Sběratel

John Fowles

(2004)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Literatura světová, Horory, Psychothriller

Hlavním hrdinou, osobitého a experimentálními prvky nabitého „psychothrilleru“ z roku 1963, je psychopatický sběratel motýlů Frederick Clegg, jenž hříčkou náhody získá nemalý obnos, díky tomu si zakoupí nový dům, kam unese a kde vězní krásnou a nadanou studentku malířství Mirandu Greyovou – nechci jí ublížit, chce ji jen vlastnit. Struktura této Fowlesovy prózy je vybudována na střídání dvou působivých vnitřních monologů a především Mirandino vyprávění, jež je pro celou knihu ústřední, vyjevuje děs a absurditu celé situace – stále jasněji se totiž ukazuje, že není vůbec jisté, kdo je zde vězeň a kdo věznitel. Klinicky přesná studie chování člověka a výstavba románu s paralelou k Shakespearově Bouři fascinuje nejen svou bizarní zvráceností, ale i jako alegorie dobra a zla nebo studie niterných muk a vnitřního pekla vychýlené obsese, sublimované do hrozivých a pro okolí nebezpečných libůstek.

PŘELOŽILA ELIŠKA HORNÁTOVÁ

The Collector

® 1963 by John Fowles Translation

© Eliška Hornátová, 1988

Epilogue

© Martin Hilský, 1988

1

Když byla doma z internátní školy, vídal jsem ji skoro každý den, protože bydleli přímo proti zadnímu traktu radnice. Mockrát jsem ji vídal přicházet i odcházet, i její mladší sestru, často s mládenci, což mě samozřejmě netěšilo. Když se mi povedlo odtrhnout se na chvíli od pořadačů a účetních knih, postával jsem u okna a nad matovým sklem jsem koukal na protější stranu ulice a občas jsem ji zahlédl. Večer jsem si to poznačil do diáře se záznamy o svých pozorováních, nejdřív písmenem X a potom, když už jsem věděl, jak se jmenuje, písmenem M. Několikrát jsem ji potkal i venku. Jednou jsem stál hned za ní ve frontě v městské knihovně na Crossfield Street. Ani o mě očima nezavadila, ale já jsem se zezadu díval na její hlavu a na vlasy spletené do dlouhého copu. Byly hodně světlé, hedvábné, jako je na podzim chmýří na totenu. Cop jí sahal až skoro do pasu, někdy vpředu, někdy vzadu. Někdy ho nosila stočený. Jen jedinkrát před tím, než se tu stala mým hostem, se mi poštěstilo vidět ji s vlasy rozpuštěnými, a to jsem koukal jako u vytržení, jaká je to krása – byla jak mořská panna.

Jindy, když jsem byl o volné sobotě v Přírodovědném muzeu, vracel jsem se s ní stejným vlakem. Seděla bokem ke mně tři místa přede mnou a četla knihu, takže jsem se na ni mohl dívat třicet pět minut. Vždycky, když jsem ji viděl, jsem měl pocit, jako by to byl nějaký vzácný exemplář, co se k němu člověk blíží náramně opatrně, tak říkajíc se zatajeným dechem. Například světle žíhaný perleťovec. Vždycky jsem na ni takhle myslel, čímž mám na mysli slova jako takřka nepolapitelný, sporadický a velmi ušlechtilý – ne jako ty ostatní, i když pěkné kousky. Něco spíš pro opravdového znalce.

Ten rok, co ještě chodila do školy, jsem vlastně ani nevěděl, kdo to je, jenom to, že její otec je doktor Grey a na jedné schůzi naší sekce sběratelů jsem náhodou zaslechl něco o tom, že její matka pije. Jednou jsem tu paní slyšel v nějakém obchodě, mluvila hrozně afektovaně, už od pohledu ten typ člověka, co by mohl pít, celá našminkovaná a tak.

A pak se objevila v místních novinách zprávička o tom stipendiu, co získala, a iak je nadaná, a také její jméno, stejně krásné jako ona – Miranda. Tak jsem se dozvěděl, že studuje v Londýně výtvarné umění. Co vyšla ta zpráva v novinách, jako by se něco opravdu změnilo. Zdálo se mi, že jsme si teď bližší, i když samozřejmě jsme se pořád ještě normálně neznali.

Nevím, v čem to bylo, ale hned, jak jsem ji uviděl poprvé, jsem věděl, že je to ta pravá. Nejsem ovšem blázen věděl jsem, že je to jen krásná vidina, a bylo by to tak zůstalo, nebýt těch peněz. Snil jsem o ní, vymýšlel jsem si příběhy, jak jsem se s ní seznámil, dělal věci, kterým se obdivovala, oženil se s ní a tak. Ale nic neslušného, to nikdy – až pak, jak k tomu dojdu později.

Ona kreslila a já jsem se staral o svou sbírku (ve svých snech). Měla mě ráda, i mou sbírku, a vždycky přitom kreslila a pak ty obrázky vybarvovala, a tak jsme spolu pracovali v krásném moderním domě v ohromném pokoji s takovým tím velikánským oknem. Pořádali jsme tam schůzky sběratelské sekce, a já jsem už přitom nebyl skoro pořád zticha, abych neřekl něco špatně, ale tvořil jsem s ní pár oblíbených hostitelů. Ona půvabná s těmi svými plavými vlasy a šedýma očima, a samozřejmě ostatní muži celí zelení závistí.

Mé krásné sny o ní mi kazily jen chvíle, kdy jsem ji zahlédl s jistým mladíkem, takovým študovaným frajírkem, který měl sportovní vůz. Jednou jsem vedle něho čekal v Barclayově bance, abych něco uložil, a slyšel jsem ho říkat, chtěl bych to v pětilibrovkách. Vtip byl v tom, že měl šek jenom na deset liber. To jsou přesně oni, jeden jako druhý! A někdy jsem ji viděl, jak nasedá do jeho vozu, nebo jsem je v něm viděl oba ve městě, a to jsem se pak v kanceláři na každého utrhoval a do svého zápisníku o entomologických pozorováních jsem si neudělal X (to bylo všechno předtím, než odjela do Londýna, pak ho nechala). V takových dnech jsem se oddával ošklivému snění. Plakala nebo obyčejně klečela. Jednou jsem si dokonce představoval, že jsem ji uhodil do obličeje, jak jsem to kdysi viděl u jednoho chlápka v nějaké televizní hře. Tenkrát to možná všechno začalo.

Otec se mi zabil v autě. To mi byly dva roky. Stalo se to v roce 1937. Byl opilý, ale teta Annie vždycky tvrdila, že ho k pití dohnala moje matka. Nikdy jsem se nedozvěděl, co se vlastně přihodilo, ale matka brzy nato odešla z domova a nechala mě u tety Annie. Chtěla si jen užívat. Sestřenice Mabel mi jednou řekla (když jsme se jako děti škorpili), že to byla coura a že utekla s nějakým cizincem. Byl jsem hloupý, šel jsem se na to rovnou zeptat tety Annie, která ovšem, pokud to opravdu bylo zapotřebí, všechno zamluvila. Dnes už je mi to jedno, a jestli ještě žije, nechci se s ní setkat. K čemu by mi to bylo? Teta Annie vždycky dlouze vykládala, že jí není žádná škoda, a já si to myslím taky.

A tak jsem vyrostl u tety Annie a strýčka Dicka spolu s jejích dcerou Mabel. Teta Annie byla otcova starší sestra.

Strýček Dick umřel, když mi bylo patnáct. To bylo v roce 1950. Jeli jsme tenkrát na ryby k Tringské nádrži a já jsem se jako obvykle se síťkou a ostatním náčiním pustil za motýly. Když jsem dostal hlad a vrátil se na místo, kde jsem ho nechal, našel jsem tam hlouček lidí. Myslel jsem, asi chytil nějakýho klacka. A zatím ho ranila mrtvice. Dovezli ho domů, ale víckrát už nepromluvil a nikoho z nás pořádně nepoznal.

Dny, které jsme takhle strávili společně – ne doslova, protože já jsem se vždycky někde honil za motýly, kdežto on vysedával u svých prutů, ale spolu jsme vždycky obědvali a jeli tam a zpátky –, byly rozhodně nejhezčí dny, jaké jsem kdy zažil (hned po těch, o kterých budu vyprávět). Když jsem byl ještě malý, teta Annie a Mabel nad mými motýly ohrnovaly nos, ale strýček Dick se mě vždycky zastal. Pro kus dobré práce měl vždycky uznání. Se stejným zaujetím jako já seděl a sledoval, jak se líhne nové imago, jak si rovná a suší křidélka a zlehka si je ozkouší. Také mi udělal místo v kůlně pro mé sklenice s housenkami. Když jsem vyhrál cenu v amatérské soutěži za kazetu s perleťovci, dal mi libru pod podmínkou, že to neřeknu tetě Annie. Ale nač to dál rozvádět, prostě byl na mě hodný jako otec. Když jsem pak držel v ruce ten šek, vzpomínal jsem – samozřejmě vedle Mirandy – především na něj. Byl bych mu dal ty nejlepší pruty a náčiní a vůbec všechno, po čem toužil. Ale nebylo mi to dopřáno.

Sázel jsem sazku od toho týdne, kdy mi bylo jednadvacet. Každý týden stejný rozpis za pět šilinků. Starý Tom a Crutchley, kteří se mnou pracovali v odboru domovních daní, a ještě některá děvčata, sázeli společně velkou sumu a pořád za mnou chodili, abych se k nim přidal, ale já byl vlk samotář.. Nikdy jsem je neměl rád, ani starého Toma, ani Crutchleyho. Tom je podlízavý, věčně leští kliky na naší místní správě a točí se kolem hlavního pokladníka pana Williamse. Crutchley je sprosťák a sadista. Nikdy si nedal ujít příležitost, aby se nějak posměšně nevyjádřil o rném koníčku zvlášť když u toho byla děvčata. Tak třeba „Fred je ňák utahanej,“ vykládal, „asi mu přes víkend dal zabrat nějakej zelnej bělásek,“ nebo „Kdopak byla ta babočka, co jsem tě s ní zahlíd včera večer?“ Starý Tom se pokradmu šklíbil a Jana, Crutchleyova dívka, co pracovala v odboru čištění města a věčně se motala v naší kanceláři, se tomu hihňala. Ta byla pravý opak Mirandy. Přisprostlé ženy, zvlášť děvčata, jsem nikdy nemohl vystát. A tak jsem sázel sám, jak už jsem říkal.

Šek byl na 73 091 liber a pár šilinků a pencí. Hned to úterý, jak mi v sázkové kanceláři potvrdili, že je všechno v pořádku, zatelefonoval jsem panu Williamsovi. Měl zlost, že takhle odcházím, to jsem poznal, i když nejdřív prohlásil, že má radost a že všichni z toho prý určitě mají radost, což pochopitelně, jak vím, nebyla pravda. Dokonce mi navrhl, abych městu poskytl půjčku na pětiprocentní úrok. Někteří lidé na radnici vážně ztrácejí veškerou soudnost.

Udělal jsem, co mi v sázkové kanceláři poradili, a odjel hned s tetou Annie a s Mabel do Londýna, dokud ten rozruch neutichne. Starému Tomovi jsem poslal šek na 500 liber a požádal ho, aby se rozdělil s Crutchleyem a s ostatními. Na jejich děkovné dopisy jsem neodpověděl. Bylo z nich jasné, že mě pokládají za škroba..

Jediná moucha, která mi seděla v hlavě, byla Miranda. V tu dobu, kdy jsem vyhrál, byla doma na prázdninách z té své výtvarné školy a zahlédl jsem ji jen v tu šťastnou sobotu ráno. Celý čas, co jsme byli v Londýně a jen utráceli a utráceli, jsem si říkal, že už ji nikdy neuvidím. Rak mě napadlo, že jako bohatý jsem teď vlastně dobrá partie, ale pak jsem si zase uvědomil, jak je to směšné, že lidé se přece berou z lásky, zvlášť takové dívky jako Miranda. Chvilkami jsem si dokonce umiňoval, že na ni zapomenu. Jenže člověk si nemůže poručit, že zapomene – to se buď stane nebo ne. A mně se to ne stalo.

Pokud máte možnost zbohatnout a nemáte, jako dnes většina lidí, mravní zábrany, můžete si myslím se spoustou peněz, když se k nim dostanete, náramně užívat Ale já mohu říct, že jsem takový nikdy nebyl, ve škole jsem ani jednou nedostal žádný trest. Teta Annie je ne anglikánská protestantka, nikdy mě nenutila chodit do kostela a podobně, ale přece jen jsem byl vychován podle určitých zásad, i když si strýček Dick někdy zašel do hospody, tak aby teta nevěděla. Až po mnoha hádkách mi teta Annie dovolila kouřit cigarety, když jsem se vrátil z vojny, ale vždycky jí to bylo proti mysli. I teď, když jsem měl celé jmění, stejně pořád říkala, že utrácení se příčí jejím zásadám. Mabel ji za to mezi čtyřma očima hubovala (jednou jsem ji slyšel), ale já jsem stejně prohlásil, že jde o moje peníze a moje svědomí, že si může vzít kolik chce, anebo nic, když nechce, a že její náboženství neříká nic o tom, jestli smí nebo nesmí přijímat dary.

Tohle všechno tu povídám proto, že jsem se párkrát trochu víc napil, když jsem sloužil u finančního sboru, zvlášť v Německu, ale nikdy jsem neměl nic se ženami. Ani jsem na ně moc nemyslel, než se objevila Miranda. Já vím, že nejsem ten typ, který se líbí děvčatům. Vím, že takoví jako Crutchley, který podle mě není nic než obyčejný sprosťák, to s děvčaty umí náramně dobře. Na radnici po něm některé jely, že to až bylo nechutné. Je v tom něco primitivního, živočišného, co mi nebylo dáno. (A jsem rád že ne, protože kdyby nás takových jako já bylo víc, bylo by na světě líp, to je můj názor.)

Když člověk nemá peníze, vždycky si představuje, že to pak bude docela jiné. Já jsem nechtěl víc, než co se slušelo, nic přemrštěného, ale hned v hotelu jsme poznali, že se navenek chovají uctivě, a to také bylo všechno. Ve skutečnosti na nás koukali s opovržením, že máme tolik peněz a nevíme, co s nimi. Za mými zády ve mně viděli pořád jen to, co jsem byl – úředníčka! I kdybych rozhazoval sebevíc, nikam to nevedlo. Jakmile jsme promluvili nebo něco udělali, hned nás prokoukli. Jako by zrovna říkali, jen se netvařte, my víme, co jste zač, jděte si, odkud jste přišli.

Vzpomínám si, jak jsme šli jednou na večeři do nóbl restaurace. Byla na seznamu, který nám dali v sázkové kanceláři. Vařili tam dobře, jedli jsme, ale já jsem ani nevěděl, jakou to má chuť, když jsem viděl, jak po nás lidé koukají a jak se chovají – ti podlízaví cizí číšníci a vůbec – a jak se tam na nás všechno dívá spatra, protože nemáme takové vychování jako oni. Četl jsem nedávno jeden článek o chování společenských tříd – mohl bych jim o tom leccos povědět. Podle mého je Londýn celý jen pro lidi, kteří mají vystupování jako ta študovaná smetánka, co vychází z lepších škol, a když tohle nemáte vrozené a také vám chybí patřičná řeč lepších kruhů, stejně se nikam nedostanete – myslím tím ovšem Londýn boháčů, West End.

Jednou večer – bylo to po návštěvě v té nóbl restauraci, kde jsem si zkazil náladu – jsem řekl tetě Annie, že se chci trochu projít, což jsem udělal. Cestou mě najednou napadlo, že bych chtěl ženu – tedy abych poznal, jaké to vlastně je –, a tak jsem zatelefonoval na číslo, které jsem dostal od jednoho člověka, když mi slavnostně předávali ten šek. Kdybyste měl zájem, však víte o co, dodal k tomu.

„Jsem zadaná,“ odpověděl mi ženský hlas. Zeptal jsem se, jestli nemá nějaké jiné číslo, a dostal jsem dvě. Zajel jsem tedy taxíkem na adresu toho druhého. Nebudu vám vyprávět, co se dělo, stačí když řeknu, že jsem to nikam nepřivedl. Byl jsem příliš nervózní, snažil jsem se předstírat, že nejsem žádný nováček, ale ona mě samozřejmě prokoukla. Byla stará a odporná, strašně odporná, myslím v tom, jak se sprostě chovala, i na pohled. Utahaná všední. Jako exemplář, na jaký by se člověk, který se vydal rozmnožit svou sbírku, ani nepodíval.. Kdyby mě tam tak viděla Miranda, pomyslel jsem si. Zkoušel jsem to, jak už jsem říkal, ale nikam to nevedlo a já jsem se ani moc nesnažil.

Nejsem z těch primitivů, co se jen pořád někam derou, nikdy jsem takový nebyl, vždycky jsem měl tak říkajíc vyšší tužby. Dneska se musíš drát, aby ses někam dostal, říkával Crutchley, a také říkal podívej se na starýho Toma, kam to s tou svou podlízavostí dotáhl. Crutchley byl s každým hned kamarád, až příliš velký, když dovolíte, na můj vkus, jak jsem už říkal. Uměl se zalichotit, když se to vyplácelo, třeba panu Williamsovi.

Trochu víc života, Cleggu, řekl mi jednou pan Williams, když jsem byl na schůzi s občany. Lidé mají rádi úsměv, občas i nějaký žertík, povídal, všichni pro to nemáme buňky jako Crutchley, ale zkusit to přece můžeme. To mě vážně namíchlo. Mohu říct, že už jsem měl té radnice plné zuby, a stejně jsem odtamtud chtěl odejít.

Nijak jsem se nezměnil, to mohu dokázat. Jedním z důvodů, proč jsem přestal snášet tetu Annie, bylo, že jsem se začal zajímat o nějaké ty knížky, co se dají sehnat v krámcích v Soho, s obrázky nahých žen a podobně. Časopisy jsem mohl schovat, ale šlo o ty knihy, které jsem si chtěl koupit, a to nešlo, protože co kdyby se teta hrabala v mých věcech? Vždycky mě lákalo fotografování, tak jsem si ovšem hned koupil aparát, Leicu, tu nejlepší, teleobjektiv a všechno k tomu. Měl jsem hlavně v plánu fotografovat venku motýly jako slavný pan S. Beaufoy. Ale už dřív jsem často na svých výpravách přišel na věci, to byste se divili, co některé párky napadne dělat v místech, kde byste čekali, že si něco takového rozmyslí, a to jsem si také vyfotil.

Ta věc s tou ženskou mě samozřejmě vyvedla z klidu, kromě všeho ostatního. Teta Annie si například vzala do hlavy, že by ráda jela lodí do Austrálie navštívit svého syna Boba a strýčka Steva, svého druhého mladšího bratra a jeho rodinu, a chtěla, abych jel také, ale jak povídám, já už jsem neměl chuť být s tetou Annie ani s Mabel. Ne snad proto, že bych je nemohl vystát, ale jaké jsou, to by snad poznal každý ještě líp než já. Bylo to úplně jasné: prosťáčci, kteří ještě nikdy nevytáhli paty z domova. Čekaly například, že budu pořád dělat to co ony, a že pokud budu mít náhodou hodinku sám pro sebe, vždycky jim budu referovat, jak jsem ji strávil. Den nato jsem jim řekl rovnou, že do Austrálie nepojedu. Ani se nad tím moc nepozastavily, měly snad dost času, aby si spočítaly, že to jsou koneckonců moje peníze.

Poprvé jsem se vydal hledat Mirandu pár dní poté, co jsem zajel do Southamptonu vyprovodit tetu Annie, přesně řečeno 10. května. To už jsem byl zpátky v Londýně. Neměl jsem žádný určitý plán a tetě Annie a Mabel jsem řekl, že možná pojedu do ciziny, ale popravdě řečeno jsem nevěděl, co budu dělat. Teta Annie byla úplně vyplašená, ten večer před odjezdem se mnou měla vážný rozhovor o tom, že se nemám oženit dřív, než jí ukážu nevěstu, což, jak prý doufá, udělám. Namluvila toho spoustu, jako že jsou to moje peníze a můj život a jaký jsem k nim štědrý a tak dále, ale mně bylo jasné, že se ve skutečnosti bojí, že bych se třeba oženil a ony by pak přišly o všechny ty peníze, za které se tak jako tak styděly. Ani jí to nemám za zlé, bylo to docela přirozené, zvlášť když má dceru, která je mrzák. Já si myslím, že lidi jako Mabel by se měli bezbolestně usmrtit, ale to sem nepatří.

Měl jsem v plánu odjet na některou lokalitu (už jsem si předem nakoupil v Londýně to nejlepší vybavení), kde se vyskytují vzácné druhy a anomálie, a opatřit si kompletní série. Prostě někam zajet a zůstat tam tak dlouho, jak se mi zachce, chodit po okolí, doplňovat sbírky a fotografovat. Ještě než odjely, jsem si udělal řidičský kurs a koupil si speciálně upravenou dodávku. Měl jsem zálusk na spoustu druhů – otakárka, například, ostruháčka trnkového a modráska černoskvrnného, vzácné druhy hnědásků, jako je jitrocelový a kostkovaný. Zkrátka exempláře, které většina sběratelů zkusí chytit jen jednou za život. A můry. Počítal jsem, že bych je mohl přibrat. Tím vším se snažím vysvětlit, že to, že se stala mým hostem, přišlo najednou, že v tom nebylo nic, co bych si naplánoval v okamžiku, kdy jsem přišel k těm penězům.

Teď ovšem, když mi teta Annie a Mabel nepřekážely, koupil jsem si všechny ty knihy, co jsem chtěl, o některých jsem ani nevěděl, že takové věci existují, popravdě řečeno připadalo mi to dost hnusné. Říkal jsem si, tak teď tady s tímhle vším trčím v hotelovém pokoji a je to docela jiné než to, o čem jsem snil, když jsem si představoval Mirandu a sebe. Najednou jsem viděl, že jsem se vmyslel do situace, jako kdyby z mého života úplně odešla, jako kdybychom nebydleli jen pár mil od sebe (přestěhoval jsem se tehdy do hotelu v Paddingtonu), a vůbec jako kdybych nakrásně neměl fůru času, abych si zjistil její adresu. Bylo to snadné. Vyhledal jsem si v telefonním seznamu Sladeovu akademii výtvarných umění a čekal jsem před ní jednou ráno ve své dodávce. Ten vůz byl vlastně jediný velký luxus, který jsem si dovolil. V zadní části byl speciálně upravený, bylo tam polní lůžko, které se mohlo sklopit a dalo se na něm spát. Koupil jsem si ho, aby se do něj vešly všechny potřebné věci, až budu jezdit po venkově, a také jsem myslel na to, že když budu mít dodávku, nebudu pořád muset vozit tetu Annie a Mabel, až se vrátí. Rozhodně jsem si ho nekoupil pro ten účel, pro který jsem ho použil. Celá ta věc mě napadla zčistajasna, skoro jako nějaký geniální nápad.

To první dopoledne jsem ji nezahlédl, ale druhý den konečně ano! Vyšla s houfem dalších studentů, většinou to byli chlapci. Srdce se mi rozbušilo a udělalo se mi skoro špatně. Aparát jsem měl po ruce, ale neodvážil jsem se ho použít. Vypadala úplně stejně: měla lehkou chůzi, protože pořád nosila nízké podpatky, necupitala tak jako většina děvčat. Na muže přitom jako by vůbec nemyslela. Byla jako pták. Celou dobu hovořila s nějakým mladíkem, který měl černé, krátce zastřižené vlasy s malou ofinkou a vypadal velmi umělecky. Bylo jich šest, ale s tím jedním potom přešla na druhou stranu ulice. Vystoupil jsem z dodávky a pustil se za nimi. Nešli daleko, jen kousek do jedné kavárny.

Vstoupil jsem tam náhle také, ani nevím proč, jako kdyby mě tam něco táhlo, skoro proti mé vůli. Bylo tam plno, studenti, umělci a tak. Většinou vypadali jako beatnici. Vzpomínám si, že tam na stěnách visely takové podivné masky a předměty. Snad to mělo být něco afrického.

Byl jsem tak nervózní z té spousty lidí a z toho hluku kolem, že jsem ji nejdřív ani nezpozoroval. Seděla až vzadu na konci druhé místnosti. Já jsem se usadil na vysoké stoličce u pultu, odkud jsem měl dobrý výhled. Ale neodvážil jsem se podívat tím směrem příliš často a v té druhé místnosti bylo dost šero.

A pak najednou stála přímo vedle mě. Dělal jsem, že čtu noviny, a tak jsem ji ani neviděl vstát. Cítil jsem, že jsem celý rudý, upíral jsem oči na slova, ale nedokázal jsem nic přečíst, neodvážil jsem se na ni pohlédnout ani koutkem oka – byla tak blízko, že se mě skoro dotýkala. Měla na sobě kostkované šaty (tmavomodrá kostka s bílou), nahé paže měla opálené, vlasy rozpuštěné po zádech.

„Nemáme ani vindru, Jenny,“ řekla, „viďte, zlatíčko, že nám dáte dvě cigarety?“ Dívka za pultem odpověděla: „Už ne,“ nebo něco takového, a ona zase: „Zítra, přísahám,“ a potom ještě: „Vřelé díky,“ když jí je dívka podala. Trvalo to asi jen pět vteřin, hned zas byla zpátky u toho mladíka, ale to, že jsem ji slyšel promluvit, změnilo ji z jakoby vysněné bytosti ve skutečnost. Nedovedu říct, co bylo na jejím hlase zvláštního. Bylo na něm samozřejmě znát, že je vzdělaná, ale nezněl afektovaně, ani podlízavě, o ty cigarety neškemrala, ani si neporoučela, docela nenuceně o ně požádala a člověk neměl dojem, že ze sebe dělá něco lepšího. Dalo by se říct, že mluvila tak, jak chodila.

Honem jsem zaplatil, vrátil se k vozu, v něm do hotelu Cremorne a tam do svého pokoje. Byl jsem z toho celý pryč. Trochu i proto, že si musela půjčovat „cigarety,, protože na ně neměla, a já přitom měl šedesát tisíc liber, (deset tisíc jsem dál tetě Annie), které bych jí byl rád položil k nohám – tak jsem to prostě cítil. Cítil jsem, že bych udělal všechno pro to, abych se s ní seznámil, abych jí udělal radost, abych se s ní spřátelil a mohl se na ni dívat volně, a ne ji špehovat. Abyste pochopili, jak mi bylo: dal jsem do obálky pět pětilibrovek, co jsem měl u sebe, napsal adresu Slečna Miranda Grayová, Sladeova akademie výtvarných umění…, jenomže jsem ji samozřejmě neodeslal. Byl bych to udělal, kdybych byl mohl vidět, jak se zatváří, až ji otevře.

Tehdy jsem si poprvé představil to, co jsem si vysnil a co se mi potom vyplnilo. Začínalo to tím, že ji někdo přepadl a já jsem přiběhl a zachránil ji. Pak jsem to pojednou byl jakoby já sám, kdo ji přepadl, jenže jsem jí neublížil. Odnesl jsem ji do vozu a odvezl do nějakého domu na odlehlé místo a tam jsem ji držel v zajetí, ale zacházel jsem s ní hezky. A ona postupně poznala, jaký jsem, začala mě mít ráda, a tenhle sen pak pokračoval v představách, jak spolu žijeme v hezkém moderním domě jako manželé, s dětmi a tak dále.

Tahle vidina mě přímo pronásledovala. V noci mi nedala spát a ve dne jsem pro ni zapomínal, co dělám. Pobyt v hotelu Cremorne jsem si stále prodlužoval. Teď už to nebyl pouhý sen, ale něco, co se mělo jako doopravdy stát (stále jsem to ovšem bral jenom ,,jako“), a tak jsem promýšlel způsoby a prostředky – všechno, co bych musel zařídit a na co bych musel pamatovat, a jak bych to provedl a tak. Uvažoval jsem, že se s ní nikdy nemohu seznámit normálním způsobem, ale když bude u mě, pozná moje dobré stránky a všechno pochopí. Pořád jsem měl v hlavě, že to pochopí.

Začal jsem také číst lepší noviny – ze stejného důvodu, jako jsem zašel do Národní galerie a do Tateovy galerie. Moc mě to tam nenadchlo, připomínalo mi to vitríny s cizokrajnými druhy v entomologickém sále Přírodovědného muzea – byly sice krásné, to ano, ale neznal jsem je tak, jako jsem znal naše britské druhy. Ale šel jsem tam, abych s ní měl o čem mluvit, abych nevypadal jako nevzdělanec.

V jedněch nedělních novinách jsem v rubrice Prodej nemovitostí uviděl velkými písmeny vytištěný inzerát. Nic jsem tam nehledal, prostě mi padl do oka, jak jsem obracel stránku. Stálo tam: „DALEKO OD HLUČÍCÍHO DAVU?“ Přesně takhle. Text pak pokračoval:

Starý venkovský dům, kouzelná samota, velká zahrada, 1 hod. autem z Londýna, dvě míle od nejbližší vesnice…

a tak dále. Druhý den ráno jsem se tam jel podívat. Zatelefonoval jsem do realitní kanceláře v Lewes a sjednal si, že na mě u domu bude někdo čekat. Koupil jsem si mapu Sussexu. Tohle je na penězích to krásné – neexistují žádné překážky.

Čekal jsem něco zchátralého. Dům vypadal skutečně starobyle. Zvenku bílý s černými trámy, staré tašky. A široko daleko žádné stavení. Když jsem zastavil, ten jejich agent mi vyšel naproti. Představoval jsem si ho staršího – byl asi v mém věku, ale ten typ z nóbl soukromé školy, samé nejapné, rádoby vtipné poznámky, jako kdyby něco prodávat bylo pod jeho úroveň a jako kdyby prodávat domy bylo něco jiného než prodávat někde v krámě. Hned od první chvíle mě od té koupi odradil, protože se moc vyptával. Ale přesto jsem si řekl, že si to prohlédnu, když už jsem dojel až sem. Místnosti nebyly nijak zvláštní, ale byl tu veškerý moderní komfort, elektřina, telefon, prostě všecko. Měl to předtím nějaký námořní admirál na penzi či co, který zemřel, ten, co to koupil, pak také neočekávaně zemřel, a tak to bylo zase na prodej.

Pořád říkám, že jsem tam nejel s úmyslem zjistit, jestli by se tam někde mohl schovat tajný host. Nedovedu opravdu říct, co jsem měl vlastně v úmyslu.

Prostě nevím. Co člověk dělá, pozastírá to, co dělal dřív.

Ten člověk chtěl vědět, jestli to má být jen pro mě. Řekl jsem mu, že je to pro tetu, a byla to pravda. Řekl jsem, že to má být překvapení, až se vrátí z Austrálie, a tak dále.

Zajímalo ho, jak si stojí.

Já jsem zrovna přišel k hezkým penězům, řekl jsem, abych ho usadil. Scházeli jsme dolů po schodech a já myslel, že už jsme viděli všechno, když se o tom zmínil. Už jsem měl skoro na jazyku říct, že se mi to nehodí, že to není dost velké, abych ho ještě víc uzemnil, když prohlásil, no tak to je všechno kromě sklepení.

Muselo se vyjít zadem a tam vedle zadního vchodu byly ještě jedny dveře. Klíč ležel pod jedním květináčem. Elektřina byla samozřejmě vypnutá, ale měl s sebou baterku. Při vstupu zvenku (ze slunce) tam bylo nepříjemně chladno a vlhko. Dolů vedly kamenné schody. Když jsme sestoupili, posvítil baterkou dokola. Někdo to tam kdysi vybílil, ale už dávno, a místy se odloupaly kusy omítky, takže stěny vypadaly jako mramorované.

Je to podsklepené po celé délce, poznamenal můj průvodce, a pak je tu ještě tohle. Posvítil baterkou a v koutě stěny proti schodům, kudy jsme sešli, jsem uviděl další dveře. Za nimi byl ještě jeden velký sklep, o čtyři schody níž než ten první. Měl nízký, trochu klenutý strop, jaké někdy vídáte v prostorách pod kostelem. Schody do něj vedly z rohu úhlopříčně, takže se zdálo, jako kdyby místnost před vámi ubíhala.

Pro orgie jako stvořené, prohodil agent.

Dělal jsem, jako bych ty jeho pitomé legrácky neslyšel, a zeptal jsem se, k čemu to bylo.

Možná, řekl, to měli proto, jak aspoň soudili u nich v kanceláři, že je to taková samota. Museli se pořádně zásobovat potravinami. Nebo to třeba byla tajná římskokatolická kaple. Jeden z elektrikářů později tvrdil, že je to pašerácká skrýš z dob, kdy jezdívali do Londýna z Newhavenu.

No a pak jsme se vrátili nahoru a vyšli ven. Když zamkl dveře a podstrčil klíč zase pod květináč, jako by to tam dole vůbec neexistovalo. Jako by to byly dva světy. A pořád to tak je. Některý den se probudím a připadá mi to všechno jako sen, dokud nesejdu zas dolů.

Podíval se na hodinky.

Mám o to zájem, vyhrkl jsem, vážný zájem. Byl jsem tak rozčilený, až se na mě překvapeně zadíval, a já jsem dodal, myslím, že to koupím. Tak, jakoby nic. Mě samotného to překvapilo. Protože jsem vždycky chtěl něco moderního, takříkajíc současného, a ne starý barák na nějakém vystrkoyě..

Stál tam celý vyjevený, zřejmě překvapený, že se o to tak zajímám a že mám peníze – jako většina z nich.

Jel potom zase zpátky do Lewes. Musel tam dojet pro nějakého jiného zájemce, tak jsem řekl, že počkám na zahradě a všechno si promyslím, než se definitivně rozhodnu.

Zahrada to byla hezká, sahá až k poli, kde měli tenkrát vojtěšku – dobrá pastva pro motýly. Pole se táhne vzhůru k návrší (to je k severu). Na východ, po obou stranách silnice, která vede z údolí vzhůru k Lewes, jsou lesy. Směrem na západ jsou samá pole. Nejbližší dům, statek, je asi tři čtvrtě míle odsud dolů z kopce. K jihu je krásná vyhlídka, jenže ji zepředu clonil živý plot a několik stromů. Garáž byla také v pořádku.

Vrátil jsem se k domu, vytáhl klíč a zašel si znovu dolů do sklepů. Ten vnitřní musel být rozhodně pět až šest stop pod zemí. Bylo tam vlhko, zdi jako mokré dříví v zimě. Moc dobře jsem neviděl, protože jsem měl s sebou jen zapalovač. Trochu to tam nahánělo strach, ale já nejsem z těch, co dají na pověry.

Někdo by možná řekl, že jsem měl štěstí, když jsem našel to místo hned napoprvé, ale dřív nebo později bych byl stejně na něco přišel. Měl jsem peníze. A také vůli. Zvláštní, čemu Crutchley říkal „drát se“. Já jsem se na radnici nikam nedral, nesedělo mi to. Ale rád bych viděl Crutchleyho, jak by zorganizoval to co vloni v létě já, a také to provedl. Ne že bych si chtěl – jak se říká – stavět slavobránu, ale nebyla to žádná maličkost.

Tuhle jsem četl v novinách (Heslo dne): „Čím je tělu voda, tím je mysli cíl.“ To je hluboká pravda, podle mého skromného mínění. Když se Miranda stala cílem mého života, ukázalo se, že si umím poradit, nevím, kdo by to svedl líp.

Musel jsem dát o pět set liber víc, než kolik žádali v inzerátu, bylo víc zájemců. Všichni mě brali na hůl, odhadce, stavitel, tapetáři, nábytkářská firma v Lewes, u které jsem objednal zařízení. Nevadilo mi to, proč také, peníze nebyly rozhodující. Od tety Annie jsem dostával dlouhé dopisy. Když jsem na ně odpovídal, uváděl jsem jen poloviční cifry toho, co jsem zaplatil ve skutečnosti.

Objednal jsem elektrikáře, aby protáhli kabel dolů do sklepa, a instalatéry, aby tam zavedli vodu a zřídili odpad. Řekl jsem, že se chci zabývat truhlařinou a fotografováním a že tam budu mít dílnu. Vlastně jsem ani nelhal, všelijaké truhlářské práce tam bylo dost. A už jsem také dělal snímky, které jsem si nemohl dát vyvolat v obchodě. Nic špatného. Jenom milence.

Koncem srpna řemeslníci odešli a já jsem se nastěhoval. Ze začátku jsem si připadal jako ve snu. To ale brzy přešlo. Nezůstal jsem tam tak bez povšimnutí, jak jsem si představoval. Jednou přišel nějaký člověk a chtěl dát do pořádku zahradu, že prý to tu vždycky dělal, a hrozně nadával, když jsem ho odmítl. Pak zas přišel farář z vesnice a také jsem ho musel vyprovodit dost nezdvořile. Řekl jsem mu, že chci mít pokoj, že nejsem anglikán, s vesnicí že nehodlám mít nic společného, a tak se celý dotčený odporoučel. Potom se tu zastavilo několik lidí s pojízdnými prodejnami, i ty jsem musel odbýt, že si všechno nakupuju v Lewes.

Dal jsem si také odpojit telefon.

Brzy jsem si navykl zamykat přední branku. Byla to sice jen mříž, ale zamykat se dala. Párkrát jsem si všiml, že dovnitř nakukují nějací obchodníci, ale v krátké době lidem patrně došlo, že to nemá smysl. Nechali mě být, a tak jsem mohl pokračovat s přípravami.

Pracoval jsem na svých plánech asi měsíc, možná víc. Celou tu dobu jsem tu žil sám, hodilo se mi, že nemám, opravdové kamarády. (Ti z radnice, to nebyli žádní kamarádi – nechyběli mně a já jsem nechyběl jim.)

Už dřív jsem tetě Annie v domácnosti leccos udělal, strýček Dick mě k tomu vedl. Na truhlaření i jinak jsem byl docela šikovný a tu místnost jsem zařídil docela pěkně, i když bych to o sobě neměl říkat. Jakmile pořádně vyschla, položil jsem na podlahu několik vrstev izolační plsti a na ně krásný, jasně oranžový koberec (působil vesele), který se dobře hodil k stěnám (ty byly vybílené). Nastěhoval jsem tam postel a prádelník, pak stůl, křeslo a tak dále. Jeden kout jsem oddělil zástěnou a za ní postavil stolek s umyvadlem, kempinkový klozet a všechny další náležitosti – vypadalo to skoro jako samostatná místnůstka. I další věci jsem opatřil, vitrínky, spoustu knih o umění a nějaké romány, aby to tam vypadalo útulně, a to se mi nakonec povedlo. Na obrazy jsem si netroufl, věděl jsem, že jí by se asi líbilo něco náročnějšího.

Starost mi ovšem dělaly dveře a to, aby nebylo nic slyšet. Ve vchodu do jejího pokoje byl sice rám z pevného dubového dřeva, ale žádné dveře. Ty jsem musel vyrobit, aby tam sedly, a to bylo to nejtěžší. Ty první, co jsem udělal, tam vůbec nepasovaly, ale druhé už byly lepší. Ani chlap by je nedokázal vyrazit, natož takové útlé stvoření jako ona. Dřevo bylo dva palce silné, dobře vyschlé, zevnitř pobité plechem, aby se k němu nemohla dostat. Vážily snad metrák a zavěsit je nebyla žádná legrace, ale zvládl jsem to. Z vnější strany jsem přidělal deset palců dlouhé zástrčky. A pak jsem dostal opravdu chytrý nápad. Ze starého dřeva jsem vyrobil regály jako na knihy – jenže v nich bylo nářadí a podobné věci – a připevnil jsem je dřevěnými petlicemi na dveře, takže při zběžném pohledu to vypadalo prostě jako nějaký starý výklenek s vestavěnými policemi. Ty se daly sundat a za nimi byl vchod. Tím se také zajistilo, že zevnitř nemohlo být nic slyšet. Na vnitřní straně dveří vedoucích do sklepa, které měly také zámek, jsem ještě přidělal zástrčku, aby mě nemohl nikdo vyrušit. A navíc poplašné zařízení, jednoduché, jen na noc.

Pokud jde o ten první sklep, tam jsem instaloval malý vařič a další příslušenství. Nemohl jsem vědět, jestli tam nebude někdo kolem slídit, a vypadalo by divně, kdybych pořád nosil tácy s jídlem nahoru a dolů. Ale že to bylo vzadu za domem, moc jsem si s tím hlavu nedělal, protože tam byly jen pole a lesy. Zahrada má stejně ze dvou stran zeď a ostatek je živý plot, skrz který není vidět. Bylo to téměř ideální. Uvažoval jsem sice o schodech, které by dolů vedly zevnitř, ale přišlo by to velmi draho a také jsem nechtěl riskovat nějaké podezření. Dneska nemůžete řemeslníkům důvěřovat, chtějí všechno vědět.

Celou tu dobu mě ani nenapadlo myslet všechno vážně. Já vím, musí to znít divně, ale bylo to tak. Nikdy to ovšem neudělám, říkal jsem si, jen si tak „jako“ na to hraju. A jistě bych si ani takhle nehrál, kdybych neměl dost času a peněz. Spousta lidí, kteří se vám teď zdají šťastní, by podle mě udělala to co já, nebo něco podobného, kdyby na to měli peníze a čas, chci říct, že by prováděli věci, které teď „jako“ odsuzují. Moc člověka kazí, říkával vždycky jeden můj učitel. A PENÍZE jsou MOC.

Dále jsem pro ni v Londýně nakoupil nejrůznější šatstvo. To bylo tak, v jednom obchodním domě jsem viděl prodavačku úplně stejné postavy, tak jsem jí popsal barvy, které – jak jsem věděl – Miranda vždycky nosila, a dostal jsem tam všechno, co mladá dívka, jak jsem se dozvěděl, může potřebovat. Vymyslel jsem si báchorku o přítelkyni ze severní Anglie, které ukradli všechna zavazadla, a tohle že má být pro ni překvapení a tak dále. Nemyslím, že by tomu prodavačka uvěřila, ale byl to dobrý obchod – nechal jsem tam to dopoledne skoro devadesát liber.

Mohl bych vyprávět až do rána, co všechno jsem z opatrnosti zařídil. Sedával jsem v jejím pokoji a snažil se představit si, jak by se mohla pokusit o útěk. Napadlo mě, že se třeba vyzná v elektřině, u dnešních děvčat je možné všechno, tak jsem pořád nosil boty s gumovými podpatky, a vždycky než jsem sáhl na vypínač, pořádně jsem si ho prohlédl. Opatřil jsem také zvláštní spalovač na její věci. Bylo mi jasné, že nic z toho nesmí opustit dům. Nic do prádelny. Vždycky se mohlo něco stát.

Konečně jsem se zas vrátil do Londýna do hotelu Cremorne. Několik dní jsem ji vyhlížel, ale marně. Žil jsem v tu dobu ve stálém napětí, ale nevzdal jsem to. Fotoaparát jsem s sebou nebral, to bylo moc riskantní, a mně šlo o větší úlovek než jen o snímek z ulice. Dvakrát jsem zašel do té kavárny. Jednou jsem tam dokonce strávil dvě hodiny jakoby nad knihou, ale nepřišla. Už jsem se začínal děsit představami, že třeba umřela nebo že přestala studovat na té výtvarné škole. A pak jednoho dne, když jsem vystupoval z podzemní dráhy na Warren Street (nechtěl jsem, aby moje dodávka byla moc známá), jsem ji spatřil. Vystupovala na protějším nástupišti z vlaku od severu. Bylo to snadné. Šel jsem za ní ven a viděl jsem, že jde směrem ke své akademii. V následujících dnech jsem vyčkával u té stanice. Ale patrně nejezdila domů podzemkou, dva dny jsem ji neviděl. Teprve třetí den jsem ji zahlédl, jak přechází přes ulici a míří ke stanici. Tak jsem zjistil, odkud jezdí. Byl to Hampstead. Tam jsem šel na to stejně. Čekal jsem na ni příští den, až přejde, a pak jsem ji sledoval asi deset minut spoustou uliček až tam, co bydlela. Přešel jsem dům, do kterého vstoupila, zjistil si číslo a na rohu pak i jméno ulice.

Ten den jsem udělal pořádný kus práce.

Tři dny předtím jsem se odhlásil z hotelu Cremorne a pak jsem se vždycky večer ubytoval někde jinde a ráno se zase odhlásil, aby mě nikdo nemohl sledovat. Lůžko v autě jsem měl připravené, i řemeny a šátky. Chtěl jsem použít chloroform, kdysi jsem si ho vyzkoušel na motýlech. Dostal jsem ho ve veřejné laboratoři. Neztrácí působivost, ale pro jistotu jsem se rozhodl přidat trochu chloridu uhličitého neboli tetrachlóru, a ten se dá koupit všude.

Projezdil jsem Hampstead křížem krážem, až jsem to tam znal od A do Z, i to, jak se odtamtud dostat co nejrychleji do Fosters. Všechno bylo připraveno. Teď už jsem mohl jen číhat na příležitost, a až se naskytne, jít na to. Měl jsem ty dny opravdu zvláštní pocit, připadalo mi to, jako kdybych celý život nedělal nic jiného. Jako kdybych byl nějaký tajný agent nebo detektiv.

Po deseti dnech to konečně vyšlo tak, jako to někdy bývá s motýly. Myslím tím, že pořád chodíte někam, kde se – jak víte – dá vidět něco zvláštního, a ono nic, ale příště, když nic nehledáte, sedí vám na květů přímo před nosem, jako kdyby vám ho tam někdo tak říkajíc zrovna naservíroval.

Ten večer jsem čekal u vchodu do podzemky jako obvykle, vůz jsem měl zaparkovaný kousek dál v postranní ulici. Přes den bylo hezky, ale dusno a nakonec přišla bouřka a rozpršelo se. Stál jsem proti východu ve dveřích nějakého krámu, a tu jsem ji uviděl, jak jde po schodech nahoru, zrovna když se začaly hrnout davy. Všiml jsem si, že nemá plášť do deště, jen svetr. Ve chvíli zaběhla za roh do hlavní staniční budovy. Přešel jsem ulici, protože se tam teď hemžilo plno lidí. Stála v telefonní budce. Pak vyšla ven a dala se jinou ulicí, místo vzhůru do kopce jako obvykle. Šel jsem za ní a v duchu si říkal, že to nemá smysl. Nebylo mi jasné, co dělá. Pak najednou vběhla do vedlejší ulice, kde byl biograf, a vešla dovnitř. Teď už jsem tomu rozuměl. Zavolala tam, co bydlela, že leje a že půjde do kina, než přestane. Věděl jsem, že teď nastala moje příležitost, pokud jí někdo nepřijde naproti. Když zašla do kina, šel jsem se podívat, jak dlouho ten film trvá. Zhruba dvě hodiny. Risknul jsem to, snad jsem ještě dával osudu šanci, aby mě zadržel. Šel jsem do restaurace a dal si večeři. Pak jsem se vrátil k vozu a zaparkoval ho na místě, odkud bylo vidět na kino. Těžko říct, co jsem očekával, třeba měla s někým schůzku. Měl jsem pocit, jako kdyby mě unášel proud, jako když se řítím peřejemi – buď někde narazím, nebo propluju.

Objevila se sama, přesně za dvě hodiny. Už skoro nepršelo a hodně se setmělo, jak bylo zataženo. Díval jsem se za ní, jak jde obvyklou cestou do kopce. Pak jsem ji předjel a zastavil na místě, kudy musela projít. Bylo to za zatáčkou, kterou ulice, kde bydlela, odbočovala vzhůru z jiné ulice. Na jedné straně rostly stromy a keře, na druhé stál hrozně velký dům na velkém prostranství. Myslím, že byl prázdný. Dál při silnici stály další domy, také veliké. V prvním úseku cesty šla jasně osvětlenými ulicemi.

Tohle bylo jediné možné místo.

V kapse baloňáku jsem měl všitý zvláštní igelitový pytlík, do kterého jsem dal trochu chloroformu a tetrachlóru s malým polštářkem, tak aby byl pořád čerstvě nasycený a v mžiku jsem ho mohl vytáhnout, až bude zapotřebí.

Na ulici se objevily dvě staré paní s deštníky (zase začalo krápat) a blížily se ke mně. To bylo přesně to, co jsem nechtěl. Věděl jsem, že tu musí být každou chvíli, a málem jsem to tehdy rovnou vzdal. Ale hodně jsem se skrčil a ženy kolem mě přešly – tak zapovídané, že si snad nevšimly ani mě, ani dodávky. Zaparkovaných aut tam bylo kolem spousta. Uběhla asi minuta. Vystoupil jsem a otevřel zadní dveře. Všechno jsem měl propočítané. A pak už byla docela blízko. Objevila se za zákrutem tak rychle, že jsem si málem nevšiml, že už je tady, na dvacet kroků ode mě. Nevím, co bych byl udělal, kdyby byla jasná noc. Ale byl tu ten vítr ve stromech, každou chvíli se hlasitě rozšuměly. Viděl jsem, že za ní nikdo nejde. A pak už kráčela po chodníku přímo vedle mě. A zvláštní věc, pobrukovala si nějakou melodii.

Promiňte, zavolal jsem na ni, vyznáte se trochu ve psech?

Zastavila se. „Proč?“ zeptala se.

Je to hrozné, já jsem zrovna jednoho přejel, řekl jsem. Vběhl mi do cesty. Teď nevím, co s ním mám dělat. Mrtvý není. Nakoukl jsem starostlivě do vozu.

„Chudinka malá,“ vyhrkla soucitně.

Zamířila ke mně, aby se podívala dovnitř. Přesně, jak jsem čekal.

Žádná krev tu není, ujišťoval jsem ji, ale nemůže se hýbat.

Obešla otevřené zadní dveře a já jsem ustoupil, jako bych jí nechtěl zaclánět. Předklonila se, aby tam nakoukla, bleskově jsem obhlédl ulici, nikde nikdo, a pak jsem ji dostal. Nevydala ani hlásek, tak ji to zřejmě překvapilo. Přimáčkl jsem jí polštářek, který jsem předtím držel v kapse, přímo na ústa a na nos, tiskl jsem ji k sobě, až jsem cítil zápach chloroformu, rvala se jako ďas, ale nebyla žádný silák, spíš drobnější, než jsem si myslel. Z hrdla jí vycházely nějaké klokotavé zvuky. Zase jsem se podíval na ulici a říkám si, už je to tady, bude se bránit a já ji budu muset uhodit nebo utéct. Už jsem chtěl málem vzít do zaječích, ale vtom zčistajasna zvadla, najednou jsem ji spíš podpíral než držel, aby se nevzpouzela. Vstrčil jsem ji napůl do vozu, pak jsem jedním trhnutím otevřel druhé dveře, vlezl dovnitř, vtáhl ji k sobě a oboje dveře tiše zavřel. Obrátil jsem ji a zvedl na lůžko. Byla moje. Pocítil jsem najednou ohromné vzrušení, dokázal jsem to! Ze všeho nejdřív jsem jí dal roubík, pak jsem ji řemeny přivázal k lůžku, beze spěchu, bez panikaření, jak jsem si to naplánoval.

Potom jsem se vsoukal za volant. Netrvalo to všechno ani minutu. Jel jsem po silnici nahoru, nijak rychle, ale hezky pomalu a klidně, a zahnul jsem k místu, které jsem si na Hampstead Heath vyhlídl. Tam jsem zase vlezl zezadu do vozu a spoutal ji pořádně šátky a vším ostatním, co jsem si připravil, abych jí neublížil, a také aby nemohla křičet a bouchat do stěn vozu a tak. Ještě pořád byla v bezvědomí, ale dýchala, nějak chrčivě, jako kdyby měla katar, a tak jsem věděl, že je v pořádku.

Nedaleko Redhillu jsem podle plánu odbočil z hlavní silnice na liduprázdnou vedlejší vozovku a šel jsem se na ni dozadu podívat. Položil jsem baterku tak, aby bylo trochu vidět. Mezitím se probrala. Dívala se na mě nesmírně velkýma očima, aspoň mi to tak připadalo, ale ne polekaně, skoro hrdě, jako by si řekla, že se nenechá za žádnou cenu vystrašit.

Nelekejte se, řekl jsem, já vám neublížím. Koukala na mě dál.

Byl jsem na rozpacích, nevěděl jsem, co mám říct. Je vám dobře, nepotřebujete něco, zeptal jsem se, ale vyznělo to hloupě. Myslel jsem tím ve skutečnosti, jestli nepotřebuje jít ven.

Začala kroutit hlavou. Pochopil jsem z toho, že ji roubík tlačí.

Jsme řadu mil od Londýna, široko daleko tu nikdo není, řekl jsem jí, křičet nemá cenu, a jestli začnete, hned vám ten šátek zase uvážu, rozumíte?

Přikývla, tak jsem šátek rozvázal, a sotva jsem to udělal, nadzvihla se, kam až mohla, vyklonila se stranou a začala zvracet. Bylo to hrozné. Cítil jsem pach chloroformu i zvratků. Nepromluvila. Jen tiše sténala. Ztratil jsem hlavu, nevěděl jsem, co si počít. Najednou mi došlo, že se musíme nejdřív dostat domů, tak jsem ji zas ústa zavázal. Bránila se, slyšel jsem, jak pod šátkem tlumeně vyráží ne, ne. Bylo to hrozné, ale přece jsem to udělal, protože jsem věděl, že je to tak nakonec nejlepší. Pak jsem skočil za volant a jeli jsme dál.

Dorazili jsme tam něco po půl jedenácté. Zajel jsem do garáže, pak jsem vyšel a rozhlédl se kolem, abych měl jistotu, že se za mé nepřítomnosti nic nepřihodilo. Ne že bych něco takového čekal, ale byl bych nerad, kdyby kvůli nějaké maličkosti všechno ztroskotalo. Sešel jsem do jejího pokoje, všechno bylo v pořádku, ani moc dusno tam nebylo, protože jsem nechal dveře otevřené. Spal jsem tam předtím jednu noc, abych si ověřil, jestli je tam dost vzduchu, a bylo to dobré. Věci na čaj a tak dále byly připravené, vypadalo to tam velmi příjemně a útulně.

A teď konečně nadešla ta velká chvíle. Vrátil jsem se do garáže a otevřel zadní dveře dodávky. Jako předtím šlo i teď všechno podle plánu. Sundal jsem jí řemeny a pomohl jí sednout, nohy jsem jí ovšem neuvolnil. Chvíli se pokoušela kolem sebe kopat, takže jsem byl nucen říct, že bych zas musel použít chloroform a tetrachlór (vytáhl jsem polštářek), jestli nepřestane, ale že jí nic neudělám, když se nebude vzpouzet. To zabralo. Zdvihl jsem ji – nebyla tak těžká, jak jsem si představoval. Odnesl jsem ji dolů docela snadno. U dveří do pokoje se sice trochu bránila, ale tam už vlastně nemohla nic dělat. Položil jsem ji na postel. Dokázal jsem to!

V obličeji byla bílá, tmavomodrý svetr si při zvracení umazala, byla pěkně zřízená, ale strach jsem jí v očích neviděl. Bylo, to zvláštní. Jen se na mě upřeně dívala a vyčkávala.

Tak tohle je váš pokoj, řekl jsem. Když uděláte, co vám řeknu, nic se vám nestane. Křičet nemá smysl. Ven vás nemůže být slyšet a stejně tu kolem není nikdo, kdo by vás zaslechl. Já teď odejdu. Máte tu sušenky a sendviče (koupil jsem je v Hampsteadu) a můžete si udělat čaj nebo kakao, když budete chtít. Přijdu zase zítra ráno, dodal jsem.

Viděl jsem, že chce, abych jí sundal roubík, ale to jsem neudělal. Rozvázal jsem jí jen ruce, a pak jsem hned chvátal ven. Trhala šátkem, aby se ho zbavila, ale já jsem dřív stačil zavřít dveře a zastrčit závory. Slyšel jsem, jak volá, vraťte se! Potom ještě jednou, ale už ne tak nahlas. Pak začala bušit něčím tvrdým do dveří. Myslím, že to byl kartáč na vlasy. Ani se to moc nerozléhalo, ale stejně jsem tam zavěsil tu falešnou polici a věděl jsem, že venku by nebylo slyšet vůbec nic. Asi hodinu jsem zůstal ve vnějším sklepě, jen tak pro případ. Nebylo to zapotřebí, neměla tam v pokoji nic, čím by mohla dveře vyrazit, i kdyby jí na to stačila síla – koupil jsem samé plastikové šálky a talířky, hliníkový čajník a příbory a tak dále.

Nakonec jsem se vrátil nahoru a šel si lehnout. Tak konečně byla mým hostem a na ničem jiném mi nezáleželo. Nespal jsem a přemýšlel o všem možném. Trochu mě znepokojovalo, že by můj vůz mohli objevit, ale takových dodávek byly přece stovky a jediní lidé, kteří mi opravdu dělali starost, byly ty dvě ženy, co přešly kolem.

A tak jsem ležel a myslel na ni tam dole, že asi také nespí. Hlavou mi táhly příjemné sny – o tom, jak jsem šel dolů a utěšoval ji. Vzrušovalo mě to, možná že jsem; své fantazii popustil uzdu i trochu víc, ale nijak mě to neznepokojovalo, věděl jsem, že se svou láskou jsem ji hoden. A pak jsem usnul.

Později mi pořád opakovala, jakou jsem provedl špatnost, a že se mám snažit, abych si to aspoň trochu uvědomil. Mohu jen říct, že tehdy večer jsem byl strašně šťastný, jak už jsem se zmínil, měl jsem spíš pocit, jako kdybych vykonal něco velice odvážného, třeba vylezl na Everest nebo se nějak vyznamenal na nepřátelském území. Bylo mi tak krásně, protože jsem měl ty nejlepší úmysly. A tohle ona nikdy nepochopila.

Abych to shrnul, ten večer, to byl největší úspěch mého života (po té výhře v sazce, ovšem). Jako kdybych zase chytil modráska lesního nebo perleťovce malého. Prostě něco, co se člověku povede jednou za život, a často ani to ne, něco, o čem člověk spíš sní a vlastně ani nedoufá, že by se to mohlo splnit.

Budík jsem ani nepotřeboval, byl jsem vzhůru dřív, než se ozval. Sešel jsem dolů, dveře do sklepa jsem za sebou zamkl. Všechno jsem měl promyšlené. Zaklepal jsem a zavolal: vstávejte, prosím, počkal jsem deset minut a pak jsem odsunul zástrčky a vešel dovnitř. Nesl jsem s sebou její kabelku, kterou jsem samozřejmě dřív prohledal. Nebylo v ní nic, co by mohla použít, kromě pilníčku na nehty a žiletkového nožíku na sestřihování vlasů, které jsem vyndal.

V místnosti se svítilo, ona stála u křesla. Byla úplně ustrojená a zase na mě upírala oči, ani stopy po strachu, zrovna vyzývavě. A zvláštní věc, nevypadala vůbec tak, jak jsem si ji za ten čas vtiskl do paměti. Nikdy jsem ji ovšem neviděl tak zblízka.

Doufám, že jste se dobře vyspala, řekl jsem.

„Kde to jsem, kdo jste a proč jste mě sem přivezl?“ zeptala se velice chladně, beze stopy sebemenšího rozčilení.

To vám nemohu říct.

„Žádám vás, abyste mě ihned propustil,“ pokračovala. „Tohle je hanebnost.“

Stáli jsme tam a upřeně hleděli jeden na druhého.

„Ustupte, ať mohu odejít.“ Vykročila přímo ke mně, ke dveřím. Ale já jsem neuhnul. Na okamžik mě napadlo, že se na mě vrhne, ale zřejmě pochopila, jak je to bláhové. Byl jsem rozhodnut, že nedopustím, aby nade mnou vyhrála. Zastavila se těsně přede mnou a znovu řekla: „Ustupte!“

Ještě nemůžete odejít, odpověděl jsem, a nenuťte mě, prosím vás, abych zas musel použít násilí.

Vrhla na mě zlý, chladný pohled a pak se odvrátila.

„Nevím, kdo si myslíte, že jsem. Jestli si myslíte, že jsem dcera nějakého boháče a že za mě dostanete obrovské výkupné, tak to pro vás bude rána.“

Já vím, kdo jste, odpověděl jsem. A o peníze mi nejde.

Nevěděl jsem, co jí mám říct. Byl jsem tak rozrušený, tak nervózní – konečně byla tady, živá, skutečná! Chtěl jsem se na ni dívat, na její tvář, na její krásné vlasy, na ni na celou, útlou a půvabnou, ale nemohl jsem, když na mě tak upřeně hleděla. Nastalo zvláštní ticho.

Najednou se zas ozvala. „Copak si myslíte, že nevím, kdo jste?“ řekla jakoby vyčítavě.

Začal jsem rudnout, nemohl jsem si pomoct. Na tohle jsem nebyl připravený, ani mě nenapadlo, že by mě mohla znát.

„Zadní trakt radnice,“ řekla pomalu.

Já vám nerozumím, odpověděl jsem vyhýbavě.

„Teď nosíte knírek,“ dodala.

Dodnes nevím, jak se to dozvěděla. Snad mě párkrát viděla ve městě, možná že mě někdy zahlédla z oken jejich domu, na to jsem dřív nepomyslel, v hlavě jsem měl jako v úle.

„Měl jste fotku v novinách,“ řekla.

Nevím proč, ale vždycky mi hrozně vadilo, když mě chtěl někdo z něčeho usvědčit, a vždycky jsem se snažil něco vymyslet, tedy vymyslet si něco na svou obhajobu. Najednou mě napadlo, jak z toho ven.

Prohlásil jsem, já jenom plním příkazy.

„Příkazy,“ opakovala, „čí příkazy?“

To vám nemohu říct.

Nespouštěla ze mě oči. A také se nehýbala z místa. Snad si myslela, že se na ni každou chvíli vrhnu.

„Čí příkazy?“ zeptala se znovu.

Honem jsem se snažil na někoho vzpomenout. Nevím proč, ale napadlo mě jen jediné jméno, které mohla znát, pan Singleton. Byl ředitelem v Barclayově bance. Věděl jsem, že její otec tam má účet. Sám jsem ho tam několikrát viděl, a dokonce jak mluví s panem Singletonem.

Příkazy pana Singletona, řekl jsem.

Úplně ji to ohromilo, tak jsem honem pokračoval. Nesmím vám to prozradit, zabil by mě, kdyby se to dozvěděl.

„Pan Singleton?“ opakovala, jako kdyby se přeslechla.

Není takový, jak si myslíte, dodal jsem.

Sedla si najednou na opěradlo křesla, jako kdyby ji to všechno nějak zmohlo. „Chcete říct, že pan Singleton vám nařídil, abyste mě unesl?“

Přikývl jsem.

„Já se přece znám s jeho dcerou. On je… ale to je šílenství,“ řekla.

Pamatujete se na tu dívku z Penhurst Road?

„Na jakou dívku z Penhurst Road?“

Na tu, co zmizela před třemi lety.

To jsem si vymyslel. Tehdy ráno mi to zapalovalo. Aspoň se mi to zdálo.

„Asi jsem zrovna byla pryč, ve škole. Co se jí stalo?“

Nevím. Jenom to, že to udělal on.

„A co udělal?“

Nevím. Nevím, co se s ní stalo. Ale udělal to on, ať to bylo cokoli. Nikdo o ní od té doby neslyšel.

„Nemáte cigaretu?“ zeptala se náhle.

Nemotorně jsem vytáhl z kapsy balíček cigaret a zapalovač. Nevěděl jsem, jestli jí nemám nabídnout oheň, ale přišlo mi to hloupé.

Ještě jste nic nejedla, poznamenal jsem.

Držela cigaretu mezi prsty jako opravdová dáma. Svetr už měla vyčištěný. Byl tam těžký vzduch.

Jako kdyby mě přeslechla. A zvláštní věc, bylo mi jasné, že ví, že lžu.

„Tak vy mi chcete namluvit, že pan Singleton je sexuální maniak, únosce děvčat, a vy že mu v tom pomáháte?“

Řekl jsem, že musím. Ukradl jsem v bance nějaké peníze, a kdyby se na to přišlo, šel bych do vězení, víte, má mě v hrsti.

Celou tu dobu se na mě pořád upřeně dívala. Měla velké, jasné, zvědavé oči, které se chtěly dopátrat pravdy (ale rozhodně ne všetečné).

„Vy jste přece vyhrál spoustu peněz, ne?“

Věděl jsem, že říkám něco, co nemá logiku. Rozčilením jsem celý zrudl.

„Tak proč jste ty peníze nevrátil? Kolik jste to vyhrál – sedmdesát tisíc liber? Tolik jste přece neukradl?“

Jsou tu ještě jiné věci, které vám nemohu prozradit. Prostě ho musím poslouchat.

Zvedla se, ruce v kapsách sukně. Tentokrát se pro změnu zahleděla na sebe do zrcadla (bylo jen kovové, samozřejmě, žádné sklo).

„A co chce se mnou dělat?“

To nevím.

„Kde je teď?“

Myslím, že se tu objeví.

Chvíli neříkala nic. Pak se najednou zatvářila, jako by ji napadlo něco, čím mě nachytá, něco, řekl jsem si, co by se mohlo zakládat na pravdě.

„No ovšem, tohle je zřejmě ten jeho dům v Suffolku.“

Ano, přikývl jsem a myslel jsem, kdovíjak nejsem chytrý.

„Jenže on žádný dům v Suffolku nemá,“ usadila mě mrazivým tónem.

To nemůžete vědět, namítl jsem. Ale znělo to dost chabě.

Chtěla mluvit dál, ale já jsem cítil, že jí to vyptávání musím zarazit. Netušil jsem, že je takhle rafinovaná, že není jako normální lidé.

Přišel jsem se vás zeptat, co byste chtěla k snídani. Jsou tu vločky, vajíčka a tak dále.

„Nechci nic,“ odsekla. „Tenhle příšerný kumbál a to anestetikum! Co to bylo?“

Nevěděl jsem, že vám bude špatně, opravdu ne.

„Pan Singleton vám to měl říct.“ Z jejího ironického tónu bylo jasné, že té báchorce o něm nevěří.

Honem jsem se zeptal, jestli chce čaj nebo kávu, a ona řekla kávu, jestli se jí nejdřív napijete sám. Tak jsem přešel do vnějšího sklepa, ale ještě než jsem zavřel dveře, zavolala: „Zapomněl jste si tu zapalovač.“

Mám ještě jeden. (AIe neměl jsem.)

„Děkuju,“ řekla, a zvláštní věc, skoro se usmála.

Když jsem udělal nescafé, přinesl jsem ho dovnitř. Dívala se na mě, jak piju, a potom se také párkrát napila. Celou tu dobu se mě vyptávala, ne, celou tu dobu jsem měl pocit, že by se mohla na něco zeptat, že najednou vyrukuje s nějakou otázkou, aby mě vyzkoušela a nachytala. Jak dlouho tu musí zůstat, proč jsem na ni tak hodný. Vymýšlel jsem si odpovědi, ale věděl jsem, že nejsou přesvědčivé. S ní nebylo snadné rychle na něco přijít. Nakonec jsem řekl, že jedu nakupovat, a zeptal jsem se, co by si přála, že jí koupím cokoli, co bude chtít.

„Cokoli?“ opakovala.

Cokoli rozumného, dodal jsem.

„To vám nařídil pan Singleton?“

Ne, to já sám.

„Chci jenom, abyste mě odtud pustil,“ odpověděla a víc už jsem z ní nedostal. Bylo to hrozné, najednou prostě přestala mluvit, tak jsem musel odejít.

Nechtěla se mnou mluvit ani v poledne. Uvařil jsem jí oběd ve vnějším sklepě a přinesl jí ho dovnitř. Ale nesnědla skoro nic. Zase to na mě zkoušela, mrazivá jako led, ale tentokrát jsem jí nenaletěl.

Ten večer po jídle, kterého se také sotva dotkla, jsem zůstal dole a posadil se u dveří. Chvíli seděla a kouřila s očima zavřenýma, jako kdyby jí pohled na mě unavoval zrak.

„Přemýšlela jsem o tom. To, co jste mi tu vyprávěl o panu Singletonovi, je výmysl. Nevěřím tomu. Předně není ten typ. A i kdyby byl, nevybral by si na tu práci vás. Nebyl by podnikl všechny tyhle fantastické přípravy.“

Mlčel jsem, nedokázal jsem se na ni ani podívat.

„Dal jste si s tím obrovskou práci. Všechny ty šaty tady, knihy o umění, odpoledne jsem si spočítala, co jen ty stály! Třiačtyřicet liber.“ Hovořila jakoby sama se sebou. „Jsem váš vězeň, ale vy chcete, abych se tu cítila dobře. Takže existují dvě možnosti. Držíte mě tu kvůli výkupnému, patříte k nějaké zločinecké bandě či co.“

Ne, ne, to už jsem vám přece řekl.

„Víte, kdo jsem. Musíte tedy také vědět, že můj otec není žádný boháč. Nemůže to proto být kvůli výkupnému.“

Bylo v tom něco až tajemného, slyšet ji, jak pronáší své úvahy.

„Takže zbývá sex. Máte se mnou nějaké úmysly.“ Zkoumavě se na mě zadívala.

Pronesla to jako otázku. Úplně mě vyděsila.

