakladatelstvím Jonathan Cape v Londýně r. 1969, přeložila a poznámky napsala Hana Žantovská. Vydala Mladá fronta jako svou 3669. publikaci. Edice Máj, svazek 249 (mirv1). Vytiskl Mír, n. p., závod 3, Praha 1, Opletalova 3. Přílohy ofsetem vytiskla Svoboda, grafické závody n. p v Praze 416 stran, 12 příloh. Náklad 96.000 výtisků. První vydání. Praha 1976.