Ne, to vůbec ne, takový já nejsem, budu se k vám chovat se vší slušností, bránil jsem se dost ostře.

„V tom případě musíte být blázen,“ prohlásila. „Ovšem vlídný a laskavý.“ Zahleděla se někam mimo mě.

„Přiznáváte, že ta historka s panem Singletonem je vymyšlená?“

Chtěl jsem vám to oznámit šetrně, řekl jsem.

„Oznámit co?“ vyhrkla. „Znásilnění? Vraždu?“

Nic takového jsem přece neřekl, bránil jsem se. Pořád mě zaháněla do defenzívy. V mých snech to bývalo vždycky obráceně.

„Tak proč jsem tady?“

Chci, abyste byla mým hostem.

„Vaším hostem!“

Vstala, obešla křeslo a naklonila se zezadu přes opěradlo. Přitom mě nespouštěla z očí. Modrý svetr si svlékla, měla na sobě tmavozelené šaty se skotskou kostkou, na způsob školních šatových sukní, s bílou blůzou, u krku otevřenou. Vlasy měla spletené dozadu do copu. Půvabný obličej. Vypadala krásně. Nevím proč, představil jsem si, jak mi sedí na klíně, bez hnutí, a já ji hladím po těch hebkých světlých vlasech, volně rozpuštěných, tak jak jsem je viděl později.

Mám vás rád, zašeptal jsem najednou. Z toho jsem blázen.

„Aha,“ řekla na to podivně vážným hlasem.

Pak už se na mě ani nepodívala.

Já vím, že říct nějaké ženě, že ji milujete, je staromódní, a rozhodně jsem to neměl v úmyslu. Představoval jsem si vždycky, že se naše oči jednoho dne setkají a pak se políbíme, a že do té doby nebude nic řečeno. Jeden chlápek od finančáků, Frajer jsme mu říkali a o ženách věděl všechno, vždycky hlásal, žádné prý nesmíš nikdy říct, že ji miluješ. I kdyby to byla pravda. A kdybys už musel říct: „Miluju tě“, ať to vypadá jako v legraci – jen tak o tebe budou stát. Žádné city, když z toho chceš něco mít. Hloupé bylo, že jsem si předtím nejmíň desetkrát umiňoval, že jí to neřeknu, že počkám, až to přijde u obou samo. Ale když teď byla u mě, hlava se mi z toho zatočila a často jsem řekl něco, co jsem nechtěl.

Ne že bych jí vyklopil všechno. Pověděl jsem jí, jak jsem pracoval na radnici, občas ji vídal a myslel na ni, na to, jak se chová a jakou má chůzi a co všechno pro mě znamená – a jak mi potom, když jsem přišel k penězům, bylo jasné, že se přesto na mě ani nepodívá, a bylo mi smutno. Když jsem skončil, seděla na posteli s očima upřenýma na koberec. Dlouho, jak se mi zdálo, nikdo z nás nepromluvil. Jen vedle ve sklepě tiše bzučel ventilátor.

Byl jsem celý rudý, jak jsem se styděl.

„A myslíte, že vás budu mít ráda, když mě tady budete držet jako vězně?“

Chci, abyste mě trochu poznala.

„Pokud budu tady, zůstanete pro mě jen únoscem. Chápete to?“

Vstal jsem. Už jsem s ní nechtěl být.

„Počkejte,“ zarazila mě a popošla blíž. „Dám vám slib. Já vás chápu, opravdu. Nechte mě odejít. Nikomu nic neřeknu a nic se nestane.“

Tehdy se na mě poprvé podívala vlídně. Jako by říkala, věřte mi, to bylo jasné. Kolem očí se jí objevil lehký úsměv, jak ke mně zdvihla hlavu, plná očekávání.

„Vždyť by to šlo. Mohli bychom být přátelé. Pomáhala bych vám.“

Hleděla mi do očí.

„Ještě není pozdě.“

Nedovedl bych říct, jak mi bylo. Musel jsem prostě pryč. Opravdu mi působila bolest. Tak jsem zavřel dveře a odešel. Ani jsem jí nedal dobrou noc.

Nikdo to nepochopí, budou si myslet, že mi šlo jenom o tamto. Když jsem si prohlížel ty knížky, ještě než přišla, představoval jsem si to někdy, nebo jsem o tom ani nevěděl. Jenže když přišla, všechno se změnilo. Na ty knížky nebo na ni v těch pózách jsem ani nepomyslel, ty věci se mi hnusily, protože jsem věděl, že by se to hnusilo i jí. Bylo v ní něco tak čistého, že člověk prostě musel být také takový, bylo zřejmé, že s tím jaksi počítá. Chci tím říct, že když jsem ji teď měl u sebe živou, připadaly mi jiné věci odporné. Nebyla jako ty, kterých si člověk neváží, a tak mu ani nesejde na tom, co dělá. Jí si člověk vážil, a tak mu na tom muselo záležet.

Tu noc jsem moc nespal, protože jsem byl úplně vyvedený z míry tím, jak se situace vyvinula, tím, co všechno jsem jí napovídal hned první den, a jak jsem nakonec musel vypadat jako pitomec. Přišly i chvilky, kdy jsem si myslel, že budu muset jít dolů a odvézt ji zpátky do Londýna, jak chtěla. Já jsem mohl odjet za hranice. Ale pak jsem si představil její tvář a ten její cop, který jí visel trochu do strany, a jak stojí a chodí, i ty její krásné, jasné oči. A věděl jsem, že to nedokážu.

Po snídani – to ráno si vzala trochu vloček a kávy, aniž jsme spolu promluvili – byla už úplně oblečená, ale postel měla ustlanou jinak než dřív, takže v ní zřejmě spala, ale na tom nesejde – zarazila mě, když jsem odcházel.

„Chtěla bych s vámi mluvit.“ Zastavil jsem se.

„Sedněte si,“ pokračovala. Sedl jsem si na židli u schodů přede dveřmi.

„Podívejte se, tohle je přece šílený nápad. Jestli mě vážně máte doopravdy rád, nemůžete mě tady chtít držet. Vidíte přece, že je to pro mě utrpení. Ten vzduch, nemohu v noci dýchat, od rána mě bolí hlava. Umřela bych, kdybyste mě tu zavřel na dlouho.“ Vypadala opravdu znepokojeně.

Nebude to na dlouho, slibuji vám to.

Vstala, přešla k prádelníku a upřeně se na mě zadívala.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

Clegg odpověděl jsem.

„A křestním jménem?“

Ferdinand.

Ostře na mě pohlédla.

„To není pravda,“ řekla. Vzpomněl jsem si, že mám v kabátě náprsní tašku, co jsem si koupil, se zlatým monogramem, a vytáhl jsem ji. Nechtěl jsem, aby věděla, že F znamená Frederick. Je to zvláštní, ale vždycky se mi líbilo jméno Ferdinand, ještě než jsem ji poznal. Zní to nějak cizokrajně a vznešeně. Strýček Dick mi tak někdy z legrace říkal – lord Ferdinand Clegg, markýz z Broukova, říkával.

Čistě náhodou, dodal jsem.

„Říkají vám asi Ferdie. Nebo Ferde.“

Vždycky jen Ferdinande.

„Tak podívejte, Ferdinande, já nevím, co na mně vidíte. Nevím, proč mě máte rád. Snad bych se do vás i mohla zamilovat někde jinde. Já..jako by nevěděla jak dál, což bylo u ní neobvyklé,.. já mám ráda jemné a hodné muže, ale nedovedu si představit, že bych se do vás mohla tady zamilovat. Tady bych se nemohla zamilovat do nikoho. Nikdy!“

Odpověděl jsem, že ji chci jenom blíž poznat.

Seděla při tom na prádelníku a sledovala, jak to na mě zapůsobí. Tak jsem se měl na pozoru. Věděl jsem, že mě zkouší.

„Ale nemůžete přece unést někoho jen proto, abyste ho blíž poznal!“

Moc mi na tom záleží, abych vás poznal. V Londýně bych neměl naději. Nejsem moc chytrý a vůbec. A společensky nejsem to co vy. V Londýně byste se se mnou na veřejnosti neukázala ani za nic.

„To není fér. Já nejsem žádný snob. Snoby nesnáším. A nikoho předem neodsuzuju.“

Já vím, že vy za to nemůžete, řekl jsem.

„Snobismus je mi z duše protivný.“ Mluvila rozhorleně. Měla ve zvyku dávat na některá slova velice silný, mimořádný důraz. „Někteří z mých nejlepších londýnských přátel patří právě k té…, jak někteří lidé říkají, dělnické třídě. Svým původem. Na tom nám prostě nezáleží.“

Jako Peter Catesby, poznamenal jsem. (Tak se jmenoval ten mladík se sportovním vozem.)

„Ten! Toho jsem neviděla už řadu měsíců. Takový maloměšťák, omezený až hrůza.“

Živě jsem si pamatoval, jak nastupovala do toho jeho nablýskaného emgéčka. Nevěděl jsem, jestli jí mám věřit.

„Počítám, že to otiskly všechny noviny.“

Nedíval jsem se.

„Mohli by vás za to zavřít na léta.“

Ať, řekl jsem. Stálo by mi to za to, i kdyby mi dali doživotí.

„Slibuji vám, přísahám, že neřeknu nikomu ani slovo, když mě pustíte. Něco jim napovídám. A zařídím to tak, abychom se mohli vídat, jak často budete chtít, jak jen to bude možné, když nebudu pracovat. Nikdo se o tom nedozví, zůstane to jen mezi námi.“

Nejde to, řekl jsem, teď ne. Připadal jsem si jako krutý vládce, když tak žadonila.

„Jestli mě teď pustíte, zasloužíte si můj obdiv. Řeknu si, mohl si se mnou dělat, co chtěl, ale zachoval se rytířsky, jako skutečný gentleman.“

Nejde to, opakoval jsem. A nechtějte to na mně. Prosím vás, nechtějte to.

„Pomyslela bych si, že takový člověk stojí za to, abych ho blíže poznala.“ Seděla tam nahoře a nespouštěla ze mě oči.

Já už teď musím jít, řekl jsem rychle. Tak jsem spěchal, až jsem zakopl o poslední schod. Seskočila z prádelníku, zůstala tam stát a vzhlížela ke mně vzhůru se zvláštním výrazem ve tváři.

„Prosím vás,“ pronesla velice měkce a úpěnlivě. Těžko jsem odolával.

Bylo to jako když nemáte síťku a chytíte nějaký vytoužený exemplář jen dvěma prsty (na to jsem byl vždycky šikovný) tak, že se k němu pomaloučku přiblížíte zezadu, a už ho máte, ale musíte mu stisknout tělíčko a on přitom třepetá křídly. Není to tak snadné jako se smrtičkou. A s ní to bylo dvojnásob těžké, protože ji jsem nechtěl usmrtit, to by bylo to poslední, co bych si přál.

Často hovořila o tom, jak jsou jí protivné třídní rozdíly, ale mě tím neobalamutila. Lidé se prozradí tím, jak mluví, ne tím, co říkají. Stačilo si všimnout jejích vybraných způsobů a hned jste poznali, kde vyrostla. Nebyla afektovaná, jako mnozí jiní, ale přesto to v ní bylo. Vycítili jste to, když začala být ironická a ztrácela se mnou trpělivost, protože jsem se nedovedl jasně vyjádřit nebo jsem něco udělal špatně. Třídy nechte být, nemyslete na ně, říkala. Jako když boháč radí chudákovi, aby nemyslel na peníze.

Nemám jí to za zlé, je možné, že řekla a udělala některé ty hrozné věci jen proto, aby mi ukázala, že vlastně žádné vybrané chování nemá, ale měla. Když dostala vztek, uměla náramně rychle zvednout hlavu a jednala se mnou stejně povznešeně jako ti nejhorší z nich.

Vždycky mezi námi byla společenská hradba.

Tehdy ráno jsem jel do Lewes. Částečně proto, abych se podíval, co je v novinách. Koupil jsem si všechny a v každých něco bylo. Některé senzacechtivé plátky tomu věnovaly spoustu místa, ve dvou byly fotografie. Měl jsem zvláštní pocit, když jsem ty zprávy pročítal. Bylo v nich i leccos, co jsem dřív nevěděl.

Dvacetiletá Miranda Greyová, blondýna s dlouhými vlasy, studentka výtvarných umění, která vloni získala nejvyšší stipendium na přední londýnské škole, Sladeově akademii výtvarných umění, je nezvěstná. Během školního roku bydlela v Hamnett Road 29, sz. Londýn 3, u své tety slečny K. Vanbrughové-Jonesové, která včera pozdě večer informovala policii.

V úterý po vyučování Miranda telefonovala tetě, že jde do kina a vrátí se domů krátce po osmé hodině.

V tu dobu byla také naposledy viděna.

Byla tam její velká fotografie a vedle stálo: Neviděli jste tuto dívku?

Při čtení dalších novin jsem se s chutí zasmál.

U obyvatel Hampsteadu vyvolávají v posledních měsících stále vzrůstající znepokojení „zákeřníci“ v autech, kteří jako hladoví vlci slídí za kořistí. Piers Broughton, Mirandin spolužák a blízký přítel, mi sdělil v kavárně, kam s Mirandou často chodil, že v den, kdy zmizela, vypadala naprosto spokojeně a na dnešek s ním měla domluvenou návštěvu výstavy. „Miranda ví, co je to Londýn,“ řekl mi. „Nikdy by ji nenapadlo sednout si do vozu s neznámým člověkem. Mám velikou starost a obavy.“

„Miranda patří k našim nejnadanějším studentům druhého ročníku,“ uvedl mluvčí Sladeovy akademie. „Jsme přesvědčeni, že se její zmizení vysvětlí nějakým zcela banálním způsobem. Mladí kumštýři mívají všelijaké nápady.“

To je o záhadné události vše.

Policie žádá každého, kdo Mirandu v úterý večer viděl, či kdo slyšel nebo si všiml v oblasti Hampsteadu něčeho podezřelého, aby se přihlásil.

Dále se popisovalo, jak byla oblečena a tak dále, a byla tam fotografie. Jiné noviny psaly, že policie hodlá prohledat rybníky na Hampstead Heath. V jedněch novinách se hovořilo o Piersu Broughtonovi a o tom, že byli s Mirandou neoficiálně zasnoubeni. Napadlo mě, jestli to byl ten beatnik, s kterým jsem ji viděl. Ještě v jiném listě stálo: „Je mezi studenty velmi oblíbená pro svou ochotu kdykoli pomoci.“ Všechny se shodovaly v tom, že je hezká. Byly tam i fotografie. Kdyby byla ošklivá, bylo by se to odbylo dvěma řádky na poslední stránce.

Cestou zpátky jsem zastavil na okraji silnice a přečetl si všechno, co noviny otiskly. Naplňovalo mě to pocitem moci, nevím proč. Všichni ti lidé po ní pátrali a jen já jsem znal odpověď. Když jsem pak jel dál, rozhodl jsem se napevno, že jí o tom nic neřeknu.

Jako naschvál, to první, na co se mě zeptala, když jsem se vrátil, byly noviny. Je tam něco o ní? Řekl jsem, že jsem je neprohlížel a ani to nemám v úmyslu. Že mě noviny nezajímají, píšou tam jen samé žvásty. Nenaléhala na mě.

Nikdy jsem jí žádné noviny nepřinesl. A také jsem jí nepovolil rádio ani televizi. Jednou, ještě než přišla, jsem četl knížku – jmenovala se Z tajných archívů Gestapa – o tom, jak museli lidi za války mučit a tak dále, a také o tom, jak se vězňové v první řadě museli vyrovnat s tím, že k nim neproniknou žádné zprávy zvenčí. Tím myslím, že to měli tak zařízené, aby se vězňové vůbec nic nedozvěděli, dokonce jim ani nedovolili mluvit mezi sebou, a tak byli od svého starého světa úplně izolováni. A to je nakonec zlomilo. Já jsem ji ovšem nechtěl zlomit jako gestapo své vězně. Ale připadalo mi, že bude lepší, když nebude mít žádné spojení s vnějším světem, že tak bude muset víc myslet na mě. A tak jsem nikdy nepovolil, třebaže se mnohokrát pokoušela noviny a rádio ze mě vymámit. V prvních dnech jsem také nechtěl, aby se dočetla, co policie podniká, a tak dále, protože by ji to zbytečně rozrušilo. Dalo by se říct, že jsem jí tím vlastně prokázal laskavost.

Ten večer jsem jí udělal mražené kuře s mladým mraženým hráškem v bílé omáčce. Jedla to a zdálo se, že jí to chutná. Mohu tu chvíli zůstat, zeptal jsem se po večeři.

„Jestli chcete,“ odpověděla. Seděla na posteli, přikrývku měla složenou za zády u zdi jako polštář, nohy složené pod sebou. Chvíli jen kouřila a prohlížela si jednu z těch uměleckých publikací, co jsem jí koupil.

„Víte něco o umění?“ zeptala se.

Nic, co by se dalo nazvat znalostí.

„Věděla jsem to. Jinak byste nemohl nevinného člověka zavřít do vězení.“

Nechápu, jak to spolu souvisí, namítl jsem.

Sklapla knihu. „Řekněte mi něco o sobě. Řekněte mi, co děláte, když máte volno.“

Jsem entomolog. Sbírám motýly.

„No ovšem,“ přikývla. „Vzpomínám si, že to bylo tenkrát v těch novinách. A teď jste si přidal do sbírky me.

Zdálo se mi, jako by ji to pobavilo, tak jsem dodal, tak říkajíc ano.

„To ne, ne tak říkajíc. Doslova. Přišpendlil jste si mě v tomhle kumbálku a teď sem můžete chodit a s uspokojením si mě prohlížet.“

Takhle já se na to rozhodně nedívám.

„Víte, že já jsem buddhistka? Jsem proti každé formě zabíjení. Třeba i hmyzu.“

Zrovna jste snědla kuře, připomněl jsem jí. Tentokrát jsem ji chytil.

„Však také sebou pohrdám. Kdybych byla lepší člověk, stala bych se vegetariánkou.“

Kdybyste mě požádala, abych přestal sbírat motýly, udělal bych to, řekl jsem. Udělal bych všechno, o co byste mě požádala.

„Kromě toho nechat mě uletět.“

O tom bych raději nemluvil. K ničemu by to nevedlo.

„Stejně bych si ale nemohla vážit někoho, a zvlášť ne muže, který by něco dělal, jen aby mi vyhověl. Chtěla bych, aby to dělal proto, že to považuje za správné.“Po celou dobu se mi snažila dostat na kobylku. Mysleli byste, že hovoříme o úplně nevinných věcech, a najednou zas do mě začala rýpat. Mlčel jsem.

„Jak dlouho tady budu muset zůstat?“

Nevím, řekl jsem. Přijde na to.

„Na co?“

Neodpověděl jsem. Nešlo to.

„Na to, jestli se do vás zamiluju?“

Zase popichovala.

„Protože v tom případě tu zůstanu nadosmrti.“

Neřekl jsem na to nic.

„Jděte pryč,“ ukončila to. „Jděte a přemýšlejte o tom.“

Druhý den ráno se poprvé pokusila uprchnout. Ne že by mě zrovna zaskočila ve chvilce nepozornosti, ale přesto jsem si z toho vzal poučení. Po snídani mi řekla, že se jí nějak viklá postel, že to bude ta zadní noha, tam úplně v rohu. Myslela jsem, že pode mnou spadne, je tam uvolněná matka. Já jako trouba jsem jí šel pomoct postel podržet, ale ona do mě najednou prudce strčila, zrovna když jsem neměl dobrou rovnováhu, a proběhla kolem mě. Jako blesk byla u schodů a hned nahoře. Pamatoval jsem na to, dveře byly zajištěny háčkem, aby se nezavřely, a dole jsem zastrčil klín, který se snažila vykopnout, když jsem vyrazil za ní. Otočila se, začala křičet pomoc, pomoc a utíkala po schodech nahoru k vnějším dveřím, které byly ovšem zamčené. Cloumala jimi, bouchala do nich a přitom pořád křičela, ale v tom jsem ji dohnal. Dělal jsem to nerad, ale bylo to nutné. Popadl jsem ji kolem pasu, druhou ruku jsem jí přitiskl na ústa a táhl ji zpátky dolů. Kopala a rvala se, ale byla na to přirozeně moc útlá a já, i když možná nemám sílu jako pan Atlas, nějaký sušinka zas také nejsem. Nakonec ochabla a já jsem ji pustil. Chvilku zůstala stát a pak najednou skočila a dala mi facku. Nijak mě to nebolelo, ale šokovala mě ta nehoráznost, že to přišlo, když jsem to nejméně očekával, a po tom, co jsem se k ní zachoval tak rozumně, v situaci, kdy by jiní třeba ztratili hlavu. Pak vešla do své místnosti a práskla za sebou dveřmi. Měl jsem chuť tam jít a vyřídit si to s ní, ale bylo mi jasné, že je naštvaná. Z očí jí přímo sršela nenávist. Tak jsem zavřel na závoru a nasadil falešné dveře.

Následek byl, že se mnou druhý den nemluvila. Při obědě neřekla ani slovo, když jsem začal hovořit a nabídl jí, že jsem ochoten na všechno zapomenout. Vrhla na mě pohled plný opovržení. A večer jakbysmet. Když jsem si přišel pro nádobí, podala mi tác a odvrátila se. Dala mi jasně najevo, že nechce, abych tam zůstal. Myslel jsem, že ji to přejde, ale další den to bylo ještě horší. Nejenže pořád mlčela, přestala dokonce i jíst.

Prosím vás, tohle nedělejte, řekl jsem, nemá to cenu.

Ale mlčela dál, ani se na mě nepodívala.

Následující den to samé. Nejedla, nemluvila. Čekal jsem, kdy si oblékne některé z těch šatů, co jsem jí koupil, ale nosila pořád jen tu bílou blůzu a zelenou tartanovou sukni. Začínalo mi to opravdu dělat starost, nevěděl jsem, jak dlouho vydrží člověk bez jídla, a zdála se mi už bledá a zesláblá. Pořád jen seděla na posteli čelem ke zdi a vypadala tak nešťastně, že jsem nevěděl, co si počít.

Příští den jsem jí přinesl k snídani kávu, pár krásně opečených topinek, vločky a pomerančovou marmeládu. Chvíli jsem to tam nechal stát, aby ji nalákala vůně. – Nečekám, že mě pochopíte, řekl jsem potom, nečekám, že mě budete milovat tak, jako se lidé většinou milují, chci jen, abyste se mi pokusila co nejvíc porozumět a měla mě aspoň trochu ráda, jestli je to možné.

Ani se nepohnula.

Zkusme se domluvit, navrhl jsem jí. Řeknu vám, kdy vás odtud pustím, ale jen za určitých podmínek.

Nevím, co mě to napadlo. Bylo mi jasné, že ji ve skutečnosti nikdy nemohu pustit. Ale vyložená lež to také nebyla. Častokrát jsem si opravdu představoval, že odtud odejde, až se domluvíme, slib je přece slib, a tak dále. Jindy jsem si zas uvědomoval, že ji pustit nemohu.

Otočila se a upřeně se na mě zahleděla. Bylo to poprvé po třech dnech, co trochu ožila.

Musíte jíst, mluvit se mnou jako ze začátku a nesmíte se zas pokoušet o útěk, to jsou mé podmínky, řekl jsem.

„S tou poslední rozhodně nemůžu souhlasit.“

A co ty první dvě, zeptal jsem se. (Věděl jsem, že i kdyby slíbila, že neuteče, stejně bych ji musel hlídat, takže tahle podmínka byla vlastně zbytečná.)

„Ještě jste neřekl kdy,“ připomněla mi.

Za šest neděl, odpověděl jsem.

Beze slova se zas ke mně obrátila zády.

Tak za pět, slevil jsem po chvíli.

„Zůstanu tu týden a ani o den víc.“

Ale s tím bych nemohl souhlasit já, odpověděl jsem a ona se zas odvrátila. A pak jsem viděl, že pláče. Ramena se jí zdvihala, chtěl jsem jít k ní, udělal jsem pár kroků k posteli, ale najednou se prudce otočila, asi si myslela, že se chci na ni vrhnout. Oči měla plné slz, tváře mokré. Byl jsem z toho celý pryč, když jsem ji takhle viděl.

Prosím vás, buďte rozumná. Teď přece víte, co pro mě znamenáte. Chápejte přece, že jsem to tady nezařídil proto, abyste tu zůstala jen ještě týden.

„Nenávidím vás, nenávidím vás.“

Dám vám své slovo, naléhal jsem. Po uplynutí té doby můžete jít hned, jak budete chtít.

Nechtěla na to přistoupit. Bylo to zvláštní, seděla tam celá zrůžovělá, slzy jí tekly po tvářích a upřeně na mě hleděla. Už jsem myslel, že se chce zas do mě pustit, vypadala, že se na to chystá. Ale potom si začala utírat oči. Pak si zapálila cigaretu. A nakonec řekla: „Dva týdny.“

Vy říkáte dva, já říkám pět, odpověděl jsem, ale slevil bych na měsíc. To by bylo 14. listopadu.

Chvíli byla zticha a pak mě opravila: „Čtyři týdny, to bude 11. listopadu.“

Měl jsem o ni starost a už jsem to chtěl definitivně uzavřít, tak jsem řekl, já myslel kalendářní měsíc, ale budiž, ať je to tedy dvacet osm dní. Ty tři dny navíc vám věnuju.

„Mnohokrát děkuji,“ odpověděla, samozřejmě ironicky.

Podal jsem jí šálek čaje a ona ho přijala.

„Ale já mám také nějaké podmínky,“ prohlásila, ještě než se napila. „Nemůžu být celou tu dobu tady dole. Musím mít také trochu čerstvého vzduchu a světla. A musím se také občas vykoupat. Chci tu mít nějaké věci na kreslení a rádio nebo gramofon. Potřebuju leccos z drogerie. A musím mít čerstvé ovoce a saláty. A také potřebuju trochu pohybu.“

Když vás pustím ven, utečete, namítl jsem.

Sedla si zpříma. Zřejmě to předtím na mě trochu hrála, teď byla najednou jako vyměněná. „Víte, co znamená na čestné slovo?“

Ano, odpověděl jsem.

„Tak byste mě mohl pustit ven na čestné slovo. Slíbila bych vám, že nebudu křičet, ani se nepokusím o útěk.“

Zatím se nasnídejte, připomněl jsem jí, já o tom budu uvažovat.

„Ne! Nežádám na vás přece tak moc,“ trvala na svém. „Jestli ten dům opravdu stojí na samotě, tak nic neriskujete.“

Je to úplná samota, ujistil jsem ji. Ale stejně jsem se nemohl rozhodnout.

„Tak zahájím znova hladovku.“ Otočila se zas ke mně zády. Fakticky na mě tak říkajíc vyvíjela nátlak.

Samozřejmě že můžete dostat věci na kreslení, souhlasil jsem. Stačilo přece říct. A gramofon. A desky, jaké budete chtít. Knihy. A stejně s jídlem. Říkal jsem vám přece, že stačí jen říct. Z takových věcí cokoli.

„A čerstvý vzduch?“ vybafla stále zády ke mně.

To je moc nebezpečné.

Mlčela, ale své požadavky tím vyjádřila naprosto jasně, a já jsem nakonec ustoupil.

Možná v noci. Ještě uvidím.

„Kdy?“ obrátila se ke mně.

To si musím promyslet. Musel bych vám svázat ruce.

„Ale já bych vám přece dala čestné slovo.“

Buď tak, anebo nic, řekl jsem rozhodně.

„A koupání?“

Něco bych mohl zařídit, připustil jsem.

„Já se chci normálně vykoupat v normální vaně. Nahoře přece musí být koupelna.“

Často mě napadlo, jak rád bych jí ukázal dům a celé zařízení. Zčásti proto, že jsem ji tam chtěl vidět – v mých snech přirozeně bydlela se mnou nahoře, ne dole ve sklepě. Jsem už prostě takový, jednám někdy impulzivně a riskuju tam, kde by jiní zaváhali.

Uvidím, řekl jsem. Musel bych to nejdřív připravit.

„Kdybych vám dala slovo, tak bych ho neporušila.“

To jistě, odpověděl jsem.

Tak takhle to dopadlo.

Jako by to mezi námi tak říkajíc pročistilo vzduch. Vzal jsem ohled na její přání a ona pak projevila víc ohledů ke mně. Nejdřív napsala seznam věcí, které chtěla. Musel jsem v Lewes vyhledat obchod s malířskými potřebami a opatřit jí speciální papír a nejrůznější tužky a další věci, sépii a tuš, štětce se speciálními chlupy, různých velikostí a provedení. Pak věci z drogerie, dezodoranty a tak dále. Kupovat dámské potřeby, které jsem nemohl chtít pro sebe, bylo dost nebezpečné, ale risknul jsem to. Pak mi napsala, jaké mám koupit potraviny. Přála si čerstvou kávu a spoustu ovoce a zeleniny, a různé saláty – na těch jí obzvlášť záleželo. Zkrátka skoro denně mi pak předávala seznam toho, co musíme koupit, a také mi pak vždycky říkala, jak co uvařit, takže to úplně vypadalo, jako kdybych měl invalidní manželku, pro kterou je třeba všechno obstarávat. V Lewes jsem si dával pozor a nešel jsem nikdy do stejného obchodu dvakrát za sebou, aby si třeba nemysleli, že nakupuju nějak moc pro jednu osobu. Vždycky jsem měl dojem, jako by to na mně bylo vidět, že žiju sám.

Ten první den jsem také koupil gramofon. Jenom docela malý, ale musím říct, že jsem jí udělal velkou radost. Nechtěl jsem, aby poznala, že o hudbě nevím dočista nic, ale viděl jsem jednu desku s nějakou orchestrální hudbou od Mozarta, tak jsem ji koupil. A dobře jsem udělal. Líbila se jí a byla ráda, že jsem ji koupil. Jednou – mnohem později –, když jsme ji poslouchali, se rozplakala, tedy oči se jí zalily slzami. Potom řekla, že Mozart umíral, když to psal, a věděl o tom. Mně to připadalo všechno stejné, ale ona ovšem hudbě rozuměla.

No a příští den zase vyrukovala s koupáním a s čerstvým vzduchem. Nevěděl jsem si rady. Tak jsem odešel nahoru do koupelny, abych si to promyslel, aniž bych jí cokoli slíbil. Koupelnové okno bylo nad stříškou vchodu do sklepa. Na zadní straně, což bylo bezpečnější. Nakonec jsem vzal pár prken a naskládal je přes okenní rám (přidělal jsem je třípalcovými šrouby), aby nemohla dávat signály světlem nebo vylézt ven. Ne že by se tam vzadu mohl někdo pozdě večer nachomýtnout.

Tím bylo postaráno o koupelnu.

Dalším krokem bylo, že jsem si prošel cestu odzdola nahoru, jako by tudy šla se mnou, abych si všiml případných nebezpečných míst. Dolejší místnosti měly zevnitř dřevěné okenice, které se daly snadno zavřít a zamknout (později jsem na ně dal visací zámky), takže nemohla v okně vzbudit pozornost, a také žádný slídil nemohl nakukovat dovnitř, aby viděl, co se tam děje. V kuchyni jsem si zkontroloval, že všechny nože a tak dále jsou bezpečně z dosahu. Pamatoval jsem na všechno, co by mohla udělat, kdyby se pokusila utéct, a nakonec jsem měl pocit, že žádné nebezpečí nehrozí.

Po večeři hned zase spustila, jak to bude s koupáním. Chvilku jsem ji nechal trápit, a když zas začínala trucovat, řekl jsem, no dobrá, já to tedy risknu, ale jestli nedodržíte svůj slib, zůstanete tady.

„Vždycky dodržím, co slíbím.“

Dáte mi čestné slovo?

„Slibuju na čestné slovo, že se nepokusím utéct.“

Ani dávat znamení.

„Ani dávat znamení.“

A teď vám svážu ruce.

„Ale to je ponižující.“

Nechtěl bych vám vyčítat, kdybyste své slovo porušila.

„Ale já…,“ nedořekla, co chtěla, jen pokrčila rameny, obrátila se a nastavila ruce. Měl jsem přichystaný šátek, aby ji provaz netlačil, utáhl jsem ho dost pevně, ale ne zas tak, aby to bolelo, potom jsem jí chtěl převázat ústa, ale ona mi nejdřív připomněla, abych vzal věci, které bude potřebovat při mytí, a při tom (z toho jsem měl velkou radost) si vybrala i nějaké šaty z těch, co jsem jí koupil.

Vzal jsem její věci a šel napřed, vystoupil jsem po schodech vnějšího sklepa a ona zatím čekala, než odemknu dveře. Potom, když jsem chvíli poslouchal, jestli poblíž někdo není, jsem jí pokynul, aby mě následovala.

Byla už pořádná tma, samozřejmě, ale jasné nebe, bylo vidět i několik hvězd. Uchopil jsem ji pevně za paži a nechal pět minut postát venku. Slyšel jsem, jak zhluboka dýchá. Bylo to velice romantické mít její hlavu tak těsně u ramene.

Jak slyšíte, poznamenal jsem, je to sem odevšad daleko.

Když uplynulo pět minut, vešli jsme do domu (musel jsem ji skoro táhnout), přes kuchyň a jídelnu jsem ji vedl do haly a pak po schodech nahoru ke koupelně.

Dveře nemají zámek, upozornil jsem ji, ani se nedají úplně zavřít, přibil jsem mezi ně špalík, ale vaše soukromí budu plně respektovat, pokud dodržíte slovo. Budu čekat tady.

Na odpočivadle jsem měl připravenou židli.

Teď vám rozvážu provaz, když mi dáte slovo, že si nesundáte roubík. Kývněte hlavou.

Přikývla, a tak jsem jí uvolnil ruce. Chvilku si je mnula, jen aby mě – tuším – pozlobila, a pak vešla do koupelny.

Všechno proběhlo hladce, slyšel jsem, jak se koupe, jak cáká voda a tak dále, docela normálně, ale úplně jsem se vyděsil, když vyšla ven. Byla bez roubíku. To byl první šok. Ten druhý přišel, když jsem uviděl, jak se změnila v nových šatech, s umytými vlasy, které jí ještě mokré spadaly na ramena. Připadala mi ještě jemnější, dokonce mladší – ne že by na ní někdy bylo něco hrubého nebo ošklivého. Musel jsem vypadat jako úplný pitomec. Zlobil jsem se kvůli tomu roubíku, ale zároveň jsem to nedokázal dát najevo, protože byla tak líbezná.

Nenechala mě ani promluvit.

„Víte, začalo mě to hrozně tlačit. Dala jsem vám přece své slovo. A dávám vám ho znovu. Můžete mi ho zas uvázat, jestli chcete – tady je. Ale už bych přece křičela, kdybych byla chtěla.“

Podala mi roubík a podívala se na mě tak, že jsem jí ho nedokázal uvázat. Ruce stačí, řekl jsem nakonec. Oblékla si zas tu svou zelenou šatovou sukni, ale také jednu z těch blůz, co jsem jí koupil, a tušil jsem, že má na sobě i nové prádlo.

Svazoval jsem jí zase ruce za záda.

Mrzí mě, že jsem tak podezíravý, řekl jsem. To proto, že život bez vás pro mě nemá cenu. Já vím, že jsem to v tom okamžiku neměl říkat, ale když tam tak stála, neudržel jsem se. Kdybyste odešla, dodal jsem, snad bych se odpravil.

„Potřebujete lékaře.“

Jenom jsem zakašlal.

„Chtěla bych vám pomoct.“

Vy mě máte za blázna kvůli tomu, co jsem udělal, ale já nejsem blázen. Já prostě nikoho jiného nemám. Nikdy jsem netoužil seznámit se s někým jiným.

„To je ze všech nemocí ta nejhorší,“ poznamenala. Pak se ke mně obrátila, dosud jsme hovořili, zatímco jsem jí svazoval ruce. Sklopila hlavu. „Je mi vás líto.“

Potom změnila tón a zeptala se: „Co s prádlem? Pár věcí jsem si vyprala. Můžu je pověsit ven? Nebo je tady prádelna?“

Usuším je v kuchyni, řekl jsem. Do prádelny nemůžete posílat nic.

„A co teď?“

Rozhlédla se kolem. Někdy se zatvářila jako uličnice, která má něco za lubem, ale mile, jen tak škádlivě.

„Neukážete mi svůj dům?“

Usmála se, poprvé jsem viděl, jak se usmívá! Nemohl jsem jinak než také odpovědět úsměvem.

Už je pozdě, namítl jsem.

„Jak je starý?“ pokračovala, jako by mě neslyšela.

Nade dveřmi je kámen s letopočtem 1621.

„Tenhle koberec se sem barevně nehodí. Měl byste tu mít orobincové rohože nebo něco takového. A tamhle ty obrazy – příšerné!“

Prohlížela si je a postupovala směrem k odpočivadlu. Šla na to šikovně.

Byly dost drahé, namítl jsem.

„To není otázka peněz.“

Nedovedl bych vyjádřit ten zvláštní pocit, když jsme tam tak stáli a ona, jako typická žena, kritizovala, co se jí nezdálo.

„Můžu se podívat do pokojů?“

Byl jsem jak v transu, nedokázal jsem si to potěšení odepřít, a tak jsem s ní postával ve dveřích a ukazoval jí pokoje: ten, co byl připravený pro tetu Annie, a ten pro Mabel, pokud by sem někdy přijely, a pak svůj. Miranda si každý důkladně prohlédla. Záclony byly samozřejmě zatažené a já jsem stál těsně vedle ní a dával pozor, kdyby ji snad napadla nějaká čertovina.

Zjednal jsem si firmu, aby to tu všechno zařídili, poznamenal jsem, když jsme došli ke dveřím mého pokoje.

„Máte smysl pro pořádek.“

Všimla si několika starých obrázků motýlů, které jsem koupil ve starožitnostech. Ty jsem si vybral sám, podotkl jsem.

„To je také to jediné, co tu za něco stojí.“

Tak takhle to dopadlo, dělala mi komplimenty a mě, přiznám se, to těšilo.

„Jak je tu ticho,“ ozvala se po chvíli. „Napínala jsem uši, jestli neuslyším nějaká auta. Zřejmě jsme někde v severním Essexu.“ Pozorovala mě a já jsem věděl, že mě tak zkouší.

Uhodla jste, přisvědčil jsem a zatvářil se překvapeně.

Najednou řekla: „Stejně je to divné. Myslela jsem, že se budu klepat strachy, a zatím se s vámi cítím v bezpečí.“

Nikdy vám neublížím. Pokud mě k tomu nedonutíte.

Najednou to vycházelo tak, jak jsem vždycky doufal – vzájemně jsme se poznávali, začínala chápat, jaký opravdu jsem.

„Ten vzduch byl báječný,“ řekla. „To si nedovedete představit. I ten vzduch tady. Dýchá se tu tak volně. Je tu všechno, co mně chybí.“

Obrátila se k odchodu, tak jsem musel po schodech za ní. Dole v hale se optala: „Můžu se podívat dovnitř?“ Když už, tak ať už, řekl jsem si v duchů, okenice jsou stejně zavřené a záclony zatažené. Vstoupila do salónu, rozhlédla se kolem, pak ho obešla, na všechno se podívala s rukama za zády, vypadalo to vážně komicky.

„Takový krásný pokoj! To je hřích zaneřádit ho takovým nevkusem. Samý šmejd!“ Do jedné židle dokonce kopla. Zatvářil jsem se patrně podle toho, jak jsem se cítil (dotčeně), protože honem dodala: „Ale musíte přece vidět, že to sem nepatří. Ty hrozné načinčané lampy na stěnách a…“ – vtom jí padly do očí – „to snad ne, divoké kachny z porcelánu!“ Přímo rozzlobeně se podívala nejdřív na mě, pak znovu na kachny.

„Už mě bolí ruce. Mohl byste mi je, prosím vás, svázat zas pro změnu vpředu?“

Nechtěl jsem tak říkajíc pokazit atmosféru a také jsem v tom neviděl nic podezřelého. Jakmile jsem jí provaz sundal (byl jsem ve střehu, kdyby se toho pokusila využít), otočila se a natáhla ruce před sebe, abych je mohl svázat, což jsem také udělal. A pak přišel šok. Došla ke krbu, nad kterým visely ty kachny, tři tam byly, každá za třicet šilinků, a než byste řekli švec, strhla je ze skob a prásk! letěly rovnou do ohniště. Byly úplně napadrť. Tak to vám pěkně děkuju, řekl jsem hodně sarkasticky.

„Takový starý dům má svou duši. A krásné věci, jako je tenhle starobylý pokoj, ve kterém už žilo tolik lidí, nemůžete takhle hyzdit. Copak to necítíte?“

Se zařizováním domů nemám žádné zkušenosti, namítl jsem.

Jen se tak po raně divně koukla a přešla kolem do protější místnosti, které jsem říkal jídelna, ačkoli ti lidé z nábytkářské firmy tomu říkali dvouúčelový pokoj, byl napůl zařízený jako moje pracovna. Měl jsem tam své tři skříně, kterých si hned všimla.

„Neukážete mi mé spoluoběti?“

Na to jsem ovšem přímo čekal. Vytáhl jsem několik nejatraktivnějších zásuvek – byly tam exempláře téhož rodu, nic významného, spíš jen tak na podívanou.

„Ty jste si koupil?“

Ne, kdepak, odpověděl jsem. Všechny jsem sám chytil nebo vypěstoval a napnul a uspořádal si je také sám. Tohle všechno.

„Uděláno je to opravdu krásně.“

Ukázal jsem jí zásuvku s modrásky vikvicovými a jetelovými. Mám krásnou formu samičky ceroneus modráska jetelového a několik forem tithonus modráska vikvicového. Na ty jsem ukázal. Moje forma ceroneus je lepší než všechny, co mají v Přírodovědném muzeu. Byl jsem pyšný, že jsem jí mohl něco vyložit. O aberacích nikdy neslyšela.

„Jsou krásní. Ale smutní.“

Všechno je smutné, když to tak chcete vidět, poznamenal jsem.

„Ale vy to tak chcete dělat!“ Přes zásuvku se na mě upřeně zadívala. „Kolik motýlů jste už usmrtil?“

Vidíte sama.

„Nevidím. Mám na mysli všechny ty motýly, kteří by se byli z těchhle vylíhli, kdybyste je nechal naživu, všechnu tu živoucí krásu, kterou jste takhle zahubil.“

To se dá těžko říct.

„A dokonce se o tu krásu ani s nikým nepodělíte. Kdopak je tady vidí? Jste jako lakomec, všechnu tu nádheru hromadíte tady v těch zásuvkách.“

Bylo to pro mě opravdu zklamání, takové hloupé řeči. Copak je to deset, dvanáct exemplářů z celého druhu?

„Nemám ráda vědce,“ pokračovala. „Nemám ráda lidi, kteří něco sbírají a třídí a pojmenovávají, a pak se o to přestanou zajímat. Zrovna takhle se to dělá v malířství. Lidé označí malíře jako impresionistů nebo kubistu nebo jinak, a pak ho strčí do šuplíku a už v něm vůbec nevidí živého, svébytného malíře. Ale rozhodně to máte krásně uspořádané.“

Zase se snažila být milá.

Taky fotografuju, odbočil jsem trochu jinam.

Měl jsem pár opravdu hezkých obrázků lesa za domem a moře v Seafordu, jak se přelévá přes hráz. Sám jsem si je zvětšil. Rozložil jsem je po stole, aby na ně viděla.

Dívala se na ně a neříkala nic.

Není to nic extra, řekl jsem honem. Nedělám to ještě dlouho.

„Jsou mrtvé.“ Tak zvláštně se po mně koukla. „Nemyslím jenom tyhle. Všechny fotografie. Když něco nakreslíte, žije to, a když něco vyfotografujete, tak to zemře.“

Zase jsou ale velmi přesné, řekl jsem.

„Ano, věcné a bez života.“ Chystal jsem se něco namítnout, ale ona ještě neskončila. „Tyhle se vám povedly. Ty jsou jako fotografie dobré.“

Po chvíli jsem řekl, rád bych si vyfotografoval také vás.

„A proč?“

Jste, jak se říká, fotogenická.

Sklonila hlavu, pak ji zvedla a podívala se na mě. „Tak dobře,“ řekla, „když chcete. Třeba zítra.“

Byl jsem celý šťastný. Všechno se skutečně začalo měnit.

Pak jsem usoudil, že už je čas, aby šla dolů. Ani se nijak nevzpouzela, jen pokrčila rameny, nechala si zas zavázat ústa a všechno proběhlo hladce jako předtím.

No a potom dole chtěla ještě šálek čaje (nějakou zvláštní čínskou směs jsem jí musel koupit). Sundal jsem jí roubík a ona za mnou vyšla do vnějšího sklepa (ruce stále spoutané), aby se podívala, kde pro ni vařím a jaké to tam je. Nikdo nic neříkal, bylo to pěkné – v čajníku se vařila voda a ona vedle mě. Ale nespouštěl jsem ji samozřejmě z očí. Když byl čaj hotový, zeptal jsem se, mám servírovat?

„To je příšerný výraz.“

Co je na něm špatného?

„Je jako ty divoké kachny. Nevkusný, vyčichlý, zatuchlý, je… předpotopní až hrůza. Rozumíte mi?“

Raději to naservírujte sama, odpověděl jsem.

Zatvářila se na to, zvláštní věc, jako když se tomu chce zasmát, ale pak se zarazila, obrátila se a vešla do svého pokoje a já s tácem za ní. Nalila čaj do šálků, ale bylo vidět, že ji něco rozzlobilo. Ani se na mě nechtěla podívat.

Nemyslel jsem tím nic špatného, vysvětloval jsem honem.

„Vzpomněla jsem si najednou na naše doma. Těm dneska u čaje nebude do smíchu.“

Čtyři týdny, poznamenal jsem.

„Ani mi to nepřipomínejte!“

Chovala se úplně žensky. Nepředvídatelně. Chvilku samý úsměv a hned zas plná nevraživosti.

„Jste odporný,“ řekla, „a vaším přičiněním jsem odporná sama sobě.“

Vždyť to není na dlouho.

A tu použila výraz, který jsem jakživ z ženských úst neslyšel. Úplně mě to šokovalo.

Taková slova nemám rád, prohlásil jsem. Je to vulgární.

A ona to zopakovala ještě jednou. Přímo mi to zaječela do obličeje.

Někdy jsem se v těch jejích náladách nemohl vyznat.

Ráno už zase byla v pořádku, ale neomluvila se. A také ty dvě vázy, co měla v pokoji, jsem našel na schodech rozbité, když jsem vstoupil. Jako vždycky byla už vzhůru a čekala na mě, když jsem jí přinesl snídani.

A to první, co chtěla vědět, bylo, jestli ji nechám vyjít za denního světla. Řekl jsem jí, že prší.

„Proč bych nemohla jít vedle do sklepa a chodit tam chvíli sem a tam? Potřebuju trochu pohybu.“

Dohadovali jsme se o tom dost dlouho. Nakonec jsme se domluvili tak, že když se tam bude chtít procházet přes den, bude to s roubíkem. Nemohl jsem přece riskovat, že by se někdo vzadu za domem třeba nachomýtl – ne že to bylo pravděpodobné, vchod i garáž byly stále zamčené. Ale v noci stačily svázané ruce. A také jsem řekl, že jí neslíbím víc než jedno koupání týdně. A žádné denní světlo. Chvíli jsem měl dojem, že zase začne trucovat, ale zřejmě už tou dobou pomalu pochopila, že si nic nevytrucuje, a tak přistoupila na můj režim.

Možná že jsem byl až příliš tvrdý, že jsem to trochu přehnal. Ale člověk musel být opatrný. O víkendech, například, byl kolem domu mnohem větší provoz. Když se vydařila neděle, projíždělo tudy auto každých pět minut. Často řidiči zpomalili, když jeli kolem Fosters, někteří i zacouvali zpátky, aby se mohli podívat na dům ještě jednou, a někdy měli dokonce tu drzost, že prostrčili aparát mřížemi v hlavní brance, aby si ho mohli vyfotografovat. A tak o víkendech jsem jí nikdy nedovolil vyjít ven z její místnosti.

Jednou, když jsem se chystal do Lewes a zrovna jsem vyjížděl z garáže, zastavil mě nějaký člověk v autě. Prý jestli jsem majitel. Jeden z těch náramných vzdělanců, co si dávají záležet, aby se vyjadřovali vybraně. Takový ten typ „já a šéf jsme spolu jedna ruka“. Namluvil toho hromadu o domě a o tom, že píše nějaký článek do jakéhosi časopisu a že by si to tu rád prohlédl a udělal pár snímků, a hlavně se chtěl podívat na tu kapli.

Tady žádná kaple není, odbyl jsem ho.

Vážený pane, nenechte se vysmát, trval na svém, vždyť se o ní píše v dějinách hrabství. A v desítkách dalších knih.

Vy asi myslíte ty staré prostory ve sklepě, řekl jsem, jako by se mi zrovna rozsvítilo v hlavě. Ty jsou uzavřené. Zazdili je.

Ale tohle je přece registrovaná památka. Takhle to tady nemůžete předělávat.

Ale vždyť tam ta kaple pořád je, uklidňoval jsem ho. Jenže prostě není co vidět. Udělali to, ještě než jsem se sem nastěhoval.

Potom se chtěl podívat dovnitř. Řekl jsem mu, že mám naspěch, že se nemohu zdržovat. Tak že přijede jindy – „Který den se vám hodí?“ To jsem ovšem nechtěl. Vymyslel jsem si, že mám takových žádostí spoustu. Ale nedal se odbýt, dokonce mi začal vyhrožovat, že mě k té prohlídce může donutit příkazem, pracovníci památkové péče (suď bůh, co je to za lidi) se prý za něho postaví. Byl vysloveně drzý a vlezlý zároveň. Nakonec přece jen odjel. I když to byly z jeho strany samé plané řeči, stejně jsem tohle všechno musel vést v patrnosti.

Ten večer jsem udělal pár snímků. Jen tak obyčejných, jak sedí a čte. Vyšly docela dobře.

Někdy tou dobou nakreslila zas ona můj portrét, jako na revanš. Musel jsem sedět na židli a dívat se do rohu pokoje. Asi po půl hodině obrázek roztrhala, dřív než jsem ji stačil zarazit. (Často roztrhala to, co nakreslila. Patrně umělecký temperament.)

Mně by se to bylo líbilo, namítl jsem. Ale vůbec na to nereagovala, jen řekla, nehýbejte se.

Občas při tom něco prohodila. Většinou osobní poznámky.

„Vás je hrozně těžké zachytit. Nemáte žádný výraz. Všechno je na vás neurčité. Připadáte mi jako nějaký předmět, a ne osoba.“

„Vy nejste ošklivý,“ pronesla po chvíli, „ale to, jak se tváříte, v tom je něco ošklivého. A nejhorší je váš spodní ret. Ten vás prozrazuje.“ Podíval jsem se pak nahoře do zrcadla, ale stejně mi nebylo jasné, co tím myslela.

Někdy vyrukovala zčistajasna s nějakou zvláštní otázkou.

Například: „Věříte v Boha?“

Ani ne, odpověděl jsem.

„Buď ano, nebo ne.“

Já o tom nepřemýšlím. Podle mě na tom nezáleží.

„To vy jste uvězněný ve sklepě,“ řekla na to.

Vy věříte, zeptal jsem se.

„Ovšem že věřím. Jsem přece člověk.“

Když jsem to chtěl rozvádět, zarazila mě, abych nemluvil.

Stěžovala si na světlo. „To je tím umělým osvětlením. Nemůžu při něm pracovat. Všechno je zkreslené.“

Věděl jsem, kam tím míří, tak jsem byl radši zticha.

Jindy zase – možná že to nebylo to ráno, kdy mě kreslila poprvé, už si nevzpomínám, který den to byl – najednou povídá: „Buďte rád, že už nemáte rodiče. Naši jsou ještě spolu jenom kvůli nám – mé sestře a mně.“

Jak to můžete vědět, namítl jsem.

„Protože mi to matka sama řekla,“ odpověděla. „I otec. Matka je mrcha. Nestydatá, ctižádostivá, měšťácká mrcha. A pije.“

Něco jsem slyšel, poznamenal jsem.

„Nikdy jsem si k nám nemohla pozvat přátele ani na pár dní.“

To je mi líto, řekl jsem. Ostře se na mě podívala, ale já jsem to nemyslel ironicky. Pověděl jsem jí pak o svém otci, že také pil, i o matce.

„Otec je slaboch, ale stejně ho mám moc ráda. Víte, co mi jednou řekl? Já nechápu, povídal, jak takoví nepovedení rodiče mohli zplodit takové dvě povedené dcery. Myslel vlastně na mou sestru. Ta je opravdu šikovná.“

Bane, vy jste šikovná. Získala jste přece výborné stipendium.

„Já jen dobře kreslím,“ zavrtěla hlavou. Možná že ze mě bude dobrá výtvarnice, ale rozhodně ne velká umělkyně. Aspoň si myslím že ne.“

To nemůžete vědět, namítl jsem.

„Nejsem na to dost egocentrická. Jsem žena. Potřebuji nějakou oporu.“ Najednou, nevím proč, změnila téma a zeptala se: „Vy jste homosexuál?“

Ne, kdepak, odpověděl jsem, samozřejmě celý rudý.

„Za to se přece nikdo nemusí stydět. Spousta inteligentních mužů je. Vy u mě hledáte oporu. Cítím to,“ pokračovala. „V tom bude asi ta vaše matka. Vy vlastně hledáte matku.“

Já na tyhle věci nevěřím, odpověděl jsem.

„Nám dvěma by to spolu nešlo. My totiž oba potřebujeme nějakou oporu.“

Já bych vám mohl nabídnout oporu finanční, připomněl jsem.

„A já bych vám měla být oporou ve všem ostatním? Bůh chraň!“

„Tak tady to je,“ řekla potom a podala mi, co nakreslila. Opravdu se jí to povedlo, přímo jsem žasl, ta podoba! Vypadal jsem tam trochu důstojnější a hezčí než ve skutečnosti.

Mohla byste to prodat, zeptal jsem se?

„Zatím jsem o tom neuvažovala, ale proč ne? Dvě stě guinejí?“

Dobře, odpověděl jsem.

Znova mě bodla tím ostrým pohledem.

„Vy byste mi dal za tohle dvě stě guinejí?“

Ano, přikývl jsem. Protože jste to dělala vy.

„Dejte mi to.“ Vrátil jsem jí obrázek, a než jsem si uvědomil, co se děje, trhala ho v půli.

Ne, prosím vás, vykřikl jsem. Přestala sice, ale stejně už byl do poloviny roztržený.

„Ale vždyť je to strašně špatné.“ A najednou jako by ten papír po mně hodila. „Tady to máte. A dejte si to do šuplete k těm motýlům.“

Když jsem jel příště do Lewes, koupil jsem jí zase desky, všechno, co tam měli od Mozarta, protože se jí zřejmě líbil.

Jednoho dne začala kreslit mísu s ovocem. Nakreslila to snad desetkrát, pak všechny obrázky přišpendlila na zástěnu a vyzvala mě, abych si vybral ten nejlepší. Řekl jsem, že jsou všechny krásné, ale ona trvala na svém, tak jsem na jeden ukázal.

„Ten je nejhorší,“ prohlásila. „To je práce šikovného učně. Ale jeden je dobrý. Rozhodně dobrý. Má stokrát větší cenu než všechny ostatní. Jestli se strefíte na tři pokusy, bude váš zadarmo, až odtud budu odcházet. Jestli odtud kdy půjdu. Když neuhádnete, musíte mi zá něj dát deset guinejí.“

To rýpnutí jsem ignoroval. Hádal jsem třikrát a vždycky špatně. Ten, který měl být tak dobrý, mi připadal jako nedodělaný, nedalo se ani pořádně poznat, o jaké ovoce jde, a celé to bylo nějak nakřivo.

„Tady o tom ovoci jenom něco naznačuji. Nevypovídám o něm naplno, ale tušíte, že bych mohla. Cítíte to?“

Přiznal jsem se, že moc ne.

Došla si pro knihu Cézannových obrazů.

„Tuhle,“ ukázala na barevný obrázek talíře s jablky. „Nejenže se tu vypovídá všechno o těchto jablkách, ale o jablkách vůbec a také všechno o formě a o barvě.“

Já vám věřím, souhlasil jsem. A vaše obrázky jsou všechny hezké.

Jenom se po mně koukla.

„Ferdinande,“ řekla, „vy jste se měl jmenovat Kaliban.“

Asi tři nebo čtyři dny po tom, co se poprvé koupala, mi připadla velice neklidná. Po večeři chodila po vnějším sklepě sem a tam, hned si sedla na postel, hned zas vyskočila. Já jsem si zatím prohlížel, co za odpoledne nakreslila. Samé kopie obrázků z uměleckých publikací, velmi zdařilé, podle mého soudu, a také velmi věrné.

„Nemohli bychom jít na procházku?“ vyhrkla náhle. „Na čestné slovo?“

Ale je tam mokro, namítl jsem. A chladno. Byl právě druhý říjnový týden.

„Já se tady v té kleci zblázním. Nemohli bychom se aspoň projít po zahradě?“

Přistoupila až těsně ke mně – obvykle se tomu vyhýbala – a nastavila ruce. Své dlouhé vlasy nosila v poslední době jen svázané tmavomodrou stuhou. Byla to jedna z věcí, které jsem jí na její přání koupil. Vlasy měla vždycky krásné. Nikdy jsem neviděl krásnější. Často jsem se musel držet, abych se jich nedotkl. Aspoň pohladit, cítit je v prstech. Poštěstilo se mi to, když jsem jí vázal roubík.

A tak jsme šli ven. Byla to zvláštní noc. Měsíc se schoval za mrakem a ten plul po nebi, ale dole se vítr sotva pohnul. Když jsme vyšli, chvíli jen stála a zhluboka nosem nadechovala. Pak jsem ji uchopil ve vší slušnosti za paži a vedl ji po cestičce mezi zdí, která se táhla při jedné straně, a trávníkem. Minuli jsme živý plot z ptačího zobu a vešli do zeleninové zahrady, na jejímž konci bylo několik ovocných stromů. Jak už jsem říkal, nikdy mě nepřepadla chuť nějak neslušně využít situace, vždycky jsem se k ní choval se vší úctou (až do té chvíle, kdy provedla to, co provedla), ale snad to bylo tou tmou, jak jsme tak kráčeli a já jsem cítil přes rukáv její paži, že jsem měl opravdu chuť vzít ji do náručí a políbit ji, a popravdě jsem se celý roztřásl. Musel jsem honem něco říct, jinak bych byl ztratil hlavu.

Asi byste mi nevěřila, kdybych vám řekl, že jsem hrozně šťastný, že ne? Nemohla mi ovšem odpovědět.

Protože si myslíte, že opravdu citově nic neprožívám. Nevíte, že mám také hluboké city, ale nedovedu je vyjádřit tak jako vy, pokračoval jsem.

To, že člověk nedovede své city vyjádřit, ještě neznamená, že nic hluboce neprožívá. Po celou dobu jsme se procházeli pod temnými větvemi.

Já na vás nežádám nic jiného, řekl jsem, než abyste pochopila, jak vás mám rád, jak velice vás potřebuju, jaký je to hluboký cit.

Není to vždycky lehké, dodal jsem. Nemínil jsem se vytahovat, ale chtěl jsem, aby si aspoň na okamžik uvědomila, jak by se třeba byli zachovali jiní muži, kdyby jim byla vydána na milost.

Mezitím jsme došli zas k trávníku na druhé straně a pak k domu. Zvenku bylo slyšet přijíždějící auto. Přiblížilo se a pak sjíždělo za domem silnicí dolů. Pevně jsem ji sevřel paži.

Když jsme došli ke dveřím do sklepa, zeptal jsem se, chcete to obejít ještě jednou dokola?

K mému údivu zavrtěla hlavou.

Tak jsem ji přirozeně odvedl zpátky dolů. Když jsem jí sundal roubík a rozvázal šňůry, řekla: „Chtěla bych trochu čaje. Udělejte ho, prosím vás. A zamkněte dveře. Já zůstanu tady.“

Uvařil jsem tedy čaj. Jakmile jsem ho přinesl dovnitř a nalil, ozvala se.

„Něco vám musím říct. Je to nutné.“

Poslouchal jsem.

„Vy jste mě chtěl tam venku políbit, viďte?“

Promiňte, zašeptal jsem. A začal jsem rudnout jako obvykle.

„Především bych vám ráda poděkovala za to, že jste to neudělal, protože nechci, abyste mě líbal. Je mi jasné, že jsem vám vydána na milost a nemilost, a také si uvědomuji, jaké mám štěstí, že se právě v tomhle ohledu chováte tak slušně.“

Už se to víckrát nestane, ujistil jsem ji.

„To jsem chtěla právě říct. Jestli se to přece jen stane – nebo něco horšího, a vy se dáte strhnout, chci, abyste mi něco slíbil.“

Už se to nestane.

„Že nebudete surový. Že mě neuhodíte, abych ztratila vědomí, nebo mě zase neomámíte chloroformem, nebo něco takového. Nebudu se bránit, nechám vás dělat, co budete chtít.“

Už se to nestane, opakoval jsem znova. Ztratil jsem nervy, nedovedu si to vysvětlit.

„Chci vám jen říct, pokud by se něco takového stalo, ztratíte u mě navždycky všechnu úctu a nikdy už s vámi nepromluvím. Rozumíte?“

Ani bych nic jiného nečekal, řekl jsem. A byl jsem červený jako rak.

Podala mi ruku. Stiskl jsem ji. Nevím ani, jak jsem se odtamtud dostal. Ten večer mi úplně zamotala hlavu.

Každý den měl svůj pořádek; mezi osmou a devátou jsem sešel dolů, připravil jí snídani, vynesl kbelíky, někdy jsme prohodili pár slov, dala mi seznam věcí, které jí mám koupit (někdy jsem zůstal doma, ale většinou jsem denně jezdil do města, protože měla ráda čerstvou zeleninu a mléko), dopoledne, když jsem se vrátil z Lewes, jsem obvykle uklízel v domě, pak její oběd, potom jsme obyčejně chvíli seděli a povídali si nebo si přehrávala desky, co jsem jí přivezl, anebo jsem jen seděl a díval se, jak kreslí. Svačila sama, ani nevím proč, nějak nám to tak vyplynulo, že s ní odpoledne nebudu. No a pak přišla večeře a po večeři jsme často hovořili trochu déle. Někdy byla docela ráda, když jsem tam zůstal, obyčejně se chtěla projít po vnějším sklepě. Někdy mě poslala pryč hned po večeři.

Fotografoval jsem ji, když s tím souhlasila, někdy zas ona mě. Bral jsem ji v nejrůznějších pózách, ve vší slušnosti, samozřejmě. Byl bych rád, kdyby se na to speciálně oblékla, ale nechtěl jsem ji o to žádat. Nechápu, nač jsou vám všechny ty fotografie, říkala vždycky. Vždyť mě vidíte každý den.

A tak se vlastně nic nedělo. Jen všechny ty večery, které jsme strávili společně. Nemohu uvěřit, že už se to nikdy nevrátí. Jako bychom tenkrát byli na světě jen my dva. Jakživ nikdo nepochopí, jak jsme byli šťastni – vlastně jen já, ale řekl bych, že byly chvíle, kdy to ani jí nijak nevadilo, kdyby se nad tím zamyslela, bez ohledu na to, co říkala. Byl bych tam vydržel sedět celou noc a jen se dívat – na její hlavu a vlasy, které jí ve zvláštní křivce spadaly na ramena, bylo to tak půvabné – jako ladný tvar otakárka. Vypadaly jako závoj nebo jako oblak, jak jí tak volně, s přirozenou elegencí splývaly v hedvábných pramenech dolů. Škoda, že to nedokážu popsat, jak by to uměl básník nebo malíř. Dovedla je odhodit nazpátek, když se jí příliš shrnuly dopředu, takovým zvláštním pohybem, a přitom úplně prostě a přirozeně. Někdy jsem měl chuť říct, prosím vás, udělejte to ještě jednou, nechte si vlasy spadnout dopředu a pak je odhoďte zpátky. Jenomže to bych byl samozřejmě vypadal hloupě. Ať dělala cokoliv, vždycky to dělala takhle půvabně. I když třeba jen obracela stránku, když si sedala nebo vstávala, pila, kouřila, prostě v každé situaci. Dokonce i když dělala něco, co se za pěkné nepovažuje, například když zívala nebo se protahovala, vypadalo to pěkně. Popravdě řečeno, neuměla dělat nic ošklivého. Byla příliš krásná.

A také byla vždycky tak čistá. Kolem ní se vznášela jen příjemná a svěží vůně, na rozdíl od některých žen, které bych mohl jmenovat. Nenáviděla špínu zrovna jako já, i když se mi pro to smála. Jednou mi řekla, že je to příznak šílenství, chtít, aby bylo všechno čisté. Jestli je to pravda, museli jsme být šílení oba.

Všecko nebylo ovšem vždycky růžové. To, že se pokusila několikrát utéct, je hned jeden doklad. Naštěstí jsem byl vždycky ve střehu.

Jednou mě ale málem doběhla. Když jsem přišel dolů, zvracela a vypadala opravdu hrozně. Ptal jsem se pořád, co je vám, co je vám, ale ona tam jen ležela, jako kdyby měla velké bolesti.

„Zánět slepého střeva,“ vypravila ze sebe nakonec.

Jak to víte, zeptal jsem se.

„Myslela jsem, že v noci umřu,“ řekla skomíravým hlasem, jako kdyby jí docházelo.

Poznamenal jsem, že by to také mohlo být něco jiného.

Ale ona se jen obrátila ke zdi a vzdychla si, ach, bože.

Když jsem se vzpamatoval z prvního leknutí, napadlo mě, že by to mohl být nějaký její trik.

Hned nato se celá zkroutila jako v křeči, pak si sedla, podívala se na mě a řekla, že mi slíbí cokoli, ale že nutně potřebuje doktora. Nebo do nemocnice.

To je můj konec, odpověděl jsem. Vy byste všechno řekla.

„Ne, slibuji vám to, slibuji,“ prosila. Vypadalo to úplně věrohodně. Sehrát to rozhodně uměla.

Udělám vám šálek čaje, navrhl jsem, abych získal čas na rozmyšlenou. Ale ona se zase chytila za břicho.

Podlaha byla celá pozvracená. Vzpomněl jsem si, jak teta Annie říkala, že na zánět slepého střeva se může i umřít. Loni to dostal chlapec od sousedů a čekali prý příliš dlouho – teta Annie věděla jak dlouho – a jen zázrakem prý nezemřel. Tak jsem musel něco udělat.

Kousek odtud pod námi mají telefon, řekl jsem, doběhnu tam.

„Odvezte mě do nemocnice,“ naléhala, „je to pro vás bezpečnější.“

Co na tom záleží, odpověděl jsem, jako kdyby mě opravdu dohnala k zoufalství. To je konec. Už vás neuvidím, dodal jsem. Až u soudu. Já také dovedu leccos zahrát.

Potom jsem jako rozčileně vyběhl ven. Dveře jsem nechal otevřené, i ty hořejší, a tam jsem zůstal a čekal.

V mžiku byla venku. Po nemoci ani památky. O nic se nepokusila, jen se po mně podívala a zase se vrátila dolů. Tvářil jsem se rozzlobeně, jen abych jí nahnal strach.

Její nálady se měnily tak rychle, že jsem s nimi často nestačil držet krok. Dělalo jí potěšení, když jsem se za ní plahočil (jak jednou řekla – chudák Kaliban, pořád se plahočí za Mirandou), někdy mi říkala Kaliban, někdy Ferdinand. Někdy byla zlá a potměšilá. Pošklebovala se mi a opičila se po mně, až jsem z toho byl zoufalý, pak mi zas dávala otázky, s kterými jsem si nevěděl rady. Jindy zas pro mě měla opravdu pochopení, cítil jsem, že mi rozumí jako nikdo jiný kromě strýčka Dicka, a byl jsem ochoten snášet všechny její rozmary.

Pamatuji se na spoustu drobných příhod.

Jednoho dne mi vysvětlovala tajemství nějakých obrazů – tajemství, to byly takové věci, o kterých člověk musel přemýšlet, aby si jich všiml, ona jim říkala tajemství proporcí a souladu. Seděli jsme vedle sebe s knihou uprostřed a ona hovořila o těch obrazech. Seděli jsme na posteli (musel jsem jí obstarat polštářky a přehoz, kterým ji přes den přikrývala), ale ne tak těsně, abychom se dotýkali. Po těch událostech na zahradě jsem si dával pozor. Ale jednou večer povídá, neseďte tu tak strnule, vždyť já vás neukousnu, když o mě zavadíte rukávem.

Dobře, řekl jsem, ale ani jsem se nehnul.

Ona si pak poposedla tak, že jsme se dotýkali pažemi a rameny. Celou tu dobu pořád mluvila o tom obrázku, co jsme měli před sebou, a já jsem si myslel, že ten dotek nebere na vědomí, ale když jsme se dostali o pár stránek dále, najednou se na mě podívala.

„Vy mě neposloucháte.“

Ale poslouchám, ujišťoval jsem ji.

„Ne, neposloucháte. Myslíte na to, že se mě dotýkáte. Jste jako ztuhlý. Uvolněte se.“

Nemělo to význam, jen mě tím znervóznila. Vstala. Měla na sobě úzkou modrou sukni, co jsem jí koupil, tlustý černý svetr a bílou blůzku, ty barvy jí opravdu slušely. Postála chvilku přede mnou a pak vzdychla, ach, bože.

Potom přešla ke zdi a začala do ní bušit pěstí. Občas tohle dělávala.

„Mám jednoho kamaráda a ten mě políbí, kdykoli mě potká, a nic tím nemyslí – jeho líbání prostě nic neznamená. Líbá každého. Pravý opak vás. Vy nemáte kontakt s nikým a on ho má s každým. A oba jste stejně vadní.“

Usmíval jsem se. Obyčejně jsem se usmíval, když mě začala napadat, to byl můj způsob obrany.

„Nešklebte se tak hloupě.“

Co jiného mohu dělat. Vy máte vždycky pravdu.

„Ale já nechci mít vždycky pravdu. Řekněte mi, že nemám pravdu!“

Ale máte, usmál jsem se, vždyť vy to víte.

„Ach, Ferdinande,“ vzdychla si a pak řekla ještě dvakrát Ferdinande, Ferdinande, a pak jako spínala ruce k nebi a dělala, jako kdyby kdovíjak trpěla, až jsem se tomu musel smát, ale najednou zas úplně zvážněla, nebo se aspoň tak tvářila.

„To není žádná legrace. To je hrozné, že ve mně nemůžete vidět kamarádku. Zapomeňte na to, že jsem žena, a chovejte se přirozeně.“

Já to zkusím, sliboval jsem. Ale pak už si vedle mě nesedla. Opřela se o zeď a dala se do čtení nějaké jiné knížky.

Jednou zase, bylo to dole, zčistajasna zavřískla. Úplně bez příčiny. Zrovna jsem přilepoval jeden obrázek, co namalovala a chtěla vidět na zdi, a najednou, jak tam seděla na posteli, zaječela, že člověku v žilách stydla krev. Prudce jsem se obrátil, až jsem upustil pásku, a ona se jen smála.

Co se děje, vyhrkl jsem.

„Nic, jenom jsem dostala chuť pořádně si zavřísknout.“

Člověk prostě nikdy nevěděl, co ji napadne.

Věčně se jí něco nelíbilo na tom, jak mluvím. Jednou, vzpomínám si, mi řekla: „Víte, co děláte? Víte, jak déšť na všem rozmazává barvy? To je přesně to, co vy děláte s angličtinou. Všechno je rozplizlé, sotva otevřete pusu.“

Takhle se mnou jednala, to je jen jedna ukázka z mnoha.

Jednoho dne mě pěkně napálila – šlo o její rodiče. Už několik dní předtím do mě pořád hučela, jak budou starostí celí usoužení a jak je to ode mě hanebné, že jim nedám zprávu. Bránil jsem se, že to nemohu riskovat. Ale jednou po večeři řekla, já vám povím, jak to udělat bez rizika. Vezmete si rukavice. U Woolworthe koupíte papír a pár obálek. Nadiktujete mi, co mám napsat. Pojedete do nejbližšího velkého města a tam dopis odešlete. Nikdo vás nemůže vystopovat. Woolworth má přece filiálky všude.

Nedala mi tak dlouho pokoj, až jsem jednoho dne opravdu udělal to, co navrhovala, a koupil jsem dopisní papír i nějaké obálky. Večer jsem jí dal jeden list a řekl jí, aby tedy psala.

„Jsem v pořádku a nejsem v nebezpečí,“ diktoval jsem.

Napsala to, ale zároveň poznamenala: „To je ohavná angličtina, ale budiž.“

Pište, co vám říkám, odpověděl jsem a pokračoval: „Nepokoušejte se mě najít, je to nemožné.“

„Nic není nemožné,“ podotkla drze.

„Jeden přítel se o mě dobře stará,“ diktoval jsem dál. To je všechno, řekl jsem potom. Už se jenom podepište.

„Nemohu připojit, pan Clegg vás dává pozdravovat?“

Náramně vtipné, ušklíbl jsem se. Ještě něco připsala a pak mi papír podala. Stálo tam: Brzy na shledanou, líbá Vás, a až úplně dole, Vaše Nanda.

Co to má být, zeptal jsem se.

„Tak mi říkali, když jsem byla malá. Poznají, že jsem to já.“

Mně se Miranda líbí víc, řekl jsem. Pro mě to bylo to nejkrásnější jméno. Když napsala adresu na obálku, vložil jsem do ní dopis a pak jsem naštěstí nahlédl dovnitř. Na dně obálky ležel proužek papíru, ne větší než půlka cigaretového papírku. Jak to provedla nevím, zřejmě už ho měla připravený a vsunula ho dovnitř. Rozložil jsem ho a podíval se na ni. Seděla, opřená zády o židli, a drze se mi dívala do očí. Písmo bylo drobounké, psané ostrou tužkou, ale jasně čitelné. Byla to jiná zpráva než ta, co napsala prve. Stálo tam:

Tati, mami, unesl mě šílenec. F. Clegg. Úředník z radnice co vyhrál v sazce. Vězní mě ve sklepě osamělého hrázděného domu venku letopočet 1621 kopcovitá krajina dvě hodiny od Londýna. Zatím v pořádku. Mám strach. M.

Tohle mě vážně rozzlobilo a také šokovalo tak, že jsem nevěděl, co mám dělat. Nakonec jsem se na ni obrátil, tak vy máte strach? Neodpověděla, jen kývla hlavou.

Ale co jsem udělal, zeptal jsem se.

„Nic. Právě proto mám strach.“

Tomu nerozumím.

Sklonila hlavu.

„Právě že čekám, kdy něco uděláte.“

Dal jsem vám přece slib a dám vám ho znova, hájil jsem se. Vy se hned rozčilíte a nafouknete, že vám nedůvěřuji, a obráceně to neplatí?

„Promiňte.“

Já jsem vám věřil, mluvil jsem dál, byl jsem na vás hodný a myslel jsem, že si to uvědomujete. Ale zneužívat se nenechám. A na vašem dopisu mi čerta záleží. Strčil jsem ho do kapsy.

Dlouho bylo ticho. Věděl jsem, že se na mě dívá, ale já se nechtěl podívat na ni. Pak najednou vstala, stoupla si přede mě, položila mi ruce na ramena, takže jsem se musel na ni podívat, přímo mě donutila, abych se jí podíval do očí. Nedovedu to vysvětlit, ale když se mnou jednala upřímně, byl bych jí udělal pomyšlení, mohla si se mnou dělat, co chtěla.

„Teď se chováte jako malý kluk,“ prohlásila. „Zapomínáte, že mě tu držíte násilím. Uznávám, že to není nijak hrubé násilí, ale přesto mám strach.“

Pokud vy budete držet slovo, já svoje dodržím, odpověděl jsem a zčervenal jsem, samozřejmě, jako rak.

„Ale copak jsem vám dala slovo, že se nepokusím utéct?“

Těšíte se jen na to, až mi dáte jednou provždy sbohem, řekl jsem trpce. Pořád pro vás nic neznamenám.

Zadívala se kamsi mimo mě. „Těším se, až dám sbohem tomuhle domu, ne vám.“

A ten šílenec, vzpomněl jsem si na dopis. Myslíte si opravdu, že šílenec by s vámi nakládal jako já? Já vám povím, co by udělal. Už dávno by vás zabil. Jako ten vrah Christie. Copak si představujete, že se na vás chystám s dranžírovacím nožem, nebo co? (Byl jsem tenkrát na ni opravdu naštvaný.) Jak vás může taková pitomost napadnout. Myslíte si, že nejsem normální, když vás tu takhle držím. No prosím, možná že nejsem. Ale to byste koukala, kolik takových případů by se vyskytlo, kdyby bylo víc lidí, co by na to měli peníze a čas. Stejně je toho i takhle víc, než je známo. Na policii o tom dobře vědí, dodal jsem, čísla jsou tak vysoká, že se s nimi neodváží vyrukovat.

Upřeně se na mě dívala. Měl jsem pocit, jako bychom byli dva úplně cizí lidé. Musel jsem vypadat opravdu divně, jakživ jsem toho tolik nenamluvil.

„Nedívejte se takhle,“ řekla po chvíli. „To, čeho se bojím, je něco, co máte v sobě, ani o tom nevíte.“

A co je to, zeptal jsem se pořád ještě rozzlobeně.

„Já nevím. Číhá to tu kolem nás v tomhle domě, v téhle místnosti, v téhle situaci, aby to najednou vyskočilo. Vlastně to ohrožuje nás oba.“

To jsou jen řečičky.

„Všichni chceme něco, co nemůžeme mít. Slušný člověk se s tím smíří.“

Všichni bereme, co můžeme. A jestli jsme na tom většinu života nebyli nejlíp, vynahrazujeme si to, dokud nám štěstí přeje, řekl jsem. Ale o tom vy, samozřejmě, nic nevíte.

Všiml jsem si, že se na mě usmívá, jako by byla o mnoho starší než já. „Potřebujete se léčit na psychiatrii.“

Jediné léčení, co potřebuji, je, abyste se ke mně chovala přátelsky.

„Ale vždyť to dělám,“ zvolala. „Copak to nevidíte?“

Nastalo tíživé ticho. Nakonec je přerušila otázkou.

„Nemyslíte, že už to trvalo moc dlouho?“

Ne, odpověděl jsem.

„Nepustíte mě teď?“

Ne.

„Mohl byste mi dát roubík a svázat mě a odvézt zpátky do Londýna. Neřekla bych o tom živé duši.“

Ne.

„Ale přece se mnou musíte mít nějaký úmysl?“

Chci být s vámi. Pořád.

„V posteli?“

Už jsem vám řekl, že ne.

„Ale chtěl byste?“

Raději o tom nebudeme mluvit.

Potom už toho nechala.

Nepřipouštím si myšlenky na něco, co je nesprávné, řekl jsem. Není to slušné, podle mě.

„Vy jste ale prazvláštní člověk.“

Děkuju, odpověděl jsem.

„Kdybyste mě pustil, rozhodně bych vás chtěla občas vidět, protože mě ohromně zajímáte.“

Jako zvířata, na která se chodíte dívat do zoo, zeptal jsem se.

„Abych se vám pokusila rozumět.“

To nikdy nesvedete. (Mohu klidně říct, že mi to dělalo docela dobře, vypadat při tom rozhovoru trochu záhadně. Muselo to v ní vzbuzovat dojem, že do všeho přece jen nevidí.)

„Také o tom pochybuju.“

A najednou přede mnou klečela a sepjatýma rukama se dotkla temene hlavy, docela jako někde v Oriente. Udělala to třikrát.

„Přijme veliký záhadný pán omluvu své nejponíženější otrokyně?“

Uvidíme, odpověděl jsem.

„Ponížená otrokyně móc litovat ošklivá dopis.“

Musel jsem se dát do smíchu. Ta dovedla sehrát kdeco.

Zůstala klečet, ruce po stranách opřené o podlahu. Trochu zvážněla, jak na mně ulpívala pohledem.

„Pošlete tedy ten dopis?“

Nechal jsem ji, aby to zopakovala ještě jednou, ale pak jsem přikývl. Málem jsem udělal osudnou chybu.

Druhý den jsem jel do Londýna. Byl jsem tak bláhový, že jsem jí o tom řekl, a ona mi dala seznam věcí, které mám koupit. Byla toho spousta. (Později jsem poznal proč – aby mě to dlouho zdrželo.) Musel jsem sehnat nějaký zvláštní zahraniční sýr a zajít do určitého krámu v Soho, kde prodávali její oblíbené salámy, pak koupit nějaké desky, šatstvo a další věci. Chtěla také obrazy od určitého malíře, musel to být jenom on a žádný jiný. Ten den jsem byl opravdu šťastný, všechno vypadalo růžově. Měl jsem pocit, jako že zapomněla na ty čtyři týdny, tedy ne snad zapomněla, ale smířila se s tím, že budu chtít víc. Jen sny a pohádky!

Vrátil jsem se až kolem páté a šel samozřejmě rovnou dolů za ní, ale hned jsem poznal, že něco není v pořádku. Vůbec se nezdálo, že mě ráda vidí, a na všechny ty nákupy se ani nepodívala.

Co se stalo, jsem zjistil velmi brzy. Podařilo se jí uvolnit čtyři kameny, zřejmě si chtěla vyhrabat podzemní chodbu. Po schodech byla rozsypaná hlína. Jeden z těch kamenů jsem snadno vyndal. Celou tu dobu seděla na posteli, ani se po mně nepodívala. Za kamenem narazila na skálu, takže se nic nestalo. Ta její taktika mi teď byla jasná – ty salámy a speciální obrazy a tak dále. Samý podfuk.

Vy jste zkoušela utéct, řekl jsem.

„Dejte mi pokoj,“ vykřikla na mě. Začal jsem se rozhlížet po nástroji, který použila. A najednou kolem mě něco přeletělo a cinklo o podlahu. Byl to starý šesticoulový hřebík. Bůhví, jak k němu přišla.

To bylo naposled, co jsem vás tu nechal tak dlouho o samotě, prohlásil jsem. Teď vidím, že už se vám nedá věřit.

Jen se ode mě odvrátila, nepromluvila ani slovo a já jsem trnul hrůzou, aby zas nezahájila hladovku, tak jsem ji radši nechal a odešel. Později jsem jí přinesl večeři. Pořád nemluvila, tak jsem šel pryč.

Druhý den už byla zase v pořádku, ale o tom nezdařeném útěku, až na pár slov, nemluvila. Ani později se už o něm nikdy nezmínila. Ale všiml jsem si, že má na zápěstí pořádný škrábanec a že se jí obličej zkřivil bolestí, když zkusila sevřít tužku a kreslit.

Ten dopis jsem neodeslal. Policie zná někdy náramné fígle. Bratr jednoho známého z radnice pracoval u Scotland Yardu. Stačila jim jen štipka prachu a už dovedli říct, odkud ten člověk je a všechno možné.

Když se mě na to zeptala, zase jsem samozřejmě zrudnul. To proto, řekl jsem, že vím, že mi nedůvěřujete, a tak dále. Zdálo se, že to uznala. Možná že vůči jejím rodičům to nebylo hezké, ale podle toho, co říkala, za moc nestáli a člověk nemůže myslet na každého. Jak se říká, vždycky je bližší košile než kabát.

Stejně jsem to provedl i s penězi, které jsem – jak si přála – měl poslat hnutí proti vodíkové bombě. Vyplnil jsem sice šek a ukázal jí ho, ale neposlal. Chtěla důkaz (stvrzenku), ale já řekl, že jsem to poslal anonymně. Udělal jsem to (tedy vyplnil ten šek), abych ji uspokojil, ale jinak nechápu, nač by měl člověk vyhazovat peníze na něco, čemu nevěří. Já vím, že boháči poskytují peněžité dary, ale podle mě to dělají jen proto, aby se jejich jména objevila v novinách nebo aby se vyhnuli placení daní.

Při každém koupání jsem musel na okno znova přišroubovat prkna. Nechtěl jsem je tam nechat nastálo. Vždycky to proběhlo hladce. Jednou už bylo hodně pozdě (jedenáct), a tak jsem jí sundal roubík, když šla do koupelny. Tu noc venku pořádně foukalo, úplná vichřice. Když jsme sešli do přízemí, chtěla si jít sednout do obývacího pokoje (dostal jsem vyhubováno, že jsem říkal salón), ruce měla samozřejmě spoutané, žádné nebezpečí, jak se zdálo, nehrozilo, a tak jsem zapnul elektrické topení (dozvěděl jsem se, že imitace polen je vrchol nevkusu, že bych měl topit skutečnými poleny, a to jsem potom také dělal). Chvíli jsme tam seděli, ona na koberci, sušila si umyté vlasy, a já jsem se na ni prostě díval. Měla na sobě kalhoty, co jsem jí koupil, a vypadala velmi atraktivně – celá v černém jen s malým červeným šátečkem kolem krku. Před umytím měla vlasy od rána spletené do dvou copů – každý den jsem se nesmírně těšil, jaký zas bude mít účes. Teď, když si je před krbem sušila, nechala je ovšem rozpuštěné, a to byly nejhezčí.

Po nějaké chvíli vstala, začala chodit po pokoji, celá neklidná. A stále opakovala slovo „nuda“. Pořád dokola. Přišlo mi to dost divné, když venku tak skučel vítr.

Najednou přede mnou zůstala stát.

„Zabavte mě nějak. Dělejte něco.“

A co tak, zeptal jsem se. Fotografie? Ale to nechtěla.

„Já nevím. Cokoliv, třeba zpívejte nebo tancujte.“

Ale já neumím ani zpívat, ani tancovat.

„Tak mi povězte všechny vtipy, které znáte.“

Neznám žádné, odpověděl jsem a byla to pravda. Nevzpomněl jsem si ani na jeden.

„Určitě znáte. Já myslela, že každý muž musí znát nějaké sprosté vtipy.“

I kdybych nějaký znal, tak bych vám ho nevyprávěl.

„A proč ne?“

Protože jsou jen pro muže.

„A co myslíte, že si mezi sebou vyprávějí ženy? Vsadila bych se, že znám víc sprostých vtipů než vy.“

Ani by mě to nepřekvapilo, řekl jsem.

„Panebože, vy jste jako rtuť. Vždycky člověku uklouznete.“

Kousek poodešla, ale najednou popadla ze židle polštářek, otočila se a nakopla ho přímo proti mně. Přirozeně jsem to nečekal. Vstal jsem, ale vtom už letěl další polštářek, a pak další, který mě netrefil, ale zato srazil ze stolku u zdi měděnou konvici.

Pomalu, pomalu, snažil jsem se ji zarazit.

„Jen ne tak zhurta, hlemýždi!“ zavolala na mě (nějaký citát z literatury, počítám). A v mžiku strhla z římsy u krbu jeden džbán a hodila ho po mně. Možná že vykřikla chytej, ale já ho nechytil, a tak se roztříštil o zeď.

Kroťte se, zvolal jsem.

Ale už letěl další džbán. A přitom se pořád smála, ale nebylo v tom v podstatě nic zlomyslného, prostě jen tak jančila jako malé dítě. U okna visel na zdi takový hezký zelený talíř s plastickým vyobrazením nějaké chaloupky, a ten také srazila a roztřískala. Nevím proč, ale mně se ten talíř vždycky líbil a mrzelo mě, že ho rozbila, tak jsem na ni houkl už dost zostra, přestaňte!

Reagovala na to jen tím, že na mě udělala dlouhý nos a vyplázla na mě jazyk. Jako nějaký uličník.

Měla byste mít rozum, pokáral jsem ji.

„Vy byste měl mít rozum,“ posmívala se mi. Potom řekla: „Prosím vás, přejděte si semhle, abych se mohla dostat na ty krásné talíře za vámi.“ Visely tam dva u dveří. „Pokud je ovšem nechcete roztřísknout sám.“

Přestaňte, řekl jsem znova, už toho bylo dost.

Ale najednou se protáhla za pohovkou a zamířila k talířům. Stoupl jsem si mezi ni a dveře, a jak mi chtěla proklouznout pod rukou, popadl jsem ji za paži a držel.

Naráz byla úplně jiná.

„Pusťte mě,“ řekla už docela klidně. Já ji ovšem nepustil, protože jsem myslel, že si pořád dělá legraci.

Najednou ale řekla: „Pusťte mě,“ tak zlověstným tónem, že jsem ji hned poslechl. Potom přešla k topení a tam si sedla.

„Přineste mi smeták,“ ozvala se po chvíli. „Já to zametu.“

Zítra to udělám.

„Já to chci uklidit,“ vyjela na mě jako milostpaní.

Udělám to sám.

„Stejně je to vaše vina.“

Ovšem.

„Vy jste ten nejdokonalejší vzorek maloměšťácké akurátnosti, jaký jsem kdy viděla.“

Vážně?

„To tedy jste. Skutečnými měšťáky opovrhujete pro jejich snobské způsoby, řeč a chování vůbec. Že je to tak? A čím to nahrazujete? Neumíte nic jiného, než odmítat nepatřičné myšlenky, nepatřičné činy a vůbec všechno, co je nepatřičné, a to je ubohé a odporné. Víte vy vůbec, že všechno velké v dějinách umění a všechno, co je v životě krásné, je, jak vy říkáte, nepatřičné, nebo to vzniklo z pohnutek, které byste označil jako nepatřičné? Z vášně, z lásky, z nenávisti, opravdovosti. Víte to?“

Já vám vůbec nerozumím.

„Ale rozumíte. Proč pořád užíváte ta pitomá slova sluší se, nesluší se, náležité, správné? Proč si pořád děláte hlavu s tím, co se patří a co ne? Jste jako nějaká chudinka stará panna, která považuje za nečisté manželství a vůbec všechno kromě sedánek u bezbarvého čaje někde v zatuchlém starém pokoji. Proč chcete zbavit život všeho, co ho dělá životem? Proč všechno krásné ubíjíte?“

Já jsem nikdy neměl ty výhody co vy. Tak asi proto. „Ještě se můžete změnit. Vždyť jste mladý, máte peníze. Můžete se vzdělávat. A co jste zatím udělal? Máte jakousi směšnou představu, jakou patrně mívají malť kluci a při které masturbují, a teď se můžete pozorností ke mně přetrhnout, jen abyste si nemusel přiznat, že všechno to, proč jsem tady a jak jsem se sem dostala, je ohavnost, ohavnost, ohavnost…“

Pak najednou přestala. „Nemá to cenu,“ dodala ještě. „Jako kdybych mluvila turecky.“

Rozumím, řekl jsem. Nemám patřičné vzdělání.

„Vy jste takový hlupák,“ skoro na mě křičela, „úplná zrůda. Máte peníze – a vlastně ani nejste hloupý, mohl byste se stát, čím byste chtěl. Jenom se potřebujete zbavit minulosti. Musíte zlikvidovat tu svou tetu i ten barák, kde jste bydlel, i lidi, s kterými jste se stýkal. Musíte se stát novým člověkem.“

Koukla na mě s povystrčenou bradou, jako kdybych to mohl snadno provést, jen kdybych chtěl.

No snad, povzdechl jsem.

„Víte, co byste mohl dělat? Mohl byste… sbírat obrazy. Já bych vám řekla, po čem se tak podívat, a seznámila bych vás s lidmi, kteří by vás poučili, jak sbírat umělecké předměty. Jen si představte, kolika chudým umělcům byste mohl prospět! Místo masakrování motýlů – jako hloupej kluk!“

I někteří velmi chytří lidé sbírají motýly, namítl jsem.

„Hm, chytří… a co z toho? Jsou to vůbec lidé?“

Jak to myslíte, zeptal jsem se.

„Když se musíte ptát, tak vám nelze odpovědět.“

Pak si povzdechla: „Vždycky to takhle dopadne, že vás začnu ponižovat. A přitom se mi to tak příčí. Ale je to vaše vina. Vy se vždycky shrbíte o stupínek níž, než kam mohu sestoupit.“

Občas se do mě takhle obula. A samozřejmě jsem jí to odpustil, i když se mě to tenkrát dotklo. Chtěla na mně, aby ze mě byl jiný člověk, někdo, kým jsem se nikdy nemohl stát. Například, když mi tenkrát navrhla, že bych mohl sbírat obrazy, přemýšlel jsem o tom celou noc. Představoval jsem si, že sbírám obrazy, že mám velký dům, všude visí po stěnách slavné obrazy a lidé se na ně chodí dívat. Miranda je tam ovšem také. Ale celou tu dobu jsem věděl, že je to hloupost, že budu vždycky sbírat jen motýly. Obrazy mi prostě nic neříkají. Nedělal bych to z vlastní vůle, takže by to nemělo smysl. A tohle ona nedokázala pochopit.

Nakreslila ještě několik mých podobizen, všechny byly docela dobré, ale něco mi na nich vadilo. Jí nešlo ani tak o pěknou podobu, jako spíš o můj niterný charakter, jak říkala, a tak mi někdy udělala tak špičatý nos, že by se o něj člověk zrovna píchl, a ústa tak úzká a nehezká, tedy ještě horší než ve skutečnosti, protože já vím, že nejsem žádný krasavec. Ani jsem se neodvažoval pomyslet na to, že čtyři týdny už utekly, neměl jsem ponětí, co bude dál, jen jsem si dovedl představit, že bude mít námitky, že bude trucovat a že ji přinutím, aby zůstala další čtyři týdny – tedy myslel jsem si, že nad ní mám jistou moc a že udělá, co chci. Žil jsem skutečně ze dne na den, nepřipravil jsem si žádný plán. Prostě jsem čekal. Trochu jsem počítal i s tím, že třeba přijde policie. Jednou v noci jsem měl příšerný sen, že opravdu přišla a já jsem ji musel zabít, dřív než se dostanou až k ní. Připadlo mi, že nemám na vybranou, a měl jsem po ruce jen polštář. Uhodil jsem ji a pak znova a ještě jednou, a ona se tomu smála, a tak jsem na ni skočil a dusil ji, dokud se nepřestala hýbat, a pak, když jsem ten polštář zdvihl, ležela tam a smála se – jenom dělala, jako že je mrtvá.

Probudil jsem se zalitý potem, bylo to poprvé, co se mi zdálo, že jsem někoho zabil.

O odchodu začala mluvit několik dní před koncem lhůty. Pořád mě ujišťovala, že o tom neřekne živé duši, a já jsem musel přirozeně říkat, že jí věřím, ale bylo mi jasné, že i kdyby to sama myslela doopravdy, policie nebo rodiče by to z ní nakonec vypáčili. A také pořád opakovala, jak se spřátelíme, jak mi pomůže s výběrem obrazů, představí mě svým známým a vůbec se bude o mě starat. Byla na mě v těch dnech velice milá. Měla pro to samozřejmě své důvody.

Konečně ten osudný den (10. listopad, 11. listopadu jsem ji měl propustit) nastal. Sotva jsem jí ráno přinesl kávu, její první slova zněla, nemohli bychom to dnes večer oslavit?

A co hosté, řekl jsem žertem, i když mi zrovna do smíchu nebylo, to snad ani nemusím připomínat.

„Jen vy a já. Protože… přece jen jsme to zvládli, ne?“

„A bude to nahoře, u vás v jídelně?“ navrhovala.

Musel jsem souhlasit, nic jiného mi nezbývalo.

Potom mi dala seznam věcí, které jsem měl obstarat v jednom drahém lahůdkářství v Lewes, a pak mě ještě požádala, jestli bych nemohl koupit sherry a láhev šampaňského. Slíbil jsem samozřejmě, že všechno seženu. Nikdy jsem ji neviděl tak vzrušenou. Myslím, že tím nakazila i mě. I tehdy. To, co cítila ona, se přenášelo i na mě.

A pochopitelně ve večerní toaletě, řekl jsem, abych ji rozesmál. „Jé, škoda že nemám nějaké krásné šaty,“ posteskla si. „A také budu potřebovat víc horké vody, abych si mohla umýt vlasy.“

Já vám šaty koupím, nabídl jsem jí. Jen mi, jako dřív, řekněte barvu a tak dále a já se podívám, co by se dalo v Lewes sehnat.

Zvláštní věc, pořád jsem si dával pozor, a teď jsem se podřekl. Úplně mě polilo horko. Ale ona se jen usmála.

„Věděla jsem, že je to Lewes. Na jednom polštářku jsem našla značku. A ty šaty bych chtěla buď černé, nebo ne, takovou sušenkovou barvu, skalní šeď – nebo, počkejte..“ a běžela pro svou skříňku s barvami a namíchala nějaký odstín jako tehdy, když jsem jel do Londýna a chtěla šátek určité barvy. „Tuhle barvu a musí být jednoduché, ke kolenům, ne dlouhé, a takovýhle rukáv (nakreslila ho), nebo bez rukávů, něco na tenhle způsob, nebo takhle.“ Vždycky jsem se s potěšením díval, když kreslila. Takové rychlé, nervózní tahy, jako by se nemohla dočkat, až to dodělá, ať to bylo cokoliv.

Já jsem přirozeně nebyl ten den zrovna v rozjařené náladě. Neměl jsem vůbec žádný plán, to jsem byl celý já. Nevím, na co jsem čekal. Dokonce ani nevím, jestli jsem neuvažoval o tom, že naši úmluvu dodržím, i když byla vynucená, a vynucené sliby, tak říkajíc, nejsou žádné sliby.

Jel jsem ve skutečnosti do Brightonu a hodně jsem toho prošel, než jsem v jednom obchodě objevil ty správné šaty. Bylo hned vidět, že je to něco extra. Nejdřív mi je nechtěli prodat bez vyzkoušení, i když to byla ta správná velikost. Když jsem se pak vracel k autu, míjel jsem cestou jiný obchod, klenotnictví, a najednou mě napadlo, že by jí asi udělal radost nějaký dárek. Také by mohl usnadnit situaci, až dojde ke kritickému okamžiku. Ve výloze ležel na černém sametu náhrdelník se safíry a diamanty ve tvaru srdce, jak si vzpomínám, tedy naaranžovaný do tvaru srdce. Vešel jsem dovnitř, a když jsem zjistil, že stojí tři sta liber, užuž jsem se chtěl otočit a odejít, ale pak zvítězila ta velkorysejší stránka mé povahy. Prodavačka mi předvedla náhrdelník na sobě – vypadal opravdu pěkně a draze. Jsou to sice menší kameny, ukazovala mi, ale všechny mají velice krásný třpyt a je to ve viktoriánském stylu. Vzpomněl jsem si, jak se Miranda jednou zmínila, že má ráda viktoriánské věci, a to rozhodlo. Nastaly ovšem potíže s šekem. Prodavačka ho nejdřív nechtěla přijmout, ale já jsem jí doporučil, aby zatelefonovala do mojí banky, a pak hned zpívala jinou. Kdybych byl mluvil s lepším akcentem a řekl jí, že jsem lord Flink nebo tak něco, vsadím se…, ale na to teď není čas.

Je to zvláštní, jak jeden nápad přivede člověka na jiný. Když jsem kupoval ten náhrdelník, uviděl jsem tam také prsteny, a to mě přivedlo na myšlenku, že bych ji mohl požádat, aby se za mě provdala. A kdyby řekla ne, znamenalo by to, že u mě musí zůstat. Tak by se našlo řešení. Věděl jsem dobře, že nebude souhlasit. A tak jsem koupil ještě prsten. Byl docela hezký, ale nijak zvlášť drahý. Jen tak pro efekt.

Když jsem přijel domů, náhrdelník jsem umyl (protivilo se mi pomyšlení, že ho měla na těle jiná žena) a schoval jsem ho, abych ho mohl vytáhnout v pravou chvíli. Pak jsem přichystal všechno, jak si přála: byly tu květiny, na malý stolek jsem postavil láhve a prostřel úplně jako v nějakém grandhotelu. Samozřejmě že jsem nezapomněl na obvyklá bezpečnostní opatření. Domluvili jsme se, že pro ni zajdu dolů v sedm. Poté, co jsem k ní odnesl nákupy, jsem u ní nebyl, takže to vypadalo jako před svatbou.

Rozhodl jsem se, že tentokrát, jen pro jednou, ji nechám přijít nahoru bez roubíku a s volnýma rukama, že to risknu, ale budu ji hlídat jako ostříž a chloroform a tetrachlór budu mít po ruce pro případ, že by nastaly nějaké potíže. Kdyby, řekněme, někdo zaklepal, mohl bych velmi rychle použít polštářek, ucpat jí ústa, svázat ji v kuchyni a pak teprve jít otevřít.

V sedm hodin jsem tedy šel pro ni dolů – měl jsem na sobě nejlepší oblek a košili a novou kravatu, co jsem si koupil. Pršelo, což mi přišlo docela vhod. Nechala mě asi deset minut čekat a pak vyšla ven. Málem mi to vyrazilo dech. V první chvíli jsem myslel, že to snad není ona, byla jako proměněná. Voněla francouzským parfémem, co měla ode mě, a poprvé za tu dobu, co byla u mě, byla opravdu nalíčená. Měla na sobě ty nové šaty, které jí velice slušely, byly smetanové barvy, velmi jednoduché, ale elegantní, paže i krk měla obnažené. V žádném případě to nebyly dívčí šaty, vypadala v nich velice žensky. Vlasy si vyčesala vzhůru do výšky, nikdy je tak ještě neměla – opravdu elegantní účes. Řekla, že je empírový. Vyhlížela úplně jako některá z těch modelek v časopisech. Koukal jsem jako vyjevený, jak se dovedla změnit, když chtěla. Vzpomínám si, že i oči měla jiné, obkroužené černými linkami, a to ještě zvyšovalo její exkluzivní vzhled. Exkluzívní, to je to pravé slovo. Připadal jsem si pochopitelně vedle ní neotesaný, jako hrouda. Stejný pocit jsem měl, když jsem pozoroval, jak se líhne motýl, a pak jsem ho musel zabít. Chci tím říct, že krása člověka úplně poplete, že už pak ani neví, co chce udělat, co by měl udělat.

„Tak co?“ zeptala se a otočila se dokola, aby se předvedla.

Moc hezká, řekl jsem.

„A to je všechno?“ koukla po mně zpod víček. Vypadala úplně senzačně.

Krásná, opravil jsem se. Nevěděl jsem, co říct, jen jsem se chtěl na ni pořád dívat, a to jsem nemohl. Také jsem začínal mít trochu strach.

Cítil jsem totiž, že je mezi námi větší propast než kdy jindy. A také mi bylo stále jasnější, že ji nemohu nechat odejít.

Tak co, řekl jsem, půjdeme nahoru?

„Bez pout a bez roubíku?“

Na to už je pozdě, odpověděl jsem. A stejně už na tom nesejde.

„To, co děláte dnes a co uděláte zítra, bude patřit k tomu nejlepšímu, co jste kdy vykonal.“

Nemohl jsem si odpustit, abych neřekl, a k tomu nejsmutnějšímu.

„Ne, to ne,“ namítla. „Začíná vám nový život. A také začínáte být novým člověkem.“ Pak mě vzala za ruku a vedla mě po schodech nahoru.

Venku přímo lilo, a tak se jen jednou nadechla, než vešla do kuchyně a přes jídelnu do obývacího pokoje.

„Je to tu hezké,“ poznamenala.

Říkala jste, myslím, že to slovo nic neznamená, připomněl jsem jí.

„Něco může být hezké. Mohu dostat skleničku sherry?“ Nalil jsem nám oběma. A tak jsme tam stáli a úplně mě rozesmála, když dělala, jako že je pokoj plný lidí a ona na ně mávala a vyprávěla mi o nich, a jim vykládala, že začínám nový život, a pak pustila desku, byla to taková tichá hudba a ona vypadala překrásně. Byla úplně proměněná, oči jí jen zářily, a k tomu ten francouzský parfém, kterého byl plný pokoj, a sherry a horko sálající od krbu (skutečná polena) – dočista jsem při tom zapomněl, co budu muset udělat později. Dokonce jsem jí vyprávěl pár vtipů. Byly hloupé, ale stejně se jim smála.

Dala si ještě jednu skleničku a pak jsme přešli do vedlejšího pokoje, kam jsem jí předtím položil k jejímu místu svůj dárek. Rozbalila papír a objevilo se tmavomodré kožené pouzdro. Stiskla knoflíček a vzalo jí to řeč. Jen zírala.

„Jsou pravé?“ Byla z toho úplně ohromená.

Jistěže ano. Jsou to jen malé kameny, ale vysoké kvality.

„Jsou fantastické,“ vydechla. Pak mi pouzdro podala. „Nemohu si je vzít. Chápu, proč mi je dáváte, aspoň si myslím, že to chápu, a velmi si toho vážím, ale… vzít si je nemohu.“

Chtěl bych, abyste si je nechala, naléhal jsem.

„Ale… Ferdinande, když dá mladý muž dívce takovýhle dárek, může to znamenat jen jedno.“

A co, zeptal jsem se.

„Jiní lidé nemají zrovna čisté myšlenky.“

Prosím vás, vezměte si je.

„Vezmu si je tedy dnes večer, jako kdyby byly moje.“

Jsou přece vaše, opakoval jsem.

Vzala pouzdro a obešla stůl.

„Připněte mi je,“ obrátila se na mě. „Když dáte dívce nějaký šperk, musíte jí ho sám připnout.“

Stála tam, docela blízko, a dívala se na mě, pak se otočila, když jsem vzal náhrdelník do rukou a položil jí ho kolem krku. Nemohl jsem ho dlouho zapnout, jak se mi třásly ruce – bylo to poprvé, kdy jsem se dotkl jejího těla jinde než na ruce. Tak krásně voněla, byl bych tam stál celý večer. Připadlo mi to jako nějaký reklamní obrázek, který najednou obživl. Konečně se obrátila a podívala se na mě.

„Je hezký?“ Chtěl jsem jí říct něco krásného, udělat jí poklonu, ale nebyl jsem s to promluvit, jen jsem přikývl.

„Chcete, abych vás políbila na tvář?“

Neřekl jsem ano, ale ona mi položila ruku na rameno, trochu se povytáhla a políbila mě na tvář. Musela se jí zdát horká, protože jsem byl v tu chvíli rozpálený, že by ode mě chytil stoh.

No a pak jsme si vzali studené kuře a další věci. Otevřel jsem šampaňské a moc mi chutnalo, až mě to překvapilo. Litoval jsem, že jsem nekoupil ještě jednu láhev, tak se příjemně pilo, ani mi moc nestoupalo do hlavy. Ale stejně jsme se dost nasmáli, měla opravdu vtipné nápady – zase jako rozprávěla s lidmi, kteří tam nebyli, a tak dále.

Po večeři jsme společně uvařili v kuchyni kávu (přirozeně, že jsem ji nespouštěl z očí), odnesli jsme ji do salónu a ona pak pouštěla desky s džezovou hudbou, co jsem jí koupil.

A přitom jsme seděli vedle sebe na pohovce.

Pak jsme hráli šarády – předváděla mi významy slabik nebo slov a já jsem měl uhodnout, co to má být. Moc mi to nešlo. Nic jsem nedovedl rozpoznat ani uhádnout. Vzpomínám si, že jedno z těch slov bylo „motýl“. Předváděla ho několikrát za sebou, ale já jsem na to nemohl přijít. Hádal jsem letadlo a všechny možné ptáky, na jaké jsem si vzpomněl, a nakonec se zhroutila na židli a řekla, že jsem beznadějný případ. Pak došlo na tanec. Pokoušela se naučit mě jive a sambu, ale při tom jsem se jí musel dotýkat a to mě tak vyvedlo z míry, že jsem nedokázal sledovat správně rytmus. Určitě si myslela, že jsem úplný tupec.

Potom si musela na chvíli odskočit. Moc rád jsem to neviděl, ale bylo mi jasné, že těžko může jít dolů do sklepa. Nechal jsem ji tedy jít do patra a zůstal jsem stát na schodech, odkud bych viděl, kdyby tam prováděla nějaké kejkle se světlem (nepřidělal jsem prkna, to byla chyba). Okno bylo vysoko, věděl jsem, že tudy nevyleze, aniž bych ji slyšel, a také by musela skočit z pořádné výšky. Vtom vyšla ven a spatřila mě na schodech.

„Copak mi nemůžete věřit?“ vybafla na mě.

Ale ano, řekl jsem, o to nejde.

Šli jsme zpátky do salónu.

„O co tedy jde?“

Kdybyste mi teď utekla, mohla byste pořád ještě říkat, že jsem vás věznil. Ale jestliže vás odvezu domů, mohu říct, že jsem vás propustil. Je to hloupost, já vím, dodal jsem. Trochu jsem to ovšem na ni hrál. Byla to velmi spletitá situace.

Podívala se na mě a pak řekla: „Pojďme si promluvit. Sedněte si tuhle vedle mě.“

Šel jsem si tedy k ní sednout.

„Co hodláte dělat, až budu pryč?“

Na to nemyslím, odpověděl jsem.

„Budete se chtít se mnou stýkat dál?“

To víte, že ano.

„Už jste se rozhodl, že se natrvalo přestěhujete do Londýna? Uděláme z vás opravdu moderního a zajímavého člověka.“

Styděla byste se za mě před svými přáteli.

Bylo to všechno neskutečné. Věděl jsem, že hraje komedii zrovna jako já. Rozbolela mě z toho hlava. Všechno samá lež.

„Mám spoustu známých. A víte proč? Protože se za ně nikdy nestydím. Nejrůznější lidi. A vy mezi nimi nejste zdaleka ten největší podivín. Jeden, například, vede hrozně nemorální život. Ale je to skvělý malíř, a tak mu to odpouštíme. A nijak se nestydí. Musíte to dělat také tak. Prostě se nestydět. Já vám budu pomáhat. Když to zkusíte, uvidíte, že to není nic těžkého.“

Teď přišla ta pravá chvíle, napadlo mě. Stejně už to bylo nad moje síly.

Provdejte se za mě, prosím vás, vyhrkl jsem. Prstýnek jsem měl připravený v kapse.

Nastalo ticho.

Všechno, co mám, je vaše, dodal jsem.

„Manželství znamená lásku,“ ozvala se.

Já s ničím nepočítám, hovořil jsem dál, nečekám od vás nic, co byste sama nechtěla. Můžete si dělat, co se vám zlíbí, studovat umění a tak dále. Já od vás nebudu žádat nic, nic, jen abyste byla podle jména mou ženou a žila se mnou v jednom domě.

Seděla tam, oči upřené na koberec.

Můžete mít svou vlastní ložnici a každý večer se zamykat, připojil jsem.

„Ale to je hrůza. Vždyť je to nelidské! My dva si nikdy nebudeme rozumět, protože jsme v jádru každý jiný.“

Ale přesto vás mám v jádru rád, poznamenal jsem.

„Já posuzuji věci podle toho, jestli jsou krásné nebo ne. Copak to nechápete? Nerozlišuji mezi tím, co je dobré a co špatné. Jenom mezi tím, co je krásné a co ošklivé. Řadu hezkých věcí považuji za ošklivé a spoustu nepěkných věcí za krásné.“

Jen si hrajete se slovíčky, namítl jsem. Ale ona se na mě jen upřeně zadívala, pak se usmála, vstala a přešla ke krbu. Byla opravdu krásná, ale tak vzdálená a tolik nade mnou.

Vy jste patrně zamilovaná do toho Pierse Broughtona, podotkl jsem. Chtěl jsem, aby to s ní trochu hnulo. A skutečně ji to překvapilo.

„Jak jste se o něm dozvěděl?“

Řekl jsem jí, že jsem to četl v novinách. Stálo tam, že jste neoficiálně zasnoubeni, dodal jsem.

Hned jsem pochopil, že to není pravda. Jen se tomu smála. „To je ten poslední, koho bych si vzala. To bych si radši vzala vás.“

Tak proč bych to nemohl být já?

„Protože si nemohu vzít někoho za muže, jestliže necítím, že mu v každém směru patřím. Že mu patří mé myšlenky, mé srdce i tělo. A zrovna tak musím cítit, že on patří mně.“

Já vám přece patřím.

„Ale nepatříte! Patřit znamená dvojí vztah. Musí tu být jeden, kdo dává, a druhý, který přijímá. Vy mi nepatříte, protože já vás nemohu přijmout. Nemohu vám to nijak oplatit.“

Nežádám přece mnoho.

„Já vím, že ne. Jenom to, co musím stejně dávat. To, jak vypadám, jak mluvím, jak chodím. Ale ještě jsou tu jiné věci, které bych mohla dát. A vám je dát nemohu, protože vás nemiluji.“

To ovšem úplně mění situaci, řekl jsem. Vstal jsem, hlava se mi mohla rozskočit. Okamžitě pochopila, kolik uhodilo, vyčetl jsem jí to z tváře, ale dělala, jako když mi nerozumí.

„Co tím myslíte?“

Však vy víte, co tím myslím, odpověděl jsem.

„Vezmu si vás, vezmu si vás třeba hned, když budete chtít.“

Cha, cha, zasmál jsem se.

„Copak jste právě tohle nechtěl slyšet?“

Vy si asi představujete, že nevím, že jsou zapotřebí svědkové a podobně, poznamenal jsem.

„No a?“

Nevěřím vám, ani co by se za nehet vešlo, prohlásil jsem.

Dívala se na mě takovým způsobem, až se mi málem udělalo zle. Jako kdybych ani nebyl člověk či co. Ne nijak pohrdavě. Spíš jako na něco, co nepochází z téhle planety. Skoro s úžasem.

Copak si myslíte, že se dám opít rohlíkem?

Řekla jen: „Ferdinande“ takovým žadonivým tónem – jeden z těch jejích fíglů.

Nechte těch Ferdinandů, zarazil jsem ji.

„Ale vy jste mi slíbil… Nemůžete přece zrušit svůj slib.“

Mohu udělat, co chci.

„Já nevím, co vlastně ode mě chcete. Jak vám mohu dokázat své přátelství, když mi k tomu nedáte žádnou příležitost?“

Mlčte, přerušil jsem ji.

Pak náhle začala jednat, věděl jsem, že to přijde, a byl jsem na to připravený, ale nebyl jsem připravený na to, že zrovna kolem pojede auto. Právě když dojíždělo k domu, natáhla nohu k ohni, jako by si ji chtěla ohřát, ale pak zčistajasna vykopla jedno hořící poleno z krbu na koberec a zároveň začala křičet, utíkala k oknu, a když na něm uviděla viset zámek, rozběhla se ke dveřím. Ale to už jsem ji chytil. Neběžel jsem k zásuvce s chloroformem, na to nebyl čas. Sápala se na mě a škrábala a přitom nepřestávala vřískat, ale já jsem na nějaké jemnosti neměl náladu, srazil jsem jí ruce a přitiskl jí dlaň na ústa. Snažila se ji odtrhnout, kousala a kopala, ale zmocnil se mě panický strach, a tak jsem ji popadl kolem ramen a táhl ji k zásuvce, kde jsem měl plastikovou krabici. Pochopila, co tam je, pokoušela se mi vykroutit, trhala hlavou ze strany na stranu, ale já jsem polštářek přece vytáhl a přimáčkl jí ho na obličej. Celou tu dobu jsem ovšem napínal sluch a dával pozor na to poleno. Čoudilo pořádně, pokoj byl plný kouře. Jakmile jsem viděl, že už to pořádně zabralo, pustil jsem ji a běžel jsem uhasit oheň. Vychrstl jsem na něj vodu z jedné vázy. Musel jsem jednat hezky rychle, protože jsem ji chtěl odnést dolů, dokud byl čas, což jsem také udělal. Položil jsem ji na postel a hned jsem zas utíkal nahoru, abych měl jistotu, že už nikde nic nehoří a že je kolem domu klid.

Otevřel jsem jen jakoby mimochodem domovní dveře, nikde nikdo, takže bylo všechno v pořádku.

No a pak jsem sešel zase dolů.

Ležela na posteli, ještě se neprobrala. Podívaná to byla pěkná – jedno rameno měla úplně obnažené. Nevím, čím to bylo, ale vzrušovalo mě to, napadaly mě všelijaké myšlenky, jak tam tak ležela. Měl jsem pocit, jako bych teď byl ukázal, kdo je tu ve skutečnosti pánem. Rameno měla odhalené, a viděl jsem okraj jedné punčochy. Nevím už vlastně proč, ale vzpomněl jsem si na jeden americký film, který jsem kdysi viděl (nebo to bylo v nějakém časopise) o muži, který si přivedl domů opilou dívku a svlékl ji a uložil do postele – nic neslušného, jen tohle a nic víc – a ona se pak probudila v jeho pyžamu.

Tak jsem to také udělal. Svlékl jsem jí šaty a punčochy, ale něco jsem jí nechal, jen podprsenku a ten druhý kousek prádla, aby nezůstala dočista nahá. Byl to krásný pohled, jak tam ležela, na sobě jen to, čemu teta Annie říkala takové to jedno nic nahoře a druhé dole. (Říkala, že proto má víc žen rakovinu.) Jako kdyby měla bikini.

Naskytla se mi šance, na jakou jsem dlouho čekal. Popadl jsem svůj starý fotoaparát a udělal pár snímků. Byl bych jich udělal víc, ale trochu se pohnula, a tak jsem musel všechno rychle sbalit a zmizet.

Pustil jsem se rovnou do vyvolávání a kopírování. Vyšlo to velice pěkně. Nic uměleckého, ale zajímavé.

Byl jsem tu noc v takovém stavu, že jsem vůbec nespal. Chvílemi jsem dokonce uvažoval o tom, že půjdu dolů, dám jí zas ten polštářek s chloroformem a udělám další snímky, tak to se mnou zamávalo. Přitom ve skutečnosti takový nejsem, jen tuhle noc mě napadaly takové myšlenky po všech těch zážitcích a po tom nerváku. Za něco také mohlo to šampaňské. A všechno, co mi řekla. Události prostě dospěly tak říkajíc k svému vyvrcholení.

Už nikdy to nebylo jako dřív, přes to všechno, co se událo. Nějak se tím prokázalo, že my dva se nikdy neshodneme, že by mě nikdy nedokázala pochopit – ona by patrně řekla, že já bych nikdy nedokázal, nebo prostě nechtěl pochopit ji.

To, co jsem udělal (že jsem ji svlékl) mi ani, když jsem o tom později přemýšlel, nepřipadalo tak zlé. Málokdo by se byl ovládl a udělal jen pár snímků, skoro jsem si to mohl připsat k dobru jako něco, co svědčilo v můj prospěch.

Uvažoval jsem, co dál, a nakonec jsem se rozhodl, že nejlepší bude dopis. Napsal jsem ho takhle:

Omlouvám se za včerejší večer, nejspíš si teď myslíte, že už mi nikdy nemůžete odpustit.

Řekl jsem sice, že nikdy nepoužiji násilí, pokud k tomu nebudu donucen. Uznáte, myslím, že jste mě k tomu svým počínáním donutila.

Pochopte, prosím, že jsem udělal jen to, co bylo nezbytné. Šaty jsem Vám svlékl proto, že jsem si myslel, že by se Vám zas mohlo udělat špatně.

Projevil jsem opravdu maximální ohleduplnost za daných okolností. Prosím, abyste uznala, že jsem jich nevyužil tak, jak by to možná udělali jiní.

To je vše. Kromě toho, že tu ještě nějaký čas musíte se mnou zůstat.

Váš, atd.

Úvodem jsem nepoužil žádné oslovení. Nemohl jsem se totiž rozhodnout, jak jí říkat: Milá Mirando mi připadalo příliš důvěrné.

Pak jsem sešel dolů a přinesl jí snídani. Bylo to přesně tak, jak jsem čekal. Seděla na židli a koukala na mě. Pozdravil jsem dobré ráno, neodpověděla. Řekl jsem něco – chcete lupínky nebo kukuřičné vločky? – nic, koukala dál. Tak jsem nechal snídani i dopis na tácu a počkal venku. Když jsem se vrátil, viděl jsem, že se ničeho nedotkla, dopis neotevřela, jen seděla a koukala.

Bylo mi jasné, že mluvením nic nepořídím, měla mě pořádně v žaludku.

Vydržela to několik dní. Pokud vím, vůbec nevzala do úst, pila jen vodu. Aspoň jednou denně – když jsem jí přinesl jídlo, které vždycky odmítla – pokoušel jsem se s ní nějak domluvit. Znova jsem jí tam nechal svůj dopis, až si ho konečně přečtla, přinejmenším byl roztržený, takže ho aspoň musela vzít do ruky. Zkusil jsem všechno možné: mluvil jsem na ni mírně, předstíral jsem zlost, roztrpčenost, prosil jsem, ale nevedlo to k ničemu. Většinou jen seděla zády ke mně a dělala, že mě neslyší. Sháněl jsem různé speciality jako švýcarskou čokoládu, kaviár, ty nejlepší lahůdky, co se daly koupit (v Lewes), ale ničeho se ani nedotkla.

Už jsem začínal mít opravdu starost. Ale pak jednou ráno, když jsem vešel, stála u postele zády ke mně. Obrátila se však hned, jak jsem vstoupil, a řekla dobré ráno. Ale nezvyklým tónem. Plným záští.

Dobré ráno, odpověděl jsem. Jsem rád, že zase slyším váš hlas.

„Ano? Brzy nebudete. Budete litovat, že jste ho kdy slyšel.“

To se teprv ukáže, odpověděl jsem.

„Zabiju vás. Vidím, že byste mě nechal umřít hlady. Klidně byste to udělal.“

Copak jsem vám v posledních dnech nepřinesl nic k jídlu?

Na to nedovedla odpovědět, tak na mě zas jen koukala jako předtím.

„To už nejsem já, koho tu vězníte, ale odsouzenec k smrti.“

Přesto si vemte něco k snídani, řekl jsem.

A od toho dne jedla zas normálně, ale už to nebylo jako dřív. Málokdy promluvila, a když, vždycky to bylo něco pichlavého a ironického, věčně měla tak špatnou náladu, že se s ní nedalo vydržet. Pokud jsem dole zůstal jen o chvilku déle, než bylo nutné, hned na mě vyštěkla, abych už vypadl. Brzy nato jsem jí jednou přinesl talíř toastů s opravdu krásně upečenými fazolemi, a ona ho prostě sebrala a hodila po mně. Měl jsem sto chutí vlepit jí jednu za ucho. Už jsem toho měl tenkrát po krk, k ničemu to nevedlo. Zkusil jsem všechno mož| né, ale ona mi ten večer nikdy neodpustila. Už to vypadalo, že jsme spolu dočista skoncovali.

Potom jednoho dne mě dokonce o něco požádala! Navykl jsem si odcházet hned po večeři, než na mě začala křičet, ale tentokrát mě zarazila, počkejte chvilku.

„Chci se vykoupat.“

Dnes se to nehodí, řekl jsem. Nebyl jsem na to připraven.

„Tak zítra?“

Proč ne. Na čestné slovo.

„Dám vám ho.“ Řekla to škaredým, úsečným tónem. Věděl jsem dobře, zač to její čestné slovo stojí.

„A taky se chci projít tady po sklepě.“ Nastrčila mi ruce a já jsem je svázal. Bylo to poprvé po mnoha dnech, co jsem se jí zas dotkl. A pak jsem si jako obvykle sedl na schody u vnějších dveří a ona chodila tím svým zvláštním, charakteristickým krokem sem a tam. Venku silně foukal vítr, bylo ho slyšet až tady dole, nic než to – její kroky a nahoře vítr. Dlouho nepromluvila, i když jsem věděl – nevím proč –, že chce něco říct.

„Těší vás život?“ vyhrkla najednou.

Ani ne, odpověděl jsem opatrně.

Prošla zase čtyřikrát, pětkrát sem a tam. Pak si začla něco pobrukovat.

Hezká melodie, poznamenal jsem.

„Líbí se vám?“

Ano, odpověděl jsem.

„V tom případě mně už ne.“

Zase dvakrát, třikrát prošla sklepem.

„Povídejte mi něco.“

A o čem?

„O motýlech.“

A co o motýlech?

„Proč je sbíráte. Kam na ně chodíte, vyprávějte o tom. Prostě něco povídejte.“

Tedy zdálo se mi to dost divné, ale něco jsem povídal a pokaždé, když jsem přestal, mě vybídla, pokračujte, mluvte dál. Hovořil jsem určitě dobrou půlhodinu, až se najednou zastavila a řekla, to stačí. Vrátila se dovnitř, já jsem jí rozvázal šňůru a ona si rovnou sedla na postel zády ke mně. Zeptal jsem se, jestli nechce trochu čaje. Neodpověděla, najednou mi došlo, že pláče. To mě vždycky vzalo, když se dala do pláče, nemohl jsem ji vidět tak nešťastnou. Šel jsem k ní a povězte mi, co byste chtěla, řekl jsem, já vám koupím, co si budete přát. Ale ona se otočila, opravdu celá uplakaná, ale z očí jí zrovna šlehaly blesky, vstala a vykročila ke mně se slovy jděte pryč, jděte pryč, jděte pryč. Bylo to hrozné. Vypadala úplně jako pomatená.

Druhý den byla velice klidná. Nepromluvila ani slovo. Zabednil jsem okno a všechno, nachystal, a když se prošla po sklepě (tentokrát bez povídání), měla už své věci připravené. Tak jsem jí zavázal ústa a spoutal ruce a dovedl ji nahoru. Vykoupala se, a když vyšla z koupelny, hned natáhla ruce, abych je zas mohl spoutat, a pak si beze slova dala nasadit roubík.

Vždycky jsem vycházel z kuchyně první, jen jsem ji – pro případ – lehce přidržoval rukou, ale byl tam schod, o který jsem sám jednou zakopl, a tím to zřejmě bylo, že když upadla, vypadalo to docela přirozeně, stejně jako to, že kartáče, lahvičky a další věci, které si nesla v ručníku (ruce měla svázané vpředu, takže si vždycky držela věci před sebou), se vysypaly s cinkotem na cestičku. Zvedla se jakoby nic, jen si trochu třela a ohýbala kolena, a já jako pitomec jsem si klekl, abych jí ty věci posbíral. Držel jsem ji přirozeně pořád za župan, ale na okamžik jsem ji spustil z očí, a to byla ta osudná chyba.

Vzápětí jsem ucítil ze strany hroznou ránu do hlavy. Naštěstí nešla přímo do hlavy, největší náraz dostalo rameno nebo spíš límec kabátu. Stejně jsem ale upadl na bok, také proto, že jsem se snažil uhnout další ráně. Ztratil jsem rovnováhu a nemohl ji chytit za ruce, i když jsem ji pořád držel za župan. Viděl jsem, že něco svírá v rukou, a vtom se mi rozbřesklo, že je to má stará sekerka. Potřeboval jsem ji to ráno na zahradě – vítr tam v noci zlomil větev na staré jabloni. Tak jsem se nakonec přece chytil, problesklo mi hlavou. Nechal jsem ji ležet v kuchyni na okenním rámu a tam si jí zřejmě všimla. Jen jediná chyba a všechno je ztraceno.

Na okamžik jsem jí byl vydán na milost a nemilost a jen zázrakem se stalo, že mě nezabila. Sekla po mně znova a já jsem jen pozvedl paži a ucítil hroznou, palčivou ránu do spánku, v hlavě mi zadunělo a zdálo se mi, že mi z ní rázem vytryskla krev. Nevím, jak jsem to dokázal, patrně instinktivně, ale kopl jsem do strany a rychle se překulil a ona se svalila na bok, skoro přímo na mě, slyšel jsem, jak sekerka zazvonila o kámen.

Hmátl jsem po ní, vyškubl ji Mirandě z rukou a odhodil ji na trávu. Pak jsem popadl Mirandu za zápěstí, dřív než si stačila strhnout roubík, jak se o to právě pokoušela. Zase se rvala, ale jen krátce, zřejmě poznala, že to nemá cenu, že už propásla svou šanci. Najednou toho nechala, a tak jsem ji dostrkal mezi dveře a pak dolů. Nijak jsem se s ní nemazlil, bylo mi nanic, krev mi stékala po tváři. Strčil jsem ji dovnitř – ještě se po mně tak divně koukla, než jsem zabouchl dveře a zasunul závory. Bylo mi jedno, že má roubík a svázané ruce. To tě naučí, řekl jsem si.

Nahoře jsem si šel ránu vymýt – dělalo se mi mdlo, když jsem se na sebe podíval do zrcadla – všude plno krve. Měl jsem ale štěstí, že sekera nebyla tak ostrá a jenom mi sklouzla po hlavě. Rána vypadala ošklivě, celá rozšklebená, ale nebyla hluboká. Dlouho jsem tam seděl a tiskl si na ni obklad. Nikdy bych byl nevěřil, že snesu pohled na krev, ten večer jsem sám nad sebou žasl.

Pochopitelně mě to rozladilo. Nevím, co bych byl udělal, nebýt toho, že jsem se cítil ještě malátný. To byla zrovna ta poslední kapka, kterou – jak se říká – přetekla sklenice, a už tenkrát se mi v hlavě vylíhly určité nápady. Nevím, jak bych se třeba zachoval, kdyby k tomuhle bylo nedošlo. Ale to sem teď nepatří.

Druhý den ráno jsem šel dolů, hlava mě ještě pořád bolela, a byl jsem odhodlán, že se s ní nebudu mazlit, jestli se bude vymračovat, ale zůstal jsem koukat jako vyjevený: hned vstala a ze všeho nejdřív se zeptala, co dělá moje hlava. Podle toho, jak to řekla, jsem poznal, že se snaží být jiná. Laskavá.

Mám štěstí, že jsem to přežil, odpověděl jsem.

I ona byla bledá, vážná. Natáhla před sebe ruce, roubík si už předtím sundala, ale musela spát se spoutanýma rukama (pořád ještě měla na sobě župan). Rozvázal jsem šňůru.

„Ukažte, podívám se vám na to.“

Ucukl jsem, pořád jsem byl ještě dost nervózní.

„Nic v ruce nemám. Vymyl jste si to?“

Ano.

„Vydezinfikoval?“

Je to v pořádku.

Stejně šla, vzala lahvičku s dettolem, který tam měla, trochu zředěného dala na vatičku a vrátila se.

Co má zase být tohle, řekl jsem.

„Chci to tím jen natřít. Sedněte si. Jen si sedněte.“ Poznal jsem podle tónu, jakým to řekla, že nechystá žádný podraz. Zvláštní věc, někdy mi bylo jasné, že nelže.

Sundala náplast i polštářek, velice jemně, všiml jsem si, že sebou trochu trhla, když uviděla ránu, nebyl to zrovna hezký pohled, ale zlehka ji vymyla a zase zalepila.

Mockrát děkuju, řekl jsem.

„Mrzí mě…, co jsem udělala. A chtěla bych vám poděkovat, že jste mi to neoplatil. Měl jste na to plné právo.“

Není to lehké, po tom, co jste mi vyvedla.

„Nechci o ničem mluvit. Chci jen říct, že mě to mrzí.“

Přijímám vaši omluvu.

„Děkuji.“

Všechno proběhlo zdvořilou formou, pak se obrátila a pustila se do snídaně. Já zatím čekal venku. Když jsem zaklepal, abych se podíval, jestli mohu odnést nádobí, byla už oblečená a postel měla ustlanou. Zeptal jsem se, jestli má nějaké přání, ale nechtěla nic. Doporučila mi, abych si koupil jednu hojivou mast, a podala mi tác s nepatrným náznakem úsměvu. Jen maličkost, ale znamenalo to velkou změnu. Skoro mi připadalo, že ta moje hlava za to stála. To ráno jsem byl opravdu šťastný. Jako by zase vycházelo sluníčko.

Uplynulo pár dní a mezi námi se nic nezměnilo. Mluvila málo, ale rozhodně nebyla kousavá a jedovatá. Potom mě jednou po snídani požádala, abych si sedl, jako kdysi na začátku, že mě bude kreslit. Byla to jen výmluva, aby se mohla dát do řeči.

„Potřebuji, abyste mi pomohl,“ začala.

Jen povídejte, odpověděl jsem.

„Mám přítelkyni a do té se zamiloval jeden mladík.“

Pokračujte, vybídl jsem ji. Zarazila se na chvíli, patrně čekala, jak budu reagovat.

„Má ji tak rád, že ji unesl a teď ji u sebe vězní.“

To je zvláštní shoda okolností.

„Viďte. No a ona chce být zase volná, ale přitom mu nechce ublížit. Prostě neví, co má dělat. Co byste jí poradil?“

Trpělivost, odpověděl jsem.

„Co se musí stát, aby ji ten mladík pustil?“

Mohlo by se stát cokoliv.

„Tak dobře. Nechme té komedie. Řekněte mi, co musím udělat, abych byla volná?“

Na to jsem nemohl odpovědět. Kdybych řekl, zůstaňte se mnou navždycky, uvažoval jsem, byli bychom se dostali tam, kde jsme už jednou byli.

„O manželství nemá cenu mluvit. Nemůžete mi důvěřovat.“

Zatím ne.

„A kdybych se s vámi vyspala?“

Přestala kreslit. Neodpovídal jsem.

„No?“

Myslel jsem, že vy taková nejste, řekl jsem nakonec.

„Já se jen pokouším zjistit, jakou jste stanovil cenu.“

Jako kdyby šlo o novou pračku a vyptávala se na její výhody a nevýhody.

Vy přece víte, co chci, řekl jsem.

„Ale to je přesně to, co nevím!“

Ale víte to dobře.

„Proboha, nechte toho! Řekněte prostě ano nebo ne. Chcete se se mnou vyspat?“

Jak to teď mezi námi vypadá, tak ne.

„A jak to teď mezi námi vypadá?“

Kdo už by to měl vědět líp než vy?

Zhluboka si vzdychla. Rád jsem si z ní trochu utahoval. „Máte dojem, že se starám jen o to, jak odtud utéct? A ať udělám cokoli, že mi jde vždycky jen o tohle? Je to tak?“

Ano, řekl jsem.

„A kdybyste měl pocit, že to dělám z nějakého jiného důvodu? Třeba proto, že vás mám ráda, nebo jen pro zábavu? To byste chtěl?“

To, o čem teď mluvíte, si mohu koupit v Londýně, kdykoli se mi zachce, odpověděl jsem.

To jí trochu vzalo řeč. Pustila se zas do kreslení.

„Přece mě tu nemáte proto, že jsem pro vás sexuálně přitažlivá,“ ozvala se zas po chvilce.

Pro mě jste velice přitažlivá, řekl jsem. Vůbec nejvíc.

„Vy jste jako čínská krabička,“ poznamenala. Pak se zas věnovala kreslení a už jsme si dál nepovídali. Zkusil jsem to, ale ona řekla, že to kazí pózu.

Já vím, co by některé lidi napadlo, nejspíš to, že jsem nějaký divný. Vím, že většina mužů by myslela jen na to, jak bez skrupulí využít výhodnou příležitost, a těch bylo dost a dost. Mohl jsem použít polštářek s chloroformem. A udělat, co by se mi zlíbilo, ale já takový nejsem, rozhodně nejsem takový, ani v nejmenším. Připadala mi jako housenka, která potřebuje k vykrmení tři měsíce a snaží se to stihnout za pár dní. Věděl jsem, že by z toho nic dobrého nevzešlo, vždycky chtěla všechno honem honem. Dneska vůbec lidé chtějí všechno hned, sotva je něco napadne, už to chtějí mít, ale já jsem jiný, staromódní, rád se těším na to, co bude, a nespěchám, aby se věci mohly patřičně vyvinout. Jen žádný kalup, jak říkával strýček Dick, když mu zabral nějaký pořádný kus.

Mně šlo jenom o to mít ji, a to ona nikdy nepochopila. Mít ji a dost. Ne s ní něco dělat. Prostě jsem ji chtěl mít, konečně už najisto.

Uplynuly dva nebo tři dny. Moc toho nenamluvila, až jednoho dne mi po obědě řekla: „Jsem tady na doživotí, že je to tak?“

Poznal jsem hned, že to jsou jen takové řeči, tak jsem na to neodpověděl.

„Neměli bychom se radši zase skamarádit?“

Jsem pro, souhlasil jsem.

„Chtěla bych se dnes večer vykoupat.“

Dobrá.

„A mohli bychom potom posedět nahoře? Tady je to k zbláznění. Hrozně potřebuju změnu.“

No uvidíme, řekl jsem.

Ve skutečnosti jsem šel zatopit a všechno přichystat. Přesvědčil jsem se, že nikde neleží nic, co by mohla sebrat a čím by mě mohla praštit. Nemá smysl, abych se tvářil, že jsem k ní měl tu důvěru jako dřív.

A tak přišla nahoru do koupelny a všechno probíhalo jako obvykle. Když vyšla ven, svázal jsem jí ruce, bez roubíku, a odvedl jsem ji do přízemí. Všiml jsem si, že silně voní tím francouzským parfémem, vlasy si vyčesala vzhůru, jak už je jednou měla, a oblékla si fialovobílý župánek, co jsem jí koupil. Chtěla trochu sherry, které jsme minule nedopili (zbylo tam ještě půl láhve), tak jsem nalil do skleniček a ona si zatím stoupla ke krbu, dívala se na hořící polena a střídavě nastavovala bosé nohy, aby si je ohřála. Tak jsme tam stáli a popíjeli, neříkali jsme nic, ale párkrát se po mně tak divně koukla, jako kdyby věděla něco, co já nevím, a to mě znervózňovalo.

Pak si dala ještě jednu skleničku, v minutě ji měla v sobě a požádala o další.

„Sedněte si,“ řekla, tak jsem si sedl na pohovku, kam mi ukázala. Chvíli mě jen tak pozorovala. Pak najednou stála přede mnou, dívala se na mě z výšky, vypadalo to velice legračně, a houpala se z nohy na nohu. Potom popošla blíž, otočila se a bác, sedla si mi na klín. Zůstal jsem, jako když do mě hrom uhodí. A najednou se jí nějak podařilo, že mě držela kolem krku a líbala na ústa. A pak mi položila hlavu na rameno.

„Nebuďte takový strnulý,“ řekla.

Byl jsem dočista jako praštěný. Tohle jsem tedy nečekal.

„Obejměte mě přece,“ řekla. „No tak. Copak to není hezké? Nejsem těžká?“ Zase si mi opřela hlavu o rameno a já ji přitom držel kolem pasu. Byla teplá a navoněná a musím říct, že župánek měl hodně hluboký výstřih a nad koleny se rozvíral, ale zřejmě jí to nevadilo a klidně si natáhla nohy na pohovku.

Co to má být, zeptal jsem se.

„Jste celý napjatý. Uvolněte se. Vždyť se nemáte čeho bát.“ No, snažil jsem se, ležela sice klidně, ale já věděl, že tady není něco v pořádku.

„Proč mě nepolíbíte?“

Teď už jsem poznal, že se na něco chystá. Nevěděl jsem, co mám dělat, tak jsem ji políbil vzadu na hlavu.

„Takhle ne.“

Já nechci, řekl jsem.

Sedla si, pořád u mě na klíně, a podívala se na mě.

„Vy nechcete?“

Odvrátil jsem hlavu – nebylo to lehké, když mě svázanýma rukama držela pořád kolem krku – nevěděl jsem, co mám říct, abych ji zarazil.

„A proč?“

Smála se mi.

Mohl bych zajít příliš daleko, řekl jsem nakonec.

„Já také.“

Věděl jsem, že se mi směje, že si ze mě zas dělá legraci.

Vím, jaký jsem, dodal jsem.

„A jaký jste?“

Ne ten typ, co se vám líbí.

„Copak nevíte, že každý muž může být někdy přitažlivý? Co?“ A trochu mě drcla do hlavy, jako že jsem tak zabedněný.

To jsem nevěděl.

„Tak teď to víte.“

Ale kam by to mohlo vést!

„Ať si to vede, kam chce. Vy jste nechápavý.“ A pak mě zčistajasna začala líbat, pocítil jsem i dotek jejího jazyka.

„Copak to není hezké?“

Musel jsem samozřejmě říct, že ano. Pořád mi nebylo jasné, o co jí vlastně jde, a to mě znervózňovalo dvojnásob, jako by nestačilo, že jsem byl už tak dost nervózní z toho líbání a všeho ostatního.

„Tak pojďte, zkuste to.“

A pak mi otočila hlavu k sobě a musel jsem ji políbit. Měla velmi příjemná ústa, taková měkká.

Vím, že jsem se choval jako slaboch. Měl jsem jí říct rovnou, aby toho nechala, že je to nechutné. Ale byl jsem opravdu slaboch. Připadalo mi, jako by mě k ní něco táhlo proti mé vůli.

Položila si zase hlavu, takže jsem jí neviděl do tváře;

„Jsem první dívka, kterou jste políbil?“

Hloupost!

„Tak se uvolněte. Nebuďte tak nervózní a nestyďte se.“

Pak se obrátila a zase mě líbala, s očima zavřenýma. Měla v sobě ovšem ty tři skleničky sherry. A potom, to už bylo úplně trapné, mě to začalo opravdu vzrušovat, a přitom jsem měl za to (podle toho, co jsem kdysi slyšel na vojně), že gentleman se až do té určité chvíle vždycky dokáže ovládnout, takže jsem prostě nevěděl, co mám dělat. Nechtěl jsem ji urazit, tak jsem se jen snažil trochu víc napřímit, když odtáhla ústa.

„Co je? Bolí vás to?“

Ano, odpověděl jsem.

Sklouzla mi z klína, vyvlékla ruce, kterýma mě držela kolem krku, ale neodsedla si.

„Nerozvážete mi ruce?“

Vstal jsem, bylo mi hrozně trapně, musel jsem jít k oknu a předstírat, že tam něco dělám se záclonou, a ona celou tu dobu klečela na pohovce a přes opěradlo mě pozorovala.

„Stalo se něco, Ferdinande?“

Nic se nestalo, odpověděl jsem.

„Vždyť nejde o nic, z čeho byste měl mít strach.“

Já nemám strach.

„Tak pojďte zpátky. A zhasněte. Ať nám svítí jenom krb.“

Zhasl jsem, jak si přála, ale zůstal jsem stát u okna.

„Tak pojďte.“ Znělo to velice vemlouvavě.

To není správné, řekl jsem. Jenom to hrajete.

„Myslíte?“

Sama víte, že ano.

„Proč se nepřesvědčíte?“

Nehnul jsem se z místa. Věděl jsem od začátku, že je to všechno hrozný omyl. Zvedla se a stoupla si k ohni. Vzrušení přešlo, měl jsem zas úplně chladnou hlavu. Zřejmě to bylo tím překvapením.

„Pojďte si sem sednout.“

Tady je mi docela dobře, odpověděl jsem.

A najednou přešla ke mně, oběma rukama mě vzala za ruku a táhla mě ke krbu. Nebránil jsem se. Tam natáhla ruce před sebe a tak se vám na mě podívala, že jsem jí je rozvázal. Přistoupila hned až ke mně a zase mě políbila, i když si na to musela stoupnout skoro na špičky.

Pak udělala něco, co mě opravdu šokovalo.

Nevěděl jsem, jestli mám věřit vlastním očím – ustoupila o krok, rozepla si župan a neměla pod ním vůbec nic. Byla úplně nahá. Jen jsem ji přelétl jedním pohledem, ale ona tam stála dál, usmívala se a čekala – to člověk vycítí –, že udělám první krok. Zvedla paže a začala si uvolňovat vlasy. Záměrně mě provokovala, jak tam stála nahá, v pološeru a v mihotavém světle ohně. Nemohl jsem tomu uvěřit, lépe řečeno, musel jsem tomu uvěřit, ale nemohl jsem uvěřit, že to tak opravdu je!

Bylo to strašné, dělalo se mi nanic, dostal jsem třesavku a přál jsem si být někde na druhém konci světa. Bylo to horší než s tou prostitutkou – na té mi nezáleželo –, ale u Mirandy jsem věděl, že ta hanba je nad moje síly.

Tak jsme tam stáli, ona přímo přede mnou, pohodila několikrát hlavou, až se jí vlasy uvolnily, a já jsem se čím dál tím víc styděl. A pak přistoupila až ke mně a začala mi sundavat sako, kravatu, potom mi, jeden po druhém, rozepla knoflíčky u košile. Byl jsem v jejích rukou jako kus změklého vosku. A pak mi začala svlékat košili.

Pořád jsem si v duchu říkal, zaraž to, zaraž to, tohle není správné, ale nedokázal jsem to překonat. A ve chvíli jsem byl nahý a ona se ke mně tiskla, ale já byl celý strnulý – připadalo mi, že to ani nejsem já a ona. Vím, že jsem se tenkrát nechoval normálně, tak, jak se dalo čekat, i když se pokoušela dělat něco, co si radši nechám pro sebe, ale jakživ bych to byl do ní neřekl. Ležela vedle mě na pohovce a vůbec, ale já jsem měl pocit, jako by se ve mně něco vzpříčilo.

Jedno se jí povedlo – musel jsem vypadat jako úplný pitomec. Dovedl jsem si představit, co si asi o mně myslí, určitě si říkala, tak proto byl vždycky tak slušný. Chtěl jsem to udělat, ukázat jí, že toho jsem schopen, jenom abych ji přesvědčil, že jsem opravdu slušný. Chtěl jsem jen, aby viděla, že to pro mě není problém, a potom bych jí byl řekl, že to ale neudělám, protože to je mě i jí nedůstojné, a vůbec hnusné.

Tak jsme leželi nějakou dobu bez hnutí a já jsem cítil, jak mnou opovrhuje, že jsem nenormální.

Nakonec se zvedla z pohovky, klekla si vedle mě a hladila mě po hlavě.

„To nic, to se stává i mnoha jiným.“ Když ji tak člověk slyšel, byl by si myslel, že má zkušeností na rozdávání.

Vrátila se ke krbu, vzala si na sebe župan, sedla si tam a pozorovala mě. Také jsem se oblékl. Řekl jsem jí, že jsem věděl, že to nedokážu. Abych v ní vzbudil lítost, vymyslel jsem si dlouhou historii – byla to samá lež, těžko říct, jestli tomu věřila – o tom, jak dovedu milovat, ale ne to s někým dělat. A proč jsem ji tam tedy musel mít.

„A to vám není příjemné, když se mě dotýkáte? Já myslela, že ano, když jste mě líbal.“

Řekl jsem, že se to týkalo až toho, co bylo potom.

„Neměla jsem na vás jít tak zhurta.“

Ne, to není vaše vina, odpověděl jsem. Já prostě nejsem jako jiní. A nikdo to nechápe.

„Já to chápu.“

Sním o tom, dodal jsem. Ale ve skutečnosti k tomu nikdy nedojde.

„Jako Tantalus,“ řekla a vysvětlila mi, kdo to byl.

Dlouho mlčela. Měl jsem chuť dát jí čichnout chloroformu. Odnést ji dolů a pryč. Hrozně jsem chtěl být sám.

„Jaký doktor vám řekl, že nemůžete?“

Prostě doktor. (Byla to jedna z těch lží, co jsem jí napovídal. Nikdy jsem pochopitelně u žádného doktora nebyl.)

„Psychiatr?“

Ano, psychiatr, lhal jsem dál. Bylo to na vojně.

„A jaké jste míval o mně sny?“

Všelijaké.

„Erotické ne?“

Pořád to rozváděla dál, a ne a ne toho nechat.

Jen jsem vás objímal, řekl jsem. To je všechno. Spali jsme vedle sebe a venku fičel vítr nebo šuměl déšť, a tak.

„Chtěl byste to zkusit teď?“

To by stejně nebylo k ničemu.

„Zkusím to, jestli chcete.“

Nechci, odpověděl jsem.

Neměla jste s tím vůbec začínat, dodal jsem.

Neříkala nic. Připadalo mi, že to ticho trvá celou věčnost.

„Proč myslíte, že jsem to udělala? Jen abych se odtud dostala?“

Z lásky ne, odpověděl jsem.

„Mám vám to tedy říct?“ Vstala. „Uvědomte si, že jsem dnes večer zradila všechny své zásady. Abych se odtud dostala, ano. Myslela jsem na to. Ale také bych vám chtěla opravdu pomoci. Musíte mi věřit. Chtěla jsem vám ukázat, že sex – sex je prostě jenom činnost jako každá jiná. Není na tom nic sprostého, prostě si dva lidé hrají se svými těly. Je to jako tanec. Jako nějaká hra.“

Odmlčela se, patrně si myslela, že bych se k tomu měl nějak vyjádřit, ale já jsem ji nechal povídat. „Dělám pro vás něco, co jsem v životě neudělala pro žádného jiného muže. A – teď si myslím, že jste mi zůstal něco dlužen.“

Pochopil jsem samozřejmě, kam míří. To, co chtěla říct, dovedla vždycky zaobalit do spousty slov, v tom uměla chodit náramně dobře. Člověk tak měl pocit, že jí opravdu něco dluží, jako kdyby s tím vším nezačala sama.

„Tak řekněte něco, prosím vás.“

A co, odpověděl jsem.

„Že aspoň rozumíte tomu, co jsem říkala.“

Rozumím.

„A to je všechno?“

Nemám na povídání náladu, prohlásil jsem.

„Mohl jste mi to říct. A mohl jste mě zarazit hned na začátku.“

Zkoušel jsem to.

Klečela před krbem.

„To je fantastické. Mezi námi je teď větší propast než dřív.“

Předtím jste mě nenáviděla. Teď, počítám, k tomu přibylo ještě opovržení.

„Je mi vás líto. Je mi vás líto, že jste takový, jaký jste, a také proto, že nevidíte, jaká jsem já.“

Ale já vidím, jaká jste, odsekl jsem. Jen si nemyslete, že ne.

Řekl jsem to dost ostře. Už jsem toho všeho měl zrovna dost. Rychle se po mně ohlídla, pak se schoulila do klubíčka a zakryla si rukama obličej. Dělala, jako když se dala do pláče. A nakonec řekla úplně klidně: „Odveďte mě, prosím vás, dolů.“

Tak jsme sešli dolů. Rozvázal jsem jí ruce a už jsem se chystal odejít, když se obrátila a řekla: „Stáli jsme před sebou nazí, tak mezi námi nemůže být větší propast než dřív.“

Byl jsem skoro bez sebe, když jsem odtamtud vypadl. Těžko to mohu vysvětlit. Nespal jsem celou noc. Pořád mě to pronásledovalo, jak jsem tam stál a potom ležel úplně vysvlečený, jak jsem se choval a co si asi myslí. Zrovna jsem ji viděl, jak se mi tam dole směje. A při každém tom pomyšlení mi bylo, jako kdybych zrudnul po celém těle. Přál jsem si, aby ta noc nikdy neskončila, aby se nikdy nerozednilo.

Prochodil jsem nahoře celé hodiny. Nakonec jsem vytáhl z garáže auto a vyrazil jsem k moři jako o závod. Bylo mi jedno, jak to dopadne.

Byl bych mohl udělat cokoli. Byl bych ji mohl i zabít. A všechno, co jsem potom udělal, zavinila vlastně tahle noc.

Chovala se, jako kdyby byla praštěná, vysloveně praštěná. Samozřejmě že nebyla, ale prostě nedovedla pochopit, jak mi projevit lásku patřičným způsobem. A přitom existovalo tolik možností, které by mě byly těšily.

Byla zkrátka jako všechny ostatní, dovedla myslet jen na jedno.

Už jsem si jí pak nikdy nevážil. A řadu dní jsem byl naštvaný.

Protože jsem nebyl impotentní.

Ty fotografie (tenkrát, když jsem jí dal chloroform), ty jsem si občas prohlížel. S těmi jsem si mohl dát načas. Ty mi neodmlouvaly.

O tom se ale nikdy nedozvěděla.

Když jsem druhý den přišel dolů, vypadalo to, jako by se vůbec nic nestalo. Ona se o tom nezmínila ani slovem a já také ne. Přinesl jsem jí snídani, ona mi řekla, že z Lewes nic nepotřebuje, chvíli se procházela po vnějším sklepě, pak jsem ji zase dole zamkl a odešel. Šel jsem se vlastně vyspat.

Ale večer to bylo jiné.

„Chtěla bych s vámi mluvit.“

Ano, odpověděl jsem.

„Už jsem zkusila všechno možné. Zbývá mi jen jediné. Začnu zase s hladovkou. Nebudu jíst, dokud mě nepustíte.“

Děkuji za upozornění, řekl jsem.

„Pokud…“

Aha, tak ona je tu podmínka, ušklíbl jsem se.

„Pokud se na něčem nedomluvíme.“

Chvíli vyčkávala. Ještě jsem nic neslyšel, podotkl jsem.

„Jsem ochotna smířit se s tím, že mě nenecháte odejít hned. Ale nejsem ochotna zůstat dál tady dole. Když už vězeň, tak nahoře. Chci denní světlo a trochu čerstvého vzduchu.“

A víc už nic, poznamenal jsem ironicky.

„Víc už nic.“

A nejspíš počínaje dnešním večerem, dodal jsem.

„Brzy.“

A já patrně hned seženu tesaře, tapetáře a tak dále.

Vzdychla si, začínalo jí to docházet.

„Takhle ne, prosím vás, takhle ne.“ A tak divně se na mě podívala. „K čemu všechna ta jízlivost. Nechtěla jsem se vás dotknout.“

Málo platné, všechno to romantické kouzlo zničila, zůstala jen tuctová ženská. Nadobro jsem si jí přestal vážit, nebylo čeho si vážit. Bylo mi jasné, co tímhle nápadem sleduje, jakmile se dostane nahoru, bude vlastně jednou nohou venku.

Ale na druhé straně jsem zas nechtěl, aby začala s hladovkou, takže nejlepší bylo pokusit se získat čas.

Jak brzy, řekl jsem.

„Mohl byste mě zavřít do jedné ložnice. Všechno by se tam mohlo zabednit a zatlouct prkny. Tam bych mohla spát. A pak byste mě snad mohl nechat občas posedět u otevřeného okna, samozřejmě se zavázanýma rukama a pusou. To je všechno.“

To je všechno, opakoval jsem. A copak si asi lidi pomyslí, když uvidí všude zabedněná okna?

„To radši umřu hlady, než bych zůstala tady dole. Třeba mě tam nahoře přikovejte na řetěz, udělejte cokoliv, ale dopřejte mi trochu čerstvého vzduchu a denní světlo.“

Budu o tom přemýšlet, řekl jsem nezávazně.

„Ne, teď.“

Zapomínáte, kdo je tady pánem.

„Teď hned.“

Hned to nejde. Potřebuji si to promyslet.

„Tak dobře. Zítra ráno. Buď mi řeknete, že mohu jít nahoru, nebo se už nedotknu jídla. A to bude vražda.“ Vypadala opravdu divoce a škaredě. Radši jsem se otočil a šel pryč.

Tehdy v noci jsem to všechno vykoumal. Věděl jsem, že musím získat čas a tvářit se, jako kdybych jí chtěl vyhovět. Prostě to tak říkajíc sehrát.

Uvažoval jsem také o něčem jiném, co bych mohl udělat, až se ukáže co a jak.

Ráno jsem šel dolů, řekl jí, že jsem o tom přemýšlel, že chápu, oč jí jde, že jsem si celou záležitost ujasnil, a tak dále – jedna místnost že by se dala předělat, ale že mi to zabere asi týden. Čekal jsem, že zase začne trucovat, ale přijala to docela klidně.

„Ale jestli to znamená zas další odklad, tak tu hladovku zahájím. Je to jasné?“

Zítra s tím začnu, ujišťoval jsem ji. Potřebuji k tomu spoustu dřeva a speciální tyče. Může se stát, že je budu pár dní shánět.

Na okamžik do mě zabodla oči – ten pohled jsem už znal –, ale já jsem jen popadl kbelík a šel. Vycházeli jsme pak spolu docela dobře, s tím ovšem, že jsem celou dobu hrál komedii. Moc jsme toho sice nenapovídali, ale aspoň nebyla jízlivá. Jednou večer se chtěla jít vykoupat a podívat se také na ten pokoj, a co už jsem tam udělal. Počítal jsem s tím. Nějaké dřevo jsem nakoupil a narafičil jsem to tak, jako kdybych skutečně připravoval bednění na okno – (byla to ložnice na zadní straně). Chtěla tam mít jedno staré windsorské křeslo (požadovala věci stejně jako dřív), které jsem opravdu koupil, a dokonce jsem ho odnesl dolů, aby ho viděla. Nechtěla si ho tam nechat, zase mě s ním poslala zpátky. Řekla mi, že nechce nahoře nic z toho, co měla dole – pokud jde o nábytek. Bylo to náramně snadné. Když uviděla ložnici a díry připravené pro šrouby, snad si opravdu myslela, že budu takový dobrák a pře– stěhuju ji nahoru.

Bylo to naplánováno tak, že pro ni dojdu, přivedu ji nahoru, povečeříme spolu a pak se poprvé vyspí nahoře a ráno se probudí a uvidí denní světlo.

Chvílemi měla docela žertovnou náladu. Musel jsem se smát. Tedy říkám smát, ale byl jsem dost nervózní, když ten den nastal.

První, co mi řekla, když jsem přišel v šest hodin dolů, bylo, že ode mě chytla tu rýmu, co jsem dostal v Lewes u holiče.

Byla celá rozzářená a přímo na koni a smála se mi přirozeně pod fousy. Jenže ta legrace neměla být na můj, ale na její účet.

„Tady mám věci na dnešek. To ostatní můžete odnést zítra. Už je to tam hotové?“ Ptala se na to už v poledne a já jsem řekl, že ano.

„Tak pojďme. Svážete mi ruce? Musí to být?“

Jen ještě jedna věc, zarazil jsem ji. Mám jednu podmínku.

„Podmínku?“ Protáhla obličej. Hned věděla, kolik uhodilo.

Přemýšlel jsem, řekl jsem.

„Ano?“ Očima mě přímo probodávala.

Rád bych si udělal pár snímků.

„Koho? Mě? Ale těch už jste přece udělal spoustu?“

Takové nemyslím.

„Já vám nerozumím.“ Ale poznal jsem, že rozumí.

Chtěl bych vás vyfotografovat tak, jak jste byla tuhle večer, dodal jsem.

Sedla si na okraj postele.

„A dál?“

Musíte se tvářit příjemně, jako že ty pózy děláte ráda. A musíte pózovat tak, jak vám řeknu.

Seděla tam a nepromluvila ani slovo. Představoval jsem si, že se přinejmenším rozčilí, a ona zatím jen seděla a utírala si nos.

„A když to udělám?“

Pak dodržím, co jsem slíbil, řekl jsem. Musím se nějak pojistit. Chci mít pár fotografií, za které byste se styděla, kdyby je někdo viděl.

„To znamená, že mám pózovat pro obscénní fotografie, abych si netroufla jít na policii a povědět jim o vás, pokud by se mi podařilo odtud uniknout.“

To je přesně ono, řekl jsem. Ale ne obscénní. Jenom fotografie, které byste nerada viděla zveřejněné. Umělecké fotografie.

„Ne.“

Žádám jen o to, co jste udělala před několika dny sama od sebe.

„Ne, ne, ne.“

Já už ty vaše triky znám.

„To, co jsem tehdy udělala, nebylo správné. Ale udělala jsem to, udělala jsem to ze zoufalství, že je mezi námi jen samá podlost, podezírání a nenávist. Tohle je něco jiného. Tohle je hnusné.“

Já v tom žádný rozdíl nevidím.

Zdvihla se a došla až ke zdi na druhém konci místnosti.

Udělala jste to jednou, řekl jsem, tak to můžete udělat znova.

„Ach bože, bože, tohle je jako v blázinci.“ Rozhlédla se po pokoji, jako kdybych tam nebyl, jako kdyby jí naslouchal někdo jiný nebo kdyby měla v úmyslu rozrazit ty zdi kolem sebe.

Buď uděláte, co jsem řekl, nebo z téhle místnosti nevyjdete ani na krok. Žádné procházení tady vedle, žádné koupání, prostě nic.

Trochu jsem vám naletěl, pokračoval jsem. Vy myslíte jen na jedno – jak ode mě utéct. Udělat ze mě blázna a poštvat na mě policii.

Jste obyčejná děvka, mluvil jsem dál. Dřív jsem si vás vážil, protože jsem si myslel, že to, co jste udělala, je pod vaši úroveň. Že nejste jako ostatní. Ale vy jste stejná jako všechny. Uděláte cokoliv, i když je to hnusné, jen abyste dosáhla svého.

„Přestaňte, přestaňte,“ vykřikla na mě.

V Londýně bych sehnal spoustu zkušenějších než vy. Kdykoli bych si zamanul. A mohl bych si užívat, co hrdlo ráčí.

„Ty hajzle jeden oplzlej, hnusnej!“

Jen tak dál, řekl jsem. To je přesně ten jazyk, co se k vám hodí.

„Všechno pošlapeš: každý slušný lidský zákon, každý slušný lidský vztah, každou z těch slušných věcí, jaké kdy mezi mužem a ženou existovaly!“

Slyšte, slyšte, pometlo chce kárat koště. To vy jste se přece svlékla do naha. Vy jste si o to koledovala. Tak teď to máte.

„Vypadni! Vypadni odtud!“ zařvala na mě.

Buď anebo, jak chcete, řekl jsem.

Obrátila se, popadla ze stolu lahvičku s tuší a mrskla ji po mně.

A tím to skončilo. Vyšel jsem ven a zastrčil závoru. A večer jsem jí nepřinesl nic k večeři. Jen ať se smaží ve vlastní šťávě. Sám jsem si dal kuře, co jsem pro jistotu koupil, vzal jsem si trochu šampaňského a zbytek jsem vylil do dřezu.

Bylo mi dobře, těžko říct proč. Pochopil jsem, že jsem byl předtím slaboch. Teď jsem jí oplácel všechno to, co kdy o mně řekla a co si o mně myslela. Chodil jsem nahoře z místnosti do místnosti, zašel jsem se podívat i na ten její pokoj, a když jsem si vzpomněl na ni tam dole, musel jsem se tomu opravdu zasmát, ta už tam taky zůstane, hezky pode mnou, a přestože si to možná zpočátku zrovna nezasloužila, sama se postarala, aby jí to teď patřilo. Měl jsem opravdu důvody ukázat jí, jak se věci mají.

Nakonec jsem přece jen usnul. Prohlížel jsem si předtím ty dřívější fotografie a některé knížky a leccos mě přitom napadlo. Jedna z nich se jmenovala Střevíčky a byly tam velmi zajímavé fotografie dívek, hlavně jejich nohou. Předváděly různé druhy střevíčků, některé neměly na sobě nic než střevíce a opasky, byly to opravdu neobvyklé fotografie, umělecké.

Když jsem přišel ráno dolů, zaklepal jsem a chvíli, jako obyčejně, počkal, než jsem vstoupil dovnitř, ale pak mě strašně překvapilo, že je ještě v posteli a spí oblečená, přes sebe jenom vrchní pokrývku. Na okamžik jako by ani nevěděla, kde je a kdo jsem já. Chvíli jsem tam stál a čekal, kdy na mě vyletí, ale ona si jen sedla na pelest, ruce opřené o kolena, hlavu v dlaních, jako kdyby to všechno byl zlý sen a nemohla se z něho probrat.

Zakašlala. Znělo to jako průduškový kašel. Rozhodně vypadala zničeně.

Tak jsem se rozhodl, že zatím nebudu nic říkat, a došel jsem jí pro snídani. Kávu vypila, když jsem ji přinesl, a snědla i vločky – žádná hladovka se tedy nekonala – a pak se zas schoulila do stejné pozice, hlavu v dlaních. Už jsem ty její fígle prokoukl, zkoušela to na mě, abych ji litoval. Vypadala opravdu mizerně, ale podle mě to všechno byla póza, chtěla, abych padl na kolena a prosil za odpuštění nebo udělal nějakou jinou pitomost.

Chcete coldrex, zeptal jsem se, protože mi bylo jasné, že je pořádně nastydlá.

Přikývla, ale hlavu ani nezvedla, tak jsem pro něj došel, a když jsem se vrátil, seděla pořád tak jako předtím. Hrála divadýlko, to člověk poznal. Prostě trucovala. Tak ať se vytrucuje, řekl jsem si. Já mám čas. Zeptal jsem se ještě, jestli něco nepotřebuje, a když zavrtěla hlavou, šel jsem pryč.

V poledne, když jsem přišel dolů, byla v posteli. Jen se na mě podívala přes pokrývku, řekla, že chce trochu polévky a čaj, to jsem jí přinesl a odešel. U večeře to vypadalo skoro stejně. Chtěla na mně aspiriny. Jídla se téměř nedotkla. Ale takhle už to na mě sehrála jednou. Za celý den jsme spolu promluvili sotva dvacet slov.

Druhý den to bylo stejné, zase ležela v posteli, když jsem přišel. Ale byla vzhůru a pozorovala mě.

Tak co, prohodil jsem. Neřekla na to nic, ležela prostě dál.

Jestli si myslíte, že mě tou komedií s poleháváním nějak obalamutíte, tak jste na omylu, upozornil jsem ji.

To ji přimělo k řeči.

„Vy nejste vůbec člověk. Jste příšera, oplzlej, hnusnej onanista!“

Dělal jsem, jako kdybych to neslyšel, a šel jsem pro snídani. Ale když jsem jí chtěl podat kávu, jako by ji něco bodlo. „Nepřibližujte se ke mně!“ vyštěkla hlasem plným jedu.

A co kdybych vás tu tak nechal, ušklíbl jsem se zlomyslně. Copak byste dělala potom?

„Škoda, že nemám dost síly, abych vás mohla zabít. Zabila bych vás. Jako štíra. Stejně to udělám, jen co mi bude líp. Vůbec bych nešla na policii. Vězení je pro vás málo. Vás je nejlepší rovnou oddělat.“

Bylo mi jasné, že má zlost, protože jsem jí na tu hru nenaletěl. Byl jsem předtím také nastydlý, takže jsem věděl, že to není tak zlé.

Moc mluvíte, řekl jsem. A zapomínáte, kdo je tu pánem. Mohl bych docela dobře zapomenout, že tu jste. A nikdo by se nic nedozvěděl.

Jen zavřela oči.

Pak jsem odešel a jel do Lewes nakoupit jídlo. V poledne jako by spala, když jsem jí řekl, že oběd je připraven, ale trochu sebou pohnula, tak jsem zas odešel.

I večer byla ještě v posteli, ale seděla opřená a četla si svého Shakespeara, co jsem jí koupil.

Zeptal jsem se, ironicky ovšem, jestli se cítí lépe.

Četla dál, vůbec neráčila odpovědět, skoro jsem měl chuť vytrhnout jí tu knihu z ruky a ukázat jí, zač je toho loket, ale udržel jsem se. Za půl hodiny, když jsem se sám navečeřel a vrátil dolů, viděl jsem, že nic nejedla, a zmínil jsem se o tom. „Je mi špatně,“ řekla, „asi mám chřipku.“

Ale úplně hloupě k tomu hned dodala: „Co byste dělal, kdybych potřebovala doktora?“

Počkal bych a pak by se ukázalo, odpověděl jsem.

„Hrozně mě bolí, když zakašlu.“

To je jen nachlazení, řekl jsem.

„Není to nachlazení.“ Přímo na mě zakřičela.

Ale je to nachlazení, samozřejmě, řekl jsem. A přestaňte hrát komedii. Já vám na to neskočím.

„Ale já nic nehraju.“

Ne, vůbec ne. Vy jste v životě ještě nikdy nic nehrála, řekl jsem, kdepak vy.

„Ach bože, vy nejste člověk. Aspoň kdybyste byl normální chlap.“

Řekněte to ještě jednou, křikl jsem na ni. Dal jsem si předtím k večeři trochu šampaňského – objevil jsem v Lewes jeden obchod, kde prodávali poloviční láhve –, a tak jsem neměl náladu poslouchat ty její pitomosti.

„Řekla jsem, že nejste normální člověk.“

Tak dobře, rozhodl jsem se jednat. Ven z postele! A hezky rychle, vstávat! Ode dneška tady poroučím já.

Už jsem toho měl dost. Většina mužských by to byla udělala už dávno. Šel jsem, stáhl z ní přikrývku, popadl ji za ruku, abych ji zvedl, ale začala se vzpouzet a sápala se mi po obličeji.

No dobře, řekl jsem, já vás naučím.

Provazy jsem měl v kapse, a když jsem ji po chvilce zmohl, zavázal jsem jí ruce i ústa – sama si za to mohla, jestli to řezalo –, přivázal jsem ji na krátkou šňůru k posteli a pak jsem běžel pro aparát a pro blesk. Samozřejmě se bránila, trhala hlavou, očima mě tak říkajíc div neprobodla, dokonce se pokoušela dělat, jako kdyby se měla každou chvíli zhroutit, ale já jsem nepovolil. Stáhl jsem z ní šaty. Nejdřív nechtěla dělat, co jsem jí řekl, ale nakonec ležela i stála tak, jak jsem si poručil (odmítal jsem fotit bez její spolupráce). A tak jsem se domohl svých obrázků. Mačkal jsem spoušť, dokud mi stačily žárovky.

Moje vina to nebyla. Jak jsem mohl vědět, že je víc nemocná, než jak vypadá. Připadalo mi prostě, že je nastydlá.

Snímky jsem vyvolal hned ten večer. Nejlepší byly ty, co jsem udělal bez hlavy. S tím roubíkem totiž stejně moc krásně nevypadala. Nejhezčí byly ty zezadu, jak stála na vysokých podpatcích. A ruce přivázané k posteli, to byl, jak se říká, zajímavý motiv. Musím přiznat, že jsem s nimi byl docela spokojen.

Druhý den byla už vzhůru, když jsem přišel, oblečená do županu, jako kdyby na mě čekala. Vykročila, a což mě velice překvapilo, najednou se přede mnou svezla na kolena. Jako kdyby byla opilá. Tváře měla hodně rozpálené, to jsem si všiml. Podívala se na mě, plakala a byla celá roztřesená.

„Jsem hrozně nemocná. Mám zápal plic. Nebo po– hrudnice. Musíte zavolat doktora.“

Vstaňte a jděte si zase lehnout, řekl jsem. A šel jsem jí pro kávu.

Když jsem se vrátil, dodal jsem ještě‘ však vy dobře víte, že nejste nemocná. Kdyby to byl zápal plic, nemohla byste se ani postavit na nohy.

„Nemohu v noci dýchat. Tadyhle mě bolí, musím ležet na levém boku. Změřte mi, prosím vás, teplotu. Podívejte se sám.“

Podíval jsem se, měla opravdu 39, ale já věděl, že teplota se dá všelijak zfalšovat.

„Je tady takový těžký vzduch.“

Vzduchu je tu dost, řekl jsem. Sama si za to mohla, protože to takhle už na mě jednou sehrála.

Ale stejně jsem zajel do Lewes a lékárník mi dal něco na návaly krve – říkal, že je to opravdu dobré – a speciální pilulky proti chřipce a také něco na inhalování. Všechno si vzala, když jsem jí to dal. Večer zkusila něco sníst, ale nemohla, zvrátila to, skutečně to vypadalo, že není ve své kůži, a tehdy poprvé, mohu říct, jsem měl důvod uvěřit, že by mohlo jít o něco vážnějšího. Tváře měla červené, pramínky zpocených vlasů se jí lepily na hlavu, ale to všechno mohlo být narafičené.

Uklidil jsem tam po tom zvracení, podal jí léky a chystal se odejít, když mě požádala, abych si sedl na postel, aby nemusela mluvit tak nahlas.

„Myslíte, že bych s vámi vůbec mluvila, kdybych nebyla tak hrozně nemocná? Po tom, co jste udělal.“

Sama jste si to vykoledovala, řekl jsem.

„Přece sám vidíte, že jsem opravdu nemocná.“

Je to chřipka, odpověděl jsem. V Lewes je teď plno chřipky.

„Není to chřipka. Mám zápal plic. Je to hrozné. Nemohu dýchat.“

Budete zase v pořádku, chlácholil jsem ji. Ty žluté prášky určitě zaberou. Lékárník říkal, že je to to nejlepší.

„Když nezavoláte doktora, bude to vražda. Takhle mě zabijete.“

Říkám vám, že to nic není, opakoval jsem. Jen horečka. Jakmile se zmínila o doktorovi, hned jsem začal něco větřit.

„Mohl byste mi tou žínkou otřít obličej?“

Bylo to zvláštní, osušil jsem jí čelo a poprvé, za řadu dní, mně jí bylo trochu líto. Byla to ovšem spíš ženská záležitost. Chci říct, že v takové chvíli potřebuje žena zase ženu. „Děkuju,“ zašeptala.

A teď půjdu, zvedl jsem se.

„Nechoďte, já umřu.“ Dokonce se pokoušela chytit mě za ruku.

Nemluvte hlouposti, řekl jsem.

„Prosím vás, prosím vás,“ a najednou se zase rozplakala. Viděl jsem, jak se jí oči zaplavují slzami a hlavou házela na polštáři ze strany na stranu, jako by si ji otloukala. Jak říkám, bylo mi jí v tu chvíli líto, tak jsem si zase sedl, podal jsem jí kapesník a ujišťoval ji, že bych rozhodně neodmítl zavolat doktora, kdyby byla opravdu nemocná. Řekl jsem jí dokonce, že ji mám pořád hrozně rád, že mě mrzí, co jsem udělal, a ještě jiné věci. Ale jí se pořád hrnuly slzy z očí a snad mě ani neposlouchala. Ani tehdy, když jsem jí říkal, že vypadá mnohem lépe než minulý den, což nebyla zrovna pravda.

Nakonec se přece jen uklidnila, ležela chvíli se zavřenýma očima, a když jsem se pohnul, ozvala se: „Mohla bych vás o něco požádat?“

A o co, zeptal jsem se.

„Zůstal byste se mnou tady dole a nechal otevřené dveře, aby sem šel vzduch?“

Přikývl jsem, a tak jsme v jejím pokoji zhasli a světlo sem dopadalo jen z vedlejší místnosti, kde také běžel ventilátor. Seděl jsem u ní hezky dlouho. Začala tak divně rychle dýchat, jako kdyby zrovna vyběhla po schodech, sama říkala, že se dusí, a také několikrát něco povídala – jednou řekla prosím vás ne, a jednou, myslím, to znělo jako moje jméno, ale bylo to všechno nezřetelné – no a pak jsem měl dojem, že usnula, a když jsem vyslovil její jméno a ona neodpověděla, vyšel jsem ven a pak jsem si nařídil budíka na brzo ráno. Říkal jsem si, jak tiše usnula, až jsem se divil. Myslel jsem, že jí to jenom prospěje, a také ty pilulky že snad zaberou, že má to nejhorší za sebou a že jí ráno bude líp. Dokonce mě napadlo, že ta její nemoc je k něčemu dobrá, protože nebýt jí, zas by se vyrojilo plno těch starých problémů.

Snažím se prostě říct, že to všechno přišlo úplně nečekaně. Vím, že to, co jsem udělal druhý den, byla chyba, ale až do té doby jsem byl přesvědčen, že jednám v nejlepším úmyslu a podle svého práva.

2

JE TO UŽ SEDMÁ noc. 14. (?) října

Myslím pořád jen na jedno. Kdyby to tak věděli. Kdyby to tak jen věděli!

Podělit se o to rozhořčení.

Tak se to teď snažím povědět tomuhle bloku, který mi dnes dopoledne koupil. Je tak laskavý!

Jen klid.

V hloubi duše jsem ale čím dál tím vyděšenější. Klidná jsem jenom navenek.

Zatím nic sprostého, nic sexuálního. Ale má šílené oči. Šedé a jakoby zamžené, bez lesku. V prvé řadě jsem ho nepřestala pozorně sledovat. Myslela jsem, že v tom musí být sex, a tak pokud jsem se k němu obrátila zády, vždycky jen tehdy, kdy po mně nemohl skočit, a poslouchala jsem. Chtěla jsem přesně vědět, kde právě stojí.

Na vlastní kůži jsem teď poznala, co je to mocenská převaha.

Vím, že vodíková bomba je špatnost. Ale být takhle bezbranná, to mi teď připadá také špatné.

Škoda, že neumím judo. Přinutila bych ho, aby prosil o milost. V téhle kryptě je tak dusno, stěny tu na mě zrovna padají. Jak píšu, poslouchám, jestli nejde, a mé myšlenky jsou přitom jako špatné kresby. Musí se hned roztrhat.

Pryč odtud, pryč!

Na nic jiného nemyslím.

Jedno je zvláštní. Fascinuje mě. Hnusí se mi, z hloubi duše jím pohrdám, je to tu dole k nevydržení, všichni jsou jistě starostí bez sebe. Dovedu si to živě představit – tu jejich strašnou starost!

Jak mě může milovat? Jak může člověk milovat někoho, koho nezná?

Přímo zoufale se mi snaží zavděčit. Ale tak se zřejmě blázni chovají. Nejsou záměrně šílení a musí to být pro ně svým způsobem šok, když nakonec udělají něco strašného.

Takhle o něm dokážu uvažovat teprve v několika posledních dnech.

Ta cesta autem sem, to byl zlý sen. Pocit na zvracení a strach, že se pod tím roubíkem udusím. A pak jak se mi udělalo špatně. Při tom pomyšlení, že mě zatáhne někam do křoví a znásilní a zabije! Byla jsem přesvědčená, že už je to tady, když vůz zastavil, a proto jsem asi hned zvracela. Nejen po tom hnusném chloroformu. (Pořád jsem myslela na ty děsivé historky, které na koleji vyprávěla Penny Lesterová, jak její maminku znásilnili Japonci, a přežila to. Pořád jsem si říkala, nesmíš se bránit, nesmíš se bránit! A pak zas někdo jiný v Ladymontu říkal, že k tomu, aby vás znásilnili, musí být dva muži. A že žena, která se nechá znásilnit jedním, to vlastně chce.) Teď už vím, že by to nebyl jeho styl. Použil by zas chloroform nebo něco takového. Ale tenkrát tu první noc jsem si říkala, nesmíš, nesmíš se bránit!

Byla jsem vděčná, že jsem naživu. Jsem hrozný zbabělec, nechci umřít, tolik toužím žít – nikdy předtím jsem si neuvědomovala, jak mi na životě záleží. Jestli se odtud dostanu, rozhodně budu jiná než dřív.

Ať si dělá, co chce. Jen když mě nechá žít.

Ale straší mě ty hrozné představy, co všechno by mohl udělat.

Rozhlížela jsem se po nějaké zbrani, ale není tu nic, co by se hodilo, i kdybych měla sílu a uměla si s tím poradit. Každý večer si o ty plechové dveře opřu židli, abych aspoň poznala, jestli se nepokouší dostat dovnitř tak, abych ho neslyšela.

Hnusné primitivní umyvadlo a záchod.

Velké holé dveře. Žádná klíčová dírka. Nic.

A to ticho. Teď už jsem si na ně trochu zvykla. Ale je to strašné. Nikde ani hlásku. Mám pocit, jako bych pořád na něco čekala.

Žiju. Ale asi tak, jako žije smrt.

Ty knihy o umění. Stály skoro padesát liber, spočítala jsem to. Tehdy tu první noc mi najednou svitlo, že jsou zde pro mě. Že jsem tedy nebyla jen náhodná oběť.

A pak ty zásuvky plné šatstva – halenky, sukně, šaty, barevné punčochy, pozoruhodný výběr výstředně „luxusního“ prádla, noční košile. Hned jsem viděla, že je to všechno zhruba má velikost. Je to dost křiklavé, ale on říká, že to jsou barvy, v jakých mě viděl chodit.

Všechno, co mě zatím v životě potkalo, bylo hezké. Byl tu G. P. Ale i to bylo zvláštní. Vzrušující. Vzrušující!

A pak tohle.

Trochu jsem spala, ale s rozsvíceným světlem, na ustlané posteli. S chutí bych se byla napila, ale napadlo mě, že by v tom mohl být nějaký uspávači prostředek. Pořád ještě se nemohu zbavit myšlenky, že je v jídle něco namícháno.

Už sedm dní. Zdá se mi, že je to spíš sedm neděl.

Vypadal jako neviňátko, celý ustaraný, když mě zastavil. Prý přejel psa. Napadlo mě, že by to mohl být Misty. Přesně ten typ člověka, který by ve vás nevzbudil podezření. Pravý opak nějakého násilníka.

Jako bych spadla přes okraj světa. Najednou má svět okraj.

Každý večer dělám něco, co už jsem léta nedělala. Ležím a modlím se. Ne vkleče, těmi, co padají na kolena, Pánbůh pohrdá. Ležím a prosím ho, aby utěšil mámu a tátu a Minny i Karolínu, která si to jistě dává za vinu, a všechny ostatní, i ty, kterým by patřilo, aby za mě (nebo za kohokoli jiného) trpěli. Jako Piers a Antoinetta. Prosím ho, aby pomohl tomu chudákovi, kterému jsem padla do rukou. Aby pomohl mně. Aby nedopustil, že by mě znásilnil nebo zneužil a zavraždil. Prosím ho o světlo.

Doslova, o denní světlo.

Nemohu vydržet v té naprosté tmě tady. Přinesl mi noční lampičky. Teď jedna vždycky vedle mě svítí, když jdu spát. Předtím jsem nechávala rozsvíceno.

Nejhorší bývá probuzení. Probudím se a na okamžik mám dojem, že jsem doma nebo u Karolíny. Pak mi to dojde.

Nevím, jestli věřím v Boha. Modlila jsem se k němu úpěnlivě v tom autě, kdy jsem si představovala, že umřu (zrovna slyším, jak G. P. říká: to je důkaz proti). Ale když se modlím, trochu se mi uleví.

Je to všechno na přeskáčku. Nemohu se soustředit. Tolik věcí se mi honilo v hlavě a teď si nevzpomenu ani na jednu.

Ale přece mě to trochu uklidňuje. Aspoň se mi to zdá. Jako když si člověk vzpomíná, kolik utratil. A kolik mu zbylo.

15. října

On vlastně vůbec neměl rodiče. Vychovala ho nějaká teta. Jako bych ji zrovna viděla. Hubená, bledý obličej, protivná, sevřená ústa, slídivé šedé oči, na hlavě béžová hučka jako poklop na čajník a posedlá uklízením. Špína a prach. Nic jiného do toho jejího ubohého světa v nějaké zapadlé uličce neproniklo.

Řekla jsem mu, že podle mě hledá matku, kterou vlastně nikdy nepoznal, ale o tom samozřejmě nechtěl ani slyšet.

On v Boha nevěří. Tím spíš bych chtěla věřit já.

Vyprávěla jsem mu o sobě. O tátovi a o mámě, napůl vesele a napůl vážně. O mámě věděl. Asi to ví kdekdo.

Musím se pokusit, aby přestal s tím mučednictvím. To je moje teorie.‘

Čas ve vězení. Čas bez konce.

První ráno. Zaklepal na dveře a čekal deset minut (tak to dělá vždycky). Bylo to nepříjemných deset minut. Všechny těžce posbírané myšlenky, kterými jsem se v noci utěšovala, se mi rozutekly a nechaly mě tam samotnou. Tak jsem tam stála a říkala si, jestli to bude chtít udělat, nebraň se, nebraň se! Byla jsem připravená říct: dělejte si, co chcete, jenom mě nezabíjejte. Nezabíjejte mě, můžete to udělat znovu. Jako kdybych byla z pracího materiálu. Trvanlivého.

Dopadlo to úplně jinak. Když vešel, zůstal tam stát jako tvrdé y – a v tom, když jsem ho uviděla bez klobouku, jsem si uvědomila, kdo to je. Myslím, že si tváře dokážu zapamatovat úplně automaticky. Věděla jsem hned, že je to ten úředník z radnice. Ta fantastická výhra v sazce. V novinách byla jeho fotka. Všichni jsme tenkrát říkali, že ho známe od vidění.

Zapíral to, ale zrudl přitom jako pivoňka. Červená se každou chvíli.

Zahnat ho do defenzívy není žádný kumšt. Je mu od přírody dáno vyhlížet jaksi „ublíženě“. Jako vyjukaná ovce. Ne, spíš žirafa. Vytáhlá, nemotorná žirafa. Pálila jsem na něj otázky jednu za druhou, ale nechtěl odpovídat. Jediné, co svedl, bylo tvářit se, jako že se nemám vyptávat. Jako by říkal, tohle jsme si přece vůbec neujednali.

Nikdy se nestýkal s děvčaty. Aspoň ne s takovými jako já.

Hoch jako lilium.

Je vysoký šest stop. Asi o osm až devět palců větší než já. Dost hubený, takže vypadá vyšší, než je. Jako dlouhán. Ruce příliš velké, nechutně masité, bílé a růžové. Nemužské. Ohryzek příliš vystouplý, zápěstí příliš silná, brada příliš masívní, spodní ret vtažený dovnitř, začervenalé nosní dírky. Zduřelé mandle. Mluví dost legračně, tak trochu šroubovaně – rád by se vyjadřoval jako vzdělanec, ale marně. Každou chvíli mu to ujede. Obličej má příliš protáhlý. Černé vlasy bez lesku, zvlněné, sčesané dozadu. Jsou silné, tuhé. Vždycky pečlivě upravené. Stále nosí sportovní sako a flanelové kalhoty, kravatu s jehlicí. I manžetové knoflíky.

To, čemu se říká „solidní mládenec“.

Naprosto bezpohlavní (aspoň tak vypadá).

Má ve zvyku stát s rukama podle těla nebo za zády, jako kdyby zaboha nevěděl, co s nimi. Uctivě čeká na mé rozkazy.

Rybý oči. Stále ve střehu. To je vše. Výraz žádný.

Vyvolává ve mně pocit rozmarnosti. Připadám si jako nespokojená bohatá zákaznice (on je příručí v obchodě s látkami).

To je jeho styl. Falešná poníženost. „Hrozně se omlouvám.“

Já sedím a jím nebo čtu a on mě pozoruje. Když mu řeknu, aby šel, tak jde.

Sledoval mě tajně skoro dva roky. Je do mě šíleně zamilovaný, cítil se hrozně osamělý, věděl, že budu vždycky „nad“ ním. Bylo to strašné, mluvil tak neohrabaně, všechno musí říct oklikou, a ještě se přitom pořád ospravedlňuje. Seděla jsem a poslouchala ho, ale podívat jsem se na něj nemohla.

To bylo jeho nitro. Vyklopil ho tu na ten šeredný mandarinkový koberec. Když skončil, zůstali jsme sedět a mlčeli jsme. A když se pak zvedl k odchodu, pokusila jsem se říct, že mu rozumím, že bych nikomu nic neřekla, kdyby mě odvezl domů, ale z toho se vykroutil. Snažila jsem se dát najevo, jak ho chápu a jak s ním cítím, ale zdálo se mi, že ho to spíš poplašilo.

Druhý den ráno jsem to zkusila znovu, zjistila jsem, jak se jmenuje (strašlivá shoda okolností!), chtěla jsem se s ním rozumně domluvit, očima i slovy ho obměkčit, ale zase ho to jen vyplašilo. U oběda jsem mu řekla, že vím, že se za to, co dělá, určitě stydí, a že se ještě může polepšit. S ním však nic nepohne. Svědomí se v něm sice ozve, ale nijak se ho to nedotkne. Stydím se, přikývne; já vím, že bysem měl. Nevypadáte jako špatný člověk, řekla jsem mu. V životě jsem nic špatného neudělal, na to on, tohle je poprvé.

Asi má pravdu. Ale počkal si, aby to stálo za to.

Někdy mám dojem, že se chová velice mazaně. Předstírá, že jedná pod nátlakem někoho jiného, a tím si mě snaží naklonit.

Ten večer jsem to zkusila jinak. Místo sympatie a porozumění jsem na něj spustila zostra a ošklivě. Ale nasadil ještě ublíženější výraz. Tvářit se ublíženě, na to je zrovna mistr.

Chce mě spoutat chapadly té své ublíženosti.

Není mi společensky „roven“.

Já vím, co pro něj jsem. Motýl, kterého chtěl vždycky chytit. Vzpomínám si, jak G. P. řekl (když jsme se poprvé setkali), že sběratel je ze všech živočichů ten nejhorší. Měl ovšem na mysli sběratele obrazů. Vlastně jsem to tenkrát nepochopila, myslela jsem, že chce jen šokovat Karolínu – i mne. Ale má samozřejmě pravdu. Sběratelé jdou proti životu, proti umění, proti všemu.

Píšu v tom hrozném, skoro nočním tichu, jako bych se cítila docela normálně. Ale není to pravda. Jsem tak nešťastná, tak vyděšená, tak sama. Ta samota je k nevydržení. Pokaždé, když se otevřou dveře, mám chuť se k nim vrhnout – a pryč! Ale teď vím, že s těmi pokusy o útěk nesmím hazardovat. Vyzrát na něj. Připravit se předem.

Přežít.

16. října

Je odpoledne. Měla bych být ve své třídě, malovat podle živého modelu. Jestlipak se svět točí dál? A slunce – svítí ještě? Včera večer mě napadlo – jsem mrtvá! Tohle je smrt. Tohle je peklo. Tam by asi také nebylo ani človíčka. Nebo jen jeden, jako on. A ďábel by nevypadal ďábelsky a celkem atraktivně, ale tak jako on!

Dnes ráno jsem ho kreslila. Chtěla jsem mít jeho tvář jako ilustraci pro tyhle zápisky. Ale nestálo to za nic a on si to chtěl vzít. Řekl, že by za to dal DVĚ STĚ guinejí. Je to šílenec.

Ale to já. To já jsem jeho nemoc!

Léta hledal, na čem by to své šílenství vybil. A našel si mne.

V tomhle vzduchoprázdnu se nedá psát. Bez adresáta. Když kreslím, vždycky si představuji, že někdo jako G. P. mi kouká přes rameno.

Všichni rodiče by měli být jako ti naši, pak teprve vznikne mezi sestrami opravdu sesterský vztah. Pak si rozumějí jako Minny a já.

Milá Minny!

Jsem tady už přes týden a hrozně mi scházíš. Schází mi také čerstvý vzduch a živé tváře všech těch lidí, kteří mi šli v podzemce vždycky tak na nervy, a všechny ty každodenní drobné události, kterých jsem si tenkrát nedovedla vážit – myslím vážit si toho, že jsou tak živé. Ale co mi schází nejvíc, je denní světlo. Nemohu bez světla žít. V umělém světle jsou všechny linie nepravdivé, takže člověk skoro zatouží po tmě.

Ještě jsem ti nevylíčila, jak jsem se pokusila o útěk. Přemýšlela jsem o tom celou noc, nemohla jsem spát, bylo tu tak dusno a žaludek mám zkažený (on se sice snaží vařit, jak nejlíp umí, ale stejně to nestojí za nic). Předstírala jsem, že se mi něco porouchalo na posteli, a pak jsem se honem obrátila a běžela ven. Ale nestačila jsem přirazit dveře, abych ho uvnitř zamkla, a ve vnějším sklepě mě dohonil. Denní světlo se mi podařilo zahlédnout jen klíčovou dírkou.

Myslí na všechno. I otevřené dveře si zajišťuje visacím zámkem. A vyplatilo se mu to. Jedna klíčová dírka světla za sedm dní. Počítal s tím, že se pokusím vyklouznout a zamknout ho tam.

Pak jsem tři dny nemluvila a nastavovala mu jen záda. Nic jsem nejedla. Spala jsem. Když jsem měla jistotu, že nepřijde, vstala jsem, trochu jsem se procvičila, četla si v těch knížkách o umění a pila vodu. Ale jeho jídla jsem se ani nedotkla.

Pak přece povolil a dohodli jsme se na podmínkách. Nejdřív žádal šest neděl. Ještě před týdnem by mi i šest hodin připadalo moc. Dala jsem se do pláče. Usmlouvala jsem to na čtyři. Být s ním pohromadě mi stejně pořád nahání hrůzu. Už znám každou píď téhle příšerné kobky, začíná mě obrůstat jako ulita z kamínků na těch říčních červech. Ale ty čtyři týdny se mi přece jen zdají přijatelnější.

Připadá mi, že už nemám energii, ani vůli. Všechno jako by se ve mně ochromilo.

Minny, včera jsem s ním šla nahoru! Nejdřív ten venkovní vzduch, kolem prostor větší než tři krát šest (změřila jsem si to), nade mnou hvězdy a možnost dýchat nádherný, nádherný vzduch, ano, i když bylo vlhko a mlhavo, byl nádherný!

Napadlo mě, že bych se mohla dát na útěk. Ale svíral mi paži jako v kleštích, ústa jsem měla zavázaná a ruce spoutané. Byla úplná tma. A tak pusto. Nikde ani světýlko. Nic než tma. Nevěděla jsem ani, kudy bych se měla rozběhnout.

Dům je staré venkovské stavení. Zvenku asi roubené, vevnitř je hodně trámoví, všechny podlahy se uprostřed sesedají, stropy jsou velice nízké. Opravdu krásné staré stavení, ale zařízení ve stylu „dobrého vkusu“, tak jak ho inzerují v ženských časopisech – člověka to až zabolí. Příšerné kombinace barev, nábytek všech možných slohů, sem tam projev měšťácké elegance, rádoby starožitnosti, hrozné mosazné ozdoby. A ty obrazy! Vůbec bys mi nevěřila, kdybych se ti je pokusila popsat. Prostě děsné. Řekl mi, že nábytek mu vybrala a vůbec to tady zařídila nějaká firma. Zřejmě se zbavili všech krámů a kýčů, které ve skladech našli.

To vykoupání byla nádhera. Věděla jsem, že tam může vtrhnout (na dveřích není zámek, a dokonce se ani nedaly zavřít, byl tam přišroubovaný dřevěný špalík). Ale věřila jsem, nevím proč, že to neudělá. A vidět zas vanu horké vody a normální záchod bylo něco tak ohromného, že mi to skoro bylo fuk. Nechala jsem ho čekat celou věčnost. Hned za dveřmi. Podle všeho mu to nevadilo. Byl „hodný“.

Jemu vlastně nevadí nic.

Ale našla jsem způsob, jak propašovat ven zprávu. Mohla bych ji hodit v malé lahvičce do záchodu. Ovázat ji barevnou stužkou. Třeba si jí někdo jednou někde všimne. Příště to udělám.

Poslouchala jsem, jestli je tu nějaký provoz, ale nejelo nic. Slyšela jsem jen sovu. A letadlo.

Kdyby jen lidé věděli, nad čím letí.

Všichni jsme jako v letadle.

Okno v koupelně je zabedněné prkny s velikými šrouby. Všude jsem se dívala po nějaké zbrani. Pod vanou, za trubkami. Ale nikde nic. A i kdybych nakrásně něco našla, nevím, co bych si s tím počala. Hlídám ho a on hlídá mě. A jeden druhému nedá šanci. Nezdá se mi, že by byl zrovna silák, ale rozhodně je silnější než já. Musela bych ho nějak překvapit.

Všechno je zpozamykané, někde i na dva zámky. Na dveřích mé cely je dokonce poplašné zařízení.

Promyslel si opravdu všechno. Napadlo mě zastrčit lísteček mezi prádlo, ale on do prádelny nic neposílá. Když jsem se ho zeptala na prostěradla, řekl, že vždycky kupuje nová, prý řekněte mi, až budete potřebovat další.

Hodit zprávu do záchodu, to je jediná možnost.

Minny, tohle není vlastně dopis pro tebe, to hovořím jen sama se sebou.

Když jsem vyšla z koupelny – na sobě jsem měla tu nejméně ošklivou blůzu z těch, co mi nakoupil –, vstal (celou dobu dřepěl u dveří). Připadala jsem si, jako bych se někde na plese nesla po krásném schodišti. Zíral na mě jako vyjevený. Nejspíš proto, že na mně viděl tu „svou“ blůzu. A že jsem měla rozpuštěné vlasy.

Nebo ho možná ohromilo, že nemám zavázaná ústa. Ale já jsem se na něj usmála a obměkčila ho natolik, že mě nechal bez roubíku a dovolil mi, abych si prohlédla dům. Držel se při mně jako klíště. Bylo mi jasné, že při prvním chybném kroku by po mně skočil.

Nahoře jsou ložnice, samy o sobě moc pěkné, ale všechny zatuchlé, neobývané. Všude taková zvláštní prázdnota bez života. Dole je krásný pokoj, kterému říká „salón“ (tedy rád by), mnohem větší než ostatní místnosti, zvláštního půdorysu, až to člověka zarazí, s jedním mohutným příčným trámem, podepřeným třemi kolmými sloupy uprostřed, a s dalším trámovím a výklenky a půvabnými kouty, na jaké by architekt nepřišel ani za sto let. A tohle všechno dostalo ovšem na frak tím zařízením. Divoké kachny z porcelánu na kouzelném starém krbu. Nemohla jsem to přenést přes srdce, a tak jsem ho přemluvila, aby mi svázal ruce vpředu, a pak jsem ty příšery vysmekla ze skoby a třískla s nimi o dláždění.

Dotklo se ho to skoro stejně těžce, jako když jsem mu dala facku, že mě nenechal utéct.

Působí na mě tak, že se chovám jinak, že mám chuť kolem něj tančit, ohromovat ho, oslňovat, uvádět ho v úžas. On sám je tak fádní, bez fantazie, bez jiskry. Jako běloba zinková. Vlastně mě svým způsobem tyranizuje. Nutí mě, abych hrála rozmarné nálady, abych se producírovala. Ta odporná tyranie slabochů, řekl jednou G. P.

Obyčejný člověk je kletbou civilizace.

Ale on je tak obyčejný, až je kromobyčejný.

Také fotografuje. Chce udělat můj „portrét“.

Potom mi ukázal své motýly. Řekla bych, že jsou opravdu krásní. Ano, měl je pěkně uspořádané, všichni měli, chudinky, křidýlka roztažená ve stejném úhlu. Bylo mi jich líto, ubozí, mrtví motýlci, stejné oběti jako já. Nejvíc si cenil ty, kterým říkal aberace!

Dole mi dovolil, abych zůstala s ním (v tom vnějším sklepě), když vařil čaj, a řekl přitom něco tak legračního, že mě to rozesmálo – nebo jsem spíš měla chuť se zasmát.

Je to hrozné.

Najednou jsem si uvědomila, že už také přestávám být normální, že je tak rafinovaně, tak hnusně mazaný. Jemu je ovšem úplně jedno, co o něm říkám. Že mu rozbíjím ty jeho mizerné porcelánové kachny. Protože najednou mě vidí, jak se na něj směju (je to šílené, vždyť mě unesl!) a nalévám mu čaj jako jeho nejlepší kamarádka.

Už jsem mu i sprostě nadávala. Jako pravá dcera své matky. Jako nějaká štěkna.

Tak je to, Minny. Kdybys tu tak mohla být se mnou a mohly bychom si potmě povídat. Kdybych si aspoň mohla s někým promluvit, třeba jen pár minut. S někým, koho mám ráda. Snažím se, aby to, co píšu, znělo veseleji, mnohem veseleji, než jaké to ve skutečnosti je.

Zas už je mi do pláče.

Taková nespravedlnost!

17. října

Zlobí mě, jak jsem se změnila.

Moc si nechávám líbit. Tak předně jsem myslela, že se musím přinutit, abych s ním jednala stroze a věcně, a nedovolit, aby měla navrch ta jeho nenormálnost. Ale možná, že si to tak naplánoval. Že mě vlastně diriguje, abych se chovala přesně tak, jak chce on.

Tohle není jen fantastická situace, ale fantastická obměna fantastické situace. On totiž teď, když jsem mu vydaná napospas, neudělá to, co by kdekdo čekal. A tak mě nutí k jakési falešné vděčnosti. Jsem tu tak opuštěná. To si určitě uvědomuje. Může mě tak dovést k tomu, že na něm budu zcela závislá.

Jsem jako na trní, zdaleka ne tak klidná, jak by se zdálo (když si po sobě čtu tyhle řádky).

To je tím, že mám před sebou tolik času. Nekonečnou spoustu času.

To, co píšu, nevypadá moc přirozeně. Spíš jako když se dva lidé snaží mluvit, jen aby řeč nestála.

Je to pravý opak kreslení. To člověk načrtne nějakou čáru a hned ví, jestli je dobrá nebo špatná. Ale tady napíše řádku, připadá mu výstižná, a pak se k ní znovu vrací.

Včera večer si mě chtěl vyfotografovat. Dovolila jsem mu udělat pár obrázků. Třeba je nechá z nepozornosti někde ležet a někdo mě uvidí a pozná. Ale myslím, že tu žije úplně sám. Určitě. Včera je zřejmě vyvolával a kopíroval celý večer (že by si to šel dát udělat! to sotva). Já v záři blesku na lesklém papíře. Ten blesk mi byl nepříjemný. Bodal do očí.

Dnes se neudálo nic. Jen jsme se jaksi dohodli, že mi umožní trochu pohybu. Ale zatím žádné denní světlo. Aspoň se mohu procházet po vnějším sklepě. Neměla jsem chuť se bavit, tak jsem se s ním nebavila. Po obědě jsem ho požádala, aby šel pryč, a po večeři jsem ho také poslala pryč, a on pokaždé poslechl. Dělá prostě, co se mu řekne.

Koupil mi gramofon a desky a všechno, co jsem mu napsala – byl toho celý dlouhý seznam. Je rád, když mi může něco koupit. Mohla bych na něm chtít cokoliv. Jen jedno ne – svobodu.

Daroval mi drahé švýcarské hodinky. Říkám, že je budu nosit po tu dobu, co jsem tady, a že mu je vrátím, až odtud půjdu. Prohlásila jsem, že ten mandarinkový koberec už nemohu ani vidět, a on mi koupil několik indických a tureckých koberců. Tři indické předložky a jeden krásný turecký koberec v barvě temně fialové, růžovo-oranžové a sépiově hnědé s bílými třásněmi (říkal, že „tam“ jiný neměli, takže ho nelze pochválit za dobrý vkus).

Moje cela je teď přece jen o něco snesitelnější. Podlaha je velice měkká a houpavá. Všechny ty škaredé popelníky a vázy jsem rozbila. Šeredné ozdoby nemají právo existovat.

Tolik ho převyšuji. Vím, že to zní hrozně nafoukaně.

Ale je to pravda. Pořád tu bude Ladymont a Boadicea a noblesse oblige. Mám pocit, že je mou povinností ukázat mu, jak žijí a jak se chovají slušní lidé.

Je ztělesněná ošklivost. Jenže lidskou ošklivost nelze prostě rozbít.

Je to tři dny, co jsem měla podivnou náladu. Tak jsem se dala strhnout představou, že z téhle krypty odejdu, až jsem skoro měla pocit, jako bych byla pánem situace. Najednou mi připadalo, že to všechno bylo jen velké dobrodružství, o kterém už brzy budu kdekomu vykládat. Něco jako šachová hra se smrtí, kterou jsem dost nečekaně vyhrála. Pocit, že jsem byla ve strašném nebezpečí, a teď že už se všechno obrátí k dobrému. Dokonce i pocit, že mě odtud pustí.

Šílenec.

Musím si ho nějak pojmenovat. Budu mu říkat Kaliban.

Piero. Strávila jsem s ním celý den. Všechno jsem si o něm přečetla, dlouho jsem si v knize prohlížela jeho obrazy a vžívala se do nich. Jak ze mě může někdy být dobrá malířka, když toho vím tak málo o geometrii a matematice? Řeknu Kalibanovi, aby mi koupil potřebnou literaturu. Dám se na geometrii. Zbavím se pochybností o moderním umění. Uvažovala jsem, že Piero stojí vlastně nad takovým Jacksonem Pollockem, ne, i nad Picassem a Matissem. Ty jeho oči. Zrovna vidím ty jeho oči.

Co všechno lze vyčíst z Pierovy ruky. Ze záhybu rukávu. To všechno vím, znovu a znovu jsem to slýchala a sama jsem to říkala. Ale dnes jsem to skutečně tak cítila. Cítila jsem, že celá naše doba je švindl a humbuk. Ty nekonečné řeči o tachismu a kubismu, o takovém ismu a onakém ismu, všechny ty učené výrazy, kterými se ohánějí – a přitom to jsou jen slátaniny z mazlavých slov a frází. Dobrých jen k tomu, aby se zastřela skutečnost, že malovat buď umíš, nebo neumíš.

Chci malovat jako Berthe Morisotová, nemyslím její barvy nebo tvary nebo cokoli konkrétního, ale její prostotu a cit pro světlo. Nechci být znamenitá nebo velká či „význačná“. Nechci, aby mé dílo někdo zevrubně, pracně rozebíral. Chci malovat slunce na dětských tvářích nebo květiny v živém plotě nebo ulici po dubnové, přeháňce.

To podstatné. Ne věci jako takové.

Mihotání světla na těch nejobyčejnějších věcech.

Nebo ze mě mluví rozcitlivělost?

Spíš sklíčenost.

Vždyť je všechno ode mě tak daleko. Normální svět. Světlo. To, čím bych se chtěla stát.

18. října

G. P.: Musíš malovat celou svou bytostí. To se musíš naučit nejdřív. Ostatní je pak už kus štěstí.

Dobré předsevzetí: Nesmím být „trhlá“.

Dnes ráno jsem naskicovala celou sérii mísy s ovocem. Jelikož je Kaliban ochoten dávat, nedělám si hlavu s tím, kolik papíru na to padne. Kresby jsem „rozvěsila“ a vyzvala ho, aby vybral tu nejlepší. Samozřejmě že ukázal na všechny ty, co se té ubohé míse s ovocem podobaly nejvíc. Pokoušela jsem se mu vyložit, jak to je. Vychvalovala jsem zvlášť jednu skicu (tu, co se nejvíc líbila mně). Úplně mě otrávil, neříkalo mu to vůbec nic a tím svým zatraceným „já vám věřím“ potvrdil zcela jasně, že je mu to úplně jedno. Pro něj jsem prostě dítě, které se baví.

Slepý, slepý, z jiného světa.

Moje chyba. Vytahovala jsem se. Jak by mohl pochopit kouzlo a důležitost umění (ne mého umění, ale umění), když jsem se tak ješitně předváděla.

Po obědě jsme měli debatu. Vždycky se mě zeptá, jestli tu může chvíli zůstat. Někdy už mám vlastního přemýšlení až po krk a je mi tak smutno, že mu to dovolím. Dokonce chci, aby zůstal. To dokáže udělat vězení. A přitom mi jde jen o jedno: pryč a pryč a pryč!

Naše debata se týkala jaderného odzbrojení. Ještě nedávno jsem měla pochybnosti. Teď už ne.

Rozhovor mezi Mirandou a Kalibanem.

M. (Seděla jsem na posteli a kouřila. Kaliban jako obvykle na své židli u plechových dveří, zvenku hučel ventilátor.) Co si myslíte o vodíkové bombě?

K. Celkem nic.

M. Ale něco si přece myslet musíte.

K. Doufám, že nespadne na vás. Nebo na mě.

M. Vidím, že jste nikdy nežil mezi lidmi, kteří berou věci vážně a vážně o nich diskutují. (Nasadil ten svůj ublížený výraz.) Tak to zkusíme ještě jednou. Co si myslíte o vodíkové bombě?

K. I kdybych řekl něco vážného, vy byste to tak nebrala. (Dívala jsem se na něj tak dlouho, že musel pokračovat.) Je to přece jasné. Nedá se nic dělat. Prostě je tady.

M. Vám je jedno, co se stane se světem?

K. I kdyby mi to nebylo jedno, jaký by to mělo význam?

M. Ach bože.

K. My do toho přece nemáme co mluvit.

M. Podívejte se, jestli bude dost nás, kteří jsme přesvědčeni, že ta bomba je strašná věc a že žádný slušný národ by za jakýchkoli okolností nemohlo vůbec napadnout, že by ji chtěl mít, pak by přece vláda musela něco udělat. Nebo ne?

K. Snad ano, když se tak ptáte.

M. Jak si myslíte, že se začalo šířit křesťanství? Nebo cokoli jiného? Od malé skupinky lidí, kteří se nevzdali naděje.

K. A co by se stalo, kdyby pak přišli Rusové? (Teď si myslí, že mě doběhl.)

M. Kdyby šlo o to vybrat si ze dvou možností – buď shodíme my bomby na ně, nebo sem přijdou oni jako dobyvatelé –, pak budu vždycky pro tu druhou.

K. (Šach mat.) Ale to je pacifismus.

M. Jistěže ano, vy mudrci. Víte, že jsem ušla celou cestu z Aldermastonu do Londýna? Víte, že jsem obětovala spoustu času, abych pomohla rozdávat letáky, psát adresy na obálky a diskutovat s takovými případy jako vy, kteří ničemu nevěří? Kteří vlastně zaslouží, aby jim ta bomba spadla na hlavu?

K. Ale to nic nedokazuje.

M. Ale ano, svědčí to o zoufalství nad tím, že je tak málo (tady švindluju, tohle všechno jsem mu neřekla – ale já teď budu psát, co mám na mysli, i to, co jsem mu ve skutečnosti řekla) citu, lásky a rozumu ve světě. Zoufalství nad tím, že někdo může vůbec uvažovat o takové věci jako svrhnout bombu, nebo to někomu nařídit. Zoufalství, že tak málo lidem na tom záleží. Že je na světě tolik brutality a otrlosti. Že úplně normální mladí lidé se mohou tak zkazit a chovat zle jen proto, že získali spoustu peněz. A pak udělat to, co jste udělal vy mně.

K. Já jsem si myslel, že se k tomu nakonec dostanete.

M. Protože se vás to také týká. Všechno, co je v životě| svobodné a slušné, zamknou odporní lidé, kterým je všechno jedno, do nějakého hnusného sklepa.

K. Já vás znám, lidi jako vy. Myslíte si, že celý ten zatracený svět je zařízený tak, aby bylo všechno po vašem.

M. Prosím vás, neblázněte.

K. Já jsem byl na vojně. Mně nebudete nic vykládat. Lidi jako my prostě dělají, co se jim nařídí (docela se teď rozohnil – tedy na jeho náturu), a dávají si hezky pozor, aby nenarazili.

M. Vy jste se zpozdil sám za sebou. Teď jste přece bohatý. Nic se vás nemůže dotknout.

K. Takovou moc peníze zas nemají.

M. Nikdo už vás přece nemůže šikanovat.

K. Vy mě vůbec nechápete.

M. Ale ano, chápu. Já vím, že nejste žádný opozičník. Ale v hloubi duše se tak cítíte. Štve vás, že jste společensky degradovaný, že neumíte pořádně promluvit. Někdo jde a něco vám rozbije, a vy jen sedíte a koukáte jako kakabus. Říkáte, já světu pomáhat nebudu. Neudělám pro lidi ani co by se za nehet vešlo. Budu se starat jen sám o sebe, a lidstvo ať se pro mě za mě škvaří ve vlastní šťávě. (Je to jako když člověk někoho nepřetržitě fackuje a neví, kdy přestat.) K čemu jsou podle vás peníze, ne-li k tomu, aby se jich užívalo? Rozumíte, o čem mluvím?

K. Ano.

M. No a?

K. Ale, no… máte pravdu. Jako vždycky.

M. Zase jste jízlivý.

K. Vy jste jakóTřtoje teta Annie. Ta také pořád mluví o tom, jak se lidé dneska chovají. Jak je jim všechno jedno, a tak dále.

M. Vy si snad myslíte, že nemít pravdu je správné. Aspoň mi to tak připadá.

K. Vezmete si čaj?

M. (S nadlidským úsilím.) Podívejte se, připusťme – čistě jen teoreticky –, že i kdybyste se kdovíjak snažil společnosti prospět, ve skutečnosti jí žádné dobro neprokážete. Je to směšné, ale budiž. Přesto jde stále o vás. Nemyslím, že by Kampaň za jaderné odzbrojení mohla skutečně vládou nějak pohnout. S tím se musíte vyrovnat hned na začátku. Ale děláme to proto, abychom se nemuseli sami za sebe stydět, abychom si vzájemně dokázali, jeden druhému dali najevo, že nám o něco jde. A také aby jiní, všichni ti pohodlní škarohlídi a pochybovači jako vy, věděli, že jsou tu lidé, kterým o něco jde. Chtěli bychom, abyste se zastyděli a začali něco dělat. (Ticho – vykřikla jsem.) Tak řekněte přece něco!

K. Já vím, že je to špatné.

M. Tak něco dělejte! (Civěl na mě, jako kdybych na něm chtěla, aby přeplaval Atlantik.) Podívejte se. Jeden můj známý se zúčastnil pochodu k americké letecké základně v Essexu. Sledujete mě? Před branou je ovšem zastavili a za chvíli vyšel seržant, který měl službu, a něco jim vykládal, a oni s ním začali diskutovat, až z toho vznikl spor, protože ten seržant žil v domnění, že Američani jsou něco jako za starých časů rytíři, kteří přišli zachránit nějakou ohroženou pannu. Že letadla s vodíkovými pumami jsou naprosto nutná – a tak dále. A jak se tak přeli, pomalu si začali uvědomovat, že se jim ten Američan docela zamlouvá. Protože to, co říkal, si opravdu upřímně myslel. A nebyl to jen ten můj známý. Všichni se na tom dodatečně shodli. Že totiž jediné, na čem opravdu záleží, je, abychom to, v co věříme, mysleli opravdově a také podle toho jednali – pokud se to ovšem týká něčeho víc než vlastního pohodlí. Můj známý říkal, že mu ten americký seržant byl bližší než všichni ti rozšklebení hlupáci, co na ně cestou čučeli. Je to jako fotbal. Obě strany chtějí vyhrát, jedna druhou jako protivníka třeba i nenávidí, ale kdyby někdo přišel a řekl jim, že fotbal je hloupost a že nemá smysl ho hrát a vůbec se o něj zajímat, určitě by se v nich ozval pocit soudržnosti. A právě na tom záleží. Copak to nechápete?

K. Já myslel, že mluvíme o vodíkové bombě.

M. Heleďte, jděte pryč. Už mě to unavuje. Jako bych mluvila do zdi.

K. (Okamžitě se zvedl.) Ale já vás rád poslouchám. A přemýšlím o tom, co říkáte, opravdu.

M. Bane. To, co říkám, si uložíte do hlavy, dobře zabalené, a tím to zmizí navždycky.

K. Kdybych chtěl poslat šek té… no, té skupině… na jakou adresu?

M. Abyste si koupil mou pochvalu?

K. A co je na tom špatného?

M. My sice potřebujeme peníze, ale porozumění potřebujeme ještě víc. A nemyslím, že byste oplýval porozuměním, z kterého byste mohl rozdávat. To se nedá získat tím, že byste vyplnil nějakou sázenku.

K. (Po chvíli trapného ticha.) Tak zatím na shledanou.

M. (Odchází Kaliban. Praštila jsem do polštáře s takovou silou, že se na mě od té doby kouká vyčítavě.)

(Večer jsem ho zas přemlouvala a trápila – věděla jsem, že to tak dopadne –, až nakonec vyplnil šek na sto liber a slíbil, že ho druhý den pošle. Jsem přesvědčena, že je to tak správné. Ještě před rokem bych se držela přísně morálního hlediska. Jako majorka Barbora. Ale podstatné přece je, abychom měli peníze. A ne to, odkud jsou a proč je někdo poslal.)

19. října

Byla jsem venku.

Celé odpoledne jsem kreslila (podle Piera) a dostala jsem se do takové nálady, kdy normálně musím vyrazit někam do kina nebo do kavárny, kamkoli, ale ven.

Přemluvila jsem ho, aby mě vzal na procházku bez jakýchkoli podmínek – jako otrokyni. Třeba mě i svažte, řekla jsem, ale pusťte mě ven.

Spoutal mi ruce a zavázal ústa, držel mě za paži, a tak jsme chodili po zahradě. Je docela velká. Byla úplná tma, sotva jsem rozeznala pěšinu a nějaké stromy. A je to opravdu osamělé místo. Někde uprostřed volné krajiny.

Náhle jsem v té tmě pocítila, že se s ním děje něco nedobrého. Neviděla jsem mu sice do tváře, ale najednou jsem dostala strach, prostě jsem poznala, že mě chce políbit, ne-li něco horšího. Pokoušel se říci něco, jako že je velice šťastný, ale hlas mu zněl tak nepřirozeně, jakoby přiškrceně. A pak že prý je schopen hlubokého citu, i když já si myslím, že ne. Je to strašné, když člověk nemůže mluvit. Protože za normálních okolností je mluvení můj způsob obrany proti němu. Mluvení a pohled. Na chvíli se odmlčel, ale bylo mi jasné, že se jen stěží ovládá.

Celou dobu jsem vdechovala nádherný čerstvý vzduch. Byl čistý, tak čistý, že to ani nedokážu vyjádřit. Tak silný, nasycený vůněmi rostlin a venkova a spoustou tajuplných vlhkých závanů noci.

Potom přejelo kolem auto. Takže před domem vede silnice. Jakmile k nám dolehl zvuk motoru, sevřel mě pevněji. Kéž by tak to auto zastavilo, řekla jsem si v duchu, ale světla se jen vzadu mihla kolem domu.

Naštěstí jsem si to promyslela předem. Jestli se někdy pokusím o útěk a nevyjde to, už mě nikdy ven nepustí. Takže se nesmím splašit hned při první příležitosti. Tam venku jsem si také uvědomila, že by mě radši zabil, než nechal uprchnout. Kdybych se byla pokusila vzít do zaječích. (Stejně by to bylo nešlo, držel mě jako v kleštích.)

Ale bylo to hrozné. Vědomí, že lidé jsou tak blízko. A nic netuší.

Zeptal se mě, jestli chci obejít zahradu ještě jednou. Ale zavrtěla jsem hlavou, moc jsem se bála.

Když jsme zas byli tady dole, řekla jsem mu, že ten sexuální vztah mezi námi se musí vyjasnit. Kdyby mě chtěl najednou znásilnit, řekla jsem, nebudu se bránit, nechám ho dělat, co bude chtít, ale už s ním víckrát nepromluvím. Dodala jsem ještě, že by se jistě sám za sebe styděl. Stál tam, chudák, už beztak jako na hanbě. Byla to jen „chvilková slabost“. Nakonec jsme si podali ruce, ale sázím se, že si s úlevou oddychl, když se octl venku.

Těžko by někdo tuhle situaci pochopil. Rozhodně mě tady drží jako vězně. Ale jinak jsem tu vlastně paní já. Jak to vidím, je to přímo jeho záměr, chce, abych se necítila tak nespokojená, jak bych měla.

Totéž se stalo, když jsem se vloni na jaře upíchla na Donalda. Začalo mi připadat, že mi patří, že o něm vím naprosto všechno. A pak jsem těžce nesla, když si prostě odjel do Itálie a nic mi o tom předem neřekl. Ne proto, že bych ho doopravdy milovala, spíš proto, že jsem si na něj dělala právo a nedala mu k tomu svolení.

Ta strašná izolovanost. Bez novin, bez rádia, bez televize. Zprávy mi tu teď hrozně chybějí. Dřív vůbec ne. Ale teď mám pocit, jako by svět přestal existovat.

Každý den ho žádám o noviny, ale i v tomhle je jako beran. A bez důvodu. Je to zvláštní. Já vím, že nemá cenu naléhat. Stejně dobře bych ho mohla požádat, aby mě odvezl na nejbližší nádraží.

A stejně mu nedám pokoj.

Zapřísahá se, že šek pro Kampaň za jaderné odzbrojení poslal, ale nevím. Ať mi ukáže stvrzenku.

Malá epizodka. Dnes jsem u oběda chtěla worcesterskou omáčku. Málokdy zapomene přinést něco, co bych mohla chtít. Ale omáčka tu dnes prostě nebyla. Tak vstane, jde ven, sundá Visací zámek, který udržuje dveře pootevřené, zamkne za sebou, vezme ve vnějším sklepě omáčku, odemkne dveře, pověsí na ně zámek a zase vyjde. A pak se tváří udiveně, když se směju.

Na té zamykací a odemykací proceduře nikdy nic nevynechá. I když se nakrásně dostanu s volnýma rukama do vnějšího sklepa, k čemu mi to bude? Zamknout ho vevnitř nemohu a dostat se ven také nemohu. Příležitost by se snad naskytla jedině tehdy, když přichází dolů s tácem. Někdy vejde, aniž by dveře předem zajistil. Takže kdyby se mi v tu chvíli povedlo proklouznout kolem něho, mohla bych ho tam zavřít na závoru. Jenže on neprojde dveřmi, dokud od nich nejsem hezky daleko. Obyčejně jdu a tác od něho převezmu.

Ale tuhle jsem to zkusila jinak. Opírala jsem se u dveří o zeď a nehýbala se. Ustupte, prosím, kousek dál, řekl. Jen jsem se na něho koukala. Podával mi tác, já nic. Zůstal chvíli nerozhodně stát, pak se opatrně sehnul – sledoval přitom každé mé hnutí – a položil tác mezi dveře. Pak se vrátil do vnějšího sklepa.

Měla jsem hlad. Vyhrál.

Ať dělám, co dělám, nemohu spát.

Dneska byla skoro legrace. Dokonce i tady.

Zase mě dopoledne fotografoval. Nacvakal toho spoustu. Dělá to s velkým potěšením. Je rád, když se do aparátu usmívám, tak jsem se dvakrát příšerně zašklebila. Neviděl v tom nic zábavného. Pak jsem si jednou rukou vyhrnula vlasy vzhůru a zatvářila se jako modelka.

Měla byste dělat modelku, řekl. Úplně vážně. Vůbec ho nenapadlo, že to má být parodie.

Je mi jasné, proč tak rád fotografuje. Myslí, že ho budu považovat za člověka s uměleckými sklony. A přitom ovšem nemá o umění ani ponětí. Zaostří mě správně, to ano, a to je také všecko. Fantazie ani za mák.

Je to podivné, přímo záhadné, ale vznikl mezi námi určitý vztah. Dělám si z něj legraci, pořád ho popichuji, ale on vycítí, kdy jsem „příznivě naladěná“. Kdy si může dloubnout také do mě a ví, že se nenaštvu. A tak se začneme škádlit, skoro jako kamarádi. Dělám to jednak proto, že jsem tak sama, jednak naschvál (ráda bych, aby se trochu uvolnil, což by bylo pro jeho vlastní dobro, a také by se třeba jednoho dne mohl dopustit nějaké chyby), takže je v tom kus slabosti, prohnanosti i křesťanské lásky. Ale ještě je tu nějaká záhadná čtvrtá složka, kterou nedovedu určit. Přátelství to být nemůže, vždyť je mi odporný.

Možná že je to jen fakt, že ho znám, že o něm hodně vím. A když člověk někoho dobře zná, automaticky je mu bližší. I když bychom ho nejraději viděli na jiné planetě.

První dny. Nedokázala jsem dělat vůbec nic, pokud byl v místnosti. Tvářila jsem se třeba, že čtu, ale nemohla jsem se soustředit. A teď někdy docela zapomenu, že je tady. Sedí u dveří a já s knihou na své židli – jako dvojice po letech manželství.

Není to proto, že bych snad zapomněla, jací jsou jiní lidé. Ale jiní lidé jaksi přestali reálně existovat. Jedinou reálnou osobou mého světa je Kaliban.

Pochopit se to nedá. Prostě to tak je.

20. října

Je jedenáct hodin dopoledne.

Zrovna jsem se pokusila utéct.

Počkala jsem, až odsune zástrčku u dveří, které se otvírají ven. Pak jsem do nich chtěla s co největší silou vrazit. Jsou pobité plechem jen na vnější straně, jinak jsou dřevěné, ale strašně těžké. Počítala jsem s tím, že by ho mohly pořádně praštit, až by ztratil vědomí, kdyby se mi to povedlo v pravou chvíli.

A tak jakmile se začly otvírat, vší silou jsem do nich vrazila. Povalily ho a já se hnala ven, ale všechno záviselo na tom, jestli ho ten náraz omráčí. A to se nestalo. Zachytil ho zřejmě ramenem, dveře trochu drhnou.

Prostě mě chytil za svetr. Na vteřinku se ukázala ta druhá stránka toho, co v něm je, násilí, nenávist, nezlomné odhodlání nepustit mě. Tak jsem jen řekla no dobře, vyškubla jsem se mu a vrátila se zpátky.

Mohla jste mi ublížit, řekl, ty dveře jsou velice těžké.

Vy mně ubližujete každým okamžikem, který mě tu držíte, odpověděla jsem.

Já myslel, že pacifisté odmítají ubližovat lidem, poznamenal.

Jen jsem pokrčila rameny a zapálila si cigaretu. Celá jsem se třásla.

Všechny obvyklé ranní práce udělal beze slova. Jen jednou si trochu ostentativně zamnul rameno. A to bylo všechno.

Teď mám v úmyslu pořádně prozkoumat, jestli tu někde nejsou uvolněné kameny. Napadlo mě vyhrabat tunel. Už jsem to tady samozřejmě prohlížela dřív, ale jen zběžně, ne doslova kámen po kameni a každou zeď odshora dolů.

Je večer. Zrovna odešel. Přinesl mi jídlo. Ale skoro nemluvil. Je nelibě dotčen. Nahlas jsem se zasmála, když sebral nádobí od večeře a odešel. Chová se úplně, jako kdybych se já měla stydět.

Na ten trik s dveřmi už mi neskočí. Žádné uvolněné kameny tu nejsou. Všechno je pevně zabetonované. Počítám, že myslel i na to, jako na všechno ostatní.

Dnes jsem skoro celý den přemýšlela. O sobě. Co se mnou bude? Nikdy na mě nedoléhalo tajemství mé budoucnosti tak jako tady. Co bude, co bude?

Nemyslím jen teď, v téhle situaci. I pak, až se odsud dostanu. Co budu dělat? Chci se vdát, mít děti, chci sama sobě dokázat, že všechna manželství nemusí dopadnout tak jako u našich. Vím úplně přesně, jak by měl vypadat můj muž: někdo, kdo by byl intelektuálně na takové úrovni jako G. P., ale věkově o hodně bližší, a také aby se mi líbil. A bez té jeho jediné hrozné slabosti. A potom bych chtěla uplatnit to, co ve vztahu k životu cítím. Nechci své schopnosti užívat jen tak, samoúčelně. Ale chci tvořit krásu. Proto mě představa manželství a mateřství trochu děsí. Nechat se vtáhnout do domácnosti a domácích starostí, do světa plen a školních úkolů, mezi hrnce a nákupní tašky. Mám dojem, že moje pohodlnost by to uvítala, zapomněla bych, i čím jsem kdy chtěla být, a stala by se ze mě prostě Velká Slepice. Anebo bych musela dělat nějakou ubíjející práci jako třeba ilustrace nebo dokonce reklamy, abych měla z čeho žít. Nebo by ze mě mohla být taková sešlá troska, z které táhne gin, jako z mámy (ne, to by se mi stát nemohlo). Anebo, což by bylo ze všeho nejhorší, být jako Karolína, která se přímo honí za moderním uměním a novými směry, ale stejně je nikdy nedožene, protože je v jádru úplně jiná, ale nedovede to pochopit.

Tady dole jen přemýšlím a přemýšlím. A začínám rozumět leckterým věcem, o kterých jsem dřív pořádně neuvažovala.

Dvě věci. Máma. Nikdy předtím jsem na ni nemyslela nezaujatě, jako na jinou osobu. Vždycky to jen byla moje matka, kterou jsem nesnášela a za kterou jsem se styděla. A přece je ze všech těch chudáků, které jsem poznala nebo o kterých jsem slyšela, chudinka ta nejubožejší. Nikdy jsem jí nedala najevo dost porozumění. Za poslední rok (co jsem odešla z domova) jsem jí nevěnovala ani z poloviny tolik pozornosti, kolik jsem jen tenhle týden věnovala tomu netvorovi nahoře. Mám pocit, že bych ji teď dokázala zahrnout láskou. Protože mi jí už léta nebylo tak líto jako teď. Vždycky jsem si hledala výmluvy – říkala jsem si, že jsem ke každému jinému milá a tolerantní, jen k ní jediné to nedokážu, ale že přece musí být nějaká výjimka z obecného pravidla. A tak že to nevadí. Ale to je ovšem omyl. Ona je ta poslední, která by měla být nějakou výjimkou.

Minny a já jsme se tolikrát vyjadřovaly o tátovi s opovržením za to, že to s ní vydrží. Měly bychom před ním padnout na kolena.

A za druhé, přemýšlím o G. P.

Po našem prvním setkání jsem každému vykládala, jaký je báječný. A pak nastala reakce, připadalo mi, že ho začínám zbožňovat jako nějaká hloupá holka, a zatím se to začalo obracet tím druhým směrem. Všechno to bylo příliš emocionální.

Protože na mě zapůsobil víc než cokoli jiného nebo kdokoli jiný. Víc než Londýn nebo Akademie.

Ne proto, že toho zažil mnohem víc než já. Že má víc uměleckých zkušeností a že je známý; Ale říká přesně to, co si myslí, a vždycky nutí přemýšlet i mne. To je ohromné. Vede mě k tomu, abych se zamýšlela sama nad sebou. Kolikrát jsem se s ním rozcházela v názorech! A pak, týden na to, v diskusi s někým zjistím, že argumentuji stejně, jak by argumentoval on. Že posuzuji lidi podle jeho měřítek.

Jeho zásluhou jsem se zbavila veškeré (no, aspoň jisté) naivity, svých úzkoprsých a přikrášlených představ o životě a umění a o moderním umění. Své „trhlosti“. Od té doby, co mi řekl, že nesnáší trhlé ženské, se ze mě stal jiný člověk. I to slovo jsem se naučila od něho.

Seznam toho, v čem mě předělal. Buď rovnou. Nebo prokazatelné změny, k nimž dochází.

l. Jsi-li skutečný umělec, vkládáš do svého umění celou svou bytost. Jestli ne, pak nejsi umělec. To, čemu G. P. říká „tvůrce“.

2. Nepředvádíš se. Nemáš pár předem připravených postřehů nebo myšlenek, kterými chceš na lidi dělat dojem.

3. Musíš stát politicky na levici, protože socialisté přes všechny chyby jsou ti jediní, kterým na něčem záleží. Neztratili cit, chtějí tenhle svět zlepšit.

4. Musíš tvořit, pořád. Jsi-li o něčem přesvědčen, musíš konat. Mluvit o konání je něco jako holedbat se obrazy, které teprve hodláš namalovat. To je nejhorší nepřístojnost.

5. Jestliže něco hluboce prociťuješ, nestydíš se to dát najevo.

6. Přijímáš jako danou věc, že jsi Angličan. Netváříš se, že bys byl raději Francouz nebo Ital či někdo jiný. (Piers vždycky připomíná, že má americkou babičku).

7. Ale žádné kompromisy, pokud jde o tvůj sociální původ. Musíš odhodit všechno, co ti brání být tvůrcem. Jestliže jsi maloměšťák (což je případ táty a mámy, jak se mi to jeví – svými posměšky na adresu „periférie“ to jenom maskují), musíš to od sebe odvrhnout (vymýtit to ze sebe). Jestliže jsi dělnického původu, také to ze sebe vymýtíš. A totéž platí, ať patříš ke kterékoli třídě, protože třídní rozlišování je věc primitivní a hloupá.

(Netýká se to jen mne. Vzpomeň si, jak se s ním kdysi sešel ten Louisin kluk – ten syn horníka z Walesu – a jak se hádali a štěkali na sebe, a my jsme byli všichni proti G. P., protože se tak pohrdavě vyjadřoval o dělnících a o tom, jak žijí. Říkal, že to jsou živočichové a ne lidské bytosti. A David Evans, celý bledý rozčilením, koktal, neříkejte mi, že můj táta je nějaký pitomý živočich, kterého mám odkopnout z cesty, a G. P. na to, jakživ jsem žádnému zvířeti neublížil, ubližovat lidským bytostem, na to se vždycky důvody najdou, ale lidský živočich zasluhuje veškeré naše sympatie. A jak potom David Evans za mnou minulý měsíc přišel a de facto přiznal, že od onoho večera se na to dívá jinak.)

8. Odmítáš politický přístup k národnosti. Odmítáš všechno, v politice, v umění a všude jinde, co není ryzí, hluboké a potřebné. Nemrháš časem na plytkosti a triviálnosti. Bereš život vážně. Nechodíš na pitomé filmy, i když třeba máš chuť. Nečteš bulvární plátky, neposloucháš kecy v rozhlase ani v televizi. Neutrácíš čas povídáním o ničem. Žiješ užitečně.

Vždycky jsem zřejmě k těmhle zásadám tíhla. V jakési neujasněné podobě jsem je vyznávala, ještě než jsem se s ním seznámila. Ale on mě přivedl k tomu, abych je přijala za své. Proto při pomyšlení na něho mám pocit viny, kdykoli se proti nim prohřeším.

Jestliže mě tedy k těmto zásadám přivedl, znamená to, že je z velké části tvůrcem toho, co je ve mně nového.

Kdybych tak měla dobrou vílu – kmotřičku, poprosila bych ji, ať je G. P. o dvacet let mladší a ať je pro mě fyzicky přitažlivý.

Kdyby to tak slyšel. To opovržení!

Je to podivné (a cítím se trochu provinile), ale od chvíle, co jsem tady, jsem se nikdy necítila šťastnější než dnes. Takový ten pocit – všechno dobře dopadne. Částečně je to tím, že jsem dnes ráno něco podnikla. Pokusila jsem se utéci. A Kaliban se s tím vyrovnal! Chci říct, že kdyby měl v úmyslu mě napadnout, určitě by to udělal ve chvíli, kdy měl důvod se rozzlobit. Jako dnes ráno. V určitém směru se dovede ovládat přímo fantasticky.

Vím, že jsem šťastná i proto, že jsem většinu dne ne– prožila tady. Byla jsem v duchu s G. P. V jeho světě, ne v tomhle. Vzpomněla jsem si na tolik věcí. Byla bych to ráda všechno vypsala. Přímo jsem se zalykala vzpomínkami. V tomhle světě připadá člověku ten druhý svět tak skutečný, tak živý, tak krásný. I s těmi ošklivými stránkami.

A částečně je to i tím, že jsem se s hříšnou marnivostí mohla tak trochu shlížet sama v sobě. Když jsem si vybavovala, co G. P. řekl mně a co jiným lidem. Když jsem si uvědomovala, že jsem poněkud nevšední. Že jsem inteligentní a že začínám životu rozumět líp než většina lidí mého věku. A také když jsem najednou věděla, že nikdy nebudu tak hloupá, abych si na tom zakládala, ale že budu vděčná a hrozně šťastná (zvlášť po tomhle), že jsem naživu a že jsem, kdo jsem – Miranda, a že druhá taková už není.

Tohle nikdy nikomu neukážu. I když je to pravda, určitě to vypadá jako ješitnost.

Stejně tak nedám nikdy žádné dívce najevo, že vím, že jsem hezká. Nikdo neví, jak jsem se vždycky zoufale snažila, abych téhle výhody nezneužívala. Jak jsem tvrdě odmítala obdivné pohledy mužských očí, ať byly sebehezčí.

Jednou, když se Minny chystala jít na ples a já jsem se rozplývala chválou nad jejími šaty, řekla mi, ty buď zticha. Ty jsi tak hezká, že se ani nemusíš namáhat.

Vzpomínám si, jak G. P. jednou řekl: ty máš všechny možné tváře.

Mizera.

21. října

Učím ho, aby trochu líp vařil. Naprosto jsem mu zakázala kupovat mražená jídla. Musím mít ovoce a čerstvou zeleninu. Dostávám bifteky. Lososa. Včera jsem si poručila kaviár. Štve mě, že si nemohu vzpomenout na dost vzácných jídel, která jsem nikdy nejedla a vždycky toužila ochutnat.

Úplný nenažranec.

Kaviár je báječný.

Zase jsem se byla vykoupat. Neodvažuje se mi to odmítnout. Asi si představuje, že by to „dámy“ nepřežily, kdyby se nemohly vykoupat, kdy se jim zachce.

Hodila jsem do záchodu zprávu. V malé plastikové lahvičce, ovázané metr dlouhou červenou stuhou. Doufám, že se rozvine a někdo si jí třeba všimne. Někde. Někdy. Dům by měli najít docela snadno.

Závěrem jsem musela připsat: NENÍ TO ŽERT. Dalo mi hroznou práci, aby to nevypadalo jen jako špatný vtip. A také jsem připsala, že ten, kdo otci zatelefonuje a dá mu zprávu, dostane 25 liber. Budu házet láhev do moře (ehm) pokaždé, když se půjdu koupat. Na schodišti a v mezipatře sundal všechny ty mosazné ornamenty. A také ty příšerné zeleno-oranžovo-červené obrázky rybářských vesniček na Mallorce. Chudák dům si teď oddechl.

Jsem ráda nahoře. Je tam blíž ke svobodě. Všechno je zpozamykané. Všechna okna v průčelí domu mají zevnitř okenice. Ta ostatní jsou zavřena na visací zámek. (Dnes večer kolem projela dvě auta, ale musí to být úplně odlehlá silnice.)

Také jsem ho začala vzdělávat. Večer jsme si v salónu prohlíželi (ruce jsem měla spoutané) knihu s uměleckými reprodukcemi. Na nic nemá vlastní názor. Mám dojem, že mě ani celou dobu nevydrží poslouchat. Myslí na to, jak sedí blízko mě, a snaží se být co nejblíž, aniž by se mě dotkl. Nevím, jestli v tom je sex nebo strach, abych na něj nechystala nějakou boudu.

Pokud vůbec na ty obrazy myslí, kývá na všechno, co řeknu. Kdybych prohlásila, že Michelangelův David je pekáč, tak řekne: „Aha, ano.“

Takovíhle lidé. Určitě jsem vedle nich stála někdy v podzemce, chodila kolem nich na ulici. Samozřejmě že jsem občas zaslechla, co říkají, a věděla jsem, že existují. Ale nikdy jsem tomu snad doopravdy nevěřila.

Tak naprosto slepl. Vždycky jsem si myslela, že to není možné.

Dialog. Seděl bez hnutí a díval se na tu knihu s nadšeným výrazem v očích, jako by říkal, umění je nádherné (samozřejmě proto, aby mi udělal radost, ne že by si to opravdu myslel).

M. Víte, co je na tomhle domě opravdu podivné? Nejsou tu žádné knihy. Kromě těch, které jste koupil pro mě.

K. Něco je nahoře.

M. O motýlech.

K. I jiné.

M. Pár hloupých detektivek. Copak vůbec nečtete pořádné knihy – skutečné knihy? (Ticho.) Knihy o důležitých věcech od lidí, kteří mají o životě opravdu co říct? Ne jenom paperbacky, aby se člověk třeba ve vlaku nenudil. Knihy, rozumíte mi?

K. Mně spíš vyhovují romány lehčího rázu… (Je jako jeden z boxerů. Člověk zrovna touží po tom, aby už ležel na zemi a byl odpočítán.)

M. Můžete si docela dobře přečíst Kdo chytá v žitě. Já už jsem skoro u konce. Víte, já už jsem to četla dvakrát, a to jsem o pět let mladší než vy.

K. Přečtu si to.

M. Není to žádný trest.

K. Už jsem se na to trochu díval, než jsem vám to přinesl dolů.

M. A nelíbilo se vám to.

K. Ještě to zkusím.

M. Je mi z vás nanic.

Pak ticho. Přišlo mi to až neskutečné, jako kdybych vystupovala v nějaké hře a nemohla si vzpomenout, co v ní hraju.

Už dřív jsem se ho dnes ptala, proč sbírá motýly.

K. Člověk přijde do styku s lepšími lidmi.

M. Jen kvůli tomu je přece nesbíráte.

K. Měl jsem jednoho učitele. Když jsem byl malý. Ten mi ukázal jak. Sám také sbíral. Ale moc toho neuměl. Napínal ještě postaru. (To se nějak týká úhlu křídel. Podle nového způsobu mají být křídla v pravém úhlu.) A také strýček. Ten se zajímal o přírodu. A vždycky pomohl.

M. To byl asi prima člověk.

K. Lidé, kteří se zajímají o přírodu, jsou vždycky prima. Vemte si třeba tu naši broukařskou sekci. To je entomologická sekce Přírodovědné společnosti tam u nás. Pro ně je jeden člen jako druhý. Neohrnují nad vámi nos. Nic takového.

M. Vždycky prima nejsou. (Ale to mu nedošlo.)

K. Taky se tam najdou snobi. Ale většinou jsou takoví, jak jsem říkal. Lepší druh lidí, než jaké potkáváte… ne, jaké potkávám… tedy, než jsem běžně potkával.

M. Nedívali se na vás kamarádi tak trochu spatra? Nepovažovali vaši zálibu za něco zženštilého?

K. Já jsem žádné kamarády neměl. To byli jen lidi, s kterými jsem pracoval. (Po chvíli dodal, že od nich někdy slýchal hloupé vtipy.)

M. Jako například?

K. Prostě hloupé vtipy.

Už jsem to dál nerozváděla. Někdy se mě zmocní zrovna neodolatelná chuť dostat se mu pod kůži, vytáhnout z něj to, o čem nechce mluvit. Ale to není dobře. Vypadá to, jako kdyby mi o něj šlo, o něj a o ten jeho ubohý, ufňukaný, jalový život.

Když člověk užívá slova. Pomlky. Způsob, jak Kaliban sedí, jakoby nahrbeně a vzpřímeně zároveň – proč? Jsou to rozpaky? Nebo aby po mně mohl skočit, kdybych se dala na útěk? Nakreslit to dovedu. Dovedu nakreslit jeho tvář, různé výrazy jeho tváře, ale slova už jsou všechna tak opotřebovaná, už se jich použilo pro tolik jiných věcí a lidí. Napíšu „usmál se“. Ale co to znamená? Ne víc než obrázek tuřínu s úsměvem jako měsíček, jaký malují děti ve školce. Ale když ten úsměv nakreslím…

Slova jsou tak neotesaná, tak strašně primitivní ve srovnání s kresbou, malbou, sochou. „Seděla jsem na posteli a on u dveří a povídali jsme si a já jsem se ho snažila přesvědčit, aby využil svých peněz k sebevzdělání, a on řekl, že to udělá, ale já jsem tomu moc nevěřila.“ Jako mazanice bez ladu a skladu.

Jako když se člověk pokouší kreslit zlomenou tužkou.

Tohle všechno jsou mé vlastní myšlenky.

Musím zas mluvit s G. P. Ten by mi vyjmenoval deset knih, kde to je všechno řečeno mnohem lépe.

Jak já nenávidím nevědomost! Kalibanovu nevědomost, svou vlastní i nevědomost celého světa. Chtěla bych se učit a učit, pořád učit. Učila bych se, až bych plakala.

Ucpaná úcta a svázané ruce.

Tohle teď strčím do postele, tam mám své místo pod matrací. Pak se budu modlit, abych se mohla učit.

22. října

Dnes je to čtrnáct dní. Značím si dny na okraj zástěny jako Robinson Crusoe.

Nemám náladu. Nemohu spát. Musím a musím odtud utéct!

Jsem čím dál tím bledší. Cítím se pořád slabá, není mi dobře.

To strašlivé ticho.

Nemá žádné slitování. Je tak nepochopitelný. Co vlastně chce? Co bude dál?

Musí přece vidět, že jsem na tom se zdravím stále hůř.

Dnes večer jsem mu řekla, že potřebuji trochu denního světla. Přiměla jsem ho, aby se podíval, jak jsem bledá.

Zítra. Zítra. Nikdy nedokáže říct rovnou ne.

Dneska mě napadlo, že by mě tu třeba mohl držet navždycky. Nebylo by to na moc dlouho, protože bych umřela. Je to absurdní, je to šílené – ale odtud se nedá utéct. Zase jsem zkoušela najít nějaké uvolněné kameny. Mohla bych prokopat tunel kolem dveří. Mohla bych také prokopat tunel přímo ven. Ale musel by být dlouhý aspoň dvacet stop. Všechna ta hlína. Co kdybych v něm někde uvízla. Nikdy bych to nedokázala. To bych spíš umřela. Takže to musí být tunel kolem dveří. Ale na to musím mít čas. Musím mít jistotu, že bude pryč aspoň šest hodin. Tři na tunel, dvě, abych mohla prorazit ty vnější dveře. Myslím, že to je ta nejlepší možnost. Nesmím ji propást, pokazit jen proto, že si to pořádně nepřipravím.

Nemohu spát.

Musím něco dělat.

Budu psát o tom, jak jsem se seznámila s G. P.

Karolína řekla, tohle je Miranda. Má neteř. A začala mu o mně vykládat (jednou v sobotu ráno, když jsme byly nakupovat v Highgate Village) tak nemožně, že jsem nevěděla, kam s očima, i když jsem se s ním chtěla seznámit. Vyprávěla mi o něm už dřív.

Od první chvíle se mi líbilo, jak se k ní choval, chladně, vůbec se nesnažil zakrývat, že ho to otravuje. V ničem jí neustupoval, jak byla zvyklá u každého jiného. Mluvila o něm celou cestu domů. Věděla jsem, že ji pohoršuje, i když to nechtěla přiznat. Ta jeho dvě nepodařená manželství a ještě do očí bijící skutečnost, že o ní nemá valné mínění. Takže jsem měla od začátku chuť se ho zastávat.

Pak další setkání při procházce na Hampstead

Heath. Chtěla jsem se s ním setkat, ale zase jsem se musela stydět.

Jeho chůze. Velmi ukázněná, žádné klácení. Na sobě pěkný starý kožený kabát. Skoro nemluvil, viděla jsem, že vlastně o naši společnost (o Karolínu) nestojí, ale prostě nás došel. Nemohl zezadu poznat, že jsme to my, měl s námi zřejmě stejnou cestu. A možná také (teď ze mě mluví ješitnost) tu sehrálo roli něco, k čemu došlo, když Karolína jako „žena moderních názorů“ začala chrlit ty své nejapnosti – jen jeden pohled, který jsme si vyměnili. Mně bylo jasné, že je naštvaný, a jemu bylo jasné, že je mi hanba. Tak s námi obešel Kenwood a Karolína se pořád producírovala.

Až do té chvíle, kdy se zastavila před Rembrandtem a řekla: „Nemyslíte, že se začal malinko nudit, když byl asi v půli – já aspoň nikdy nemám ten pocit, jaký cítím, že bych měla mít. Co?“ A hloupě se uchechtla, což dělá, aby si vynutila pozornost.

Dívala jsem se na něj, jak mu tvář náhle nepatrně ztuhla, jako by ho někdo zaskočil. Nebyl v tom záměr, abych si toho všimla, jen sotva postižitelné stažení úst. Jenom se na ni koukl. Skoro pobaveně. Ale hlas měl úplně jiný. Studený jako led.

Už musím jít. Sbohem. To sbohem patřilo mně. Tím mě odepsal. Nebo tím myslel – tak tohle ti nevadí? Prostě myslím (když na to vzpomínám teď), že to měla být lekce pro mne. Musela jsem si vybrat, na koho dám. Na Karolínu nebo na něho.

A byl pryč, ani jsme nestačily odpovědět. Karolína se za ním zahleděla, pak pokrčila rameny, podívala se na mě a řekla: no tohle.

Dívala jsem se, jak jde ven, ruce v kapsách. Byla jsem celá rudá. Karolína zuřila a pokoušela se z toho nějak vyvlíknout („To je celý on, dělá to naschvál.“). Celou cestu domů se pohrdavě vyjadřovala o jeho obrazech („Paul Nash druhého řádu“ – směšně nespravedlivé!). Měla jsem na ni zlost a zároveň mi jí bylo i líto. Nemohla jsem ani promluvit. Vlastně mi jí ani nemohlo být líto, ale nedokázala jsem jí říct, že dávám za pravdu jemu.

Karolína a máma mají dohromady všechny vlastnosti, které jsou mi u jiných žen tak protivné. Několik dní potom jsem si skoro zoufala při pomyšlení, kolik té jejich zatracené snobské krve musí být i ve mně. Jsou ovšem chvíle, kdy mám Karolínu docela ráda. Její živost. Její nadšení. Její laskavost. I všechny ty její snobské manýry, tak příšerné ve srovnání s opravdovostí – no, nakonec je to lepší než nic. Mívala jsem o ní ohromné mínění, když k nám jezdívala na delší návštěvy. A také jsem hrozně ráda byla u ní. Postavila se na mou stranu, když v naší rodině došlo k tomu velkému konfliktu ohledně mé budoucnosti. To všechno do té doby, než jsem se k ní nastěhovala a spadly mi klapky z očí. Prostě jsem vyrostla. (Teď je ze mě realistická mladá žena.)

Týden nato jsem vběhla do výtahu podzemky a tam, jako jediný další pasažér, stál on. Řekla jsem, poněkud rozverně, ahoj. A hned jsem zrudla. Jen pokývl, jako by vůbec nechtěl promluvit, a když jsme pak dojeli dolů (nedokázala jsem přenést přes srdce, že by mě mohl házet s Karolínou do jednoho pytle), poznamenala jsem, mrzí mě, co teta řekla tenkrát v Kenwoodu.

Ta mi jde soustavně na nervy, odpověděl. Bylo jasné, že to nechce rozvádět. Cestou na nástupiště jsem ještě dodala, má hrůzu z toho, aby nevypadala, že nejde s dobou.

Vy ne? A poťouchle se na mě usmál. Bylo zřejmé, že to moje dělení na „my“ a „ona“ se mu nezdá.

Šli jsme zrovna kolem nějakého filmového plakátu a on prohodil, to je dobrý film. Viděla jste ho? Tak na něj jděte.

Když jsme vyšli na nástupiště, řekl, zastavte se někdy u mě. Ale tu svou pitomou tetu nechte doma. A usmál se. Lehký, nakažlivý, šibalský úsměv. K jeho věku se vůbec nehodil. A pak odešel. Uzavřený do sebe, lhostejný.

A tak jsem k němu zašla. Jednou v sobotu ráno. Překvapilo ho to. Musela jsem dvacet minut tiše sedět a poslouchat s ním tu zvláštní indickou hudbu. Rovnou si zas lehl na divan a zavřel oči, jako kdybych přišla úplně nevhod, a já jsem také cítila, že jsem tam vůbec neměla chodit (zvlášť když jsem o tom K. nic neřekla), a zároveň mi připadlo, že to opravdu trochu přehání, že je to taková póza. Nedokázala jsem se chovat přirozeně. Nakonec mě vyzval, abych mu řekla něco o sobě. Řekl to úsečně, jako kdyby ho to všechno stejně otravovalo. A já, husa, jsem se snažila na něj udělat dojem. Tedy dělat přesně to, co jsem neměla. Vytahovat se. A celou tu dobu jsem se nemohla zbavit pocitu, že to s tím pozváním vlastně nemyslel vážně.

Najednou mě přerušil a začal mě vodit po místnosti a ukazovat mi, co tam má.

Jeho ateliér. Velice krásná místnost. Vždycky se tam cítím dobře. Všechno je tam v souladu. Všechno mluví pouze jeho řečí (není v tom záměr, on „bytovou architekturu“, různé efekty pro oko a Vogue přímo nesnáší). Ve všem je prostě on sám. A Tolnette se svými hloupými ženskými představami o střídmém dobrém vkusu (ve stylu Domu a zahrady) si dovolí říct, že je to „přeplácané“. Byla bych jí za to utrhla hlavu. Ten pocit, že v tomhle prostředí někdo celý život bydlí, pracuje a přemýšlí – prostě je!

Napětí nakonec povolilo. Přestala jsem dělat chytrou.

Ukázal mi, jak dociluje „mlžného“ efektu. Zvláštní kvaš. Pomocí všech těch pomůcek, které si sám dělá.

Přišli tam tehdy nějací jeho známí, Barber a Frances Cruikshankovi. Tohle je Miranda Greyová, její tetu nemůžu vystát, řekl jedním dechem a oni se smáli, byli to staří přátelé. Chtěla jsem odejít. Ale chystali se na procházku, přišli si vlastně pro něj, a zvali mě, abych šla s nimi. Tedy hlavně Barber Cruikshank. Koukal po mně jako mlsnej kocour.

Jestli nás uvidí teta, poznamenal G. P. Barber má tu nejhorší pověst v celém Cornwallu.

Je to moje teta, řekla jsem, ne chůva.

Tak jsme všichni zašli do hospody Údolí zdraví a pak jsme vyrazili do Kenwoodu. Frances mi vyprávěla o Cornwallu, jak tam žijí, a já měla poprvé v životě pocit, že jsem se ocitla mezi lidmi starší generace, s kterými si rozumím, že jsem mezi opravdovými lidmi. A zároveň mi neušlo, že Barber je trochu neseriózní. Všechny ty jeho legrační, škodolibé historky. Kdežto G. P. byl ten, kdo nás upozorňoval na všechno, co je závažné. Ne že by také nebyl veselý. Ale má ten zvláštní přístup k věcem, že se vždycky zaměří rovnou na to, co je podstatné. Jednu chvíli, když byl objednat pití, se mě Barber zeptal, jak dlouho se s ním znám. Pak řekl škoda, přeškoda, že jsem já nepoznal někoho, jako je G. P., když jsem studoval. A ta milá, mírná Frances dodala, podle nás je to prostě báječný člověk. Jeden z těch nemnoha. Neřekla z jakých nemnoha, ale já jsem pochopila, jak to myslí.

V Kenwoodu jsme se zásluhou G. P. rozdělili. Mě odvedl rovnou k tomu Rembrandtovi, a aniž ztišil hlas se o něm rozhovořil, a já, i když to bylo hloupé, jsem měla trochu trapný pocit, protože jsme vzbudili pozornost několika lidí kolem. Napadlo mě, že určitě vypadáme jako otec s dcerou. Pověděl mi o okolnostech, za kterých obraz vznikl, co patrně tehdy Rembrandt cítil, co se snažil vyjádřit a jak to vyjádřil. Jako kdybych o malířství nevěděla vůbec nic. Jako by se snažil rozehnat celé mračno falešných představ, které pravděpodobně o tom obraze mám.

Vyšli jsme ven, abychom počkali na Barbera a Frances. Ten obraz, řekl G. P., mě velmi dojímá. A podíval se na mě, jako kdyby ho napadlo, že by mi to mohlo přijít k smíchu. Mívá takové okamžiky plachosti.

Mě teď také dojímá, řekla jsem.

Ale on se pousmál. To sotva. To ještě uplyne spousta času.

Jak to můžete vědět?

Předpokládám, že existují lidé, kteří při setkání s velkým uměním pociťují bezprostřední hluboké dojetí. Ale nikdy jsem se s tím nesetkal u malíře. Když já vidím takový obraz, myslím jen na to vrcholné mistrovství, kterého se celý život snažím dosáhnout. A nedosáhnu. Nikdy. Vy jste mladá. Můžete to pochopit, ale procítit to ještě nemůžete.

Já myslím, že mohu, namítla jsem.

To je potom zlé, odpověděl. Vy byste ještě neměla brát prohry na vědomí. Ve svých letech. Nesnažte, se tvářit, že jste tak stará jako my. Tím byste u mě dost ztratila.

Jste jako malé dítě, řekl, které natahuje krk přes vysokou zeď.

Tak dopadlo naše první setkání. Zlobil se na mě, protože jsem ho přitahovala. To se v něm ozval profesor Higgins.

Když se potom objevili Cruikshankovi, řekl, jak k nám přicházeli, Barber je děvkař. Kdyby vás žádal o schůzku, odmítněte.

Překvapeně jsem na něj pohlédla. O vás nejde, řekl mi, zatímco se na ně usmíval. Ale těžko bych snášel, kdyby se trápila Frances.

Když jsme se vrátili do Hampsteadu, rozloučila jsem se a šla domů. Po celou zpáteční cestu jsem si uvědomovala, jak se G. P. staral, abych nezůstala s Barberem o samotě. Pozvali mě (Barber), abych je přišla navštívit, jestli se někdy octnu v Cornwallu.

G. P. řekl jen, tak někdy na shledanou. Jako kdyby mu bylo jedno, jestli se uvidíme nebo ne.

Karolíně jsem řekla, že jsem se s ním setkala náhodou. A že se omluvil (lež). Kdyby jí to nebylo milé, že se s ním stýkat nebudu, ale že mi připadá velice zajímavý, že má spoustu podnětných nápadů a že potřebuji být s takovými lidmi v kontaktu. Bylo to ode mě ošklivé, věděla jsem, co mi nutně musí odpovědět, když jí to takhle zdůvodním. Že jsem svou paní – a tak dále.

A potom dodala, ty přece víš, drahoušku, že nejsem žádná puritánka, ani v nejmenším, ale ta jeho pověst… něco na tom být musí, vždyť víš, že není šprochu…

Řekla jsem, že jsem o tom slyšela a že se o sebe dovedu postarat.

Může za to sama. Neměla by chtít, abych jí říkala Karolíno, a vůbec se k ní chovala, jako kdyby jí bylo osmnáct. Nemohu ji respektovat jako tetu. Jako rádkyni.

Všechno se mění. Pořád na něho myslím: na to, co kdy řekl on a co já, a jak jsme vlastně ani jeden nepochopil, co ten druhý myslí. Ale on tomu asi rozuměl. Dovede si spočítat možnosti mnohem snáz než já. Tak rychle tady dole rostu. Jako houba po dešti. Nebo je to tím, že jsem ztratila smysl pro proporce? Třeba se mi to všechno jen zdá. Dloubám se tužkou do ruky. Možná že i to se mi jen zdá.

Kdyby se teď objevil ve dveřích, vrhla bych se mu do náručí. Chtěla bych, aby mě držel za ruku celé týdny. Teď už bych ho myslím mohla milovat i tím druhým, tím jeho způsobem!

23. října

Jako bych byla prokletá. Jsem na K. zlá. Bez milosti. Už jen proto, že mě tak hlídá na každém kroku. Dnes ráno jsem ho umluvila, aby mě nechal projít po sklepě. Myslím, že jsem zaslechla, jak někde pracuje traktor. A také vrabce. Vrabce, kteří patří k bílému dni. A letadlo. Rozplakala jsem se.

Moje pocity jsou úplně zmatené, jako vyděšené opice v kleci. Včera večer jsem si myslela, že se snad zblázním, a tak jsem psala a psala, až jsem se propadla do toho druhého světa. Uprchnout aspoň v duchu, když ne ve skutečnosti. Dokázat, že ten druhý svět ještě existuje.

Dělám si skicy na obraz, který namaluji, až budu na svobodě. Pohled dveřmi na zahradu. Zní to hloupě, když se to řekne. Ale mám zcela zvláštní představu, všechno černé, tmavohnědé a temně šedé, záhadně zastíněné hranaté tvary ubíhající ke vzdálenému čtverci dveří měkké, bělavě medové barvy, čtverci plnému světla. Jakási vodorovná šachta.

Po večeři jsem ho poslala pryč a dočítám si Emmu. Já jsem Emma Woodhousová. Cítím se v její kůži, vžívám se do ní. Jsem trochu jiný snob než ona, ale dovedu ji pochopit. To, jak si dává na sobě záležet. To se mi na ní strašně líbí. Vím, že nejedná vždycky správně, že se příliš snaží zasahovat do života jiných lidí a nevidí, že pan Knightley je pouze jeden z miliónu. Dovede být občas pošetilá, ale člověk přitom pořád ví, že je v jádru inteligentní, bystrá. Činorodá, odhodlaná klást na sebe i na své okolí ty nejvyšší požadavky. Skutečná lidská bytost. Její chyby jsou i moje chyby. Z jejích ctností musím udělat své ctnosti.

A celý den jsem si říkala – večer budu zas psát o G. P.

Jednou jsem tedy vzala pár svých prací, aby se na ně podíval. Vybrala jsem ty, o kterých jsem myslela, že by se mu nejspíš měly líbit (ne jen ty složitě vykoumané věci jako perspektivní pohled na Ladymont). Prohlížel si je, ale nic neříkal. Ani když se díval na ty (napříkladCarmen v Ivinghoe), které pokládám za nejlepší (nebo jsem je tenkrát za nejlepší pokládala). A nakonec prohlásil, za moc to nestojí. Tedy podle mého názoru. Ale je to přece jen lepší, než jsem čekal. Bylo mi, jako kdyby se otočil a dal mi ránu pěstí. Nedokázala jsem to skrýt. Nemělo by přece cenu, pokračoval, kdybych se ohlížel na vaše city. Kreslit umíte, to vidím, máte celkem slušný cit pro barvy a tak, jste vnímavá. To všechno ano. Ale to byste nebyla na Akademii, kdyby vám tohle chybělo.

Přála jsem si, aby už mlčel, ale mluvil dál. Viděla jste spoustu dobrých obrazů, to je jasné. Také jste se snažila nenapodobovat příliš okatě. Ale tady to s vaší sestrou – Kokoschka na první pohled. Musel si všimnout, jak mi tváře zrovna hoří, protože řekl, moc jsem vás rozčaroval? To jsem právě chtěl.

Byla jsem z toho zničená. Vím, že měl pravdu. Bylo by směšné, kdyby neřekl přesně to, co si myslel. Kdyby mě jen chválil jako hodný strýček. Ale stejně to bolelo. Zrovna jako kdyby mi dal pár pohlavků. Šla jsem tam totiž s přesvědčením, že něco se mu líbit musí. A k tomu ta jeho odměřenost! Mluvil naprosto vážně a věcně. S kamennou tváří, bez sebemenšího náznaku humoru, vlídného pochopení, nebo i jízlivosti. Najednou byl proti mně tak starý, tak starý!

Člověk si musí uvědomit, hovořil dál, že dobře malovat – v čistě akademickém smyslu – je jen prvotní předpoklad. Tuhle schopnost podle mě máte. Jako tisíce jiných. Ale to, co hledám, tu není. Prostě to tu není.

Já vím, že to bolí, dodal po chvíli. Už jsem vám chtěl skoro říct, abyste mi nic nenosila. Ale pak jsem si pomyslel… vás hned tak něco neodradí. Vy to unesete.

Věděl jste předem, že to nebude stát za nic, řekla jsem.

Čekal jsem něco takového. Zapomeneme na to, že jste to přinesla, co říkáte? Ale mně bylo jasné, že mě tak jenom zkouší.

Povězte mi konkrétně, co je třeba na tomhle špatné, vyzvala jsem ho a podala mu jeden ze série výjevů z ulice.

Je to docela výrazné, má to dobrou kompozici, konkrétně vám k tomu nemůžu říct nic. Ale nemá to životnost. Něco, co by vyrůstalo přímo z vás. Tohle ve svém věku sotva pochopíte. A nikdo vás to nenaučí. Buď k tomu jednou dospějete, nebo ne. Na škole vás učí, jak vyjadřovat tvůrčí osobitost – to je osobitost jako takovou. Ale i kdybyste se Sebelíp naučila vyjadřovat linií nebo malbou svou osobitost, k čemu to bude, když to bude něco, co za vyjádření ani nestojí? Je to věc štěstí, náhody. Sázka do loterie.

Svou řeč prokládal pauzami. A pak se odmlčel. Mám to tedy roztrhat?, zeptala jsem se. Na to mi řekl, teď se chováte jako hysterka.

Mám se toho tolik co učit, povzdechla jsem si.

Vstal a řekl, myslím, že ve vás něco je. Nevím, u žen to bývá dost vzácné. Tedy ženy většinou chtějí vyniknout, je to prostě v nich, ale myslí tím dovednost, talent, dobrý vkus a tak podobně. Nechápou, že když chcete ze sebe vydat maximum, přestává být pro vás otázka, jaké formy ve svém umění využijete, důležitá. Ať už užíváte slov, barev nebo tónů. Na tom nesejde.

A dál, pobídla jsem ho.

Je to něco jako váš hlas, vysvětloval. Musíte se s ním spokojit, mluvit právě jím, protože nemáte na vybranou. Ale podstatné je, co říkáte. Právě v tom se každé velké umění liší od toho ostatního. Technicky dokonalejch sraček jsou v každé době fůry. Zvlášť v téhle velké době všestranné vzdělanosti. Seděl na divanu a mluvil mi do zad. Musela jsem se upřeně koukat z okna. Málem bych se tam rozbrečela.

Kritici toho nakafrají o technické dokonalosti, pokračoval. Samý nesmysl, tyhle žvásty. Výtvarné umění je kruté. Se slovy se dá čachrovat. Ale obraz, ten o vás rovnou řekne všechno, je jako okno do srdce. A vy jste tady vytvořila spoustu okýnek s vyhlídkou na srdce plné obrázků od jiných módních malířů. Přišel, postavil se vedle mě a vytáhl jednu z těch nových abstraktních věcí, které jsem udělala doma. Tady vypovídáte něco o Nicholsonovi nebo Pasmoreovi. Ne o sobě. To je práce s fotoaparátem. Malovat stylem někoho jiného je zrovna tak trompe-l’oeil jako záběr špatně nasměrovaného objektivu. Tady prostě jen fotografujete. Nic víc.

Já se to nikdy nenaučím, zašeptala jsem.

Spíš jde o to odnaučit se, opravil mě. S učením jste už pomalu skončila. Dál už to chce jen kousek štěstí. Vlastně o trochu vícn než štěstí. Odvahu. Trpělivost.

Hovořili jsme strašně dlouho. Tedy on hovořil a já jsem poslouchala.

Bylo to jako vítr a slunce. Rozmetalo to všechny pavučiny. Všechno se objevilo v jasném světle. Teď, když o tom, co říkal, píšu, vypadá to jako samozřejmost. Ale u něj záleží na tom, jak co říká. A je to jediný člověk, co znám, který vždycky, když mluví o umění, to zřejmě také tak myslí. Kdyby se jednoho dne zjistilo, že ne, bylo by to jako rouhání.

A k tomu ještě ten fakt, že je dobrý malíř a já vím, že se jednou určitě proslaví. A tohle na mě působí víc, než by mělo. Nejen to, čím je, ale čím bude.

Později, vzpomínám si, řekl (zas jako profesor Higgins), a stejně nemáte šanci. Jste moc hezká. Umění lásky, to je váš obor, ne láska k umění.

To se jdu rovnou utopit na Hampstead Heath, prohlásila jsem.

Měla bych prý zůstat svobodná. Tragicky se do někoho zamilovat. Dát si vyříznout vaječníky. Nebo tak něco. A koutkem oka, tak jak to umí jen on, na mě šibalsky mrkl. Ale já jsem v tom pohledu zachytila i něco jiného: jakousi směšnou vyjukanost malého kluka. Jako kdyby řekl něco, o čem ví, že neměl, jen aby viděl, jak na to budu reagovat. A najednou mi připadl mnohem mladší než já.

Často mi něčím, co si neumím vysvětlit, připadá takhle mladý. Snad je to tím, že mi ukázal, jak se zamyslet sama nad sebou a uvědomit si, že mé názory jsou staré a zkostnatělé. Ti, co vás učí, cpou do vás staré myšlenky, staré náhledy, staré postupy. Jako když mladé sazeničky zasypávají další a další vrstvou staré hlíny. Není divu, že pak chudinky jen zřídka vyraší zelené a svěží.

Ale G. P. to dokázal. Dlouho jsem nevěděla jak. Že je to ten dar rašení. Teď už to vím.

24. října

Zas jeden špatný den. Postarala jsem se, aby byl špatný i pro Kalibana. Někdy mi jde tak na nervy, že bych snad na něj křičela. Ne ani tím jak vypadá, i když to samo by stačilo. Vždycky je jako ze škatulky, vždycky má puky na kalhotách, vždycky má čistou košili. Vážně si myslím, že by byl šťastnější, kdyby nosil i škrobené límce. Tak vysloveně staromódní. A pořád stojí. Nikdy jsem nepotkala člověka, který by tak rád postával. A věčně ten omluvný úsměv, který – jak si začínám uvědomovat – ve skutečnosti vyjadřuje uspokojení. Prostě radost, že mě má ve své moci, že na mě může dnes a denně civět. Je mu jedno, co říkám nebo co cítím – na mých citech mu nezáleží –, podstatný je ten fakt, že mě má.

Mohla bych mu nadávat třeba celý den – vůbec by mu to nevadilo. Chce mě prostě mít, můj zevnějšek, můj vzhled; ne moje city, moje myšlenky, ani mou duši, a dokonce ani mé tělo. Nic lidského.

Je zkrátka sběratel. To ho tak umrtvuje.

Ale nejvíc mě na něm rozčiluje to, jak mluví. Fráze za frází, a všechny tak zastaralé, jako kdyby celý život strávil mezi lidmi přes padesát. Dnes v poledne povídá, navštívil jsem obchod vzhledem k objednávce těch desek. Zeptala jsem se, proč neřeknete prostě: „Ptal jsem se na ty desky, co jste si objednala.“

Já vím, že má angličtina není správná, odpověděl, ale snažím se, aby byla. Nepřela jsem se s ním. To ho přesně vystihuje. Správnost, to je jeho, musí prostě dělat to, co se považovalo za „patřičné“ a „slušné“, ještě než jsme se oba narodili.

Vím, že je to smutné, vím, že je obětí ubohého nonkonformistického malosvěta a společenského zařazení do té hrozné opatrnické mezitřídy, která se snaží opičit po „těch lepších“. Dřív jsem si myslela, že nejhorší třída je ta, do které patří můj táta s mámou. Golf a gin, bridž a auta, pořád dokola; a k tomu ten náležitý akcent, náležité peníze a vychodit náležitou školu, přímo odpor k umění (divadlo zastupuje vánoční pantomima a „Letní horečka“ (Anglické „pantomimy“, tradičně hrané o vánocích, jsou pohádkové hry s groteskovou komikou, zpěvy a tanci. „Letní horečka“ (Hay Fever) je hra Noëla Cowarda. (Pozn. překl.) ) v provedení místního souboru – pojmy jako Picasso a Bartók jsou leda pro smích). To je jistě strašné. Ale Kalibanova Anglie je ještě strašnější.

Je mi z toho zle, z té zaslepenosti, pusté prázdnoty, staromódnosti a tvrdošíjné nepřizpůsobivosti, ano, z té přímo žárlivě opatrované předpojatosti, která se po Anglii tak rozbujela.

G. P. někdy hovoří o „pařížských odpadlících“. O tom, že už v Anglii nemohou malovat. Dovedu to dobře pochopit. Pocit, že Anglie dusí, mačká a drtí jako parní válec všechno, co je čerstvé, mladé a původní. A z toho vznikají ty tragické případy jako Matthew Smith a Augustus John – ti také zběhli do Paříže a od té doby jen vegetují ve stínu Gauguina a Matisse či koho – zrovna tak jako kdysi G. P., jak říkal, žil ve stínu Braqua, až se jednoho dne probudil a zjistil, že celá jeho pětiletá práce je jen lež, protože vychází z Braquova pohledu a z Braquovy senzibility, a ne z jeho vlastní.

Fotografování.

Anglie ti poskytuje tak nepatrnou naději, že se musíš obrátit k Paříži nebo někam za hranice, v tom to všechno je. Ale musíš se smířit – třeba i proti své vůli – s pravdou, že Paříž je vždycky únik dolů (cituji G. P.) – nic proti Paříži, ale je třeba postavit se proti Anglii, proti tomu apatickému prostředí (to všechno jsou jeho slova a jeho myšlenky), proti všemu tomu balastu anglického kalibanství.

A opravdoví světci, to jsou lidé jako Moore a Sutherland, kteří se bijí za to být anglickými umělci v Anglii. Jako Constable a Palmer a Blake.

Tuhle jsem povídala Kalibanovi – zrovna jsme poslouchali nějaký jazz – ti válejí, co, a on na to, co prý válejí. Řekla jsem mu, že je tak zabedněný, až je to k nevíře. Aha, no jo, odpověděl.

Jako déšť, nekonečný, bezútěšný déšť. Zastírající všechny barvy.

Zapomněla jsem zapsat ten ošklivý sen, který jsem měla včera v noci. Vždycky se mi k ránu něco zdává, zřejmě to souvisí s tím, že je tu tak těžký vzduch, když jsem tu od večera zamčená. (Ta úleva, když přijde, otevře dveře a pustí ventilátor. Několikrát jsem mu říkala, aby mě hned ráno nechal trochu projít po sklepě. Ale radši na něj moc nenaléhám, bojím se, že by mi pak už třeba nedopřál tu dopolední půlhodinku.)

A teď ten sen. Namalovala jsem nějaký obraz. Vážně si už nevzpomenu, co představoval, ale vím, že jsem z něj měla opravdu radost. Bylo to doma. Někam jsem šla a najednou mi bylo jasné, že se něco stalo. Musela jsem se vrátit. Když jsem vyběhla do svého pokoje, seděla tam u stolku máma (Minny stála u zdi – celá vyděšená, myslím, že tam byl i G. P., a ještě, bůhví proč, další lidé) a ten obraz byl na cáry – nic než velké, dlouhé pruhy plátna. A máma bodala do desky zahradnickými nůžkami a viděla jsem, že je vzteky bez sebe. A já také. Zmocnila se mě přímo nepříčetná zlost a nenávist.

Pak jsem se probudila. Ještě nikdy jsem neměla na mámu takový vztek – ani tenkrát, když byla opilá a uhodila mě před tím nemožným klukem Petrem Catesbym. Vzpomínám si, jak jsem tam tenkrát stála s červenou tváří, zahanbená, ohromená, uražená a vůbec…, ale přitom mně jí bylo i líto. Sedla jsem si k ní u postele, držela jsem ji za ruku a nechala ji vyplakat a odpustila jsem jí, a pak jsem se jí ještě zastávala před tátou a Minny. Ale tenhle sen, to bylo něco tak skutečného, tak věrohodného.

Smířila jsem se s tím, že se mi snažila zabránit, abych se stala malířkou. Vždycky se stává, že rodiče své děti nechápou (ale já budu mít pro ty své pochopení), věděla jsem, že jsem měla být syn a lékař, na kterého se chudák táta nikdy nezmohl. Tak teď to bude Carmen. Chci jen říct, že jsem jim odpustila, že mi bránili v mém přání, aby prosadili to svoje. Vyhrála jsem, tak musím odpouštět.

Ale jak jsem ji v tom snu nenáviděla! Bylo to tak opravdové.

Nevím, jak ten pocit zahnat. Mohla bych to vyprávět G. P. Ale mohu jen naškrábat pár řádek tady do bloku.

Kdo nežil v podzemní kobce, nepochopí, jaké je tady dole absolutní ticho. Žádný hluk, pokud ho sama neudělám. Tak mám pocit, jako bych byla blízko smrti. Pohřbená. Zvenku se neozve nic, co by mi pomohlo připomenout, že dosud žiji. Často si pustím desku. Ne abych slyšela hudbu, ale abych vůbec něco slyšela.

Dost často mívám takový klamný dojem. Zdá se mi, že jsem ohluchla. Musím něco udělat, abych se přesvědčila, že to není pravda. Tak třeba zakašlu, abych se ujistila, že slyším docela normálně. Připomíná mi to tu japonskou holčičku, kterou našli v troskách Hirošimy. Všechno kolem mrtvé a ona zpívala své panence.

25. října

Pryč, pryč, pryč!

Dnes jsem o tom přemýšlela celé hodiny. Samé ztřeštěné nápady. Je tak mazaný, až je to neuvěřitelné. Ten se nedá jen tak oblafnout.

Musí to vypadat, jako že se o útěk vůbec nepokouším. Ale potíž je v tom, že to nemohu zkoušet každý den. Musím si ty pokusy správně načasovat. A přitom každý den tady je jako týden venku.

Hrubé násilí nemá smysl. Musím na něj vyzrát.

Když na to přijde, nedokážu jednat hrubě. Už když jen na to pomyslím, roztřesou se mi kolena. Vzpomínám si, jak jsme jednou byli s Donaldem ve Whitechapelu, a když jsme pak chodili po East Endu, uviděli jsme partu chuligánů, kteří se shlukli kolem dvou starších Indů. Přešli jsme na druhou stranu ulice, dělalo se mi z toho zle. Ti chuligáni tam na ně hulákali a výhrůžkami je chtěli zahnat z chodníku do vozovky. Co může člověk dělat, usoudil Donald, a oba jsme se to snažili přejít pokrčením ramen a být už radši co nejdál. Ale bylo to strašné, ta jejich hrubost, i ten náš strach. Kdyby sem teď přišel, padl přede mnou na kolena a dal mi do ruky pohrabáč, nedokázala bych ho uhodit.

Je to marné. Už půl hodiny se snažím usnout, ale nejde to. Psaní tady působí jako droga. Je to to jediné, na co se těším. Dnes odpoledne jsem si četla, co jsem napsala o G. P. Zdálo se mi to hrozně živé. Já vím, že mi to tak připadá proto, že mám představivost a dokážu si doplnit mezery v tom, čemu by někdo jiný neporozuměl. Vím, že jsem domýšlivá. Ale vidím v tom jakési kouzlo, kterým si dovedu přivolat minulost. A v téhle přítomnosti prostě žít nemohu. To bych snad zešílela.

Dnes jsem vzpomínala, jak ho poznali Piers a Antoinetta. Z té horší stránky. Ne, to já jsem byla tak nemožně pitomá. Přijeli do Hampsteadu na kávu a chtěli jsme jít k Everymanovi, ale stála tam příliš dlouhá fronta, a tak jsem se dala oblomit a vzala je k němu.

Vedla mě k tomu moje ješitnost. Moc často jsem o něm vykládala. A teď mě začli popichovat, že jsme asi těžko takoví přátelé, když mám strach je k němu přivést. A já jsem jim na to skočila.

Už u dveří mi bylo jasné, že z toho žádnou radost nemá, ale přesto nás pozval nahoru. A pak, no to byla hrůza! Hrůza! Piers se předváděl jako mistr brilantních, nic neříkajících frází a Antoinetta s ním trapně flirtovala, jako by takřka parodovala sama sebe. A já jsem se na všechny strany snažila jednoho před druhým omlouvat. G. P. byl zrovna v obzvlášť extrovní náladě. Věděla jsem, že se dovede krotit, ale tenkrát si dával přímo záležet, aby vypadal jako hulvát. Mohl si přece všimnout, že Piers se jen snaží zamaskovat svou nejistotu.

Pokoušeli se ho přimět k řeči o vlastní práci, ale jemu se do toho nechtělo. A pak začal být úplně nesnesitelný. Sprostá slova. Všelijaké kousavě ironické poznámky o Sladeově akademii a různých malířích – věci, kterým, jak vím, sám nevěří. Rozhodně se mu povedlo šokovat mě i Pierse, ale Antoinetta ho ovšem chtěla ještě trumfnout. Afektovaně se culila a třepetala řasami a vedla ještě nechutnější řeči. Tak to zkusil jinak. Prostě každého, kdo chtěl promluvit, ihned zarazil (včetně mne).

A pak jsem udělala ještě větší hloupost než to, že jsme tam vůbec přišli. Nastala chvilka ticha a on očividně čekal, že se zvedneme. Ale mně se zdálo – taková pitomost –, že se Antoinetta i Piers tváří docela pobaveně. Zřejmě měli pocit, že ho asi neznám tak dobře, jak jsem jim namluvila. Tak jsem se teď musela pokusit jim dokázat, že si s ním vím rady.

Nemohl bys nám pustit nějakou desku, G. P.?, řekla jsem.

Nejdřív se zdálo, že odmítne, ale pak odpověděl, proč ne? Poslechněme si někoho, kdo má co říct. Pro změnu. Nenabídl nám nic, z čeho bychom si vybrali, prostě šel a něco pustil.

Jako obvykle ležel na divanu, oči zavřené, a Piers a Antoinetta to zřejmě považovali za pózu.

Ozvaly se takové zvláštní, tenké, kmitavé zvuky a trapná atmosféra ještě zhoustla. Prostě ta hudba tomu všemu nasadila korunu. Piers se začal přehnaně šklebit a Antoinetta dostala záchvat – ne nějakého školáckého hihňání, to by si byla netroufla, ale přidušeného, tutlaného smíchu – a já jsem se usmívala. Přiznávám se k tomu. Piers si malíčkem vytřel ucho a pak se opřel o loket, čelo si vtiskl do roztažených prstů a zavrtěl hlavou pokaždé, když se nástroj (v tu chvíli jsem ještě nevěděla, co to je) rozdrnčel. Antoinetta se div neudusila. Něco děsného. Bylo mi jasné, že to G. P. uslyší.

A také ano. Uviděl Pierse, jak si zas čistí ucho. A Piers si všiml, že ho zahlédl, obratně přešel do grimasy úsměvu, který jako by říkal, na nás se neohlížejte. G. P. vyskočil a vypnul gramofon. Vám se to nelíbí?, zeptal se. A musí se nám to líbit?, opáčil Piers.

Piersi, to nebylo zrovna vtipné, poznamenala jsem.

Já jsem přece ani nedutal, řekl Piers. Copak se nám to musí líbit?

Vypadněte, ozval se G. P.

Já si nemůžu pomoct, prohlásila Antoinetta, ale připomíná mi to Beechama. Víte přece, jak ti dva kostlivci souložej na plechový střeše?

Tak tedy zaprvé, pronesl G. P. (šel z něho zrovna strach, dovede se někdy zatvářit hrozivě), těší mě, že máte ráda Beechama, toho dirigentskýho náfuku s naondulovaným kačírkem, co ve svý době všemu opravdovýmu umění jen házel klacky pod nohy. Zadruhý, jestli to nerozeznáte od cembala, tak vám pomoz pánbůh. A zatřetí (obrátil se k Piersovi), vy, mladíku, jste ten nejdrzejší klacek, jakýho jsem za léta potkal, a pokud jde o tebe (to adresoval mně) – tak tohle jsou tví přátelé?

Stála jsem tam a nedokázala jsem ze sebe vypravit ani slovo. Byla jsem hrozně naštvaná, na něj i na ně, ale ze všeho nejhorší byl ten trapas.

Piers pokrčil rameny, Antoinetta vypadala trochu zaraženě, ale zároveň i trochu pobaveně, potvora, a já jsem byla celá rudá. Ještě teď se mi žene krev do tváří, když si na to vzpomenu (a na to, co se stalo pak – jak jen mohl?).

Jen klid, řekl Piers. Vždyť je to jen deska. Patrně měl vztek, jinak by takovou pitomost nemohl říct.

Tak vy si myslíte, že je to jenom deska, vypěnil G. P. Jenom deska? Copak jste jako teta týhle hloupý nány – taky si myslíte, že Rembrandt se malinko nudil, když maloval? Myslíte si snad, že Bach se hloupě šklebil a hihňal, když tohle psal? To si myslíte?

Piers už nebyl tak nafoukaný. Splaskl. Vypadal skoro vylekaně. Tak co, MYSLÍTE SI TO?, hulákal G. P.

Byl opravdu strašný. Ať se to vezme jakkoli. Strašný, protože to všechno sám začal, sám se rozhodl, že se bude takhle chovat. Ale zároveň také ohromný, protože zaujetí je něco, co se jen hned tak nevidí. Já jsem vyrostla mezi lidmi, kteří se vždycky snažili své city utajit. On ale nic nepředstíral. Nic neskrýval. Třásl se vzteky.

Piers dokázal říct jen: my nejsme tak staří jako vy. Bylo to žalostné, ubohé. Teď se ukázalo, co v něm ve skutečnosti je.

Kristepane, vykřikl G. P. A to studujete umění, UMĚNÍ.

To, co řekl potom, už ani nemohu napsat. I Antoinettě to zřejmě vzalo dech.

A tak jsme se obrátili a šli. Když jsme byli na schodech, dveře ateliéru se za námi s prásknutím zabouchly. Ty jsi ale pitomec, utrhla jsem se dole na Pierse a vystrčila jsem je oba ven. Vždyť on tě, holka, zabije, varovala mě Antoinetta. Zavřela jsem za nimi a čekala. Po chvíli jsem uslyšela tu desku znova. Vyšla jsem nahoru a pomaloučku otevřela dveře. Možná že mě slyšel, nevím, ale nepodíval se na mě a já jsem zůstala sedět na stoličce u dveří, dokud hudba neumlkla.

Potom se zeptal, co chceš, Mirando?

Přišla jsem ti říct, že mě to moc mrzí, a taky že bych to chtěla slyšet od tebe.

Přešel k oknu a zahleděl se ven.

Já vím, že jsem provedla hloupost, možná, že jsem omezená, ale nejsem žádná nána.

Máš snahu, poznamenal. (Doufám, že tím nemyslel snahu být nána).

Mohl jsi nám přece říct, abychom šli. Byli bychom to pochopili.

Jdi domů, ozval se nakonec. Teď se spolu nemůžeme vyspat. Ale jsem rád, že ses vrátila, dodal, když jsem vstala. Bylo to od tebe hezké. Žes chtěla.

Už jsem šla po schodech dolů, když za mnou vyběhl. Nemyslím to tak doslova, mluvím o celé té situaci, ne o nás. Rozumíš?

Ovšem že rozumím, odpověděla jsem.

A šla jsem dál. Chtěla jsem mu dát najevo, že se mě to dotklo jako ženy. Když jsem otvírala domovní dveře, řekl, trochu jsem to přehnal. Zřejmě si všiml, že mu nerozumím, protože dodal, s pitím.

Zatelefonuju ti, zavolal ještě.

A opravdu zatelefonoval a vzal mě na koncert, na Šostakoviče v ruském provedení. A byl moc milý. Doslova. I když se vůbec neomluvil.

26. října

Já mu nevěřím. Koupil si tenhle dům. Kdyby mě pustil, musel by mi důvěřovat. Nebo by ho musel prodat a zmizet dřív, než bych došla (nebo mohla dojít) na policii. A na to nevypadá – ani na jedno, ani na druhé.

Je to zoufalá vyhlídka. Musím prostě věřit, že dodrží slovo.

Vynakládá na mě spoustu peněz. Už to musí být snad dvě stě liber. Každou knihu, každou desku, každé šaty, co si zamanu. Zná všechny moje míry a velikosti. Nakreslím mu obrázek nebo namíchám barvy, aby věděl, co chci. Kupuje mi dokonce i všechno prádlo. Ty extrovní výtvory v černé a broskvově růžové barvě, které mi opatřil už dřív, nemohu prostě na sebe vzít. Tak jsem mu řekla, aby zašel k Marksu a Spencerovi a koupil mi něco rozumného. Mohu toho vzít najednou víc?, zeptal se. Musí to přirozeně být pro něj nervák, chodit mi nakupovat (co dělá například v drogérii). A tak to asi chce radši vyřídit při jednom. Co si tak o něm v obchodech myslí? Tucet kalhotek a troje kombiné a košilky a podprsenky. Zeptala jsem se ho jednou, jak se na to tváří, když jim řekne, co si přeje, a on celý zrudl. Asi si myslí, že jsem nějakej divnej, odpověděl. Tenkrát jsem se poprvé, co jsem tady, od srdce zasmála.

Vždycky, když mi něco koupí, vidím v tom důkaz, že nemá v úmyslu mě zabít nebo mi nějak ublížit.

Jsem ráda (vím, že bych neměla být), když se odněkud vrátí a přijde v poledne za mnou. Vždycky přinese nějaké balíčky. Je to, jako kdybych měla pořád vánoce, a ani nemusím děkovat Ježíškovi. Někdy přinese i věci, o které jsem ho nežádala. Květiny pokaždé – a to je milé. Také čokoládové bonbóny, ale těch sní obvykle víc než já. A pořád se vyptává, co bych ještě chtěla.

Vím, že on je ten ďábel, který mi ukazuje, v jakém světě bych mohla žít. Tak tomu já se nezaprodám. Stojím ho spoustu peněz v drobnostech, ale vím, že chce, abych ho požádala o něco velkého. Hrozně touží po tom, abych mu byla vděčná. Ale toho se nedočká.

Dnes mě napadla hrozná myšlenka: mezi podezřelými bude jistě G. P. Karolína musí na policii udat jeho jméno. Chudák. Bude mít ironické poznámky a to tam nemají rádi.

Dnes jsem se ho pokoušela nakreslit. Kupodivu je to úplně beznadějné. Vůbec se mu to nepodobá.

Vím dobře, že je malý, jen tak o palec o dva větší než já. (A já jsem vždycky snila o urostlých mužích. Taková hloupost.)

Už začíná plešatět a nos má jako žid, i když není (ne že by mi vadilo, kdyby byl). A obličej má moc široký. A starý, vyžilý. Starý a vyžilý, rozrytý drobnými dolíčky, takže vypadá jako nějaká maska, a já vlastně nikdy bezpečně nevím, co ta tvář vyjadřuje. Občas zachytím výraz, který prozrazuje něco niterného, ale nikdy si nejsem úplně jistá. Někdy se po mně podívá takovým zvláštním, sarkastickým pohledem. Vidím zrovna, jak se mu tvář mění. Ale není v tom nic poťouchlého, je to prostě G. P. Život je přece i legrace a brát ho vážně je hloupost. S uměním to mysli vážně, ale na všechno ostatní se dívej s humorem. Ne den, kdy začnou padat vodíkové bomby, ale „den velkýho smažení“. „Až nastane to velký smažení.“ Je to černý humor. Takhle si zachovává zdravý rozum.

Malý, sporý, široký obličej a zahnutý nos. Dokonce trochu jako Turek. Vůbec nevypadá anglicky.

Mám tu hloupou představu o anglické kráse. Muži jak ze žurnálu. Muži z Ladymontu.

27. října

Tunel kolem dveří bude asi to nejlepší. Cítím, že to musím zkusit brzy. Myslím, že jsem přišla na to, jak ho dostat z domu. Dnes odpoledne jsem si dveře pečlivě prohlížela. Je to dřevo obložené zevnitř plechem. Děsně pevné. V žádném případě bych je nedokázala vyrazit nebo vypáčit. Stejně se pojistil, aby tu nikde nebylo nic, čím by se to dalo udělat.

Začala jsem shromažďovat nějaké „nástroje.“ Kelímek, který mohu rozbít. Abych měla něco ostrého. Vidličku a dvě lžíce. Jsou jen aluminiové, ale i tak by se mohly hodit. Ale ze všeho nejvíc potřebuji něco pevného a ostrého na vyškrábání cementu mezi kameny. Jakmile se mi podaří mezi nimi vyhrabat díru, nemělo už by být tak těžké dostat se do vnějšího sklepa.

To mi zas dodává vzpruhu. Chuť něco podnikat. Ale zatím jsem neudělala nic.

Zas trochu doufám. Nevím proč. Ale doufám.

28. října

G. P: jako malíř. Podle Karolíny „druhořadý Paul Nash“ – hrozné, ale něco na tom je. Nic z toho, čemu by on sám řekl „fotografování“. Ale není zas ve všem úplně osobitý. Řekla bych, že prostě došel ke stejným závěrům. A buď to vidí (že v jeho krajinách je něco nashovského), nebo ne. V každém případě to myslím kriticky. Že to buď nevidí, nebo nepřizná.

Chci ho vidět nezaujatě. I s jeho chybami. Ten jeho odpor k abstraktnímu malířství – i k takovým lidem, jako jsou Jackson Pollock a Nicholson. Proč? Rozumově mě už napůl přesvědčil, ale přece jen cítím, že některé ty obrazy, které jsou podle něho špatné, jsou krásné. Trochu moc žárlí, tak je to. Je příliš kritický.

Tohle by mi nevadilo. Snažím se být spravedlivá k němu i k sobě. Nesnáší lidi, kteří „nepromýšlejí věci do hloubky“ – kdežto on ano. Až moc. Ale (pokud nejde o ženy) má své zásady. U většiny takzvaně zásadových lidí vám dokáže, že jsou to „plechový huby“.

(Vzpomínám si, jak kdysi řekl o jednom Mondrianovi: „Nejde o to, jestli se ti to líbí, ale jestli by se ti to mělo líbiť“ – chci říct, že abstraktní umění nemá rád ze zásady. Na své pocity se neohlíží.)

To nejhorší jsem si nechala nakonec. Ženy.

Zašla jsem tenkrát k němu už asi po čtvrté nebo po páté.

To tam byla ta Nielsenová. Napadá mě (teď), že se s ním zrovna vyspala. Byla jsem tak naivní. Ale podle všeho jim nevadilo, že jsem přišla. Nemuseli mi přece otvírat. A ona na mě byla docela milá, když se tam tak snažila chovat jako doma. Je jí jistě dobrých čtyřicet – co na ní mohl vidět? Později, dlouho poté, bylo to v květnu, jsem k němu zašla znovu – byla jsem tam už večer předtím, ale to nebyl doma (nebo byl s někým v posteli?). Ale ten druhý večer jsem ho zastihla – a samotného. Chvíli jsme si povídali (vyprávěl mi o Johnu Mintonovi) a potom pustil nějakou indickou desku a mlčeli jsme. Ale tentokrát nezavřel oči – díval se na mě, až jsem z toho začala být nesvá. Když ta raga skončila, nastalo ticho. Mám tam dát druhou stranu, zeptala jsem se. Ne, odpověděl. Seděl trochu ve stínu, dost dobře jsem na něj neviděla.

Najednou vyhrkl: Chtěla by ses se mnou vyspat?

Ne, nechtěla, odpověděla jsem. Nečekala jsem nic takového a asi to vyznělo dost hloupě. Vyděšeně.

Před deseti lety, řekl a pořád ze mě nespouštěl oči, bych se byl s tebou oženil. Bylo by to mé druhé nevyvedené manželství.

Vlastně to ani tak nečekané nebylo. Schylovalo se k tomu už týdny.

Vstal a přistoupil až ke mně. Víš to jistě?

Proto jsem k tobě nepřišla, prohlásila jsem. Vůbec ne.

Jako by to ani nebyl on. Něco tak neomaleného! Teď si myslím, teď už vím, že mi chtěl udělat radost. Že mi tím úmyslně nahrál. Tak jako když mě někdy chce nechat vyhrát šachy.

Odešel uvařit tureckou kávu a otevřenými dveřmi prohodil, jen jestli nešidíš. Vstala jsem a stoupla si do kuchyňských dveří, zatímco dohlížel na džezvu. Ohlédl se na mě. Přísahal bych, že někdy chceš.

Kolik je ti let?, zeptala jsem se.

Mohl bych být tvůj otec. Takhles to myslela?

Nenávidím promiskuitu, řekla jsem. Tak jsem to nemyslela.

Stál ke mně obrácený zády. Měla jsem na něj vztek, připadal mi tak nezodpovědný. A stejně, prohlásila jsem, nejsi pro mě v tomhle směru ani trochu přitažlivý.

Co myslíš promiskuitou?, zeptal se, pořád ještě zády ke mně.

Vyspat se s někým jen tak pro potěšení, řekla jsem. Smyslnou rozkoš a nic jiného. Bez lásky.

Tak to je přesně to, co dělám, usoudil. Nikdy se nejdu vyspat s někým, koho mám doopravdy rád. Kdysi, to ano.

Varoval jsi mě přece před Barberem Cruikshankem, připomněla jsem mu.

A teď tě varuju sám před sebou, řekl. Pořád s očima upřenýma na džezvu. Znáš toho oxfordského Uccella? „Lov?“ Ne? Ta kompozice tě zaujme na první pohled. Kromě všech ostatních technických věcí. Je to totiž dokonalé. Profesoři se středoevropskými jmény koumají celý život nad tím, v čem se skrývá to velké tajemství, to, co v tom vycítíš na první pohled. A jak vidím, i v tobě je skryto velké tajemství. Bůhví, co to je. Nejsem středoevropský profesor a je mi koneckonců jedno, jak to je. Ale máš to v sobě. Jsi jako sheratonský nábytek. Držíš pohromadě.

Všechno to říkal velice věcným tónem. Až příliš věcným. Je to ovšem jen náhoda, dodal. Geny.

Zvedl džezvu z plynového hořáku až úplně na poslední chvíli. Jedno mě ale přesto mate, řekl, ta červená skvrnka, co máš v oku. Co je to? Vášeň? Výstraha?

Stál tam a sledoval mě – s tím sarkastickým výrazem v očích.

Rozhodně ne postel, řekla jsem.

Ale pro někoho?

Pro nikoho.

Sedla jsem si na divan a on na vysokou stoličku u pracovního stolu.

Urazil jsem tě.

Varovali mě.

Teta?

Ano.

Obrátil se a pomaloučku a velmi opatrně nalil kávu do šálků.

Vždycky jsem musel mít ženy, poznamenal, celý život. Většinou mi moc štěstí nepřinesly. A nejméně ty vztahy, které měly být čisté a ušlechtilé. Tadyhle – (ukázal na fotografii svých dvou synů – to jsou plody jednoho ušlechtilého vztahu.

Došla jsem si pro kávu a opřela se o stůl stranou od něho.

Robertovi je dneska jen o čtyři roky méně, než kolik je tobě, řekl. Nepij ještě. Nech to usadit.

Cítil se zřejmě nesvůj. Jako by mi to musel vypovědět. Aby se obhájil. Aby mě zbavil iluzí a zároveň ve mně vzbudil sympatie.

S erotikou je to jednoduché, mluvil dál. Tady je snadný dohovor. Buď chtějí oba, nebo jeden ne. Ale pokud jde o lásku? Ženy, které jsem měl rád, mi vždycky říkaly, že jsem sobec. Proto mě všecky nejdřív milují. A proto se jim pak zošklivím. A víš, co vždycky považují za sobectví? Seškraboval lepidlo z prasklé modrobílé čínské misky, kterou si koupil na Portobello Road a slepil – dva rozvášnění jezdci ženoucí se za malým ustrašeným daňkem. Měl velmi krátké, ale zkušené prsty. Ne že chci malovat podle svého, žít podle svého a mluvit podle svého – to by jim nevadilo. Ale nesnesou, že se mi hrozně protiví, když se ony nechovají po svém.

Jako kdybych byl najednou někdo jiný.

Lidi, jako ta tvoje pitomá teta, si myslí, že jsem cynik, který rozvrací rodiny. Zpustlík. V životě jsem žádnou ženu nikomu neodloudil. Rád se s některou vyspím, líbí se mi ženské tělo, líbí se mi, jak i ta nejobyčejnější žena zkrásní, když se svléká a myslí si, že právě dělá něco velice závažného a hříšného. Vždycky to tak je, poprvé. A víš, co u ženských už skoro vymizelo? Podíval se na mě koutkem oka, tak jsem zavrtěla hlavou. Nevinnost. Jediná chvíle, kdy ji můžeš spatřit, je, když se žena svléká a nemůže se ti pódívát do oči (jako tenkrát já). Jen v tom prvním botticelliovském okamžiku, kdy se prvně svléká. Ale brzy se vypaří. Nastupuje dávná Eva. Děvka. Odchází Anadyoméné.

Kdo je to?, zeptala jsem se.

Vysvětlil mi to. Říkala jsem si, že bych ho neměla nechat takhle hovořit, že mě zaplétá do své sítě. Ne že bych si to myslela, ale měla jsem ten pocit.

Takových žen a děvčat jako ty jsem poznal na tucty. Některé jsem znal dobře, některé jsem svedl přes jejich i svoje lepší zásady, se dvěma jsem se dokonce oženil. Některé jsem vůbec neznal, třeba jen vedle mě stály na výstavě nebo v podzemce, kdekoli.

Po chvíli se zeptal, četlas Junga?

Ne, řekla jsem.

Ten dal tomu tvému druhu sexu jméno. Ne že by to bylo k něčemu dobré. Na neduhu to nic nemění.

Jaké jméno?, zeptala jsem se.

Neduhy je lépe nejmenovat, odpověděl.

Potom se rozhostilo zvláštní ticho, jako kdybychom dospěli k závěru, jako kdyby ode mě čekal jinou reakci. Třeba že budu víc navztekaná nebo pohoršená. Pohoršená i navztekaná (a dost neobvykle) jsem byla až potom. Ale jsem ráda, že jsem tenkrát neutekla. Byl to jeden z večerů, kdy člověk dospívá. Najednou mi bylo jasné, že se musím chovat buď jako pohoršená holka, která ještě před rokem chodila do školy, nebo jako dospělá.

Ty jsi zvláštní děvče, usoudil nakonec.

Staromódní, dodala jsem.

Byla by s tebou děsná nuda, kdybys nebyla tak hezká.

Díky.

Ve skutečnosti jsem ani nečekal, že by ses se mnou vyspala, prohlásil.

Vždyť já vím, odpověděla jsem.

Dlouze se na mě zadíval. Pak se úplně proměnil, vytáhl šachovnici a hráli jsme šachy a on mě nechal vyhrát. Sám by se k tomu nepřiznal, ale jsem o tom přesvědčena. Skoro jsme nemluvili, jako bychom se dorozumívali jen prostřednictvím figurek. Ta moje výhra měla v sobě něco symbolického. Něco, co chtěl, abych vycítila. Nevím, co to bylo. Nevím, jestli mi chtěl dát najevo, že moje „ctnost“ zvítězila nad jeho „neřestí“, nebo něco rafinovanějšího, jako že prohrát někdy znamená vyhrát.

Příště, když jsem k němu přišla, mi věnoval svou kresbu. Tu džezvu a dva šálky na pracovním stole. Překrásně nakreslené, úplně prosté, neokázalé a nenásilné, nic z toho akademicky vykonstruovaného pohledu jako na mých kresbách běžných předmětů.

Jen ty dva šálky, malá měděná džezva a jeho ruka. Nebo prostě ruka. Spočívající vedle jednoho šálku jako sádrový odlitek. Na zadní stranu napsal Aprés a datum. A potom, pour „une“ princesse lointaine. Slovo „une“ bylo velice silně podtrženo.

Teď jsem chtěla pokračovat o Toinettě. Ale už jsem moc unavená. Když píšu, mám chuť kouřit, a pak je tu hrozně špatný vzduch.

29. října

(Ráno.) Odjel do? Lewes.

Toinetta.

Stalo se to měsíc po tom večeru s deskou. Měla jsem to tušit. Ty uštěpačné pohledy! Už řadu dní jsem jí byla pro legraci. Myslela jsem si, že to nějak souvisí s Piersem. Potom jsem jednou večer zazvonila, a teprve pak jsem si všimla, že je odemknuto. Strčila jsem do dveří a vykoukla vzhůru po schodech právě ve chvíli, kdy Toinetta vyhlédla ze dveří dolů. Dívaly jsme se jedna na druhou. Brzy nato vyšla na odpočivadlo, ještě nedooblečená. Neřekla nic, jen mě mávnutím ruky zvala nahoru do ateliéru, a co bylo nejhorší, já jsem byla celá rudá a ona ne. Ona se bavila!

Netvař se tak vyjeveně, zavolala na mě. Hned tu bude. Šel si jen pro…, ale já už jsem neslyšela pro co, protože jsem vypadla.

Nikdy jsem vlastně nezkoumala, proč jsem byla tak naštvaná, tak pohoršená a tak dotčená. Donald, Piers, David, všichni přece vědí, že žije v Londýně stejně, jako žila ve Stockholmu – řekla mi to sama, řekli mi to i oni. A G. P. mi o sobě také řekl, jaký je.

Nebyla v tom jen žárlivost, ale i to, že někdo jako G. P. se může takhle sblížit s někým jako ona – někdo tak opravdový s někým tak povrchním, neseriózním a tak bez zábran. Ale proč by vůbec měl na mě brát nějaké ohledy? Vždyť pro to neexistuje jediný důvod.

Je o jedenadvacet let starší než já. O devět let mladší než táta. Řadu dní potom jsem měla vztek ne na něj, ale na sebe. Že mám takové předsudky. Setkala jsem se s Toinettou a vyslechla ji, i když mě to stálo přemáhání. Nijak svůj úspěch nevytrubovala. Byla to zřejmě jeho práce. To G. P. jí nařídil, aby se krotila.

Druhý den přišla znovu. Prý aby mi řekla, že ji to mrzí. A dodala (doslova): „Prostě, stalo se.“

Hrozně jsem žárlila. Připadala jsem si starší než oni. Byli jak rozpustilé děti. Děti, které jsou šťastné, protože mají společné tajemství. A pak pocit, že jsem frigidní! Nechtěla jsem ho ani vidět. Nakonec, asi týden nato, mi zavolal večer ke Karolíně. Ani náznak, že by se cítil provinile. Řekla jsem mu, že mám moc práce. Že večer nepřijdu. Kdyby byl naléhal, řekla bych rázně, ne. Ale chystal se zřejmě hovor ukončit, a tak jsem navrhla, že k němu zajdu druhý den. Tolik jsem mu chtěla ukázat, jak jsem dotčená. A to po telefonu nejde.

Myslím, že se s ním stýkáš moc často, podotkla Karolína.

Má teď poměr s tou Švédkou, uklidnila jsem ji.

Dokonce jsme si o tom povídaly. Byla jsem opravdu spravedlivá. Hájila jsem ho. Ale když jsem pak ležela v posteli, vyčítala jsem mu to celé hodiny.

První, co mi příštího dne řekl, bylo (docela vážně): Byla na tebe ošklivá?

Ne, odpověděla jsem. Vůbec ne. A pak jsem ještě dodala, jako by mi na tom vůbec nesešlo, proč by měla?

Usmál se. Vždyť já vím, jak ti je, říkal ten úsměv. Měla jsem chuť vlepit mu facku. Nedokázala jsem se tvářit, jako by mi to bylo jedno, a tím to bylo horší.

Muži jsou hnusní, řekl.

A nejhnusnější na nich je, že to dokážou říct, a klidně se přitom usmívají, poznamenala jsem.

To je pravda, souhlasil. A nastalo ticho. Že jsem sem vůbec chodila, litovala jsem v duchu, že jsem ho rovnou nepustila z hlavy. Podívala jsem se na dveře do ložnice. Byly pootevřené, zahlédla jsem roh postele.

Já si ještě nedovedu rozdělit život do škatulek, ozvala jsem se nakonec. To je všechno.

Podívej, Mirando, začal, mezi námi je celých dvacet let. Mám víc životních zkušeností než ty. Víc jsem zažil, víc podváděl a viděl víc podvedených. V tvém věku každý překypuje ideály. Ty si myslíš, že když někdy poznám, co je v umění triviální a co důležité, měl bych proto být slušný člověk? Ale já takový být nechci. To, co se ti na mně líbí (pokud se ti něco líbí), je prostě upřímnost. A zkušenost. Ne dobrota. Já nejsem dobrý člověk. Morálně vzato jsem možná i mladší než ty. Chápeš to?

Říkal jen to, co jsem sama cítila. Já byla zkostnatělá a on ne, a mělo to být naopak. Chyba byla na mé straně. Ale pořád jsem musela myslet na to, že mě vzal na koncert a pak se vrátil sem k ní. Vzpomněla jsem si na dny, kdy jsem zvonila a nikdo neotevřel. Teď vidím, že to všechno byla sexuální žárlivost, ale tehdy mi to připadalo jako principiální zrada. (Ani teď ještě přesně nevím – mám to všechno v hlavě popletené. Nemohu soudit.)

Ráda bych slyšela Ravi Šankara. Nedokázala jsem říct, já ti odpouštím.

A tak jsme poslouchali tu desku a pak jsme hráli šachy. Porazil mě. O Toinettě nepadla ani zmínka, až úplně nakonec, na schodech, kdy řekl, už je to pryč.

Neodpověděla jsem.

Udělala to, jen aby se pobavila, dodal.

Ale už to nikdy nebylo jako dřív. Jen jakési příměří. Ještě párkrát jsem se s ním setkala, ale nikdy ne o samotě. Napsala jsem mu dva dopisy, když jsem byla ve Španělsku, a on mi poslal pohled. Viděla jsem ho jednou i začátkem tohoto měsíce. Ale o tom budu psát jindy. A také o tom zvláštním rozhovoru, který jsem měla s tou Nielsenovou.

Něco, co říkala Toinetta. Vyprávěl mi o svých synech, říkala, a mně ho bylo hrozně líto. Jak ho žádali, aby už za nimi do té jejich přípravné školy nechodil, aby se raději scházeli ve městě. Styděli se za něj před ostatními. A jak Robert (kte,rý je v Marlborough) s ním teď jedná povýšeně.

Se mnou o nich nikdy nemluvil. Možná, že si v koutku duše myslí, že i já jsem ze stejného světa.

Mravopočestná měšťačka z internátní školy.

(Večer.) Zase jsem se pokoušela nakreslit G. P. podle paměti. Nejde to.

K. tu po večeři seděl a četl si Kdo chytá v žitě. Všimla jsem si, jak se několikrát dívá, kolik stránek mu ještě zbývá.

Čte to jen proto, aby mi ukázal, že se opravdu snaží.

Večer, když jsem procházela kolem domovních dveří (koupání), řekla jsem, tak vám děkuji za hezký večer a na shledanou. A sáhla jsem po klice, jako kdybych chtěla otevřít. Bylo samozřejmě zamčeno. Nejde to, pokračovala jsem, asi se tam něco zaseklo. A on se ani neusmál, stál tam a sledoval mě. To je jen legrace, uklidnila jsem ho. Já vím, řekl. Je to divné – ale připadala jsem si v té chvíli jako idiot. Jenom proto, že se neusmál.

Ovšemže se G. P. celou tu dobu snažil dostat mě do postele. Nevím proč, ale teď je mi to jasnější než kdy dřív. Pohoršoval mě, trápil, poškleboval se mi, ale nebyla v tom žádná špinavost. Záludnost. Nikdy na mě nijak nenaléhal. Ani se mě nedotkl. Řekla bych, že mě svým způsobem – dost svérázným – respektoval. Ve skutečnosti snad ani sám nevěděl, co chce. Chtěl mě šokovat – aby mě získal nebo odradil, sám nevěděl. Ponechával to náhodě.

Dnes zase dělal další fotky. Ale jen několik. Řekla jsem mu, že mě od toho bolí oči. A vadí mi, že mě pořád komanduje. Je hrozně servilní, udělala byste laskavě tohle, byl bych vám zavázán, kdybyste… ne, „zavázán“ neříká. Ale je s podivem, že to neříká.

Měla byste se přihlásit do soutěže krásy, poznamenal, když navíjel film.

Děkuji za poklonu, řekla jsem. (Mluvíme jako blázni, dochází mi to až teď, když to píšu. Hovoří, jako kdybych mohla kdykoli svobodně odejít, a já to hraju s ním.)

Vsadím se, že byste vypadala fantasticky v takovém tom, jak se tomu říká, vysvětloval.

Zatvářila jsem se nechápavě. Takovém tom francouzském koupacím obleku, řekl.

Myslíte bikini?

Takové řeči mu nesmím trpět, tak jsem ho uzemnila chladným pohledem. To máte na mysli?

Jako na fotografii, zakoktal a krev se mu hnala do tváří.

A já vím, že to přesně takhle myslí, to je na tom to zvláštní. Nemyslel tím vůbec nic neslušného, na nic nenarážel, to jen ta jeho neotesanost. Jako obvykle. Myslel doslova to, co říkal. Já v bikinách, to by byla zajímavá fotografie.

Dřív jsem si myslela, že v tom musí něco být. Hluboko potlačené, ale přece jen něco.

Ale teď už ne. Myslím, že nic nepotlačuje. Není co potlačovat.

30. října

Krásná noční vycházka. Ohromná rozloha jasného nebe, žádný měsíc, všude rozstříknuto plno hřejivých bílých hvězd jako mléčných démantů a nádherný vánek. Od západu. Musel mě vodit pořád a pořád dokola, snad desetkrát nebo dvanáctkrát. Větve šuměly, někde v lesích houkala sova. A nebe bylo širé, nespoutané, jen vítr a vzduch a prostor a hvězdy.

Vítr plný vůní a vzdálených míst. Nadějí. Moře. Určitě jsem ucítila moře. Zeptala jsem se (později, venku jsem samozřejmě měla zacpaná ústa), jsme blízko u moře? Deset mil, odpověděl. Nedaleko Lewes, doplnila jsem ho. To nemohu říct, ulekl se. Jako kdyby mu někdo jiný přísně zakázal promluvit. (Často mám ten pocit, když jsem s ním: ubohoučký kousek dobroty ušlápnutý panovačným zlem.)

Ta hrozná změna, když jsme zas byli uvnitř. Mluvili jsme opět o jeho rodině. Pila jsem jablečné víno. Dělám to (trochu), abych zjistila, jestli by se dal opít a přestal být tak opatrný, ale zatím se ho ani nedotkne. Abstinent není, jak sám říká. Takže to musí být tím, že je prostě dozorce. Nedá se nalomit.

M. Povězte mi ještě něco o své rodině.

K. Už není co. Co by vás zajímalo.

M. To není odpověď.

K. Nevím, co bysem řekl.

M. Co bych řekl.

K. Říkali mi, že jsem v angličtině dobrý. To bylo, ještě než jsem poznal vás.

M. Na tom nesejde.

K. Vy jste asi maturovala s jedničkami.

M. Ano.

K. Já s trojkami – z matematiky a z biologie.

M. (Počítala jsem oka na svetru – drahá francouzská vlna.) Hm, sedmnáct, osmnáct, devatenáct…

K. V zájmové činnosti jsem získal cenu.

M. No vida, šikovný. Povězte mi ještě něco o svém otci.

K. Vždyť už jsem vám to vyprávěl. Byl zástupcem firmy. Papírnické a dárkové zboží.

M. Obchodní cestující.

K. Teď se tomu říká zástupce firmy.

M. Zabil se už před válkou při autonehodě. A matka si našla někoho jiného a odešla s ním.

K. Ta nestála za nic. Jako já. (Zpražila jsem ho pohledem. Chválabohu, že žertuje jen málokdy.)

M. Takže si vás vzala na starost teta.

K. Ano.

M. Jako paní Gargeryová a Pip.

K. Kdo?

M. Ale nikdo.

K. Teta je hodná. Uchránila mě před sirotčincem.

M. A vaše sestřenice Mabel? O té jste se ještě nezmínil.

K. Je starší než já. Třicet. Ještě má staršího bratra. Ten odešel po válce do Austrálie za strýčkem Stevem. To už je opravdický Australan., Je tam už léta. Já ho nikdy neviděl.

M. A žádné jiné příbuzné nemáte?

K. Ještě ze strany strýčka Dicka. Ale teta Annie s nimi nikdy nebyla moc zadobře.

M. Ještě jste mi neřekl, jaká je ta Mabel.

K. Je postižená. Ochrnutá. Těžký případ. A vždycky chce o všem vědět.

M. Nemůže chodit?

K. Jen tak po domě. Ven jsme ji museli brát na vozíku.

M. Možná, že jsem ji viděla.

K. Není o co stát.

M. Vám jí není líto?

K. To by vám jí muselo být líto pořád. Za to ale může teta Annie.

M. Za co?

K. No, že všechno kolem ní je taky jako nenormální. Neumím to vysvětlit. Prostě jako kdyby nikdo jiný neměl právo být normální. Tedy ne že si vyloženě stěžuje. Jen se tak koukne a člověk si musí dávat děsnej pozor. Tak třeba, nic tím nemyslím, řeknu jeden večer: dneska ráno mi málem ujel autobus, musel jsem utíkat jako blázen, a teta Annie, na to můžete vzít jed, hned poznamená, buď rád, že můžeš běhat. Mabel neřekne nic. Jen tak po vás loupne očima.

M. To je ale hrozné!

K. Člověk si musel dávat pozor s každým slovem.

M. Na každé slovo.

K. No, na každé slovo.

M. Proč jste odtamtud neodešel? Někam do podnájmu.

K. Taky jsem o tom kolikrát uvažoval.

M. Asi proto, že jste nechtěl nechat dvě ženy odkázané jen na sebe. Zachoval jste se jako gentleman.

K. Spíš jako trouba. (Je přímo dojemný, když se tváří jako cynik.)

M. A teď jsou v Austrálii a zpříjemňují tam život jiným příbuzným.

K. Taky si myslím.

M. Píšou vám někdy?

K. Ano. Ale Mabel ne.

M. Přečetl byste mi nějaký dopis?

K. A k čemu?

M. Zajímalo by mě to.

K. (Velký vnitřní zápas.) Jeden přišel zrovna dnes ráno. Mám ho u sebe. (Dlouhé handrkování, ale nakonec vytáhl dopis z kapsy.) Jsou hloupé.

M. Nevadí. Jen ho přečtěte. Celý.

Seděl u dveří a já jsem pletla a pletla – nepamatuju si ten dopis slovo od slova, ale zněl nějak takhle: Milý Frede (tak mi teta říká, nelíbí se jí Ferdinand, vysvětloval celý rudý)! Tvoje psaní mě moc potěšilo, a jak jsem Tě už naposled psala, jsou to Tvoje peníze, Pánbůh byl k Tobě tuze dobrý a toho si musíš vážit, měl sis to pořádně rozmyslet, tvůj strýček Steve říká, že dům nestojí za ty starosti, co s ním jsou. Takys mi ještě nenapsal, kdo Tě tam uklízí, jak jsem se ptala. Já mužské znám a vzpomeň si, že čistota je půl zdraví. Nemám na to žádné právo, ale Ty jsi k nám byl náramně štědrý, Frede, strýček Steve a chlapci i Gertie nemohou pochopit, proč jsi sem nepřijel s námi, Gerta zrovna dneska povídala, že bys měl být tady, že Tvoje místo je tady u nás, ale nemysli si, že Tě nejsem vděčná. Tohle je velká zkušenost, snad mě Pánbůh odpustí, a Mabel bys ani nepoznal, je opálená do hněda, to zdejší sluníčko je moc příjemné, ale ten prach tady je protivný. Všechno je hned špinavé a taky tady Žijou jinak než u nás doma, mluví anglicky víc jako Američani (dokonce i strýček Steve) než jako my. Docela ráda se vrátím domů na Blackstone Road, mám toho plnou hlavu, když pomyslím na to vlhko a špínu, doufám, že jsi udělal všechno, jak jsem Tě řekla, a vyvětral všechny pokoje a taky prádlo, jak jsem Tě řekla, a sehnal dobrou uklízečku, jak jsem Tě říkala, a zrovna tak tam u Tebe.

Ty peníze mě dělají starost, Frede, abys neztratil hlavu, teď je všude plno mazaných a nepoctivých lidí (chce říct žen, dodal na vysvětlenou), já jsem Tě vychovala, jak nejlíp jsem uměla, a když uděláš špatný krok, je to jako kdybych ho udělala sama. Mabel tohle psaní ani neukážu, říká že prý takové řeči nemáš rád. Já vím, že už máš svůj věk (tím myslí víc než jednadvacet, doplnil), ale já mám pořád o Tebe starost kvůli tomu všemu, co se stalo (že jsem jako sirotek, poznamenal).

V Melbourne se nám líbilo, je to velké město. Příští týden jedeme do Brisbane, budeme tam zas u Boba a jeho ženy. Napsala nám hezký dopis. Přijdou nám na nádraží naproti. Pozdravují Tě strýček Steve, Gerta i děti. A taky Mabel a Tvá milující teta.

Potom píše, že o peníze si nemusím dělat starost, že s nimi dobře vystačí. Potom ještě píše, že doufá, že jsem si sehnal nějakou pořádnou ženskou na úklid, ty mladé holky že teď moc na čistotu nedbají.

(Pak nastalo dlouhé ticho.)

M. Myslíte si, že je to hezký dopis?

K. Vždycky píše takhle.

M. Je mi z něj nanic.

K. Ona nikdy žádné pořádné vzdělání neměla.

M. Nejde o angličtinu, ale o tu její ubohou, ničemnou dušičku.

K. Postarala se o mě.

M. To jistě. A stará se dál. Udělala z vás úplného pitomce.

K. To vám pěkně děkuji.

M. Ale je to tak!

K. No jo, máte pravdu. Jako vždycky.

M. Tohle neříkejte! (Položila jsem pletení a zavřela oči.)

K. Nikdy mě nekomandovala ani z polovičky tak jako vy.

M. Já vás nekomanduju, snažím se vás něco naučit.

K. Vy mě tak akorát učíte, abych nad ní ohrnoval nos a díval se na všechno jako vy, a brzy odejdete a já už nebudu mít vůbec nikoho.

M. Teď se, vy chudinko, ještě litujte!

K. To je právě to, co vy nedovedete pochopit. Vám, lidem jako vy, stačí jenom někam přijít a hned se můžete dát s každým do řeči, rozumíte spoustě věcí, ale když…

M. Přestaňte, proboha! Stejně mi už jdete dost na nervy, ještě začněte takhle fňukat!

Popadla jsem pletení a odložila je stranou. Když jsem se otočila, stál tam s pusou otevřenou, jako by se pokoušel něco říct. Bylo mi jasné, že jsem ho urazila. Já vím, že mu to patří, zaslouží si to, a teď to tedy má, urazil se! Vypadal tak zničeně. Vzpomněla jsem si, že mě předtím nechal projít po zahradě. To nebylo od tebe hezké, řekla jsem si.

Šla jsem k němu, řekla jsem, že mě to mrzí, a podala jsem mu ruku, ale on to ignoroval. Bylo to zvláštní, ale opravdu měl v sobě takovou zvláštní důstojnost, opravdu se ho to dotklo (aspoň myslím) a dával to najevo. Tak jsem ho vzala za paži, usadila ho zase na židli a řekla jsem, teď vám povím pohádku.

Kdysi za dávných časů (začala jsem a on zarputile civěl na podlahu) žil jeden hrozně ošklivý netvor, který se zmocnil jedné princezny a vsadil ji na svém hradě do žaláře. Každý večer si musela k němu sednout a on jí přikazoval, aby říkala: „Jsi velmi hezký, můj pane.“ A ona každý večer říkala: „Jsi hrozně ošklivý, ty netvore.“ A netvora to opravdu bolelo, protože se jen smutně koukal do země. A tak jednoho večera ta princezna řekla: „Jestli uděláš tohle a tohle, budeš možná hezký,“ ale on jen opakoval: „To nemohu, to nemohu.“ Každý večer to bylo stejné. Žádal na ní, aby lhala, a ona nechtěla. Tak si ta princezna začala myslet, že je tím netvorem ve skutečnosti rád. A pak jednoho dne, když mu už po padesáté opakovala, že je ošklivý, uviděla, že pláče. „Může z tebe být hezký mladý muž,“ řekla mu, „když uděláš jednu jedinou věc. Uděláš to?“ Ano, souhlasil konečně, prý se o to pokusí. A ona mu řekla, tak mi dej svobodu. A on jí dal svobodu. A najednou už nebyl ošklivý, byl to princ, který se osvobodil ze zakletí. Odešel za princeznou z toho hradu a oba potom žili šťastně až do smrti.

Věděla jsem, že je to hloupé, už když jsem to vyprávěla. Trhlé. Neříkal nic a dál koukal do země.

Teď jste na řadě s pohádkou vy, vybídla jsem ho.

A on řekl prostě, já vás miluji.

Bylo v něm v tu chvíli vážně víc důstojnosti než ve mně. Připadala jsem si malicherná a zlá. Pořád jsem se mu pošklebovala, popichovala ho a dávala mu najevo, jak je mi protivný. Bylo to zvláštní, seděli jsme tam pro-’ ti sobě mlčky, a já měla pocit – jako už několikrát předtím –, že jsme si nějak nepochopitelně blízcí. Láska, přitažlivost nebo sympatie to rozhodně nebyla. Ale osudové spojení. Jako kdybychom společně ztroskotali na nějakém ostrově a zůstali spolu na voru. Rozhodně jsem s ním nechtěla být pohromadě. Ale byla jsem!

Hrozně se mě to dotýká – ten smutný úděl, ta ubohost jeho života. I jeho tety, sestřenice a jejich příbuzných v Austrálii. Ta obrovská tíha tupé beznaděje. Něco jako ty kresby lidí v tunelech podzemní dráhy za náletů od Henryho Moora. Lidí, kteří nikdy nebudou vidět, cítit, tančit, kreslit, plakat při hudbě, kteří nikdy nepocítí dotyk západního větru, dotyk světa. Nikdy nebudou v pravém slova smyslu existovat.

Jen ta tři slova, která řekl a také doopravdy myslel. Já vás miluji.

Slova naprosté beznaděje. Stejně tak mohl říct, já mám rakovinu.

Jeho pohádka.

31. října

Nic. Zkoušela jsem to dnes večer s psychoanalýzou.

Seděl vedle mě tak strnule.

Prohlíželi jsme si Goyovy lepty. Možná že to bylo jen těmi lepty, ale jak tam seděl, měla jsem dojem, že se na ně vlastně nedívá, že myslí jen na to, jak je blízko mě.

Ty jeho zábrany. Je to absurdní. Mluvila jsem na něj, jako kdyby docela snadno mohl být normální. Jako kdyby nebyl maniak, který mě tady drží pod zámkem, ale plachý sympatický mladík, který potřebuje nějakou veselou a energickou kamarádku.

To je tím, že tu nikdo jiný není. Normou se tak stává on. Už zapomínám srovnávat.

Jiná návštěva u G. P. Bylo to brzy po té ledové sprše (hodnocení mé práce). Jednou večer jsem se nemohla na nic soustředit. Tak jsem se vypravila k němu. Asi v deset. Měl na sobě župan.

Zrovna jsem se chystal do postele, uvítal mě.

Měla jsem chuť poslechnout si trochu hudby, řekla jsem na vysvětlenou. Tak já zas půjdu. Ale nešla jsem.

Už je pozdě, poznamenal.

Mám mizernou náladu, povídám, celý den nestál za nic. A Karolína u večeře zase tak hloupě žvanila.

Pozval mě tedy nahoru, usadil mě na divan, pustil nějakou desku a zhasl. Do ateliéru se snášelo měsíční světlo. Zaskleným stropem mi dopadalo na nohy a potom do klína, krásné, stříbrné světlo měsíce. Pomalu putující. G. P. seděl v lenošce na druhé straně místnosti, zahalený ve stínu.

Bylo to tou hudbou.

Goldbergovy variace.

Ke konci byla jedna ve zvlášť volném tempu, velmi prostá a velmi smutná, ale krásnější než všechna slova a kresby, jak může být jen hudba, krásná v tom měsíčním svitu. Měsíční hudba, tak stříbrná, tak vzdálená, tak vznešená.

V pokoji jen my dva. Žádná minulost, žádná budoucnost. Hluboce procítěný, neopakovatelný okamžik. Pocit, že všechno musí jednou skončit, hudba, i my, i měsíc, všechno. Že pronikneme-li až k podstatě věcí, nalezneme všude jen smutek, nekonečný smutek. Ale krásný, stříbrný smutek, líbezný jako Kristova tvář.

Přijmout ten smutek. Vědět, že předstírat, jako by všechno bylo veselé, je proradnost. Proradnost vůči každému, kdo právě je smutný, kdo byl někdy smutný, proradnost vůči takové hudbě, takové pravdě.

Uprostřed toho londýnského shonu a věčné nervozity, toho pachtění a podnikání, té honby za kariérou, za vidinou slávy, umění a vzdělanosti, za zběsilou potřebou nějak se vyžít, najednou tenhle tichý, stříbrný pokoj plný krásné hudby.

Jako když jsme ve Španělsku spali pod širým nebem, leželi na zádech a hleděli vzhůru mezi větvemi fíkovníků do hvězdných průseků, do těch nesmírných moří a oceánů hvězd. A uvědomovali jsme si, co je to být součástí vesmíru.

Tiše jsem plakala.

Teď už si můžu jít lehnout?, zeptal se, když deska dohrála. Řekl to tiše, trochu škádlivě a přivedl mě zase zpátky na zem. A já jsem šla. Myslím, že už nikdo z nás nepromluvil. Trochu ironicky se pousmál. Nemohl nevidět, jak jsem dojatá.

Tak dokonale taktní.

Tenkrát večer bych se s ním byla vyspala. Kdyby mi byl řekl. Kdyby byl přišel a políbil mě.

Ne z lásky k němu, ale z lásky k životu.

1. listopadu

Nový měsíc a nový úspěch. Pořád mám v hlavě tu podzemní chodbu, ale potíž byla zatím v tom, kde vzít něco na vyškrabání cementu. Až včera, když jsem byla na své vězeňské procházce ve vnějším sklepě, jsem uviděla hřebík. Velký, starý hřebík v protějším koutě u zdi. Upustila jsem kapesník, abych se na něj podívala zblízka. Sebrat jsem ho nemohla, nespouští mě z očí. A také to není snadné se zavázanýma rukama. Tak dnes, když jsem stála na dosah hřebíku (on vždycky sedává na horních schodech), řekla jsem (záměrně, samozřejmě), skočte mi dolů pro cigaretu. Jsou na té židli u dveří. Ovšem že se mu nechtělo. Copak je to zas za fígl, zavětřil.

Zůstanu tady, ani se nehnu.

Proč si pro ně nedojdete sama?

Protože si ráda někdy vzpomenu na ty časy, kdy ke mně byli muži pozorní. To je vše.

Nečekala jsem, že to vyjde. Ale vyšlo to. Usoudil najednou, že tam nemohu nic provést, nikde nic sebrat. (Zamyká všechno do zásuvky, když tam mám přijít.) Tak proklouzl dveřmi. Byla to jen vteřinka, ale stačila jsem se bleskově sehnout, zdvihnout hřebík a strčit ho do kapsy u sukně – schválně jsem si ji vzala –, a když se přiřítil zpátky, stála jsem přesně tak jako předtím.

Tak jsem se zmocnila svého hřebíku. A ještě v něm vzbudila dojem, že mi může důvěřovat. Dvě mouchy jednou ranou.

Vlastně nic. Ale připadá mi to jako ohromné vítězství.

Už jsem začala svůj plán realizovat. Řadu dní jsem do Kalibana hučela, že nechápu, proč by měli táta s mámou a všichni ostatní trnout, jestli ještě vůbec žiju. Mohl by jim přece aspoň dát vědět, že jsem naživu a zdravá. Dnes po večeři jsem mu řekla, že by mohl koupit u Woolworthe papír, vzít si na to rukavice a tak dále. Jako obvykle se z toho snažil vykroutit. Ale já jsem mu nedala pokoj. Každou jeho námitku jsem vyvrátila. A nakonec jsem měla dojem, jako by opravdu začal uvažovat o tom, že by to snad mohl pro mě podstoupit.

Navrhla jsem mu, aby ten dopis poslal v Londýně, tím by policii zmátl stopu. A také jsem chtěla, aby mi tam koupil řadu věcí. Potřebovala jsem ho dostat z domu aspoň na tři, čtyři hodiny – kvůli tomu poplašnému zařízení. A pak se hned pustím do toho tunelu. Uvažovala jsem tak, že pokud zdi mého sklepa (i toho vnějšího) tvoří kameny – ne skála –, pak za nimi musí být sypká zem. A já se prostě musím prokopat tou vrstvou kamenů a pak už (doufám) budu v měkké hlíně.

Možná že je to všechno šílený nápad. Ale jsem jako na trní, abych to už mohla zkusit.

Ta Nielsenová.

Setkala jsem se s ní ještě dvakrát u G. P., když tam byli i jiní lidé – také její manžel, Dán, zástupce nějaké dovozní firmy. Mluvil dokonale anglicky, tak dokonale, že to znělo až nesprávně. Afektovaně.

Jednoho dne jsem se s ní srazila, když vycházela z kadeřnictví, a já šla dovnitř, abych tam objednala Karolínu. Dívala se na mě s oním zvláštním, rozzářeným, ale trochu nejistým výrazem ve tváři, jakým ženy toho druhu rády obšťastňují dívky mého věku. Jako by mě vítala mezi ženy, jak tomu říká Minny. Znamená to, že vás jako považují za dospělou, i když si to doopravdy nemyslí a stejně na vás žárlí.

Pozvala mě na kávu a já jsem šla, hloupá, místo abych jí něco nalhala. Semlela páté přes deváté, o mně, o své dceři, o umění. Kdekoho zná a snažila se mě oslnit velkými jmény. Ale já si vážím lidí pro jejich vztah k umění, ne pro to, co nebo koho znají.

Vím, že nemůže být lesbička, ale tak divně vám visí pohledem na rtech. A vidíte jí na očích, co se vám neodváží říct. Ale ráda by, abyste to na ní vyzvídali.

A ty oči jako by říkaly: Zajímalo by tě, co bylo, a ještě je, mezi mnou a G. P.? Klidně se ptej.

Pořád měla o čem vykládat. O Charlotte Street v třicátých letech a za války. O Dylanu Thomasovi. O G. P.

Má vás rád, poznamenala.

Já vím, odpověděla jsem.

Ale hrozně mě to zarazilo. Jednak že to ví (řekl jí to snad sám?), a jednak že o tom chce mluvit. A to bylo jasné.

Vždycky se zakouká do opravdu hezké dívky, dodala.

Přímo prahla po tom, abychom to probraly.

Pak přišla na řadu její dcera.

Teď je jí šestnáct. A já se s ní tak těžko domlouvám, postěžovala si. Někdy jí něco povídám, a připadám si při tom jako nějaké zvíře v kleci. Stojí venku a kouká na mě.

To přirovnání už jistě předtím užila. Nebo to někde četla. To se hned pozná.

Jsou všechny stejné, tenhle typ žen. Ne že by byly jiné ty dospívající dcery. My jsme se nezměnili, jsme jenom mladí. Změnili se ti hlupáci, co zrovna dozráli do středních let a chtějí se tvářit mladě. Ta jejich zoufalá a pošetilá snaha držet s námi krok! Vždyť to ani nejde. A my o to ani nestojíme. Nechceme od nich, aby nosili to co my, mluvili jako my a měli stejné zájmy jako my. Napodobují nás tak špatně, že si jich ani nemůžeme vážit.

Ale měla jsem z toho setkání pocit, že G. P. mě má opravdu rád (touží po mně). Že mezi námi je pevné pouto – že mě po svém miluje a já že ho – také po svém – mám moc ráda (dokonce ho snad i miluji, ale ne smyslně) – pocit, že tápavě směřujeme k nějakému kompromisu. Že mezi námi pořád není jasno, když touhu provází i smutek. Něco, co by jiní (jako ta N.) nedokázali nikdy pochopit.

Dva lidé na poušti, kteří hledají jeden druhého, a také oázu, kde by mohli spolu žít.

Čím dál tím častěji mě teď napadají takové myšlenky: je to strašně kruté, že mezi nás osud postavil těch dvacet let. Proč nemohl být tak starý jako já, nebo já jako on? Takže věkový rozdíl už pro mě není tím rozhodujícím činitelem, který by lásku zásadně vylučoval, ale jakousi krutou zdí, kterou mezi nás vklínil osud. Teď už si neříkám, že ta zeď mezi námi stojí; říkám si, že nás rozděluje.

2. listopadu

Po večeři se vytasil s papírem a nadiktoval mi nemožný dopis, který jsem musela napsat.

A pak se to zadrhlo. Připravila jsem si předem papírek se zprávou napsanou tím nejdrobnějším písmem, jaké svedu, a když se nedíval, strčila jsem ho do obálky. Byl úplně malinký a i v tom nejlepším špionážním románu by určitě ušel pozornosti.

Jemu ne.

Rozčilil se. Došlo mu, jak se věci doopravdy mají. Ale skutečně ho ohromilo, když zjistil, že mi nahání strach. Že by mě mohl zabít nebo znásilnit je pro něj něco nepředstavitelného – a to je velké plus. Dopřála jsem mu, aby se vyvztekal, ale nakonec jsem se ho snažila udobřit (protože mi šlo o to, aby ten dopis odeslal). Byla to pořádná fuška. Tak rozzuřeného jsem ho tu ještě nezažila.

Nechtěl by s tím už skoncovat a pustit mě domů?

Ne.

Co se mnou tedy hodlá dělat? Vyspat se se mnou?

Podíval se na mě, jako by chtěl říct, jak jen mohu být takhle nechutná.

Potom jsem dostala ohromný nápad. Sehrála jsem mu takovou malou komedii. Jako že jsem jeho orientální otrokyně. Líbí se mu, když dělám nějaké šaškoviny. I sebevětší pitomosti se mu zdají vtipné. Dokonce se ke mně někdy přidá a hopsá za mnou (ne že by můj výkon byl zrovna oslnivý) jako žirafa.

A tak mě nakonec nechal, abych napsala jiný dopis. Zase se ovšem podíval do obálky.

Pak jsem ho umluvila, aby jel do Londýna, jak to vyžaduje můj plán. Předala jsem mu přímo směšný seznam věcí, které má koupit (většinu z nich nepotřebuji, ale jeho to zaměstná na delší dobu). Řekla jsem mu, že dopis podaný v Londýně se nedá vystopovat. Tak nakonec souhlasil. Rád se nechává přemlouvat, bestie.

Ještě jedno přání – ne, pokud jde o věci, nepřeji si, ale poroučím. Přikázala jsem mu, aby se pokusil sehnat nějakého George Pastona. Dala jsem mu seznam speciálních prodejen, kde by mohli něco od G. P. mít. Dokonce jsem zkusila poslat ho přímo k němu do ateliéru.

Ale jakmile uslyšel, že je to v Hampsteadu, hned větřil nebezpečí. Zajímalo ho, jestli toho George Pastona znám. Řekla jsem že ne, jen podle jména. Ale moc přesvědčivě to neznělo. Dostala jsem strach, že mi od něj nikde nic nekoupí. Tak jsem řekla, že je to můj náhodný známý, už dost starý, ale velmi dobrý malíř, že je na tom finančně dost špatně a že bych hrozně ráda měla nějaké jeho obrazy. Mohli bychom si je tady pověsit. Kdybyste je koupil přímo od něho, bylo by to bez příplatku, který jde na účet prodejny, ale vidím, že z toho máte strach, řekla jsem, tak nemá cenu o tom hovořit. To se ví, že mi na takové řeči nenaletěl.

Chtěl vědět, jestli G. P. je jeden z těch, co malují ty strakaté mazanice. Jen jsem se po něm koukla.

K. Já jenom žertoval.

M. Tak radši nežertujte.

Po chvíli namítl, třeba by chtěl vědět, kdo mě tam posílá a tak.

Poradila jsem mu, jak by mohl odpovědět, a on řekl, že o tom bude uvažovat. Což v kalibanštině znamená „ne“. Těžko to mohlo vyjít. A možná že ani v jedné prodejně nic nenajde.

Ale co bych si s tím lámala hlavu, zítra touhle dobou už tady doufám nebudu. Chci přece utéct.

Odjede hned po snídani. Oběd mi tady nechá. Tak budu mít čtyři až pět hodin (pokud mě nepřeveze tím, že by nesháněl všechno, oč jsem ho požádala, ale zatím mě ještě nikdy nezklamal).

Dnes večer mi bylo Kalibana líto. Bude trpět, až niu| uteču. Nic mu nezůstane. Bude sám s tou svou sexuální neurózou a třídní neurózou, s tou svou neužitečnou prázdnotou. Ale sám si o to koledoval. Takže ho doopravdy nelituju. Ale trošku přece.

4. listopadu

Včera jsem nemohla vůbec psát. Byla jsem hrozně otrávená.

Husa hloupá. Vystrnadila jsem ho včera na celý den. Měla jsem několik hodin na to, abych utekla. Ale vůbec mě nenapadlo, jaké mohou nastat problémy. Představovala jsem si, jak budu po hrstích vybírat sypkou cihlářskou hlínu. Ten hřebík nebyl k ničemu, cement se s ním nedal pořádně vyškrábat. Myslela jsem, že se vydrolí. Ale byl strašně tvrdý. Trvalo mi hodiny, než jsem vyndala jeden kámen. A za ním nebyla hlína, ale další kámen, ještě větší, křída, ani jsem neobjevila, kde má hranu. Uvolnila jsem ještě jeden kámen ze zdi, ale nepomohlo to. Za ním byl zas takový balvan. Pochopila jsem, že nápad s tunelem není na nic, a byla jsem z toho zoufalá. Mlátila jsem zuřivě do dveří, pokoušela jsem se je otevřít tím hřebíkem, ale povedlo se mi jen poranit si ruku. To je všechno. Skončilo to tím, že jsem měla bolavou ruku a polámané nehty.

Prostě na to nestačím – bez nástrojů. A s nástroji také ne.

Nakonec jsem kameny zasadila zpátky, nasypala mezi ně cement (jak nejlépe jsem uměla), přidala trochu vody a tělového pudru, abych tu díru zamaskovala. A najednou mi došlo (typický příklad, jak mi to tady dole myslí), že by se to kopání muselo rozložit na celou řadu dní; představa, že se to všechno dá stihnout za den, byla naprostá pitomost.

A zakrýváním té díry jsem pak strávila spoustu času.

Ale stejně to k ničemu nebylo, stále vypadávaly kousky cementu, a také jsem si vybrala to nejnápadnější místo, kde si toho musí všimnout.

Tak jsem toho nechala. Najednou jsem viděla, že je to všechno zbytečné, hloupé, marné. Jako špatná kresba. Že se s tím prostě nedá nic dělat.

Když potom přišel, ihned objevil, co se tu dělo. Jakmile sem vkročí, vždycky hned čmuchá, jestli je všechno v pořádku. Pak začal zjišťovat, jak daleko jsem se dostala. Seděla jsem na posteli a pozorovala ho. Nakonec jsem po něm mrskla tím hřebíkem.

Kameny zase zacementoval. Podklad tu prý všude tvoří masívní vápenec.

Celý večer jsem s ním nemluvila, ani jsem se nepodívala na to, co koupil, i když jsem mezi balíčky poznala také rám obrazu.

Vzala jsem si prášek na spaní a šla jsem si hned po večeři lehnout.

Dnes ráno (vzbudila jsem se brzy) jsem se rozhodla, že to přejdu, jako by se nic nestalo. Že se budu chovat normálně.

Ne že to vzdám.

Rozbalila jsem všechny jeho nákupy. Hlavně ten obrázek od G. P. Je to kresba dívky (mladé ženy), akt, něco úplně jiného, než co jsem dosud od něj viděla, a řekla bych, že to dělal už dost dávno. Ale je to on. Má to jeho jednoduchost linie, jeho nechuť k okázalosti, ke všemu, co by mohlo zavánět Topolskim. Dívka je pootočena stranou a dává si šaty na věšák nebo je sundavá. Hezká? Těžko říct. Spíš statné tělo, připomínající Maillola. Nevyrovná se to celé řadě jeho pozdějších prací.

Ale je to Opravdové.

Políbila jsem ten obrázek, když jsem ho rozbalila. Některé ty linie nevidím jako linie, ale jako věci, kterých se dotýkal. Prohlížím si je celé odpoledne. I teď.

To není láska. Pocit lidskosti.

Kaliban byl překvapen, když sem přišel, že jsem tak vysloveně veselá. Poděkovala jsem mu za všechno, co mi koupil, a dodala jsem, jakýpak bych to byla vězeň, kdybych se nepokusila o útěk, a teď už o tom nebudeme mluvit – ano?

Vyprávěl mi, že obtelefonoval všechny prodejny uměleckých předmětů, které jsem mu napsala. Sehnal jen tuhle jedinou věc.

Moc vám děkuju, řekla jsem. Mohu si ten obrázek nechat tady dole? Až odtud půjdu, dám vám ho. (Nedám – stejně říkal, že by měl raději nějakou mou vlastní kresbu.)

Zeptala jsem se, jestli odeslal ten dopis. Odpověděl, že ano, ale všimla jsem si, jak se červená. Řekla jsem mu, že mu věřím a že by to byl pěkný podraz, kdyby neposlal dopis, o kterém si teď myslím, že ho poslal.

Jsem si skoro jistá, že zase zbaběle ucukl, stejně jako s tím šekem. Bylo by mu to podobné. Ale i kdybych říkala nevímco, stejně bych s ním nepohnula, aby to udělal. Tak jsem se rozhodla, že si budu aspoň myslet, že ho poslal.

Půlnoc. Musela jsem přestat. Přišel dolů.

Přehráváme si desky, které koupil.

Bartókovu „Hudbu pro bicí nástroje a celestu“.

Ta je nejnádhernější. Připomnělo mi to Collioure vloni v létě. Ten den, kdy jsme my čtyři s francouzskými studenty stoupali k hradu lesem korkových dubů. Ty duby. Barevně něco tak zcela nového, úžasná kaštanově hnědá, rezavá a krvavě rudá tam, kde vyřízli korek. A těch cikád. Sytě azurové moře mezi kmeny a ten žár a vůně všeho toho, co spálilo slunce. Piers, já i ostatní kromě Minny jsme byli jako omámení. A jak jsem pak usnula ve stínu, a když jsem se probudila, hleděla jsem vzhůru, kde mezi listím prosvítalo kobaltově modré nebe, a jak mě v tu chvíli napadlo, že je prostě nemožné některé věci namalovat – jak třeba může nějaký modrý pigment znázornit tu živou, jasnou modř oblohy? A najednou jsem cítila, že vlastně ani nechci malovat, že malovat by znamenalo jen se předvádět, zatímco to podstatné je poznávat, získávat nové a nové zkušenosti.

Nádherně jasné slunce na krvavě rudých kmenech.

A cestou zpátky jsem si dlouho povídala s tím milým a plachým Jeanem-Louisem. On špatnou angličtinou a já špatnou franštinou, a přece jsme si rozuměli. Byl hrozně ostýchavý. Z Pierse měl strach, a zároveň na něj žárlil. Žárlil na něj, že mě obejmul kolem ramen, Piers si totiž hrozně moc dovoluje. A pak jsem zjistila, že se má stát knězem.

Piers se potom choval tak hrubě. Ten jeho idiotsky neomalený, jakoby chlapsky nesmlouvavý přístup k realitě, tak typický pro Angličany. Nepochopil, že se sice chudákovi Jeanu-Louisovi líbím, že jsem pochopitelně pro něj fyzicky přitažlivá, ale že je tu také ta druhá věc, nikoli ve skutečnosti plachost, ale odhodlání pokusit se být knězem, a zároveň žít v tomto světě. Prostě obrovské úsilí vyrovnat se sám se sebou. Něco jako kdybych měla zničit všechno, co jsem dosud namalovala, a začít znovu. Jenže on to musel dělat každý den. Pokaždé, když viděl nějaké děvče, které se mu líbilo. A Piers neuměl nic lepšího, než říct: Vsadil bych se, že se mu o tobě zdají erotické sny.

Ta arogance, ta necitlivost těchhle kluků, co studovali na soukromých školách – to je něco příšerného. A přitom Piers pořád hlásá, jak tu školu ve Stowe nenáviděl. Jako kdyby se tím všechno vyřešilo, jako kdyby to, co nenávidíte, vás nemohlo poznamenat. Vždycky hned poznám, když něčemu nerozumí. To začne být cynický a řekne nějakou nehoráznost.

Když jsem o tom později vyprávěla G. P., řekl jen, chudák Frantík, ten pak asi proklečel celé hodiny a modlil se, aby na tebe zapomněl.

Pak jsem pozorovala Pierse, jak hází kamínky do moře – kde to jen bylo? – někde poblíž Valencie. Stál tam, snědý a tmavovlasý, jako nějaký krásný mladý bůh. V plavkách. A Minny řekla (ležela vedle mě, ach bože, vidím to tak jasně), kdyby tak Piers byl němý, to by bylo něco!

A pak se zeptala, mohla by ses s ním vyspat?

Ne, řekla jsem, a po chvíli jsem dodala, nevím.

V tu chvíli došel Piers k nám a chtěl vědět, čemu se Minny usmívá.

Nanda mi zrovna svěřila jedno tajemství, odpověděla. O tobě.

Piers udělal nějaký chabý vtip a odešel s Petrem do auta pro jídlo.

Co je to za tajemství?, zajímala jsem se.

Tělo vítězí nad duchem, odpověděla.

Chytrá Carmen Greyová vždy se moudře zachová.

To jsem čekala, že řekneš, poznamenala. Kreslila si prstem v písku a já ležela na břiše a dívala se na ni. Víš, ozvala se, myslela jsem na to, že je tak děsně hezký, až by člověk mohl zapomenout, jak je omezený. Mohla by sis třeba říct, co kdybych si ho vzala a něco z něj udělala? Copak by to nešlo? A přitom víš že ne. Nebo by ses s ním třeba vyspala, jen tak pro zábavu, a pak bys jednoho dne zjistila, že jsi zamilovaná do jeho těla, že bez ňef nemůžeš být, a pak budeš s tou jeho pitomou hlavičkou svázaná navždycky.

Nenahání ti to hrůzu?, dodala.

Ne víc než spousta jiných věcí.

Myslím to vážně. Kdyby sis ho vzala, už bych s tebou nikdy nepromluvila.

A myslela to vážně. Z těch jejích šedých očí vyšlehne někdy takový pichlavý pohled. Políbila jsem ji, jak jsem se zvedala, a odešla jsem za klukama. Zůstala tam sedět s hlavou skloněnou nad pískem.

Obě nade vším hrozně bádáme. Jiné už nebudeme. Ale ona vždycky říká, tohle je moje přesvědčení a podle toho se zachovám. Musí to být někdo, u koho aspoň cítíš, že se ti vyrovná, a komu také nestačí jen to, co je napovrchu. A já jsem si vždycky v duchu myslela, že i z Carmen bude stará panna. Jak snadno se člověk může splést, když má utkvělé představy!

Ale teď přemýšlím o G.P. a srovnávám ho s Piersem. A v Piersův prospěch nemluví vůbec nic. Je to jen bronzové tělo, které si bezcílně hází kamínky do moře.

5. listopadu

Dnes večer jsem mu udělala hrozný výstup.

Nahoře jsem po něm začla házet věci. Nejdřív polštáře a potom talíře. Už dlouho jsem měla chuť je rozbít.

Chovala jsem se opravdu hnusně. Jako rozmazlený děcko. A on mi to všechno trpěl. Je to takový slaboch. Měl mi dát pár facek.

Nakonec mě přece popadl za ruku, abych už nemohla rozbít další z těch jeho pitomých talířů. Tak málokdy se jeden druhého dotkneme. Až jsem se otřásla. Jako když sáhnu do ledové vody.

Začala jsem mu domlouvat. Vyčetla jsem mu, jak se ke mně chová, a poučovala ho, jak by měl doopravdy žít. Ale on stejně neposlouchá. Je rád, když o něm mluvím. Ale co říkám, to ho nezajímá.

Pro dnešek už končím. Čtu Rozum a cit a musím zjistit, jak se to vyvíjí s Mariannou. Marianna, to jsem já; a Eleonora – to jsem já, jaká bych měla být.

Co když se někde nabourá? Nebo ho raní mrtvice, nebo se mu prostě něco stane?

To umřu.

Nedostala bych se odtud. Ta moje celodenní námaha předevčírem to jen potvrzuje.

6. listopadu

Je odpoledne. Oběd nepřinesl.

Další pokus o útěk. Jednu chvíli to vypadalo tak nadějně. Ale nevyšlo to. Je to ďábel.

Zkusila jsem to s fingovaným zánětem slepého střeva. Chystala jsem se na to už několik týdnů. Pořád jsem na to myslela jako na poslední šanci. Jako na něco, co nesmím zbabrat, co musím dobře připravit. Ani jsem o tom nic nepsala pro případ, že by tyhle zápisky našel.

Obličej jsem si nabílila pudrem. Potom, když ráno zaklepal, vypila jsem pořádnou dávku vody se solí, kterou jsem si tu nastřádala, strčila jsem si prst do krku a vyšlo to na chlup přesně. Vešel dovnitř a viděl mě, jak zvracím. Byl to obrovský herecký výkon. Ležela jsem na posteli, vlasy rozcuchané, a držela jsem se za břicho. Pořád ještě v pyžamu a v županu. Tiše jsem naříkala, jako kdybych se jen s velkým úsilím přemáhala. Celou tu dobu stál nade mnou a opakoval, co je vám?, co je vám? A tak jsme vedli jakýsi zoufalý, útržkovitý rozhovor. Já jsem naléhala, aby mě odvezl do nemocnice, a Kaliban se tomu vzpouzel. A pak najednou se zdálo, jako by povolil. Zahučel něco, jako že to je „konec“, a vyběhl ven.

Slyšela jsem, jak vrzly plechové dveře (pořád otočená tváří ke zdi). Potom venkovní dveře. A nastalo ticho. Bylo to neskutečné. Vyšlo to. Tak náhle a tak dokonale! Rychle jsem si natáhla ponožky a střevíce a rozběhla se k plechovým dveřím. Byly přivřené tak na dva palce, ale zůstaly odemčené! Napadlo mě, že je to tak jen narafičené. Tak jsem to hrála dál, otevřela jsem dveře dokořán, tiše jsem ho zavolala jménem a šourala se těžce přes sklep a pak po schodech nahoru. Pronikalo sem světlo, venkovní dveře tedy také nezamkl. Blesklo mi hlavou, ano, právě takhle to udělá, nepůjde pro doktora, uteče. Dočista ztratí hlavu. Ale to by si vzal vůz. Takže bych slyšela motor. Ale neslyšela jsem nic. Počkala jsem ještě, bylo to jistě několik minut. Měla jsem to tušit, ale už jsem to napětí nevydržela. Prudce jsem trhla dveřmi a vyrazila ven. A v tom momentě tam stál. V plném denním světle.

Číhal tam.

Už jsem si nemohla hrát na nemocnou. Když jsem se dokázala obout. Něco držel v ruce (kladivo?), oči tak podivně, doširoka rozevřené. Určitě se chystal po mně skočit. Na okamžik jsme oba znehybněli, nevěděli jsme, co teď, ani on, ani já. Pak jsem se otočila a utíkala zpátky. Proč, to nevím, nezdržovala jsem se zbytečně přemýšlením. Rozběhl se za mnou, ale zastavil se, když viděl, že jdu dovnitř (instinktivně jsem s tím počítala – jedině tady dole jsem před ním byla v bezpečí). Slyšela jsem, jak se blíží, a pak zapadly závory.

Jsem přesvědčena, že jsem se rozhodla správně. Zachránila jsem si život. Kdybych byla začla křičet nebo se pokusila o útěk, byl by mě utloukl k smrti. Má chvíle, kdy úplně ztratí rozum a neví, co dělá.

Tak to byl jeho fígl.

(Půlnoc.) Přinesl mi dolů večeři. Slovo nepromluvil. Odpoledne jsem na něho nakreslila obrázkový seriál. Strašlivá historie o nevinném mládenci. Taková hloupost. Ale musím nějak udržovat skutečnost a horor v patřičných mezích. Na začátku je to hodný úředníček, a na konci uslintaná příšera jako ve filmovém hororu.

Když odcházel, ukázala jsem mu to. Nezasmál se, jen si to pozorně prohlédl.

Je to jen přirozené, poznamenal a myslel tím, že si z něj jako takhle utahuju.

Jsem jeden z exemplářů srovnaných pěkně vedle sebe – a naštvu ho, když se pokusím zatřepat křídly a vychýlit se z řady. Správně mám být mrtvá, přišpendlená, pořád stejná, pořád krásná. Ví sice, že jsem krásná také proto, že jsem živá, ale mít mě chce vlastně mrtvou. Chce, abych žila jako neživá. Dnes jsem to pocítila obzvlášť silně. Že žiju, že nejsem pořád stejná, že myslím po svém a mám své nálady a tak, mu začíná být na obtíž.

Je umíněný. Nic s ním nepohne, má železnou vůli. Jednou mi ukázal tu svou láhev – říká jí smrtička – na usmrcování motýlů. V takové jsem uvězněná. Biju křídly do skla. A protože je průhledná, stále mám dojem, že mohu utéct. Že mám naději. Ale je to jen iluze.

Silná, kulatá skleněná stěna.

7. listopadu

Jak se ty dny vlečou. Dnešek. Nesnesitelně dlouhý.

Mou jedinou útěchou je ta kresba od G. P. Stále víc mě fascinuje. Je fascinující! Je to to jediné tady dole, v čem je život, co vzniklo tvořivou prací. To první, na co se podívám, když se probudím, a to poslední, co vidím večer. Stojím před tou kresbou a nemohu se dost vynadívat. Znám už každý detail. Jedna noha té dívky se mu trochu nepovedla. V celé kompozici je něco malinko nevyváženého, jako kdyby někde něco málo chybělo. Ale ta kresba žije.

Po večeři (už je zas všecko jako dřív) mi Kaliban podal Kdo chytá v žitě a řekl, už jsem to přečetl. Z jeho tónu mi hned bylo jasné, že vlastně říká: „A moc mě to nenadchlo“.

Ještě se mi nechce spát, tak zapíšu jeden dialog.

M. No a?

K. Nevím, co se tím vlastně chce říct.

M. Uvědomujete si vůbec, že je to jedna z nejskvělejších studií dospívání, jaká kdy byla napsána?

K. Připadá mi, že neví, co vlastně chce.

M. Samo sebou, že to neví. Ale uvědomuje si to a snaží se vyjádřit, co cítí – přes všechny své chyby je to lidská bytost. Copak vám ho ani není líto?

K. Nelíbí se mi, jak mluví.

M. Mně se zas nelíbí, jak mluvíte vy. A přesto s vámi nezacházím tak, jako byste nestál za vážnější povšimnutí nebo za špetku soucitu.

K. Řekl bych, že je to velice chytré. Takhle to napsat a tak.

M. Chtěla jsem, abyste si tu knihu přečetl, protože jsem si myslela, že se v něm poznáte. Vy jste také takový Holden Caulfield. Neví, kde by se uchytil. Jako vy.

K. Není divu, když je takový. Také se ani nesnaží.

M. Snaží se nějak vyrovnat s životní realitou, chtěl by slušně žít.

K. Není to realistické. Nóbl škola, bohatí rodiče. Takhle by se nechoval. Aspoň podle mého názoru. M. Já už vím, kdo jste. Jste Mořský stařec.

K. Kdo je to?

M. Zlý stařec, kterého musel Sindibád nosit na zádech. To jste přesně vy. Skočíte na záda všemu perspektivnímu, všemu, co se snaží poctivě žít a svobodně dýchat, a tisknete to k zemi.

Už nebudu pokračovat. Pohádali jsme se – ale ne, my se nehádáme. Já něco nadhodím a on se z toho snaží vykroutit.

Je to tak. Je to ten Mořský stařec. Nemohu vystát tupce jako Kaliban, se vším tím balastem malichernosti, sobectví a ubohosti všeho druhu. A několik málo lidí to všechno musí nosit. Lékaři, učitelé a umělci – ne že by také neměli své zrádce, ale pokud zbývá nějaká naděje, pak je v nich – v nás.

Protože já jsem také jedna z nich.

Jsem jedna z nich. Cítím to a snažím se to dokázat. Poznala jsem to během posledního ročníku v Ladymontu. Bylo nás tam pár, kterým o něco šlo, a pak ty ostatní: hloupé a nafoukané káči, rádoby „lvice“ společnosti, tatínkovi mazlíčci, milovnice koní a sexbomby. Do Ladymontu se už nevrátím. Protože bych nesnesla to dusivé ovzduší „patřičných“věcí a „správných“ lidí a „náležitého“ vystupování. („Přestože má výstřední politické názory,“ napsala mi Boadicea do školního hodnocení – ta nehoráznost!). Nechci být absolventkou takové školy.

Proč bychom jim měli to jejich hnusné kalibanství trpět? Proč by se měl každý nadějný, tvořivý a slušný člověk nechat sužovat tou hydrou těžko stravitelné tuposti, dotírající na něho ze všech stran?

Jsem teď přímo symbolem takové situace.

Mučednice. Uvězněná a zbavená možnosti rozvíjet se. Vydaná napospas této zášti, té nevraživé, neúnosné závistivosti Kalibanů tohoto světa. Protože ti nás všichni nenávidí: za to, že jsme jiní, že nejsme jako oni; za to, že oni nejsou jako my. Pronásledují nás, nechtějí nás mezi sebou, ignorují nás, pošklebují se nám, odbývají nás mávnutím ruky, zakrývají si oči a zacpávají uši, aby nás neviděli a neslyšeli. Dělají vše, co mohou, aby nás nemuseli brát na vědomí a uznávat nás. Plazí se po kolenou za těmi velkými mezi námi, když už jsou mrtví. Jsou ochotni platit tisíce za díla van Goghů a Modiglianiů, na která by plivali v době, kdy byla namalována. Nad kterými by se byli potrhali smíchy. O kterých by sprostě vtipkovali.

Nenávidím je.

Nenávidím nevzdělance a ignoranty. Nenávidím nafoukance a podfukáře. Nenávidím žárlivé závistivce. Zapšklé a ničemné, malicherné nuly. Nenávidím všechny průměrné malé dušičky a ubožáky, kteří se za svou ubohou malodušnost ani nestydí. Nenávidím takzvané Nové lidi, jak jim říká G. P., lidi nové třídy a jejich auta, peníze a televizory i jejich hloupou přízemnost a podlízavé opičení se po buržoazii.

Mám rád?, poctivost, svobodu a nesobeckost. Mám ráda práci a tvoření, životní plnost a opravdovost, všechno, co není prázdné. Nesnáším pomyšlení, že bych mohla jen sedět a koukat a kopírovat – a uvnitř měla pusto.

G. P. se mi jednou smál, že jsem labouristka (to je už dávno). Vzpomínám si, jak mi řekl, vždyť podporuješ stranu, která ty Nové lidi udělala – uvědomuješ si to vůbec?

Řekla jsem (zaskočilo mě to, protože podle toho, jak mluvil o jiných věcech, jsem si myslela, že musí být sám také labourista – věděla jsem, že byl dřív komunista), radši ať máme Nové lidi než chudé lidi.

Noví lidé jsou pořád ještě chudí lidé, namítl. Jen jejich chudoba má novou podobu. Ti dřívější chudí neměli peníze a tihle nemají duši.

Četlas Majorku Barboru?, zeptal se najednou.

Tam se dokazovalo, že lidi musíš zachránit nejdřív finančně, než můžeš zachraňovat jejich duše.

Na jedno ale zapomněli, dodal. Zavedli „stát blahobytu“, ale zapomněli na Barboru samu. Hojnost, všeho hojnost, ale duše nikde.

Vím, že se někde mýlí (a také přeháněl!). Člověk musí stát na levici. Všichni slušní lidé, s kterými jsem se kdy setkala, jsou proti konzervativcům. Ale přitom chápu, co G. P. cítí, chci říct, že to sama cítím čím dál tím víc, tu hroznou přítěž těch omezených, nadutých Nových lidí na všem, co kolem sebe pozoruji. Všechno zkazí, všechno zvulgarizují. Plení venkov, jak říká táta, když se cítí statkářem. Ve všem masová výroba. Všechno masové.

Já vím, čeká se od nás, že neuhneme, že to splašené stádo zkrotíme – jako v nějakém filmu z Divokého západu. Že budeme pro ně pracovat a snášet se s nimi. Já se nikdy neuzavřu do věže ze slonové kosti, to je ta největší ubohost, jaká může být, odejít do ústraní, protože ti život nevyhovuje. Ale někdy z toho jde hrůza, když si člověk představí, jaký je život zápas, jestliže ho chceš brát vážně.

Tohle všechno jsou jen řeči. Třeba někoho potkám, zamiluju se a vdám se, a všechno bude vypadat jinak. Přestanu se starat. Bude ze mě panička. Jedna z té nepřátelské strany.

Ale teď to cítím takhle. Že patřím k jakési skupině lidí, kteří se musejí postavit proti těm ostatním. Nevim, kdo v ní je – slavní lidé, mrtví i živí, kteří bojují a bojovali za správnou věc, tvořili a malovali tak, jak se má, i obyčejní lidé, co znám, kteří se nepřetvařují, kteří něco dělají, kteří se snaží být inteligentními lidskými tvory. Ano, lidé jako G. P., přes všechny jeho chyby. Jeho Chybu.

Nejsou to lidé nijak vzorní. Mívají slabosti. Pro sex a pití. Bývají zbabělí a na peníze. Občas se ztratí do věže ze slonoviny. Ale napůl jsou pořád v naší partě.

Těch pár.

9. listopadu

Jsem domýšlivá. Nejsem jedna z nich. Chci k nim patřit, to ano, ale to není totéž.

Kaliban není ovšem pro Nové lidi typický. Ten beznadějně ztratil krok s dobou (letadlu bude říkat aeroplán). A pak ten jeho nedostatek sebedůvěry. Ti „noví“ se za sebe nestydí. Vzpomínám si, jak táta o nich říkal, myslí si, že se zcela vyrovnají těm nejlepším, jakmile si koupí televizor a auto. Ale v jádru je Kaliban jedním z nich – nenávidí všechno, co je neobvyklé, chce, aby byli všichni stejní. A to, co dělá s penězi – hrůza! Proč mají mít lidé peníze, když nevědí, co s nimi?

Dělá se mi špatně, kdykoli si vzpomenu na tu spoustu peněz, co Kaliban vyhrál. A na všechny ostatní jako on, kteří také tak přicházejí k penězům.

Takoví odporní sobci.

G. P. tehdy řekl, že poctiví chudí jsou vlastně zbohatlíci bez peněz. Chudoba je nutí, aby si uchovali dobré vlastnosti a zakládali si na něčem jiném než na penězích. Ale když potom dostanou do ruky peníze, nevědí si s nimi rady. Zapomenou na všechny staré ctnosti, které se ve skutečnosti stejně za opravdové ctnosti nemohly pokládat. Teď si myslí, že jedinou ctností je peníze rozmnožovat a utrácet. A nedovedou si představit, že existují lidé, pro které peníze neznamenají nic. A že ty nejkrásnější věci na penězích vůbec nezávisí.

Teď nemluvím upřímně. Stejně bych chtěla peníze. Ale vím přitom, že to není správné. Věřím tomu, co říká G. P. – ani tomu vlastně věřit nemusím, když to říká, na vlastní oči vidím, že je to tak – ten si s penězi hlavu nedělá. Má jen tolik, kolik potřebuje na materiál, na živobytí, na každoroční pracovní dovolenou, na to, aby vyšel. A podobných je celá řada: Petr. Bill McDonald. Stefan. Ti nežijí ve světě peněz. Když je mají, utratí je. Když ne, obejdou se bez nich.

Takoví jako Kaliban nemají z peněz rozum. Stačí, aby měli jen trochu, jako ti Noví lidé, a zvrhnou se v takovéhle netvory. Jako všichni ti mizerové, co mi nechtěli nic dát, když jsem vybírala. Jen jsem se na ně podívala a už jsem věděla, na čem jsem. Buržousti dají, protože je uvádí do rozpaků, když je máte prosit. Inteligentní lidé dají, nebo se vám aspoň poctivě podívají do očí a řeknou ne. Není jim hanba, že vám nic nedají. Kdežto Noví lidé jsou moc velké držgrešle, než aby dali, a moc malý formát na to, aby to přiznali. Jako ten strašný člověk v Hampsteadu (to byl jeden z nich), co řekl, dám vám půl dolaru, pokud mi dokážete, že si to někdo nestrčí do kapsy. Myslel si, bůhvíjak není vtipný.

Nechala jsem ho být a odešla, což byla chyba, protože mi mělo jít víc o ty děti než o mou hrdost. Tak jsem potom dala půl koruny za něj.

Ale stejně byl hnusný.

V případě Kalibana je to, jako kdyby ho někdo donutil vypít celou láhev whisky. Je to na něj moc. Dřív patřil mezi slušné lidi jen proto, že byl chudý. A tvrdnul na jednom místě a v jednom zaměstnání.

Je to jako posadit slepého do rychlého auta a říct mu, aby jel, kam chce a jak chce.

A na závěr něco příjemného. Dnes konečně přišla ta deska, ten Bach. Už jsem si ji přehrála dvakrát. Kaliban řekl, že je to pěkné, ale že není „muzikální“. Přesto tu vydržel sedět a tvářit se náležitě. Ta zvlášť pěkná místa si přehraju znova. Lehnu si na postel a při hudbě si budu představovat, že G. P. je tu se mnou, s tím svým židovským nosem a poďobaným obličejem, že leží tamhle naproti a má zavřené oči. Jako kdyby ležel na vlastním náhrobku. Jenže v něm není nic, co by připomínalo smrt.

A přesto. Dnes večer přišel Kaliban dolů pozdě. Kde jste byl, vyštěkla jsem na něj. Vypadal překvapeně, ale neřekl nic. Že jdete tak pozdě, dodala jsem.

Je to absurdní. Chtěla jsem totiž, aby přišel. Často si přeju, aby přišel.

Tak je mi tady smutno.

10. listopadu

Dnes večer jsme diskutovali o jeho penězích. Řekla jsem mu, že by měl většinu na něco věnovat. Hučela jsem do něj, aby se zastyděl a dal aspoň něco. Ale oni ničemu nedůvěřuje. To je vlastně jeho hlavní vada. Jako tamten člověk v Hampsteadu – také nevěří, že lidé, kteří pořádají sbírky, použijí vybrané peníze tak, jak říkají. Podle něho je každý nepoctivý, jen se snaží tahat z lidí peníze a pak si je nechá.

Říkám mu, vím, že se jich použije pro dobrou věc, ale nemá to cenu. A jakpak to víte?, namítne. A to mu ovšem mohu těžko povědět. Mohu jen říct, jsem o tom přesvědčena – ty peníze jdou určitě tam, kde je jich zapotřebí. On se pak usměje, jako by říkal, že jsem příliš naivní, než abych mohla mít pravdu.

Vyčetla jsem mu (ale ne moc ostře), že ten šek určený Kampani pro jaderné odzbrojení neposlal. Chtěla jsem vidět stvrzenku. Ale on se kroutil, že prý to poslal anonymně, bez udání své adresy. Užuž jsem měla na jazyku, já si tam dojdu a zjistím si to, až budu volná. Ale včas jsem se zarazila. Protože by měl o důvod víc, aby mě nepustil. Celý zrudl, určitě zas lhal, stejně jako lhal o tom dopisu tátovi a mámě.

Není to proto, že by snad neuměl být štědrý – že by byl vyslovený lakomec. Ke mně je přece štědrý (když pominu ten fakt, že moje situace je naprosto nepřirozená). Obětuje na mě stovky liber. Zničil by mě svou laskavostí. Čokoládou a cigaretami, jídlem a květinami. Zmínila jsem se tuhle večer, že bych chtěla nějaký francouzský parfém – byl to vlastně jen takový momentální nápad, i když to tu páchne dezinfekcí a „lesní“ vůní. Koupu se sice často, ale stejně nemám pocit čistoty. A tak jsem si povzdechla, kdybych tak mohla jít a při– vonět si k různým parfémům a vybrat si ten nejlepší. Dnes ráno přinesl čtrnáct různých lahviček. Vybrakoval zřejmě všechny parfumerie. Takový nerozum! Stálo ho to čtyřicet liber. Jako bych žila v pohádce z Tisíce a jedné noci. Sultánova nejmilejší žena z celého harému. A přitom ten jediný parfém, po kterém opravdu toužím je svoboda.

Kdybych před něj mohla postavit hladovějící dítě a krmit ho, aby viděl, jak pěkně roste, určitě by na to peníze dal. Ale platit a nic za to nedostávat, to je mu ihned podezřelé. Věří jen na ten svět, ve kterém žije a který vidí. On sám je vlastně ve vězení; ve svém vlastním hrozném a úzce vymezeném světě přítomnosti.

12. listopadu

Předposlední večer. Neodvažuji se na to pomyslet, na to, že bych se odtud nedostala. V poslední době jsem mu to pořád připomínala. Ale teď mám pocit, že jsem ho tím měla víceméně znenadání zaskočit. Dnes jsem se rozhodla, že zítra večer uspořádám malou slavnost. Řeknu, že můj vztah k němu je teď docela jiný a že mu chci v Londýně pomáhat jako kamarádka.

Nebude to přímo lež, protože za něj cítím jakousi nepochopitelnou odpovědnost. Tak často se mi hnusí, že už by se mi měl hnusit napořád. A přece to tak vždycky není. Někdy převládne lítost a já mu opravdu chci pomoct. Vzpomínám, s kým bych ho mohla seznámit.

Mohl by navštívit Karolínina přítele psychiatra. Já, jako Emma, bych ho i oženila – a bylo by to manželství s lepším koncem. S nějakou putičkou jako Harriet Smithová, s kterou by pak mohl žít podle svého – při zemi, zdravě a šťastně.

Vím, že se musím obrnit pro případ, že mě nepustí. V duchu si říkám, že šance, že mě pustí, je tak jedna ke stu.

Ale musí přece dodržet slovo.

G. P.

Už jsem ho neviděla dva měsíce, víc než dva měsíce. Nejdřív jsem byla ve Francii a ve Španělsku a pak doma. (Dvakrát jsem zkusila za ním zajít, ale byl celé září pryč.) Na mé dopisy odpověděl jen lístkem. Jinak nic.

Zatelefonovala jsem mu, jestli k němu mohu přijít hned ten první večer, kdy jsem se zas vrátila ke Karolíně. Řekl mi, až druhý den, teď že tam má nějaké lidi.

Měla jsem dojem, že má radost, když jsem tam přišla. Dělala jsem, jako bych se nijak nesnažila vypadat hezky. Ale snažila jsem se.

Vyprávěla jsem mu, jaké to bylo ve Francii a ve Španělsku, a o Goyových obrazech a o katedrále v Albi a všem ostatním. I o Piersovi. A on poslouchal, o tom, co sám podnikal, se vlastně ani nezmínil, až později mi ukázal některé věci, které maloval na Hebridách. Skoro jsem se styděla. Nikdo z nás toho moc neudělal, protože jsme pro samé opalování (tedy lenošení) a prohlížení slavných obrazů neměli čas něco kreslit nebo na něčem pracovat.

Mám moc řečí, usoudila jsem nakonec (když jsem na něj chrlila své dojmy dobře hodinu).

Nevadí, poznamenal.

Nějakou kyselinou odstraňoval rez ze starého železného kola. Našel ho v Edinburku v nějakém krámě se starou veteší a táhl se s tím takovou dálku až sem. Mělo nezvykle tupé zuby, domníval se, že patřilo k nějakým starým kostelním hodinám. Jeho paprsky se na konci elegantně zužovaly. Krásná věc.

Chvíli jsme oba mlčeli. Seděla jsem vedle něho opřená o stůl a dívala se, jak čistí tu rez. Pak řekl, stýskalo se mi po tobě.

To snad ne, odpověděla jsem.

Pořád jsem na tebe musel myslet, dodal.

Řekla jsem (jezdcem mu zablokuju pěšce): Viděl ses s Antoinettou?

Ne, odpověděl. Copak jsem ti neříkal, že jsem ji vyhodil? Úkosem po mně mrkl s tím svým prohnaným výrazem v očích. Ještě se zlobíš? Zavrtěla jsem hlavou.

Takže vše odpuštěno?

Nebylo co odpouštět, prohlásila jsem.

Často jsem na tebe na Hebridách vzpomínal, navázal řeč, leccos jsem ti chtěl ukázat.

Já jsem zas litovala, že nejsi s námi ve Španělsku, řekla jsem.

Pečlivě drhnul kolo mezi zuby smirkovým papírem. Je hrozně staré, poznamenal, podívej, jak je zkorodované. Vlastně jsem tam došel k rozhodnutí, pokračoval pak úplně stejným tónem, že si tě chci vzít. Mlčela jsem a uhýbala očima.

Chtěl jsem, abys sem přišla, až budu sám, mluvil dál, protože mi to pořád leží v hlavě. Jsem dvakrát tak starý jako ty, tyhle věci bych měl lehce zvládnout – pánbůh ví, že to není poprvé. Ne, nech mě domluvit. Rozhodl jsem se, že se s tebou musím přestat stýkat. Chtěl jsem ti to říct hned, jak jsi přišla. Připravilas mě o klid a tak to nemůže zůstat. To se nezmění, pokud sem budeš dál chodit. Nežádám tě takhle oklikou, aby sis mě vzala. Naopak, snažím se ukázat, že je to holá nemožnost. Ty víš, co jsem zač, víš, že jsem tak starý, že bych mohl být tvým otcem, že na mě není žádné spolehnutí. A tak jako tak, nemiluješ mě.

Já nevím, jak to říct, vypravila jsem ze sebe. Není pro to žádné slovo.

Přesně tak, odpověděl. Čistil si přitom ruce benzínem. Byl věcný, jako by se ho to netýkalo. Takže tě musím požádat, abys sem přestala chodit a já tak mohl zase získat klid.

Upírala jsem oči na jeho ruce, úplně ohromená.

V některých ohledech jsi starší než já, hovořil dál. Ještě nikdy jsi nikoho opravdu nemilovala. A možná ani nebudeš. Ale lásce se nevyhneš, řekl, když tě potká. Když kohokoli potká. Je ti zas dvacet a trápíš se jako ve dvaceti. Zase jsi směšná a rozum se ti vykouří z hlavy jako ve dvaceti. Možná, že ti právě teď připadám velice rozumný, ale já ten pocit nemám. Když jsi mi zatelefonovala, div jsem se rozčilením nepočůral. Jsem zamilovaný stařec. Postava z klasické komedie. Velice obehraná. A nijak zvlášť komická.

A proč si myslíš, že nikdy nebudu doopravdy zamilovaná, zeptala jsem se. Strašně dlouho si otíral ruce.

Řekl jsem možná, odpověděl.

Vždyť je mi teprve dvacet.

Jasan je jasan, i když je sotva stopu vysoký, pravil. Ale já jsem přece řekl, možná.

A ty nejsi starý. S naším věkem to nemá co dělat.

Zatvářil se na to trochu dotčeně, pak se usmál a řekl, musíš mi nechat nějaká zadní dvířka.

Potom jsme si šli uvařit kávu do té jeho ubohé kuchyňky. Tady bych s ním stejně těžko mohla žít, napadlo mě tam – už jen ty domácí práce. To se ve mně, naprosto nepodstatnou připomínkou, ozvala měšťácká zbabělost.

Dokud jsi neodjela, pokračoval zády ke mně, myslel jsem si, že je to zase ta běžná věc. Snažil jsem si to aspoň namluvit. Proto jsem si začal s tou tvou švédskou kamarádkou. Abych tě vyhnal z těla. Ale ty ses mi vracela v myšlenkách. Tam na severu znova a znova. Vycházel jsem v noci ze stavení na zahradu a díval se k jihu. Rozumíš mi?

Ano, hlesla jsem.

To tys mi chyběla, chápeš? Ne jenom tamta věc.

Najednou tě vidím jinak. Už ne jako holčičku, dodal.

A co vidíš?

Jaká z tebe bude jednou žena, odpověděl.

Hezká?

Něco mnohem lepšího než hezká žena.

Těžko popsat, jak to řekl. Smutně, skoro jakoby nerad. Něžně, ale zároveň i s trochou hořkosti. A upřímně. Žádné legrácky, žádný sarkasmus. Ale z hloubi duše. Celou dobu, co jsme mluvili, jsem seděla se sklopenou hlavou, ale teď jsem ji zvedla a setkala se s jeho pohledem. V tu chvíli jako by nás něco spojilo. Cítila jsem to skoro jako fyzický dotek. Něco, co nás oba změnilo. To, co řekl, myslel naprosto poctivě, a já jsem to také tak cítila. Zahleděl se na mě, až jsem celá znervózněla. A pořád ze mě nespouštěl oči, dokud jsem neřekla, prosím tě, nedívej se na mě takhle.

Vstal, objal mě kolem ramen a dovedl mě zvolna ke dveřím. Jsi moc hezká, ozval se, někdy dokonce krásná. Jsi vnímavá, plná energie, snažíš se být poctivá. Dokážeš se chovat přirozeně, tak jak to odpovídá tvému věku, a zároveň jsi tak trochu staromódní, taková slušná a mravná! Dokonce i šachy hraješ docela obstojně. Zrovna takovou dceru bych chtěl mít. Snad právě proto jsem v posledních měsících po tobě tolik toužil.

Vystrčil mě ze dveří, zezadu, abych na něho neviděla.

Takhle s tebou dál už nesmím mluvit. Stouplo by ti to do hlavy. A ty to musíš mít v hlavě v pořádku. Doslova, i jinak. A teď už běž.

Na okamžik mi stiskl ramena. A zezadu mě políbil na vlasy. Potom mě od sebe odstrčil. Sešla jsem pár schodů, pak jsem se zastavila a ohlédla. Usmíval se, ale byl to smutný úsměv.

Doufám, že tě to brzy zas přejde, zavolala jsem nahoru.

Jen zavrtěl hlavou. Nevím, jestli tím myslel: „Ne, dlouho to trvat nebude,“ anebo: „To tedy nedoufej, jen tak brzy to zas nepřejde.“ Třeba sám nevěděl. Ale díval se tak smutně, tak smutně!

I já jsem samozřejmě vypadala smutně. Ale doopravdy smutno mi nebylo. Nebo to aspoň nebyl smutek, který bolí, který člověka prostupuje. Vlastně jsem spíš z toho měla radost. Je to příšerné, ale bylo to tak. A cestou domů jsem si zpívala. Taková romantická láska a tak vzrušující. A silná.

Myslela jsem si, že vím, že ho nemiluji. Že jsem vyhrála. A co se stalo od té doby?

Prvních několik dnů jsem pořád čekala, že zavolá, že to byl jen takový chvilkový nápad. Pak jsem si představovala, že ho třeba neuvidím celé měsíce, možná i roky, a to se mi zdálo absurdní. A zbytečné. Zcela nepochopitelně praštěné. Štvalo mě to, co jsem pokládala zajeho slabost. Když je takový, říkala jsem si, tak ať jde do háje.

Ale tohle netrvalo dlouho. Rozhodla jsem se nakonec, že to tak bude nejlepší. Měl pravdu. Nejlepší bylo se vším skoncovat. Teď se budu moci soustředit na práci. Teď se ukáže, jak jsem praktická, výkonná a vůbec taková, jaká ve skutečnosti nejsem.

Po celou tu dobu jsem pořád rozvažovala, mám ho ráda? Jak bych mohla, tenkrát, když jsem měla tolik pochybností!

A teď musím napsat, co cítím dnes. Protože jsem se zase změnila. Vím to. Cítím to.

Zevnějšek. Vím, že je to úplná pitomost, když už předem přikládám vzhledu nějakou váhu. Když jsem celá pryč, kdykoli mě Piers políbí. Když od něj někdy nemohu odtrhnout oči (aby to neviděl, protože je hrozně ješitný), ale velice jasně si uvědomuji, jak je hezký. Jako krásná kresba něčeho ošklivého. Na to ošklivé člověk zapomíná. Já vím, že Piers je z mravního i psychologického hlediska ošklivý – prostě všední a hloupý, jenom fasáda.

Ale i v tomhle směru jsem se změnila.

Představuji si, že mě G. P. drží v náruči a hladí.

Probouzí se ve mně jakási zvrácená, nestydatá zvědavost – chci říct, když pomyslím na všechny ty ženské, které měl, a co všechno o těchhle věcech musí vědět.

Dovedu si představit, že se se mnou miluje, a nijak se mi to neoškliví. Je velmi zkušený a něžný. Je to hezké. Všechno možné, jenom ne to pravé. Má-li to být na celý život.

A pak ta jeho slabost. Pocit, že by mě nejspíš podváděl. A já jsem si vždycky představovala manželství jako jakési „mladé“ dobrodružství – dva lidé stejného věku se spolu vydávají na cestu, společně poznávají, společně vyzrávají. Ale já bych mu neměla co vyprávět, co ukazovat. Všechna ta pomoc by vycházela jen od něj.

Poznala jsem toho na světě zatím tak málo. Chápu, že G. P. teď pro mě v mnoha směrech představuje určitý ideál. Člověk, který ví, na čem v životě záleží, je nezávislý, odmítá dělat to, co dělají ostatní. Jde svou vlastní cestou. Musí to být někdo takový. Ale zatím jsem nepoznala nikoho, kdo by se mu vyrovnal. Lidé na Akademii tak vypadají, ale ti jsou mladí. V našem věku je lehké být přímý a kašlat na konvence.

Jestlipak to nebyla léčka, napadlo mě už několikrát. Jako když se obětuje šachová figurka. Co kdybych byla tenkrát na schodech řekla, dělej si se mnou, co chceš, ale nevyháněj mě?

Ale ne, z toho jej nemohu podezírat.

Věkový rozdíl. Ještě před dvěma léty by mě bylo nenapadlo zamilovat se do staršího muže. Vždycky jsem v Ladymontu zastávala názor, že partneři by měli být stejně staří. Pamatuji si, že jsem patřila k těm, které sňatek Zuzany Grilletové s nějakým hnusným baronetem, skoro třikrát tak starým jako ona, naplňoval hlubokým rozhořčením. Říkávaly jsme si s Minny, že si musíme dát pozor, aby se z nás nestaly typy fixované na otce (kvůli mámě) a abychom se neprovdaly za muže, kteří by nám otce připomínaly. Teď už se na to dívám jinak.

Řekla bych, že potřebuji muže staršího než já; ty kluky, s kterými se seznámím, obyčejně brzy prokouknu. Ale mám dojem, že G. P. není manžel „otcovského“ typu.

K čemu je to dobré! Takhle bych mohla uvádět argumenty pro i proti až donekonečna a psát celou noc.

Emma. Být něco mezi nezkušenou dívkou a zkušenou ženou – a teď ten strašný problém, kdo je ten pravý muž? Kaliban je pan Elton. Piers je Frank Churchill. Ale je G. P. pan Knightley?

G. P. samozřejmě něco prožil a pan Knightley by se obrátil v hrobě, kdyby slyšel jeho názory. Ale pan Knightley nikdy nemohl být žádný pokrytec. Protože nenáviděl přetvářku, sobectví a snoby.

A oba mají zrovna to křestní jméno, které vážně nemohu vystát. George. Možná, že z toho plyne nějaké mravní naučení.

18. listopadu

Už pět dní jsem nic nejedla. Piju jen vodu. Jídlo mi nosí, ale já jsem si nevzala jediné sousto.

Od zítřka zase začnu jíst.

Vstala jsem, je to asi půl hodiny, a udělalo se mi mdlo. Musela jsem si zas sednout. Zatím mi tady ještě nic nebylo. Jen žaludek mě někdy bolí a cítím se trochu slabá. Ale tohle bylo něco jiného. Výstraha.

Nehodlám kvůli němu umřít.

Zatím jsem ani jídlo nepotřebovala. Jsem plná nenávisti k němu a k jeho sprosťáctví.

Nenávidím tu jeho odpornou zbabělost.

Jeho sobectví.

Jeho kalibanství.

19. listopadu

Po celou tu dobu jsem vlastně ani psát nechtěla. Jen někdy. Pak zas mi to připadalo jako slabost. Jako bych se tady s tím smiřovala. Bylo mi jasné, že jakmile to napíšu, přejde mě vztek. Ale teď si myslím, že je to nutné zapsat. Zaznamenat. Tohle mi udělal.

Taková sprostota!

I ta troška přátelství a upřímného lidského vztahu, která mezi námi byla, je tatam.

Od nynějška jsme nepřátelé. Oboustranně. To, co mi řekl, svědčí o tom, že i on mě nenávidí.

Sama moje existence se mu z duše protiví. To je přesně ono.

Plně si to zatím neuvědomuje, protože se teď ještě snaží být na mě hodný. Ale už se k tomu o hodný kus přiblížil. Už brzy se jednoho dne probudí a řekne si – já ji nenávidím.

Něco tak odporného.

Když jsem se probrala z chloroformu, ležela jsem v posteli. Měla jsem na sobě jen nejnutnější prádlo, ale všechno ostatní mi musel svléknout.

Tu noc jsem byla strašně rozzuřená. Bez sebe hnusem. S jakou škodolibou rozkoší se mě ty jeho odporné ruce dotýkaly. Stahovaly mi punčochy. Hrozná představa.

Potom jsem si uvědomila, co mohl udělat. A neudělal. Rozhodla jsem se, že na něj nevyletím.

Zato budu mlčet.

Křičet na někoho pořád ještě znamená určitý kontakt.

Od té doby mě napadly dvě možnosti.

Zaprvé: je dost divný na to, aby mě svlékl, aniž tím něco myslel, jen na základě nějaké zvrácené představy o tom, co je „vhodné“. Třeba si řekl, že přece nemůžu ležet v posteli oblečená.

A pak – že tím chtěl třeba něco naznačit. Co všechno mohl udělat, ale neudělal. Jaký je rytíř. A já to uznávám. Mám vlastně štěstí.

Ale mě děsí dokonce i to, že nic neudělal. Co je to vlastně za člověka?

Mezi námi je obrovská propast. Ta už se nedá překlenout.

Teď slibuje, že mě pustí za další čtyři týdny. Nic než řeči. Už mu nevěřím. Varovala jsem ho, že ho zabiju, když to půjde. Teď bych to opravdu udělala. Ani bych se dvakrát nerozmýšlela.

Teď jsem pochopila, jaká to byla ode mě chyba. Jak jsem byla slepá.

Prodávala jsem se Kalibanovi. Tedy nebránila jsem mu, aby mě zahrnoval dary, a i když jsem si říkala, že je to tak vlastně správné, nebyla to pravda. Z jakéhosi mlhavého pocitu vděčnosti jsem se pak k němu chovala mile. I když jsem si ho dobírala, zesměšňovala ho a dokonce mu i nadávala. I když jsem mu rozbíjela ty jeho poklady. Protože to všechno znamenalo, že ho beru na vědomí. Už dávno měl poznat to, co ho čeká teď – ledový chlad.

Zničit ho mrazivým chováním.

V každém směru stojí hluboko pode mnou. Jen v jednom má nade mnou navrch, v tom, že mě tu může držet. To je celá jeho síla. Neumí ani vystupovat, ani myslet, mluvit nebo cokoli dělat lépe než já – ani zdaleka ne tak dobře jako já –, takže bude dělat Mořského starce tak dlouho, dokud ho ňesetřesu.

Po dobrém to nepůjde.

Sedím tu a přemýšlím o Bohu. Asi už v Boha nevěřím. Nejde jen o mě, myslím na všechny ty milióny lidí, kteří takhle museli žít za války. Ty Anny Frankové. A ještě dřív v průběhu dějin. Teď myslím vím, že Bůh do ničeho nezasahuje, tak to aspoň cítím. Nechává nás trpět. Když se člověk modlí o svobodu, možná že se mu uleví jen proto, že se modlí, nebo proto, že se tak jako tak děje něco, co mu svobodu přinese. Ale Bůh neslyší. Takové lidské schopnosti jako slyšet nebo vidět, mít soucit nebo pomoci, v sobě nemá. Možná, že stvořil svět a základní zákony hmoty a vývoje. Ale nemůže se starat o každého jednotlivce. Naplánoval to tak, že někdo je veselý a jiný smutný, že někomu všechno vychází a jinému ne. Kdo je smutný a kdo ne, to neví, a také se o to nestará.

Už několik dní mám pocit, že mě Bůh opustil. A cítím, že je to tak poctivější, racionálnější a nějak jasnější. Pořád sice v nějakého Boha věřím, ale ten je tak vzdálený, tak chladný, tak matematický. Vidím, že musíme žít tak, jako kdyby žádný Bůh nebyl. Modlení, pobožnosti a zpívání v kostele – to všechno je hloupost a k ničemu.

Pokouším se vysvětlit, proč se rozcházím se svými zásadami (že se nikdy nedopustím násilí). Pořád tu zásadu vyznávám, ale vidím, že člověk musí někdy zásady porušit, chce-li zůstat naživu. Nemá smysl spoléhat se jen tak obecně na štěstí, na Prozřetelnost nebo na to, že na vás Bůh pohlédne milosrdným okem. Člověk musí jednat a bít se sám za sebe.

Nebe je úplně prázdné. Nádherně čisté a prázdné.

Jako kdyby architekti a stavitelé bydleli ve všech domech, které postavili! Nebo mohli ve všech bydlet. Vždyť je to úplně jasné, přímo to bije do očí. Nějaký Bůh být musí, a o nás nemůže vědět vůbec nic.

(Tentýž večer.) Celý den jsem na něj byla hrozně protivná. Několikrát se pokusil navázat řeč, ale já jsem ho ihned zarazila. Chtěla bych, aby mi něco přinesl? Nechci nic, řekla jsem. Jsem váš vězeň. Pokud mi budete nosit jídlo, budu ho jíst, abych neumřela. Ale ode dneška jsme jeden pro druhého prostě jen vězeň a žalářník, nic víc. A teď, prosím vás, jděte pryč.

Naštěstí tu mám spoustu čtení. Bude mi dál nosit cigarety (když ne, říkat mu o ně nebudu) a jídlo. Víc od něj nechci.

Není to člověk. Je to prázdný prostor v lidské podobě.

20. listopadu

Dělám, co mohu, aby litoval, že se kdy na mě jen podíval. K obědu mi přinesl zapečené fazole. Seděla jsem na posteli a četla. Chvilku postál a pak se obrátil k odchodu. Skočila jsem ke stolu, popadla talíř a mrskla ho po něm. Nemám ráda zapečené fazole, a on to dobře ví, asi se mu nechtělo vařit. Neměla jsem doopravdy vztek, jen jsem to tak sehrála. Zůstal tam bezmocně stát v tom svém čisťounkém obleku, který byl teď celý pocákaný oranžovou omáčkou. Žádný oběd nechci, vyštěkla jsem a obrátila se k němu zády.

Celé odpoledne jsem jedla čokoládové bonbóny. Objevil se znovu až s večeří. Přinesl kaviár, uzeného lososa a studené kuře (kupuje je někde už hotové) – ví, že to všechno mám ráda – a ještě řadu dalších dobrot, o kterých ví, že je mám ráda, bestie mazaná. Jeho mazanost nespočívá v tom, že všechno nakoupí, ale v tom, že nedokážu nebýt mu za to vděčná (žádnou vděčnost jsem mu sice nevyjádřila, ale také jsem na něj nespustila zostra); v tom, že to přinese tak pokorně, s výrazem, který jako by říkal „nic mi, prosím, neděkujte“ a „dobře mi tak, já si to všechno zasluhuji“. Když to všechno rovnal na stole, musela jsem se držet, abych nevyprskla. Hrůza. Měla jsem chuť praštit sebou na postel a začít vřískat. Byl tak dokonale sám sebou. A já jsem tu jako v kleci.

Tady dole mám každou chvíli jinou náladu. Hodinu jsem plná odhodlání pro jednu věc a za hodinu zas pro něco jiného.

Nemá to cenu. Já prostě nedokážu nenávidět. Je to jako když se ve mně každý den vyprodukuje určité množství dobré vůle a to musí ven! Ale stálo mě to velké úsilí, abych s ním nejednala tak, jak jsem zvyklá. (Mám na mysli takové drobnosti jako: „Dneska to bylo dobré.“) Takže jsem neřekla nic. Když se zeptal: „Bude to všechno?“ (jako nějaký lokaj), odpověděla jsem: „Ano, už můžete jít,“ a otočila jsem se zády. Ten by byl koukal, kdyby mi v tu chvíli viděl do tváře. Kousala jsem se do rtů, a když za ním zapadly dveře, vyprskla jsem smíchy. Zase jsem se nemohla udržet. Hysterie.

Jednu věc dělám v poslední době hrozně často: koukám se na sebe do zrcadla. Někdy si připadám neskutečná, najednou mám dojem, že to nejsem já, koho vidím jen kousek před sebou. Musím se podívat jinam. Prohlížím si svůj obličej, své oči, snažím se z nich něco vyčíst. Co jsem. Proč tu jsem.

To proto, že jsem tu tak sama. Musím aspoň na chvíli vidět inteligentní tvář. Každý, kdo byl takhle pod zámkem jako já, by pro to měl pochopení. Sám sobě tu připadá člověk tak nezvykle opravdový. Jako nikdy předtím. V obyčejném životě se tolik z naší osobnosti přizpůsobuje (na její úkor) obyčejným lidem. Pozoruji svůj obličej, pozoruji, jak se mění, jako by patřil někomu jinému. Dívám se na sebe tak dlouho, až se musím odvrátit.

Sedím tu sama se sebou.

Někdy si připadám jako zakletá a musím vypláznout jazyk nebo nakrčit nos, aby to kouzlo pominulo.

Sedím tady dole v tom naprostém tichu jen se svým obrazem v zrcadle jako v nějakém mystickém zahloubání.

Jako v transu.

21. listopadu

Hluboká noc. Nemohu spát.

Nenávidím se.

Dnes večer se ze mě málem stala vražedkyně.

Už nikdy nebudu stejná jako dřív.

Těžko se mi píše. Mám svázané ruce. Roubíku jsem se zbavila.

Všechno to začalo u oběda. Došlo mi, jakou mě to stojí námahu být na něj protivná. Protože jsem cítila potřebu s někým hovořit. Třeba i s ním. Přinejmenším je to lidská bytost. Když po obědě odešel, měla jsem chuť zavolat ho zpátky, abych si mohla s někým popovídat. To, co jsem cítila, bylo něco úplně jiného, než to, co jsem si před dvěma dny předsevzala. A tak jsem učinila nové rozhodnutí. Tady dole jsem ho nikdy nemohla ničím praštit. Tolik jsem si dávala pozor, jestli se k tomu nenaskytne příležitost. Ale on se ke mně nikdy neotočí zády. Kromě toho není čím. Tak jsem si řekla, že se musím dostat nahoru a po něčem se poohlédnout, něco tam objevit. Nápadů jsem měla několik.

Jinak tu bylo nebezpečí, že zas skončím v té staré pasti a začnu ho litovat.

Tak jsem na něj byla u večeře trochu přívětivější a řekla jsem, že se potřebuji vykoupat (což byla pravda). Odešel, pak se vrátil a šli jsme nahoru. A tam, přímo jako by to byl pokyn shůry, jsem uviděla sekerku, zrovna jako by mi ji tam někdo nachystal. Ležela v kuchyni na okenním rámu, tedy hned u dveří. Zřejmě venku štípal dříví a zapomněl ji schovat. Já jsem přece pořád tady dole.

Vešli jsme dovnitř tak rychle, že jsem nestačila nic podniknout.

Ale přemýšlela jsem, když jsem ležela ve vaně. A dospěla jsem k závěru, že to musím provést. Že musím tu sekerku popadnout a praštit ho tupým koncem tak, aby ztratil vědomí. Neměla jsem ani ponětí, které místo na hlavě je nejlepší a jak silně musím uhodit.

Řekla jsem mu potom, že se chci hned vrátit dolů. Když jsme vyšli kuchyňskými dveřmi, upustila jsem pudr a pár jiných věcí a ustoupila kousek stranou, směrem k oknu, jako bych se chtěla rozhlédnout, kam se zakutálely. Udělal přesně to, co jsem si přála, sehnul se, aby mi to posbíral. Nebyla jsem nervózní, sekerku jsem zvedla šikovně (o rám jsem ani nezavadila), tupým koncem dolů. Ale potom… jako kdybych se probrala z ošklivého snu. Musela jsem ho uhodit, a nemohla jsem – ale muselo to být!

Potom se začal narovnávat (všechno se to událo opravdu v okamžiku) a já jsem ho skutečně uhodila.

Ale jak se otáčel, nezasáhla jsem ho přímo. Nebo dost silně. Prostě jsem v poslední chvíli zpanikařila a jen máchla sekerou. Upadl na bok, ale bylo mi jasné, že jsem ho neomráčila, pořád mě držel, a najednou jsem cítila, že ho musím zabít, nebo zabije on mě. Praštila jsem ho znova, ale on zvedl paži a zároveň prudce kopl nohou do strany, takže jsem ztratila rovnováhu a upadla.

Bylo to něco děsného. Funěli jsme, snažili se jeden druhému vyškubnout, jako zvířata. A pak najednou jsem pochopila, že je to… já nevím, nedůstojné. Zní to absurdně, ale bylo to tak. Jako socha svalená na bok. Jako nějaká tlustá ženská, která se snaží zvednout z trávníku.

Zdvihli jsme se, on se mnou hrubě smýkl ke dveřím a přitom mě pořád držel jako ve svěráku. Ale to bylo všechno. Měla jsem zvláštní pocit, že mu to připadá – stejně jako mně – nechutné.

Napadlo mě, že třeba někdo něco zaslechl, i když jsem nemohla volat. Ale foukal vítr. A bylo deštivo a chladno. Těžko byl někdo venku.

Ležím na posteli. Brzy jsem přestala brečet. Ležím tak už celé hodiny a přemýšlím.

22. listopadu

Je mi hanba. Takhle trapně se shodit.

Dospěla jsem k řadě rozhodnutí. Přemýšlela jsem o tom.

Užívat hrubého násilí se nemá. Kdybych se k němu uchýlila, snížila bych se na jeho úroveň. Znamenalo by to, že vlastně doopravdy nevěřím v moc rozumu a lidského pochopení. Že někomu podám berličku jen proto, že mi to dělá dobře, a ne z přesvědčení, že mé porozumění potřebuje. Vrátila jsem se v duchu do Ladymontu a vzpomněla si na lidi, kterým jsem v nouzi vypomohla. Na Sally Margisonovou. Podpořila jsem ji, jen abych těm vestálkám ukázala, že jsem chytřejší než ony, že ji dokážu přemluvit, aby kvůli mně udělala něco, co by kvůli nim neudělala. Na Donalda a Pierse (protože i jemu jsem v jistém smyslu byla oporou) – ale ti oba jsou muži, a velmi pohlední! Pravděpodobně existovaly stovky jiných lidí, kteří potřebovali pomocnou ruku, mé porozumění, mnohem víc než ti dva. A vůbec, většina holek by byla s nadšením uvítala možnost věnovat jim svou péči.

Pokud jde o Kalibana, vzdala jsem to příliš brzy. Musím to s ním zkusit jinak. Ten nápad s vězněm a žalářníkem byla ode mne hloupost. Už na něj nebudu koukat skrz prsty. Když mi půjde na nervy, budu prostě mlčet. Budu s ním jednat jako s člověkem, který potřebuje veškerý můj soucit a porozumění. Budu se dál snažit, aby se učil chápat umění. I jiné věci.

Věci se dají řešit jen jedním způsobem. Tím správnými Ne tak, jak si „správný způsob“ představovali v Ladymontu. Ale tak, jak člověk sám cítí, že je to správné. Správné podle mne.

Já uznávám mravní zásady. A nestydím se za to. Nedopřeju Kalibanovi, aby mě o ně připravil, i když zasluhuje veškerou mou nenávist a nepřátelství, i tu sekeru do hlavy.

(Později.) Jsem teď na něj hodná. Tedy, ne tak jízlivá a uštěpačná jako v poslední době. Jakmile přišel, musel mi tu ránu na hlavě ukázat a já jsem mu ji ošetřila dettolem. Byl celý nesvůj. Znervózňuju ho. A nedůvěřuje mi. To je přesně to, co jsem nechtěla.

Ale je to všechno těžké. Když jsem na něj zlá, začne se tvářit tak nešťastně, že mám na sebe hned zlost. Ale jak začnu být vlídná, hned cítím, že se v něm rozlévá jakési uspokojení, vidím to v řeči i v chování (velmi nenápadně, už celý den je ovšem vtělená pokora, ani slovo výčitky o tom, co se stalo včera), takže mám chuť provokovat a praštit ho znovu.

Jako když balancuju na laně.

Ale aspoň se mezi námi pročistil vzduch.

(Noc.) Po večeři jsem se mu pokoušela vyložit, jak se dívat na abstraktní malířství. Je to beznadějné. Má zafixováno v té své tupé palici, že malování je jen takové hraní (nedovede pochopit, proč nikdy ,,negumuju“), dokud člověk nedosáhne fotograficky věrné podoby, a že tvořit krásné, jednoduché struktury (Ben Nicholson) je jaksi nemorální. Vidím, že to dělá hezký vzorek, řekl. Ale neuzná, že „dělat hezký vzorek“ je umění. Potíž je v tom, že určitá slova mají pro něho strašně silný podtext. Všechno, co má něco společného s uměním, ho uvádí do rozpaků (a zároveň ho, myslím, i fascinuje). Všechno je to jaksi nemorální. Ví, že velké umění je velké, ale „velké“ znamená to, co je zavřené v muzeích a o čem mluvíte, když se chcete vytahovat. Živé, moderní umění ho pobuřuje. O tom se s ním nedá mluvit, protože slovo „umění“ v něm vyvolává celou řadu představ, při kterých se cítí pohoršeně a provinile.

Ráda bych věděla, jestli je takových lidí hodně. Je mi ovšem jasné, že v převážné většině – hlavně ti Noví lidé – kašlou na jakékoliv umění. Ale je to proto, že jsou jako on? Nebo proto, že je prostě umění ani v nejmenším nezajímá? Chci říct, opravdu je nudí (takže je po celý život vůbec nepotřebují), nebo je také v hloubi duše šokuje a děsí, a tak se musí tvářit, že je to nevzrušuje?

23. listopadu

Právě jsem dočetla V sobotu večer a v neděli ráno. Byl to pro mě otřes. Jednak samo o sobě, jednak vzhledem k tomu, kde teď jsem.

Byl to pro mě stejný otřes, jako když jsem si vloni přečetla Místo nahoře. Rozhodně to jsou velice inteligentní autoři. Musí to být ohromné, psát jako Alan Sillitoe. Opravdově, bez přetvářky. Říkat, co si myslíš. Bylo by to úžasné, kdyby byl malíř (byl by jako John Brat– by, dokonce mnohem lepší), jak ten by dokázal znázornit Nottingham, a jako obraz by to bylo fantastické!

Protože by maloval tak dobře a zachytil to, co opravdu viděl, lidé by se mu obdivovali. Ale aby byl člověk dobrý spisovatel, nestačí dobře psát (tj. volit správná slova atd.). Myslím si totiž, že V sobotu večer a v neděli ráno vzbuzuje v člověku hnus. Myslím, že Arthur Seaton je hnusný. A ze všeho nejhnusnější, myslím, je to, že Alan Sillitoe neukazuje, že se mu ten jeho mladý člověk hnusí. Zdá se mi, že jim takovíhle mladíci připadají vlastně skvělí.

Hrozně mi vadilo, že Arthura Seatona prostě nezajímá nic kromě jeho vlastního úzce ohraničeného světa. Je to ubohý, omezený, primitivní sobec. Protože je drzý, nebaví ho práce a má úspěchy u žen, má se jevit jako životaschopný.

Jediné, co se mi na něm líbí, je to, že má v sobě něco, co by mohlo vést k dobrému, kdyby se toho člověk dohledal.

Tihle lidé jsou uzavřeni sami v sobě. Je jim úplně jedno, co se děje kdekoli jinde ve světě. V životě.

Jsou jako v krabici přiklopené víkem.

Možná že Alan Sillitoe chtěl kritizovat společnost, která takové lidi plodí. Ale nedává to dost jasně najevo. Já vím, co se mu stalo – zamiloval se do toho, co maluje. Ze začátku to maloval tak šeredně, jaké to opravdu je, ale pak ho ta ošklivost přemohla a začal švindlovat. Přikrašlovat.

Šokovalo mě to také v souvislosti s Kalibanem. V něm je totiž také něco z Arthura Seatona, jenže v něm je to postaveno na hlavu. Chci říct, že v něm je nenávist k věcem i k lidem, kteří se vymykají z jeho vlastního zařazení. I v něm je sobectví, a k tomu ještě nepoctivé, protože svádí vinu na život a pak se může oddávat své– mu sobectví s čistým svědomím. A je tak neoblomný.

To mě šokovalo, protože si myslím, že tohle sobectví a necitelnost, ať už skryté, nenápadné a zrůdné, nebo zřejmé a hrubé, jsou dnes v každém kromě nás (a i my jsme tím infikováni). Náboženství je téměř mrtvé, neexistuje nic, co by Nové lidi drželo na uzdě, a tak budou sílit a mohutnět, až nás zavalí.

Ale ne, nezavalí. Protože existuje také David. Protože existují lidé jako Alan Sillitoe (vzadu jsem se dočetla, že je synem dělníka). Chci říct, že ti inteligentní mezi Novými lidmi se budou vždycky bouřit a přecházet na naši stranu. Noví lidé jsou tak tupí, že se zničí sami. Rozhodně si nemohou ve svých řadách udržet lidi myslící. Zvlášť mladé ne. My chceme něco lepšího, než jen nahrabat peníze a předhánět se se sousedy.

Ale je to boj. Něco, jako žít v obklíčeném městě. Dotírají ze všech stran. A my musíme vydržet.

Je to boj mezi Kalibanem a mnou. On zastupuje Nové lidi a já těch Pár.

Musím bojovat vlastními zbraněmi. Ne jeho. Ne sobecky a surově, s pocitem studu a zatrpklosti.

Je ještě horší než lidé jako Arthur Seaton. Kdyby Arthur Seaton viděl moderní sochu, která by se mu nelíbila, rozbil by ji. Kdežto Kaliban by ji zakryl kusem plachty. Nevím, co je z toho horší. Ale spíš to, co by udělal Kaliban.

24. listopadu

Zoufale toužím odtud utéct. Už mě netěší ani kreslení, ani přehrávání desek, knihy. Strašně potřebuju jiné lidi (asi jako každý vězeň). Kaliban je i ve svých nejlepších chvilkách jen poloviční člověk. Chci vidět desítky a desítky nových tváří. Je to pocit, jako když má člověk hroznou žízeň a hltá jednu sklenici vody za druhou. Přesně tak. Kdysi jsem četla, že nikdo nevydrží ve vězení déle než deset let a v samovazbě déle než rok.

Zvenku si nikdo neumí představit, co to je sedět ve vězení. Třeba si řeknete, no, tam by byla spousta času na čtení a na přemýšlení, nemusí to být tak strašné. Ale je to strašné. Čas se tak vleče. Odpřísáhnu, že od té doby, co jsem tady, zpomalily všechny hodiny světa svůj chod o celá staletí.

Neměla bych si přitom stěžovat. Tohle je přepychové vězení.

A ta jeho přímo ďábelská mazanost, pokud jde o noviny, rádio a tak dále. Nikdy jsem noviny moc nečetla, ani neposlouchala zprávy. Ale být takhle odříznutá od světa! Je to tak divné. Připadá mi, jako bych úplně ztratila orientaci.

Celé hodiny ležím na posteli a přemýšlím, jak odtud utéct.

Celou věčnost.

25. listopadu

(Odpoledne.) Dnes ráno jsem s ním promluvila. Musel mi sedět modelem. Pak jsem se ho zeptala, co ode mě vlastně chce. Abych se stala jeho milenkou? Ale to ho úplně šokovalo. Celý zrudl a prohlásil, že tohle si může koupit v Londýně.

Řekla jsem mu, že je jak čínská krabička, ta řada škatulek zapadajících jedna do druhé. A taky je.

Ta nejmenší škatulka uprostřed je jeho přání, abych ho milovala. Se vším všudy. Tělem i duší. Abych si ho vážila a dělala mu pomyšlení. Ale kdyby se rozkrájel, je to vyloučené – vždyť i kdybych dokázala v sobě překonat ten fyzický odpor, cožpak bych se na něj mohla někdy dívat jinak než s pohrdáním?

Zeď tou svou hlavou neprorazí.

Já nechci umřít. Jsem dost pevná na to, abych vydržela. Vždycky budu chtít přežít. A přežiju.

26. listopadu

Jediné, co je na něm neobvyklé, je to, jak mě miluje. Obyčejní Noví lidé by nedokázali milovat něco tak, jak miluje on mne. To jest slepě. Absolutně. Jako Dante Beatrici.

Těší ho, že je do mě beznadějně zamilovaný. Dante byl patrně zrovna takový. Chodil jak náměsíčný, třebaže věděl, že nemá naději, a z těch prožitků pak těžil pro svou práci.

I když Kaliban z toho ovšem nemůže vytěžit nic, než to své ubohé vlastní potěšení.

Lidé, kteří nic netvoří. Z duše je nenávidím.

Jak jsem se v těch dnech šíleně bála, že umřu! Nechci umřít, protože pořád myslím na budoucnost. Jsem strašně zvědavá na to, co mi život přinese. Co mě potká, co ze mě vyroste, co ze mě bude za pět, za deset, za třicet let. Za koho se provdám, kde všude budu žít a co a jak poznám. Jaké budou mé děti. Na to na všechno jsem zvědavá, ale nejde mi jen o mě. Vždyť umřít teď by znamenalo umřít v té nejnepříhodnější době v dějinách. V době kosmických letů a vědeckého pokroku, v době, kdy se celý svět probouzí a protahuje. Kdy začíná nový věk. Vím, že je nebezpečný. Ale je to ohromné, být právě v téhle době na světě.

Jsem moc ráda, strašně ráda, že žiju právě teď.

Dneska mě pořád něco napadá. Například taková myšlenka: netvořící lidé plus příležitost k tvořivé práci rovná se špatní lidé.

Nebo: zabít ho by znamenalo porušit slovo dané vlastním zásadám. Někdo by možná řekl – jsi jenom kapka, a když porušíš své slovo, je to zase jen kapka, co na tom záleží! Ale všechno zlo na světě se skládá z kapiček. A říkat, že malé kapky jsou nedůležité, je hloupost. Malé kapky i oceán – to je přece totéž.

Zase si v duchu představuji (po kolikáté už?) svůj život s G. P. Podvádí mě, opouští mě, je ke mně hrubý a cynický, jsem z toho zoufalá. V těch snech není moc sexu, jen náš společný život. V prostředí dost romantickém. Severské končiny – ostrovy a moře. Bílá stavení. Někdy zas Středomoří. Jsme stále spolu, tolik si duševně blízcí. Detaily jsou úplně stejné jako ve špatných časopisech. Ale k tomu ta vnitřní spřízněnost. Ta je opravdová. A ty situace, které si představuji (kdy mě opouští), jsou také opravdové. Chci říct, že už když na ně jen pomyslím, puká mi srdce bolestí.

Jsou chvíle, kdy bych se snad uzoufala. Nikdo už neví, že žiju. Teď už mě považují za mrtvou, už se s tím museli smířit. Tak to je tedy reálná situace. A pak jsou tu ještě ty budoucí situace, o kterých na posteli přemýšlím: o naprostém odevzdání se člověku, do kterého se zamiluju; vím, že takové věci jako láska nedokážu brát na lehkou váhu, vím, že mám v sobě plno lásky a že se na někoho upnu, na nějakého hrubiána jako G. P., a oddám se mu srdcem i tělem, myslí i duší. A on mě zradí. Cítím to. V těch mých snech o společném životě s ním je zpočátku všechno něžné a rozumné, ale já vím, že by to ve skutečnosti tak nebylo. Byla by to nezkrotná vášeň. Žárlivost. Zoufalství. Trpkost. Něco by ve mně umřelo. I jeho by to bolelo.

Kdyby mě opravdu miloval, nemohl by mě zapudit.

Kdyby mě opravdu miloval, udělal by to.

27. listopadu

Půlnoc.

Nikdy se mi nepodaří prchnout. Je to k zbláznění. Musím, musím něco udělat. Je mi, jako bych byla v samém srdci země. Jako by veškerá tíha celé země ležela na téhle komůrce. Je čím dál těsnější. Zrovna to cítím, jak se scvrkává.

Někdy bych měla chuť řvát. Až bych ochraptěla. Uřvala bych se k smrti.

Nedovedu to popsat. Nejsou na to slova.

Čiré zoufalství.

Tahle nálada se mě dnes drží celý den. Nekonečná hrůza, jako ve zpomaleném filmu.

Co si tak mohl myslet, když mě sem prvně přivedl?

Něco mu nevychází podle plánu. Nechovám se jako ta dívka, kterou si vysnil. Koupil zajíce v pytli.

Snad proto mě tady drží? Doufá ještě, že se objeví Miranda jeho snů?

Možná že bych se měla pokusit, abych se jí podobala. Obejmout ho a políbit. Pochválit ho, poklepat mu na rameno, pohladit ho. Hlavně políbit.

Nemyslela jsem to vážně. Ale teď o tom začínám uvažovat.

Asi bych ho opravdu měla políbit. A víc než to. Milovat ho. Aby se proměnil v Krásného prince.

Hodiny přemýšlím, než napíšu další větu.

Musím udělat něco, aby poznal, že mě konečně dojalo, jaký je rytíř a tak dále, a tak dále…

Tohle je něco obzvláštního.

To u něho musí zabrat.

Určitě to svedu. Ještě že je tak úzkostlivě čistotný. Je cítit mýdlem už z dálky.

Uvidím ráno.

28. listopadu

Dnes jsem dospěla ke strašnému rozhodnutí.

Představila jsem si, jak jsem s ním v posteli.

Nemá smysl jenom ho líbat. Musím ho šokovat, zahnat do úzkých tak, že mě bude muset pustit. Protože věznit člověka, který se vám oddá, dost dobře nejde.

A bude mě mít v hrsti. Na policii přece nepůjdu. Bude to v mém vlastním zájmu, aby se o tom mlčelo.

Je to tak jasné. Zrovna to bije do očí.

Jako když se v šachové partii výhodně obětuje figura.

Jako při kreslení. Tam se s čárou nesmíte nijak piplat. Tam čáru dělá smělý tah.

V duchu jsem si probrala všechno o erotice. Škoda, že toho o mužích nevím víc, že si nejsem absolutně jistá a že musím vycházet jen z toho, co jsem slyšela nebo četla a co jsem někdy ani pořádně nepochopila, ale nechám ho dělat to, co chtěl dělat Piers ve Španělsku – říká se tomu skotská soulož. Lehnu si s ním do postele, když bude chtít. Všechno kolem toho mu dovolím, ale to hlavní ne. Kdyby chtěl zajít tak daleko, řeknu mu, že teď zrovna nemůžu. Ale myslím, že z toho bude tak vyjevený, že ho dokážu usměrnit podle svého. To je, budu ho všemožně svádět. Vím, že u devětadevadesáti mužů ze sta bych se vystavovala strašnému riziku, ale myslím, že on je ten stý. Že až mu řeknu, přestane.

Ale i kdyby mělo dojít k nejhoršímu. Kdyby nepřestal. I tak bych to riskla.

Jsou tu dvě věci. Jednak ho donutit, aby mě odsud pustil. A pak já sama. Něco, co jsem napsala 7. listopadu: „Mám ráda životní plnost a opravdovost. Nesnáším pomyšlení, že bych mohla jen sedět a koukat.“ Ale já přece nežiju plně a opravdově. Jen sedím a koukám. Nejen tady. I když jsem s G. P.

Všechny ty vestálčí řeči o tom, že si to máme „šetřit“ pro toho pravého. Vždycky mi připadaly směšné. A přitom jsem se vždycky držela zpátky.

Nejsem štědrá, pokud jde o moje tělo.

Na to teď ale musím zapomenout.

Trochu jsem propadla pocitu beznaděje. Nějak bylo, nějak bude, říkám si. Ale nebude, pokud sama něco nepodniknu.

Musím jednat.

Jiná věc, kterou jsem napsala (člověk něco napíše a chodí kolem toho jako hluchý, dokud to na něj najednou nezakřičí): „Musím bojovat vlastními zbraněmi. Ne jeho. Ne sobecky a surově, s pocitem studu a zatrpklosti.“

Tak tedy velkoryse (vždyť dávám sama sebe) a jemně (polibek zvířeti), beze studu (to, co dělám, dělám z vlastní vůle) a shovívavě (nemůže za to, jaký je).

Ano, i dítě. Jeho dítě. Cokoliv. Jen když mi dá svobodu.

Čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčená, že na to musím jít takhle.

Něco skrývá. Určitě po mně fyzicky touží.

Možná že je „vadný“.

Však se ukáže, ať už je to, co chce.

A budeme vědět, na čem jsme.

O G. P. jsem v posledních dnech moc nepsala. Ale pořád na něho myslím. Můj první i poslední pohled patří každý den jeho obrázku. Začínám mít zlost na tu neznámou holku, která mu seděla modelem. Určitě se s ní vyspal. Možná že to byla jeho první žena. Zeptám se ho, až se odsud dostanu.

Protože to první, co udělám – tu první konkrétní věc, kterou udělám po tom, co se shledám s našimi, bude, že se rozběhnu za ním. Abych mu řekla, že jsem v duchu stále byla u něj. Že je tím nejdůležitějším člověkem, s jakým jsem se kdy setkala. Tím nejopravdovějším. A že vážně žárlím na každou ženskou, která se s ním vyspala. Pořád ještě mohu říct, že ho miluji. Ale začínám si uvědomovat, že je to tím, že nevím, co je to láska. Jsem Emma s těmi jejími naivně přemoudřelými teoriemi o lásce a manželství, a láska je přitom něco, co přichází v různém šatě, vždycky jinak a v jiné podobě, a možná že to trvá velmi dlouho, než ji člověk pochopí, než ji může nazvat láskou.

Možná že zas bude chladný a ironický, až k tomu dojde. Řekne, že jsem moc mladá a že to vlastně nikdy nemyslel vážně – a kdoví co ještě. Ale já se nebojím. Já bych to riskla.

Třeba si už zas někoho našel:

Řekla bych, vrátila jsem se, protože už si nejsem tak jistá, že do tebe nejsem zamilovaná.

Řekla bych, stála jsem nahá před člověkem, který se mi hnusil. Byla jsem na dně.

Dovolila bych mu, aby mě měl.

Ale pořád bych nemohla přenést přes srdce, kdybych se dozvěděla, že se tajně s někým schází. Že všechno redukuje na sex. Uschla bych a všechno by ve mně umřelo.

Vím, že to není moc emancipované stanovisko.

Ale tak to cítím.

Sex není důležitý. Láska ano.

Dnes odpoledne jsem chtěla Kalibana poprosit, aby mi vzal na poštu dopis pro G. P. Jako kdybych se zbláznila! Samozřejmě by to neudělal. Žárlil by na něj. Ale už tolik potřebuju vyjít po schodech nahoru, strčit do dveří ateliéru a spatřit ho, jak tam sedí za pracovním stolem a jen tak po mně koukne přes rameno, jako kdyby ho vůbec nezajímalo, kdo přišel. A jak tam pak stojí s náznakem úsměvu na rtech a s očima, které dovedou tak rychle porozumět.

Ale nemá smysl předbíhat událostem. Uvažovat o ceně obrazu, ještě než začnu malovat..

Ne zítra. Musím jednat hned.

A taky jsem začala už dnes. Třikrát jsem mu řekla Ferdinande (ne Kalibane) a pochválila jsem mu jeho příšernou novou kravatu. Usmívala jsem se na něj a všemožně jsem se snažila tvářit tak, jako že se mi na něm všechno líbí. Vůbec nedal najevo, že by si toho všiml. Ale zítra nebude vědět, kde mu hlava stojí.

Nemohu spát. Zase jsem vstala a pustila si tu desku s klavichordem, co má G. P. tak rád. Třeba ji zrovna také poslouchá a myslí na mě. Ta Invence, kterou mám nejraději, následuje hned po té, co se nejvíc líbí jemu – on má rád pátou a já šestou. Takže v Bachovi jsme těsně vedle sebe. Vždycky jsem si myslela, že Bach je nudný. Teď mě přímo ohromuje, jak je lidský, jaké bohatství nálad a úžasných melodií a kolik souzvuků tak hlubokých ve své prostotě se v něm skrývá, že si to přehrávám znovu a znovu, jako jsem si kdysi obkreslovala obrázky, které se mi líbily.

Napadá mě, že ho jen zkusím obejmout a políbit. Nic víc. Ale jemu se to třeba začne líbit. A bude se to protahovat. Ne, musí to být šok.

Tohle všechno je důsledek mého pánovitého postoje k životu. Vždycky jsem věděla, kam má namířeno, jak se má co stát. A ono se to tak stávalo, a já jsem to považovala za samozřejmost, protože jsem věděla, že to tak chci. Ale většinou jsem měla zatím štěstí.

Vždycky jsem se snažila životu nějak vnutit. Ale teď se mu musím přizpůsobit.

30. listopadu

Ach Bože.

Udělala jsem něco strašlivého.

Musím to napsat. Vidět to černé na bílém.

Je to tak neuvěřitelné. Že jsem to provedla. Že se stalo to, co se stalo. Že je takový, jaký je. A že i já jsem, jaká jsem. Že to takhle dopadlo!

Je to horší než kdykoli předtím.

Dnes ráno jsem se rozhodla, že to provedu. Bylo mi jasné, že musím udělat něco obzvláštního. Co by mě šokovalo stejně tak jako jeho.

Zařídila jsem to tak, abych se mohla jít vykoupat. Celý den jsem na něj byla milá.

Po koupání jsem si na sobě dala záležet. Abych vypadala co nejlíp. A taky parfém – Moře Mitsouka. Stoupla jsem si před krb a předváděla mu bosé nohy. Byla jsem rozčilená. Nevěděla jsem, jestli to zvládnu až do konce. A se zavázanýma rukama. Ale dala jsem si krátce po sobě tři skleničky sherry.

Pak jsem zavřela oči a šla na to.

Přiměla jsem ho, aby si sedl, a pak jsem se mu posadila na klín. Byl tak strnulý, tak ohromený, že jsem sama musela pokračovat. Kdyby mě byl chytil a stiskl, snad bych byla přestala. Postarala jsem se, aby se mi otevřel župan, ale on jen seděl dál a já na jeho klíně. Jako kdybychom se viděli poprvé a hráli nějakou hloupou společenskou hru. Jako dva cizí lidé na večírku, kteří si zrovna nepadli do oka. Bylo to nechutné a zvrácené, ale svým způsobem i divně vzrušující. Vynakládala jsem všechnu svou ženskost, abych v něm probudila muže. Nevím přesně jak, ale vycítila jsem, že si neví rady. Že ještě nikdy ženskou neměl. Jako v té říkánce: Jednou jedna stará dáma s novicem zůstala sama. Musela jsem být opilá.

Musela jsem ho donutit, aby mě políbil. Pokusil se dost chabě předstírat strach, že by mohl ztratit hlavu. To přece nevadí, řekla jsem mu. A znovu jsem ho políbila. Odpověděl polibkem, jako kdyby mi chtěl ta svoje protivná tenká ústa, která se nemohou k ničemu odhodlat, protlačit do hlavy. Dech měl naštěstí svěží. Voněl čistotou a já jsem zavřela oči. Nebylo to tak zlé.

Ale pak najednou odešel k oknu a nechtěl se vrátit. Chtěl utéct, ale nemohl, tak zůstal stát u stolu, napůl odvrácený, a já zatím klečela polonahá u krbu s rozpuštěnými vlasy, aby mu to konečně došlo. Ale nakonec jsem stejně musela pro něj dojít a přivést ho zase ke krbu. Zpracovala jsem ho natolik, aby mi rozvázal ruce, pohyboval se jako u vytržení, a potom jsem svlékla jeho i sebe.

Nebuďte tak nervózní, nabádala jsem ho, chci to a to. Jen hezky přirozeně. Ale nešlo to, naprosto to nešlo, ať jsem dělala, co jsem mohla.

Nedošlo k ničemu. Nedokázal roztát. Jednu chvíli mě pevně stiskl. Ale zas v tom nebylo nic přirozeného. Jen zoufalá napodobenina toho, jak si to ve skutečnosti představuje. Až dojemně nepřesvědčivá.

Není toho prostě schopen.

Není to skutečný muž.

Vstala jsem – leželi jsme na pohovce –, klekla jsem si k němu a utěšovala ho, aby si z toho nic nedělal. Jako maminka. A pak jsme se zase oblékli.

A postupně vyšlo všechno najevo. Jak to s ním je. A později i to, jaký je doopravdy.

Psychiatr mu kdysi řekl, že je a zůstane impotentní.

Řekl, že si kdysi představoval, jak spolu ležíme v posteli. Jen ležíme. Nic víc. Tak to tak uděláme, navrhla jsem. Ale to nechtěl. Někde hluboko je v něm vedle té nelidskosti a zatrpklosti i ohromující nevinnost. Ta ho ovládá. Tu si musí chránit.

Řekl, že i tak mě má rád.

To, co máte rád, odpověděla jsem, je vaše vlastní láska. To není láska, to je sobectví. Nemyslíte vlastně na mě, ale na to, co vás ke mně poutá.

Sám nevím, co to je, řekl na to.

A pak jsem udělala chybu. Cítila jsem, že to všechno byla marná oběť, že ho nějak musím dovést k tomu, aby ocenil, co jsem pro něho podstoupila, že by mě měl nechat odejít – tak jsem se mu to pokusila vyložit. A teď se ukázalo, co v něm opravdu je.

Byl hnusný. Nechtěl mi nic slíbit.

Byla mezi námi větší propast než kdy dřív. Řekla jsem, že je mi ho líto, a on na mě vyletěl. Bylo to strašné. Nakonec jsem se rozplakala.

Taková strašná necitelnost, nelidskost.

Jsem jeho vězeň. Musím tu zůstat dál.

A konečně to poznání, že tohle je jeho pravá tvář.

Nedá se tomu rozumět. Co je to za člověka? Co vlastně chce? A proč tady jsem, jestliže toho není schopen?

Jako kdybych ve tmě zažehla oheň, aby nás trochu zahřál, a dosáhla jsem jen toho, že jsem v tom světle spatřila jeho podobu.

Moje poslední slova byla: Nemůže být mezi námi větší propast. Stáli jsme před sebou nazí.

Ale ve skutečnosti je.

Teď je mi líp.

Jsem ráda, že se nestalo nic horšího. Bylo to šílenství, podstoupit takové riziko.

Ještě že jsem to přežila.

1. prosince

Přišel sem dolů, nechal mě projít ve vnějším sklepě a je to úplně jasné. Má na mě vztek. Ještě nikdy takový vztek neměl. Není to jen nějaká uražená pýcha. Ale hluboká, potlačovaná zloba.

Jsem z toho úplně bez sebe. Nikdo by jakživ nepochopil, co všechno jsem do toho večera vložila. Veškerou snahu obětovat se, riskovat, ale i porozumět. Potlačit každý přirozený instinkt.

Je to v něm. V té mužské nenormálnosti. Teď už najednou nejsem hodná. Urazí se, když jim nic nedáte, a když jim dáte, tak vás nenávidí. Inteligentní muži musí sami sebou pohrdat, že jsou takoví. Je to úplně nelogické.

Zatrpklí muži a zraněné ženy.

Samozřejmě, přišla jsem na to jeho tajemství. A teď mě nenávidí.

Nešlo mi to z hlavy. Přece celou tu dobu věděl, že se mnou nemůže nic mít. A přitom pořád ty řeči o tom, že mě miluje. Musí to mít nějaký smysl.

Teď už to, myslím, vím. Normálně si se mnou užít nemůže. A tak nachází rozkoš v tom, že mě tu drží zavřenou. A představuje si, kolik mužů by mu závidělo, kdyby to věděli. Prostě mě má.

Takže je absurdní být na něj hodná. Teď budu tak nepříjemná, že to pro něj nebude vůbec žádná radost mě tady mít. Začnu zase s hladovkou. Nechci s ním mít absolutně nic společného.

Je to zvláštní.

Že jsem poprvé v životě udělala něco originálního. Něco, co někdo jiný sotvakdy udělal. Zaťala jsem zuby, když jsme byli nazí. Poučila jsem se, co znamená „zatnout zuby“.

To poslední, co ve mně zbylo z Ladymontu. I to už je pryč.

Vzpomínám si, jak jsem řídila Piersovo auto někde poblíž Carcassonne. Všichni chtěli, abych zastavila. Ale já to chtěla vytáhnout na osmdesátku. A držela jsem nohu na plynu, až jsem toho dosáhla. Vyděsila jsem je. A sebe taky.

Ale ukázalo se, že to svedu.

(Pozdě odpoledne.) Celé odpoledne jsem zase četla Bouři. Je docela jiná, když se teď stalo, co se stalo. Soucit, který má Shakespeare se svým Kalibanem, chovám i já (na dně nenávisti a odporu) k svému Kalibanovi. Oba jsou napůl netvoři.

„Nepoctěn lidskou podobou.“

„Můj otrok Kaliban, jenž nikdy neodpoví vlídně.“

„Jímž pohne bič, ne laskavost.“

PROS.… a vzal tě sem k sobě, dokud jsi nechtěl připravit o čest mé dítě.

KAL Ohó, ohó! – Že se tak nestalo! Tys mi to zmařil. Jinak bych zalidnil ten ostrov Kalibany…

To, jak jím Prospero pohrdá. Jak ví, že být laskavý k ničemu nevede.

Stefano a Trinkulo jsou sázkaři. O víno, peníze je obehrál.

III. dějství, 2. výjev. „Tu zaplakal jsem, abych snít moh zas.“ Chudák Kaliban. Ale jen proto, že nikdy nevyhrál v sazce.

„Už budu moudřejší.“

„Ten dobrý nový svět.“

Nemocný nový svět.

Právě odešel. Řekla jsem, že přestanu jíst, dokud mě nepřestěhuje nahoru. Každý den čerstvý vzduch a denní světlo. Uhýbal. Choval se hrubě. Ironicky. Dokonce řekl, že prý zapomínám, „kdo je tu pánem“.

Změnil se! Teď z něj mám strach.

Dala jsem mu lhůtu do zítřejšího rána, aby si to rozmyslel.

2. prosince

Mám se přestěhovat nahoru. Upraví tam pokoj. Říkal, že mu to zabere týden. Řekla jsem, dobrá, ale jestli je to zas další odklad…

Uvidíme.

Včera v noci jsem ležela a přemýšlela o G. P. Představovala jsem si, jak jsem s ním v posteli. Chtěla jsem s ním být v posteli. Toužila jsem po té jeho úžasné, fantastické normálnosti!

Jeho promiskuita je něco tvůrčího. Životodárného. I když zraňuje. Vytváří kolem sebe lásku a život a vzrušení. Žije. Lidé, které miluje, na něho nezapomenou.

Vždycky jsem v sobě cítila něco podobného. Ten sklon k promiskuitě. Každého, koho vidím, třeba jen nějakého hezkého kluka v podzemce, nebo muže, myslím na to, jaký by byl v posteli. Dívám se jim na ústa a na ruce, nasadím nepřístupný výraz a představuju si, jak se se mnou milují.

I o Toinettě, jak se jde vyspat s kýmkoli. Kdysi jsem si myslela, že je to nemorální. Ale láska je krásná, jakákoli láska. I pouhý sex. Jediné, co je ošklivé, je tahle mrazivá, bezživotná neláska mezi mnou a Kalibanem.

Dnes ráno jsem si představovala, jak jsem uprchla a že Kaliban je souzen. Mluvila jsem na jeho obhajobu. Řekla jsem, že je to tragický případ, že potřebuje pochopení a psychiatra. Odpuštění.

Nebyla to šlechetnost. Příliš jím pohrdám, než abych ho mohla nenávidět.

Je to zvláštní. Asi bych vystoupila na jeho obhajobu.

Vím, že bychom se nemohli už nikdy znovu setkat.

Nikdy bych ho nemohla vyléčit. Protože já jsem jeho nemoc.

3. prosince

Půjdu a vyspím se s G. P.

Jestli bude chtít, vezmu si ho.

Chci to risknout, to dobrodružství, to manželství s ním.

Už mi to leze krkem – to, že jsem mladá. Nezkušená.

Hodně toho vím, ale neumím ještě žít.

Chci s ním mít děti.

Na své tělo se už neohlížím.Jestli je to to, co chce, může ho mít. Nikdy bych nemohla být jako Toinetta. Sběratelkou mužů.

Že jsem chytřejší (jak jsem si myslela) než většina mužů, a chytřejší než všechna děvčata, která jsem znala! Vždycky jsem myslela, že víc znám, že věci víc prociťuji, že jim rozumím.

A přitom toho nevím ani dost na to, abych si poradila s Kalibanem.

Všechno jsou přežitky z doby ladymontských studií. Z doby, kdy jsem byla poslušnou dceruškou váženého pana doktora. To je teď pryč. Když jsem byla v Ladymontu, myslela jsem, že dovedu velice obstojně zacházet s tužkou. A pak, když jsem odešla do Londýna, jsem začala zjišťovat, že to byl omyl. Octla jsem se mezi lidmi, kteří to uměli stejně dobře. A lépe. Ale jak zacházet se svým životem, nebo s životem někoho druhého, to jsem se ještě učit nezačala.

To já potřebuju, aby mi někdo podal pomocnou ruku!

Je to jako když si jednoho dne uvědomíte, že panenky jsou jen panenky. Opatruju své staré já a najednou vidím, že je hloupé. Hračka, s kterou jsem si příliš často hrála. Je trochu smutná, jako nějaký bubák na dně almary.

Nevinná, ale omšelá, pyšná a hloupá.

G. P.

Chci se dát zraňovat, ohýbat, otloukat. Bude to jako uragán, ale uragán světla – po téhle černé díře!

Tak to prostě je. Má v sobě tajemství života. Něco, co připomíná jaro. Není nemorální.

Připadá mi, jako bych ho až dosud vídala jen v šeru, a teď jsem ho najednou spatřila za svítání. On je stejný, ale všechno kolem je jiné.

Podívala jsem se dnes ráno do zrcadla a viděla jsem to ve svých očích. Zdají se být mnohem starší i mladší. Když se to řekne, zní to jako nesmysl. Ale je to přesně ono. Jsem starší i mladší. Starší, protože jsem se poučila, a mladší, protože mě do značné míry utvářelo to, co mě naučili starší lidé. Jejich vyčichlé názory se na mě nalepily jak bláto na střevíček.

Nový střevíček.

Ženy mají ohromnou sílu! Nikdy dřív jsem v sobě necítila tolik podivuhodné síly. Kam se muži na nás hrabou.

Fyzicky jsme tak slabé, často si nevíme rady. Pořád, i dnes. Ale přitom jsme silnější než oni. My sneseme jejich hrubost. Oni naši ne.

Myslím – chci se zcela oddat G. P. Může mě mít. Ať už se ke mně zachová jakkoli, skutečné ženství ve mně nemůže nikdy zasáhnout.

Tohle jenom tak povídám. Ale cítím v sobě tolik energie, která mě žene dál. Novou nezávislost.

Nepřemýšlím o tom, co je teď. O dnešku. Vím, že odtud uteču. Cítím to. Nevím proč. Kaliban nade mnou nikdy nemůže vyhrát.

Přemýšlím o obrazech, které jednou namaluju.

Včera večer jsem o jednom uvažovala – bylo to pole žluté jako máslo, které se zdvíhalo k bílému, průzračnému nebi, a právě vycházelo slunce. Zvláštní bledě růžová barva, přesně vím jaká, plná ticha a klidu, nový začátek, skřivánčí píseň bez skřivánků.

Dva podivné, protichůdné sny.

Ten první byl velice prostý. Chodila jsem v polích, už nevím s kým, ale byl to někdo, s kým mi bylo moc dobře, muž. Snad G. P. Slunce svítilo na mladé osení. A najednou jsme uviděli vlaštovky, letěly nízko nad obilím. Spatřila jsem i jejich hřbety, lesklé jako tmavomodré hedvábí. Byly docela nízko, švitořily kolem nás, letěly všechny stejným směrem, při zemi a šťastné. Měla jsem pocit nesmírného štěstí. To je zvláštní, řekla jsem, podívej se na ty vlaštovky. Všechno bylo úplně prosté, ty neočekávané vlaštovky a slunce i zelené osení. Byla jsem nesmírně šťastná. Ten nejčistší pocit jara. Pak jsem se probudila.

Později jsem měla jiný sen. Stála jsem u okna v prvním poschodí nějakého velkého domu (snad Ladymont?) a dole jsem viděla černého koně. Byl zlostný, ale já jsem se cítila v bezpečí, protože byl pode mnou a venku. Ale najednou se obrátil, cvalem se rozběhl k domu, k mé hrůze se vzepjal k obrovskému skoku – s vyceněnými zuby přímo proti mně. Roztříštěným oknem se vřítil dovnitř. I tehdy jsem si ještě myslela, že se zabije, že se mi nemůže nic stát. Ale on se zas postavil na nohy a začal pobíhat po té malé místnosti a tu jsem si najednou uvědomila, že se chystá na mě skočit. Neměla jsem kam utéci. Znovu jsem se probudila, musela jsem si rozsvítit.

Bylo to násilí. To, co tak nenávidím a čeho se tak bojím.

4. prosince

Nebudu si psát deník, až odtud odejdu. Není to dobré. Tady dole mi to pomáhá, abych se nezbláznila, mohu tak s někým rozmlouvat. Ale je v tom kus ješitnosti. Člověk píše to, co chce slyšet.

Je to zvláštní. Když člověk kreslí sám sebe, tak to nedělá. Nic ho nesvádí, aby podváděl.

Je to zvrácené, úplně zvrácené, takhle se pořád zabývat sama sebou. Morbidní.

Hrozně bych chtěla malovat a malovat věci okolního světa. Pole, domy tam na jihu, krajiny, rozlehlé, nekonečné věci zalité nekonečným světlem.

To právě dnes dělám. Nálady vyvolané světlem, jak si je pamatuji ze Španělska. Okrové zdi zářící ve slunci bělostí. Zdi v Avile. Nádvoří v Córdobě. Nepokouším se reprodukovat ta místa, ale jejich světlo.

Fiat lux.

Znovu a znovu si přehrávám desky nahrané Moderním jazzovým kvartetem. V jejich muzice není nikdy noc, žádná zakouřená sklepní doupata. Jen exploze světla, jiskřivé výboje a drobné světelné vzruchy, záře hvězd a někdy pravé poledne, nesmírné, všudypřítomné světlo, jako diamantové lustry plující oblohou.

5. prosince

G. P.

Znásilnění inteligence. Těmi zazobanými masami, Novými lidmi.

Jeho výroky. Šokují vás, ale rozhodně je nezapomenete. Zůstanou vám v paměti. Tvrdé tak, aby vydržely.

Celý den dnes maluju oblohy. Nakreslím jen linku asi palec nad dolním okrajem. To je země. Pak už nemyslím na nic jiného než na nebe. Červnové nebe, prosinec, srpen, jarní déšť, bouřka, svítání, soumrak. Namalovala jsem desítky obloh. Čistě nebe, nic jiného. Jen ta linka a nad ní nebe.

Podivná myšlenka: nepřála bych si, aby mě tohle nepotkalo. Protože jestli se odtud dostanu, bude ze mě úplně jiný, a doufám že lepší člověk. A jestli se odtud nedostanu, jestli se stane něco strašného, přesto budu vědět, že to, jaká jsem byla a jaká bych byla i zůstala, kdyby se tohle nepřihodilo, nebyl ten člověk, jakým bych si přála být.

Je to něco jako vypalovat v peci hrnek. Také musíte riskovat, že třeba popraská nebo zkrabatí.

Kaliban je velice klidný. Jakési příměří.

Zítra ráno mu řeknu, aby mě vzal nahoru. Chci vidět, jestli vůbec něco dělá.

Dneska jsem ho požádala, aby mě spoutal, zavázal mi ústa a nechal při otevřených dveřích posedět na dolním konci schodů do sklepa. Nakonec souhlasil. A tak jsem se mohla dívat nahoru a vidět nebe. Vybledlé šedé nebe. Viděla jsem přelétnout ptáky, myslím, že to byli holubi. Zaslechla jsem i nějaké zvuky zvenčí. První pořádné denní světlo za dva měsíce. Živoucí světlo. Dojalo mě, až jsem se rozplakala.

6. prosince

Byla jsem se nahoře vykoupat a podívali jsme se na pokoj, kde budu bydlet. Něco už tam zařídil. Podívá se, jestli se dá někde sehnat starožitné windsorské křeslo. Nakreslila jsem mu ho.

Zvedlo mi to náladu.

Už se nemohu dočkat. Nemohu tady psát. Mám pocit, jako bych už byla jednou nohou venku.

Tenhle malý rozhovor ve mně vyvolal dojem, že není tak docela nenormální.

M. (Stáli jsme v tom pokoji.) Proč mi prostě nedovolíte, abych přišla sem nahoru a bydlela tu jako váš host? Kdybych vám dala své čestné slovo?

K. Kdyby přišlo třeba padesát lidí, opravdu čestných a úctyhodných lidí, a na sto procent odpřísáhli, že neutečete, nevěřil bych jim. Nevěřil bych ani celému světu.

M. Nemůžete přece prožít celý život a nemít k nikomu důvěru.

K. Vy nevíte, jak je člověku, když je sám.

M. A jak myslíte, že je mně celé tyhle dva měsíce?

K. Sázím se, že na vás myslí spousta lidí. Stýská se jim po vás. Já bych mohl klidně umřít a nikdo, koho jsem kdy znal, by po mně ani nevzdechl.

M. Snad vaše teta.

K. Snad.

(Nastalo ticho.)

K. (Najednou to z něj vyrazilo.) Vy nevíte, co jste. Jste všecko. Nebudu mít nic, jestli odejdete.

(A rozhostilo se veliké ticho.)

7. prosince

Koupil to křeslo. Přinesl ho dolů. Je hezké. Nechtěla bych ho tady dole. Nechci nic odtud zezdola. Chci naprostou změnu.

Zítra se přestěhuji nadobro nahoru. Požádala jsem ho o to potom, včera večer. A on souhlasil. Nebudu muset čekat celý týden.

Odjel do Lewes koupit nějaké další věci do toho pokoje. Uspořádáme slavnostní večeři.

Poslední dva dny byl mnohem příjemnější.

Nesmím ztrácet hlavu a snažit se upláchnout při první příležitosti. Vím, že mě bude hlídat. Nedovedu si představit, co udělá. Okno bude zabedněné a dveře pokaždé zamkne. Ale nějaká možnost, jak vidět denní světlo, se najde. A dřív nebo později se naskytne příležitost (pokud mě sám nepustí dobrovolně) k útěku.

Ale vím, že to bude jen jedna jediná příležitost. Kdyby mě při tom chytil, strčí mě zas rovnou dolů.

Musí to tedy být opravdu dobrá příležitost. Stoprocentní.

Říkám si, že se musím připravit na nejhorší.

Ale z toho, jak se chová, mám pocit, že tentokrát dodrží slovo.

Chytla jsem od něho rýmu. Ale to nevadí.

Ach můj Bože, já se snad zabiju.

Dohání mě k takovému zoufalství, že mě tím zabije.

Jsem pořád tady dole. Nikdy to nemyslel vážně.

Chce dělat fotografie. To je to jeho tajemství. Chce, abych se svlékla a… pane Bože, až do teďka jsem nevěděla, co je to opravdový hnus.

Řekl mi věci, které se nedají opakovat. Že jsem děvka, že jsem si o to, co na mně chce, sama říkala.

Rozzuřila jsem se. Hodila jsem po něm lahvičku inkoustu.

Řekl, že jestli to neudělám, nedovolí mi chodit do koupelny, ani procházky po vnějším sklepě. Pořád budu jen tady.

Ta oboustranná nenávist. Vyvalila se napovrch.

Chytila jsem od něj tu hnusnou rýmu. Nemohu ani pořádně myslet.

Nedokázala bych se zabít, mám na něj příliš velký vztek.

Vždycky mě zneužíval. Od samého začátku. To o tom psu. Hraje na mé city. A pak se otočí a pošlape je.

Nenávidí mě, chce mě pošpinit, zlomit a zničit. Chce, abych se sama sobě tak zhnusila, že se zabiju.

To už je vrchol. Nenese mi žádnou večeři. Ke všemu ostatnímu se mám ještě postit. Snad mě tu chce nechat umřít hlady. Je toho schopen.

To nejhorší už mám za sebou. Bít mě nebude. Nenechám se. Nedám se zlomit.

Mám teplotu, je mi špatně.

Všechno se spiklo proti mně, ale nepovolím.

Ležím na posteli s obrázkem od G. P. Držím ho jednou rukou za rámeček. Jako krucifix.

Přežiju to. Uteču. Nevzdám se.

Nevzdám se.

Nenávidím Boha. Nenávidím cokoli, co stvořilo tento svět a lidské plemeno, co umožnilo existenci lidí jako Kaliban a situací jako ta moje.

Je-li nějaký Bůh, je to velký odporný pavouk ve tmě.

Nemůže být dobrý.

Ta bolest, to strašné prohlédnutí, k němuž jsem právě dospěla. Nemuselo to být. Je to jen bolest, a nic nevykupuje. Nic se z ní nerodí.

Všechno nadarmo. Všechno zmařené.

Čím je svět starší, tím je to zjevnější. Bomba a mučení v Alžírsku a hladovějící děti v Kongu. Je to stále větší a stále temnější. Stále víc utrpení pro stále víc lidí. A stále víc nadarmo.

Jako kdyby praskly pojistky. Jsem tu uprostřed černé pravdy.

Bůh je nemohoucí. Nemůže nás milovat. Nenávidí nás, protože nás nemůže milovat.

Všechna ta ubohost, sobeckost a lži.

Lidé si to nepřipouštějí, příliš se ženou za penězi, než aby si všimli, že praskly pojistky. Nevidí tu tmu a tu pavoučí tvář za ní a celou tu obrovskou pavučinu. Že vždycky, když seškrábnete štěstí a dobrotu na povrchu, najdete tohle.

Jen černo a černo.

Nejenže jsem ještě nikdy předtím nic takového necítila, ale nikdy bych si to ani nedokázala představit. Horší než nenávist, horší než zoufalství. Nemůžete nenávidět něco, čeho se nelze dotknout, necítím ani to, co většina lidí chápe jako zoufalství. Je to už za hranicí zoufalství. Je to jako kdybych ztrácela veškerý cit. Vidím, ale nemám cit.

Pane Bože, jestli je nějaký Bůh.

Nenávidím tak, že na to už vůbec není slovo.

Právě přišel dolů. Spala jsem na ustlané posteli. V horečce.

Je tu tak špatný vzduch. Určitě je to chřipka.

Bylo mi tak mizerně, že jsem ani nic neřekla. Nemám dost energie, abych mu dala najevo svou nenávist.

Postel je vlhká. Bolí mě na prsou.

Neřekla jsem mu ani slovo. Nemám už pro to slova. Kdybych tak byla Goya. A mohla nakreslit tu absolutní nenávist, kterou k němu mám.

Mám takový strach. Nevím, co bude, jestli jsem opravdu nemocná. Nemohu pochopit, proč mě tak bolí na prsou. Jako kdybych už několik dní měla bronchitidu.

Ale bude muset dojet pro doktora. Mohl by mě zabít, ale nemohl by mě jen tak nechat umřít.

Můj Bože, taková hrůza!

(Večer.) Přinesl teploměr. Při obědě jsem měla osmatřicet a půl, teď je to devětatřicet. Je mi hrozně.

Celý den jsem proležela v posteli.

Není to člověk!

Pane Bože, jsem tak opuštěná, tak beznadějně sama.

Nemohu psát.

(Ráno.) Opravdu silný zánět průdušek. Mám zimnici.

Pořádně jsem neusnula. Strašné sny. Podivné, živé sny. V jednom byl G. P. Až jsem se z toho rozplakala. Mám takový strach. Nemohu jíst. Když se nadechnu, cítím na plících bolest, stále myslím na zápal. Ale to nemůže být.

Nechci umřít. Nechci umřít. Ne kvůli Kalibanovi!

Sen. Velice zvláštní.

Kráčím v L. po Ash Grove. Dívám se vzhůru větvemi stromů. Na modré obloze vidím letadlo. Vím, že se zřítí. Potom vidím, kam se zřítilo. Mám strach jít dál. Proti mně jde nějaká dívka. Minny? To nepoznávám. Má na sobě zvláštní řecké šaty – zřasené roucho. Bílé. Ve slunci za nehybnými stromy. Jako by mě znala, ale já neznám ji (není to Minny). Nepřibližuje se. Chci se dostat k ní, být u ní. Probouzím se.

Jestli umřu, nikdo se nic nedozví.

Mám z toho horečku, nemohu psát.

(Pozdě večer.) Žádné slitování. Žádný Bůh není.

Křičela jsem na něj a on se rozzuřil. Nedokázala jsem ho zadržet, byla jsem příliš slabá. Spoutal mě, zavázal mi ústa a začal dělat ty hnusné fotografie.

Na bolesti mi nesejde. Ani na tom ponížení.

Dělala jsem, co chtěl. Abych to měla za sebou.

Na sobě mi už nezáleží.

Ale, pane Bože, jak je to všechno nelidské.

Pláču pláču nemohu psát.

Nechci se vzdát.

Nechci se vzdát.

Prosinec

Nemohu spát. Asi se zblázním. Musím mít rozsvíceno. Hrozné sny. Myslím, že u mě někdo je. Táta. Minny.

Je to zápal plic.

Musí dojet pro doktora.

Tohle je vražda.

Nemohu to popsat. Slova jsou k ničemu.

(Přišel.) Nechce si dát říct. Prosila jsem ho. Řekla jsem, že to je vražda. Jsem tak slabá. Mám čtyřicítku. Je mi zle.

O minulé noci se nezmínil, ani on, ani já.

Stalo se to? Mám horečku. Začínám třeštit.

Kdybych jen věděla, co jsem udělala.

Marné marné

Nechci umřít chci žít.

Milý milý G. P., tohle

Pane Bože pane Bože nenech mě umřít.

Bože nenech mě umřít.

Nenech mě umřít.

3

Snažím se prostě říct, že to všechno přišlo tak nečekaně.

Začalo to špatně: když jsem v půl osmé přišel domů, viděl jsem ji ležet u zástěny, porazila ji při pádu, a když jsem si k ní klekl, měla ruce jako led, ale dýchala, byl to takový sípavý, rychlý dech, a když jsem ji uložil zpátky do postele, přišla k sobě, musela omdlít v noci, když zašla za zástěnu. Byla studená po celém těle, strašně se začala třást a pak stále víc potit a mluvit z cesty, pořád říkala pro doktora, pro doktora, prosím vás, dojeďte pro doktora (někdy zas G. P., G. P., G. P., znova a znova, pořád dokola), neznělo to jako její normální hlas, ale spíš jako nějaké prozpěvování či co, a zdálo se, že se marně snaží na mě soustředit pohled. Chvíli byla zticha, a potom se ozvalo něco jako „Yankee Doodle“, jenže slova byla úplně nezřetelná, jako kdyby byla opilá, a pak se najednou uprostřed zarazila. Dvakrát zavolala Minny, Minny, jako kdyby si myslela, že je vedle v pokoji (byla to její sestra), a pak začala mumlat spoustu jmen a slov, všechno pomíchané s útržky vět. Potom zas chtěla vstát a já jsem ji musel zadržet. Skoro jsem se s ní musel prát. Nepřestal jsem jí domlouvat, a tak se chvíli utišila, ale jen co jsem poodešel, abych dohlédl na čaj či co, už zase začala vstávat. Tak jsem ji podepřel, aby se mohla lépe napít čaje, ale při prvním polknutí se rozkašlala a hned odvrátila hlavu, nechtěla ho. Zapomněl jsem říct, že v jednom koutku na rtech jí naskákaly ošklivé žluté pupínky. A také už nevoněla čistotou jako dřív.

Nakonec jsem ji přiměl, aby si vzala dvojitou dávku prášků, na krabičce sice stálo, že se stanovená dávka nemá překročit, ale kdysi jsem slyšel, že se má brát dvojnásobek toho, co píšou, že se to bojí přehnat, aby pak neměli opletačky.

To dopoledne jsem sešel dolů jistě nejmíň čtyřikrát nebo pětkrát, tak mě to znepokojilo. Byla vzhůru, ale říkala, že nic nechce, věděla, co mluví, a stejně ještě zavrtěla hlavou. K obědu vypila trochu čaje a pak na chvíli usnula a já jsem seděl vedle ve vnějším sklepě. Když jsem pak znova u ní rozsvítil, bylo asi pět a už nespala. Vypadala zesláble, tváře jí hořely, ale zdálo se, že dobře ví, kde je a kdo jsem já, očima mě sledovala docela normálně, a tak jsem si říkal, že to nejhorší, neboli krizi, jak se říká, má už za sebou.

Vzala si ještě trochu čaje a potom jsem jí musel pomoct za zástěnu, sotva se udržela na nohou, a tak jsem ji tam nechal pár minut a pak pro ni zas došel a pomohl jí zpátky do postele. Chvíli ležela s otevřenýma očima upřenýma na strop, jako obvykle měla zas potíže s dechem a já jsem se už chystal odejít, ale ona mě zarazila.

Začala hovořit tichým chraplavým hlasem, ale byla normálně při smyslech. „Mám zápal plic,“ řekla, „musíte sehnat doktora.“

To nejhorší už máte za sebou, odpověděl jsem, vypadáte o mnoho líp.

„Potřebuji penicilín nebo něco podobného.“ Pak začala kašlat a nemohla popadnout dech a rozhodně se hrozně zpotila.

Potom chtěla vědět, co se stalo v noci a ráno, tak jsem jí to vylíčil.

„Měla jsem strašné sny,“ postěžovala si. Tak jsem řekl, že u ní celou noc zůstanu a že už vypadá líp, a ona se zeptala, jestli je to pravda, jako že vypadá líp, a já jsem odpověděl že ano. Chtěl jsem, aby jí už bylo líp, tak se mi to patrně zdálo.

Slíbil jsem jí, že jestli jí druhý den nebude dobře, tak ji odnesu nahoru a dojedu pro doktora. Nato chtěla nahoru hned, chtěla dokonce vědět, kolik je hodin, a když jsem jí to neuváženě řekl, vyrukovala s tím, že už je noc a nikdo nic neuvidí. Ale já jsem jí namluvil, že žádný pokoj ani postel nejsou vyvětrané.

Potom začala z jiného konce. „Mám takový strach,“ prohlásila. „Já umřu.“ Nemluvila rychle, ale s přestávkami.

„Snažila jsem se vám pomoci,“ pokračovala. „Teď se musíte snažit pomoci vy mně.“ Odpověděl jsem samozřejmě že ano, znova jsem jí houbou otřel obličej a zdálo se, že na ni jde spaní, což jsem si přesně přál, ale ozvala se zas.

„Tati? Tati?“ pronesla hlasitě.

Spěte, řekl jsem. Zítra na tom budete lépe.

Dala se znova do pláče. Nebyl to normální pláč, jen tam tak ležela a slzy jí stékaly po tvářích, jako kdyby ani nevěděla, že pláče. Potom najednou prohlásila: „Co uděláte, jestli umřu?“

Ale vždyť neumřete, odpověděl jsem, nebuďte hloupá.

„Povíte o tom někomu?“

O tom nehodlám mluvit, řekl jsem.

„Nechci umřít,“ pravila, a pak znova: „Nechci umřít.“ A potřetí, a já jsem na to vždycky prohlásil, nemluvte o tom, ale zdálo se, jako by to neslyšela.

„Odešel byste odtud? Kdybych umřela?“

Neblázněte, řekl jsem.

„Co byste dělal se svými penězi?“

Řekl jsem, prosím vás, mluvme o něčem jiném, ale ona po krátké přestávce prohlásila, že mluví normálně. Dělala zvláštní pomlky, a pak zas najednou něco pronesla.

Řekl jsem, že nevím, že jsem o tom nepřemýšlel. Snažil jsem se jí jenom vyhovět.

„Nechte je dětem.“

Jakým dětem, řekl jsem, a ona odpověděla: „V minulém semestru jsme pro ně dělali sbírky, jedí hlínu,“ a pak, po chvilce ticha: „Jsme všichni takoví prevíti, zasloužíme si umřít,“ takže počítám, že ty peníze, co měli odevzdat, šlohli. A potom najednou asi na deset minut usnula. Nehýbal jsem se, myslel jsem, že spí tvrdě, když vtom se zas ozvala: „Ano?“, jako kdybychom ještě neskončili. A pak: „Jste tam?“ a dokonce se snažila posadit, aby se přesvědčila. Hned jsem ji ovšem uložil zpátky na polštář, ale znova se probrala a chtěla pokračovat v hovoru o tom fondu, pro který pořádala sbírky.

Poznal jsem, že je marné jí říkat, že je to všechno hloupost, že neumře, a tak jsem řekl, ano, dobrá, ale vy neumřete, a tak dále.

„Slibujete?“

Ano.

Potom řekla: „Samé sliby.“ A nějakou chvíli nato: „Jedí hlínu.“ A to opakovala dvakrát nebo třikrát, zatímco jsem se ji snažil ukonejšit, protože ji to zřejmě rozrušilo.

Poslední, co řekla, bylo: „Odpouštím vám.“

Nevěděla ovšem, co mluví, ale já jsem ji přesto znova ujistil, že mě to mrzí.

Dalo by se říct, že od té chvíle bylo všechno jiné. Docela jsem zapomněl, co mi předtím provedla, a bylo mi jí líto, a také líto toho, co jsem jí tenkrát večer provedl já, ale to jsem nemohl vědět, že doopravdy stůně. Ale pozdě bycha honit. Stalo se a nedalo se s tím nic dělat.

Ale bylo to opravdu zvláštní, jak jsem k ní právě tehdy, kdy jsem jí vážně začínal mít dost, pocítil znova tu starou náklonnost. Myslel jsem jenom na to hezké, jak jsme spolu někdy docela dobře vycházeli a vůbec co všechno pro mě ještě tenkrát doma znamenala, když jsem neměl nic jiného. Všechno to, co se událo od chvíle, co se přede mnou vysvlékla a já si jí přestal vážit, mi připadalo jako neskutečné, jako kdybychom oba ztratili rozum. Chci říct, že to, že je nemocná a já ji ošetřuji, mi připadlo mnohem skutečnější.

Zůstal jsem ve vedlejším sklepě jako tu noc předtím. Asi půl hodiny nebo tak byla klidná, ale pak si začala něco povídat, tak jsem se zeptal, co jí je, a ona ztichla, ale později znovu začala něco říkat, nebo spíš mumlat, a potom opravdu hlasitě vykřikla moje jméno, řekla, že nemůže dýchat a vykašlala spoustu hlenu. Byl tak podivně tmavohnědý, vůbec se mi to nelíbilo, ale řekl jsem si, že ho tak nejspíš zbarvily ty prášky. Nato asi tak hodinu klímala, ale pak najednou začala ječet, tedy zkoušela to, i když nemohla, a když jsem se k ní přiřítil, pokoušela se slézt z postele. Nevím, co chtěla udělat, ale zdálo se, že mě nepoznává, a prala se se mnou jak divá, přestože byla tak zesláblá. Musel jsem vynaložit všechny síly, abych ji uložil zpátky do postele.

Potom se začala příšerně potit, pyžamo měla celé mokré, a když jsem se jí snažil stáhnout vrchní část, abych jí oblékl nové, začala se zuřivě bránit, házela sebou ze strany na stranu jako šílená, a ještě víc se přitom zpotila. Nikdy jsem neprožil horší noc, bylo to tak strašné, že to ani nedovedu popsat. Nemohla usnout, dal jsem jí tolik prášků pro spaní, kolik jsem si troufl, ale zdálo se, že to vůbec nezabralo, na chvilku se jí vždycky zklížily oči, ale pak zase začala třeštit a pokoušela se slézt z postele (jednou se jí to podařilo, dřív než jsem k ní stačil doběhnout, a upadla na podlahu). Někdy mluvila z cesty, volala nějakého G. P. a hovořila s lidmi, s kterými se patrně kdysi znala. To mi tak nevadilo, pokud klidně ležela. Změřil jsem jí teplotu, měla přes čtyřicet, a tak jsem věděl, že je nemocná, opravdu nemocná.

Asi v pět ráno jsem se vyšel nadýchat čerstvého vzduchu, připadalo mi to tam jako v nějakém jiném světě, a umínil jsem si, že ji budu muset vzít nahoru a zavolat k ní doktora, už jsem to nemohl dál odkládat. Stál jsem tam asi deset minut v otevřených dveřích, ale pak jsem slyšel, jak zase volá, vyvrhla zase trochu toho zarudlého hlenu a potom se pozvracela, tak jsem ji musel sundat z postele a čerstvě jí ustlat, zatímco ležela potřísněná v křesle. Nejhorší bylo to, jak sípala, tak rychle a chrčivě, jako by celý čas nemohla popadnout dech.

To ráno (vypadala klidněji) mohla už zase vnímat, co povídám, tak jsem jí řekl, že jedu pro doktora, a ona přikývla, mám za to, že mi rozuměla, i když nepromluvila. Za tu noc strašně zeslábla, jen tam tak tiše ležela.

Vím, že jsem mohl zajet do vesnice a tam zatelefonovat nebo dojít pro doktora, ale z pochopitelných důvodů jsem tam nikdy nic nevyjednával, na vsi se vždycky všecko hned roznese.

Kromě toho jsem byl nevyspalý, takže jsem chvílemi ani pořádně nevěděl, co dělám. A jako vždy jsem byl zcela odkázán sám na sebe. Neměl jsem nikoho, na koho bych se obrátil.

Tak jsem jel do Lewes a tam jsem (bylo něco po deváté) zašel do první lékárny, která už měla otevřeno, a zeptal se na nejbližšího lékaře, což mi lékárnice zjistila v seznamu, který tam měla. Bydlel v ulici, kde jsem předtím nikdy nebyl. Na dveřích jsem si přečetl, že začíná ordinovat v 8.30, a mělo mě napadnout, že tam jako obvykle bude spousta lidí, ale nějak jsem si představoval, že prostě jen vejdu dovnitř a půjdu k doktorovi. Musel jsem v čekárně vypadat hloupě, když mě všichni ti lidé začali okukovat, všechny židle byly obsazené a ještě jeden mladík kromě mě musel stát. Připadalo mi, že se všichni dívají na mě, netroufal jsem si jít rovnou do ordinace, a tak jsem se postavil ke zdi. Kdybych byl mohl jít dovnitř hned, byl bych to udělal a všechno by bylo dopadlo dobře, a zatím jsem tam musel čekat se všemi těmi ostatními lidmi. Tak dlouho jsem nebýval s jinými lidmi pohromadě v jedné místnosti, vždycky jen na skok v nějakém krámě, cítil jsem se nesvůj, protože – jak jsem říkal – se mi zdálo, že se na mě všichni dívají, zvlášť jedna stará žena ze mě nespustila oči, myslel jsem, že musím vypadat nějak divně. Ze stolku jsem si vzal časopis, ale samozřejmě jsem ho nečetl.

Místo toho jsem začal přemýšlet, co nastane, pár dní to snad bude v pořádku, doktor a M. se nedomluví, ale pak… Věděl jsem, co řekne: že musí do nemocnice, že o ni nemohu náležitě pečovat. Potom mě napadlo, že bych k ní mohl najmout ošetřovatelku, ale té by to dlouho netrvalo, brzy by vyčmuchala, kolik uhodilo – teta Annie vždycky říkala, že ošetřovatelky jsou v tomhle nejhorší, nikdy nesnášela lidi, kteří do všeho strkají nos, a já zrovna tak. Vtom vyšel doktor, aby zavolal dalšího pacienta, byl to vysoký člověk s knírkem, a řekl: „Další“ tónem, jako kdyby se mu při pohledu na všechny ty lidi dělalo špatně. Chci říct, že to opravdu znělo podrážděně, nemyslím, že jsem si to jen vsugeroval, protože jsem zahlédl, jak se jedna žena ušklíbla na svou sousedku, když opět zašel do ordinace.

Potom vyšel znova a mě napadlo, že vypadá tak oficírsky, takoví se s vámi nikdy nemazlí, jenom poroučejí, je to třída sama pro sebe a s každým jiným nakládají jako s onucí.

Kromě toho ta stará paní se na mě znova tak zahleděla, až mě pod límcem polilo horko, celou noc jsem nespal a měl jsem toho už dost. Rozhodně jsem věděl, že to dál nevydržím. Tak jsem se obrátil, vyšel ze dveří a šel si sednout do vozu.

To kvůli všem těm lidem! Poznal jsem, že Miranda je jediný člověk na světě, s kterým chci žít. Ze všech těch mizernejch ksichtů se mi udělalo zle.

Potom jsem zašel do lékárny a řekl, že chci něco na velmi silnou chřipku. V tomhle krámě jsem předtím ještě nic nekupoval, naštěstí tam zrovna nikdo nebyl, tak jsem mohl popsat, co jsem si vymyslel. Řekl jsem, že mám přítele, který patří k sektě Vyvolenců (ti nevěří na doktory), že dostal silnou chřipku, možná zápal plic, a že mu tajně potřebujeme něco dát. Lékárnice mi dávala totéž, co jsem koupil už předtím, a já jsem jí řekl, že chci penicilín nebo tak něco, ale ona řekla, že je to jen na lékařský předpis. Vtom tam naneštěstí přišel šéf a ona šla k němu a vylíčila mu co a jak, načež ten přistoupil ke mně a pravil, že musím zajít za lékařem a ten případ mu objasnit. Řekl jsem, že zaplatím cokoli, ale on jen zavrtěl hlavou a prohlásil, že to je proti zákonu.

Potom chtěl vědět, jestli můj přítel je odtamtud, a já jsem se rozhodl odejít dřív, než ze mě začne tahat další podrobnosti. Zkusil jsem to ještě ve dvou dalších lékárnách, ale v obou mi řekli totéž; bál jsem se na ně naléhat, a tak jsem koupil nějaký lék, který mi mohli prodat, něco jiného než předtím.

Pak jsem jel zpátky. Sotva jsem řídil, jak jsem byl unavený. Hned po návratu jsem samozřejmě sešel dolů, ležela tam a těžce dýchala. Jen co mě spatřila, začala hovořit, podle všeho mě považovala za někoho jiného, protože se ptala, jestli jsem viděl Louisu (o té jsem ji předtím nikdy neslyšel mluvit) – naštěstí nečekala na odpověď, ale ihned začala vykládat o nějakém moderním malíři, a potom řekla, že má žízeň. Nedávalo to smysl, vždycky jako by ji najednou něco napadlo, a hned zase na to zapomněla. Tak jsem jí dal napít a ona chvíli ležela tiše a pak najednou jako by zas na tom byla líp (myslím duševně), protože řekla, kdy přijde táta, byl jste tam?

Zalhal jsem, byla to svatá lež, řekl jsem, že přijde brzy. Řekla pak, otřete mi tvář, a když jsem to udělal, že prý mu musí ukázat něco z toho, co jsem jí přinesl. Já jsem to viděla, dodala, ale říkala to všechno šeptem.

Pak řekla, že by ráda usnula.

To ta horečka, poznamenal jsem a ona přikývla, chvilkami docela dobře rozuměla, co jí říkám, a třebaže by tomu nikdo nevěřil, umínil jsem si, že zajedu do Lewes pro doktora znova. Pomohl jsem jí za zástěnu, byla tak slabá, že jsem věděl, že by nedokázala utéct, a tak jsem se rozhodl, že se půjdu na dvě hodinky vyspat a pak ji odnesu nahoru a sjedu do Lewes a seženu nějakého jiného doktora.

Nevím, jak se to stalo, vždycky se probudím, jakmile se ozve budík. Asi jsem po něm nejspíš ve spánku automaticky sáhl a zarazil ho, aspoň se nepamatuju, že bych se probudil. Rozhodně byly čtyři, a ne půl jedné, když jsem se vzbudil. Samozřejmě jsem hned běžel dolů, abych zjistil, co je. Stáhla si z prsou všechny přikrývky, ale naštěstí bylo dost teplo, takže se myslím tak moc nestalo, ale byla strašně rozpálená horečkou a nepoznala mě, a když jsem ji zvedl, abych ji odnesl nahoru, chtěla se bránit a ječet, ale byla tak slabá, že na to neměla sílu. Kromě toho pro kašel ani pořádně křičet nemohla a také si přitom zřejmě uvědomila, kde jsme. Dalo mi to pořádně zabrat, než jsem ji vynesl do patra, ale zvládl jsem to a uložil ji do postele v rezervním pokoji (hezky jsem v něm předtím zatopil), a tam hned vypadala spokojeněji. Nic neříkala, chladný vzduch ji předtím nutil ke kašli a k dávení, a ve tvářích také podivně znachověla. Řekl jsem, doktor je na cestě, čemuž – jak se zdá – porozuměla.

Zůstal jsem tam chvíli, abych se přesvědčil, jestli už bude v pořádku, bál jsem se, že by přece jen mohla sebrat dost sil, aby se dostala k oknu, a upozornit na sebe někoho, kdo by projížděl kolem. Věděl jsem, že to prakticky není možné, ale něco mi pořád říkalo, abych neodcházel. Několikrát jsem zašel k jejím otevřeným dveřím, ležela tam ve tmě, slyšel jsem, jak oddychuje, někdy něco zamumlala. Jednou na mě zavolala a já jsem k ní šel a stál tam u ní, ale dokázala říct jen doktora, doktora, tak jsem jí řekl, že je na cestě, nemějte starost, a utřel jsem jí obličej, pořád se tak hrozně potila. Nevím, proč jsem tam tenkrát nezajel, chtěl jsem, ale nedokázal jsem to, nedokázal jsem se smířit s představou, že bych nevěděl, jak jí je, že bych se nemohl jít na ni podívat, kdykoli mě napadne. Jako bych byl zas do ní k zbláznění zamilovaný. A pak – po celou tu dobu jsem si říkal, že to bude dlouho trvat, než se uzdraví, že mě bude potřebovat, a jak hezké to bude, až se zas z toho dostane.

Nevím proč, ale také jsem myslel, že ten nový pokoj jí prospěje. Že v něm se všechno obrátí k lepšímu.

Bylo to jako když jsem musel vozit Mabel v jejím křesle na procházku. Vždycky jsem si nacházel spoustu důvodů, proč to odkládat. Měl bys děkovat Pánubohu, že máš dvě nohy a můžeš ji vozit, říkávala teta Annie (věděly, že nechci, aby mě někdo venku viděl, jak strkám to křeslo). Ale jaký jsem, takový jsem se už narodil. To už nepředělám.

Čas plynul, byla jistě už půlnoc nebo i víc – zase jsem se šel podívat, co dělá, a jestli by nechtěla šálek čaje, ale nemohl jsem z ní dostat žádnou odpověď, dýchala ještě usilovněji než předtím, bylo to strašné, když tak supěla, jako kdyby lapala po dechu a nikdy ho dost rychle nenabrala. Zatřásl jsem s ní, ale zdálo se, že spí, i když oči v mrtvolně bledé tváři měla otevřené, jako by se upřeně dívala na něco na stropě. Dostal jsem opravdový strach, řekl jsem si, počkám ještě půl hodiny a potom musím jet. Sedl jsem si k ní, podle toho, jak se potila, i podle té strašné tváře jsem viděl, že se jí rozhodně přitížilo. V těch dnech také začala škubat za prostěradlo. Pupínky jí zatím naskákaly v obou koutcích úst i na rtech.

Konečně, když jsem ji pro všechny případy v pokoji zamkl, vyrazil jsem znova do Lewes, pamatuji se, že jsem tam dojel právě po 1.30, ale všechno bylo samozřejmě zavřené. Zajel jsem rovnou do ulice, kde bydlel doktor, a zastavil jsem kousek od jeho domu. Chvíli jsem tam potmě seděl a chystal se, že půjdu a zazvoním, a přemýšlel, co řeknu, když někdo zaťukal na okénko. Byl to strážník.

Pěkně mě to sebralo. Pootevřel jsem okénko.

Chtěl jsem jen vědět, co tady děláte, řekl.

Nesmí se tu snad parkovat?

Přijde na to proč, řekl. Podíval se na můj řidičský průkaz a zapsal si moje číslo, velmi rozvážně. Byl to už starý člověk, jistě se příliš neosvědčil, jinak by už dávno nebyl konstáblem.

Vy tady bydlíte, zeptal se.

Ne, odpověděl jsem.

Já vím že ne, řekl. Proto se vás ptám, co tu děláte?

Nic jsem neudělal, povídám. Podívejte se dozadu, povídám, a on se, hlupák, podíval. Aspoň mi tak poskytl trochu času, abych si něco vymyslel. Namluvil jsem mu, že jsem nemohl usnout, a tak jsem se jel trochu projet a pak jsem zabloudil, a proto jsem zastavil, abych se podíval na mapu. Nemyslím, že by mi uvěřil, aspoň na to nevypadal, řekl jen, že bych už měl jet domů.

Výsledek toho všeho byl, že jsem odjel, nemohl jsem tam před ním vystoupit a jít zazvonit na doktora, hned by v tom vycítil nějakou čertovinu. Řekl jsem si, že zkrátka dojedu domů, přesvědčím se, jestli se jí nepřitížilo, a jestli ano, tak ji odvezu do nemocnice, kde udám falešné jméno, a pak odjedu, a potom budu muset uprchnout a odjet do ciziny nebo něco podobného – ale nedokázal jsem ani pomyslet na to, že bych se jí vzdal.

Doma jsem ji našel na podlaze, snažila se slézt, snad aby si došla do koupelny nebo se pokusila utéct. Tak jsem ji zase uložil zpátky, zdálo se, že není zcela při vědomí, řekla pár slov, ale smysl jsem nepochopil, a ona zas nerozuměla tomu, co jí říkám já.

Seděl jsem u ní skoro celou noc, chvílemi jsem tam usínal. Dvakrát se zas pokoušela vstát, zase se se mnou prala, ale bylo to marné, byla slabá jako moucha. Říkal jsem jí pořád dokola to samé, že doktor je na cestě, a to ji, zdá se, trochu uklidnilo. Jednou se zeptala, co je za den, a já jsem jí zalhal, řekl jsem, že je pondělí (byla středa), a to na ni zřejmě také zapůsobilo konejšivě. Opakovala jen: pondělí, ale bylo vidět, že tím nic nemyslí. Jako by jí také začal vynechávat mozek.

Poznal jsem, že umírá, věděl jsem to celou noc, bylo to jasné!

Tak jsem tam jenom seděl, poslouchal, jak dýchá a mluví ze spaní (ale nikdy podle všeho pořádně neusnula), a přemýšlel jsem o tom, jak to všechno dopadlo. Myslel jsem na svůj psí život, na její život a všechno ostatní.

Každý by tam hned poznal, jak to je. Byl jsem fakticky zoufalý, i když to říkám já sám. Nemohl jsem nic dělat, tolik jsem chtěl, aby neumřela, ale nemohl jsem riskovat, že bych jel pro pomoc, všechno jsem prohrál, každý by to byl viděl. Všechny ty dny jsem věděl, že nějakou jinou už nedokážu mít tak rád. Navždycky to byla jen Miranda. Tenkrát jsem to poznal.

A pak, ona byla jediná, kdo věděl, že ji miluji. Věděla, co jsem opravdu zač. Tak, jak by to nikdo jiný nikdy nepochopil.

A pak se rozednilo, nastal poslední den. Kupodivu bylo tak krásně, na nebi se snad celý den neukázal ani mráček, jeden z těch chladných zimních dnů, kdy nefouká vítr a obloha je jasně modrá. Jako by to tak někdo speciálně zařídil, tak náležitě, když člověk viděl, že umírá tak pokojně. Naposled se ozvala asi v deset, když řekla (myslím) „sluníčko“ (vnikalo dovnitř oknem) a pokusila se posadit, ale už to nešlo.

Potom už nepronesla ani jedno srozumitelné slovo, celé dopoledne a odpoledne pomalu dohořívala a zhasla se západem slunce. Dech jí postupně slábl a já jsem si (jen abych ukázal, jak to se mnou vypadalo) dokonce myslel, že konečně přece usnula. Nevím přesně, kdy umřela, vím jenom, že kolem půl čtvrté ještě dýchala – to jsem šel dolů utírat prach a tak dále, abych aspoň chvíli myslel na něco jiného, a když jsem se asi ve čtyři vrátil, byla už po smrti.

Ležela s hlavou otočenou na stranu a vypadala hrozně, ústa měla otevřená a oči vyvalené, jak se snažila naposledy vyhlédnout z okna. Dotkl jsem se jí a byla studená, i když tělo bylo dosud teplé. Běžel jsem pro zrcátko. Věděl jsem, že tak se to dělá, přidržel jsem jí ho k ústům, ale nezamžilo se ani trochu. Byla mrtvá.

Tak jsem jí zavřel ústa a zatlačil oči. Nevěděl jsem, co mám potom dělat, tak jsem si šel uvařit šálek čaje.

Když se setmělo, vzal jsem její mrtvé tělo a odnesl ho dolů do sklepa. Vím, že mrtvoly se umývají, ale to se mi nechtělo a nepřipadalo mi to ani správné, tak jsem ji uložil na postel, pročesal jí vlasy a odstřihl si pramínek. Pokoušel jsem se upravit jí obličej tak, aby se jako usmívala, ale nešlo to. I tak vypadala velmi pokojně. Pak jsem si klekl a začal říkat modlitbu, jediná, kterou jsem znal, byl otčenáš, tak jsem ho kousek odříkal a dodal, ať odpočívá v pokoji, ne že bych věřil na náboženství, ale zdálo se mi to tak správné. Potom jsem odešel nahoru.

Nevím, proč to byla zrovna taková maličkost, která to způsobila. Napadlo by vás, že se to stane, až ji uvidím mrtvou, nebo až ji naposled ponesu dolů, ale to ne; stalo se to, když jsem v pokoji, kde nahoře ležela, uviděl její pantoflíčky. Zdvihl jsem je a najednou mi bylo jasné, že už si je víckrát neobuje. A já už víckrát nepůjdu dolů odemknout (je to divné, ale já ji tam zase zavřel na závory) a nic z toho se už víckrát nestane, ať to dobré nebo to špatné. Najednou jsem věděl, že je mrtvá a že mrtvá znamená ztracená navždycky, navždycky, navždycky.

V těch posledních dnech jsem ji musel litovat (jakmile jsem poznal, že to nehraje), a všechno ostatní jsem jí prominul. Ne dokud ještě žila, ale ve chvíli, kdy jsem věděl, že je mrtvá – tehdy jsem jí nadobro odpustil. Znova se mi vybavilo všechno to hezké. Rozpomněl jsem se na začátek, na ty dny na radnici, kdy jsem ji vídal vycházet z domu, nebo ji míjel na protější straně ulice, a nemohl jsem pochopit, jak se to všechno stalo, že je teď tam dole – mrtvá!

Bylo to jako ta žertovná past na myši, co jsem kdysi viděl, myš běžela dopředu a věci se pohybovaly, a nemohla se obrátit, pořád jen dál a dál do ještě důmyslnějších pastí, a tak až do konce.

Vzpomínal jsem, jak jsem byl šťastný, na pocity, které jsem v oněch týdnech prožíval – předtím jsem takové nikdy neměl a už nikdy mít nebudu.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím mi to připadalo horší.

Byla skoro půlnoc a já nemohl usnout, musel jsem všude nechat rozsvíceno, na duchy nevěřím, ale s těmi světly to přece bylo lepší.

Pořád jsem na ni myslel, říkal si, že to snad nakonec byla moje vina, když udělala to, co udělala a ztratila mou úctu, ale pak jsem si zase říkal, že si za to mohla sama, sama si všechno vykoledovala. Potom už jsem nevěděl, co si mám myslet, hlava jako by se mi chtěla rozskočit, a viděl jsem, že ve Fosters nemohu déle zůstat. Měl jsem chuť odjet a už se nikdy nevrátit.

Říkal jsem si, že bych to mohl prodat a odcestovat do Austrálie. Ale pak bych nejdřív musel zahladit všechny stopy. Bylo toho na mě moc. Potom mi zas vlezlo do hlavy, abych šel na policii. Rozhodl jsem se, že nejlepší ze všeho je jít na policejní stanici a všechno tam ohlásit. Už jsem si dokonce oblékl kabát, abych se tam rozjel.

Myslel jsem, že začínám šílet, pořád jsem chodil k zrcadlu a díval se, jestli to na mně není vidět. Měl jsem tu strašnou představu, že jsem šílený, že to na mně každý vidí, jenom já ne. Pořád mi nešlo z hlavy, jak se lidé v Lewes na mě někdy dívali, jako tam v té čekárně u doktora. Všichni poznali, že jsem šílený.

Byly už skoro dvě. Nevím proč, ale najednou mě napadlo, že to je omyl, že je mrtvá, že snad jenom spí. Tak jsem musel jít dolů, abych se přesvědčil. Bylo to strašné. Jen co jsem sešel do vnějšího sklepa, začal jsem si představovat všechno možné. Jako že by se mohla vynořit z kouta se sekerkou v ruce. Nebo že tam nebude – že zmizela, přestože dveře byly na závoru. Jako ve filmovém hororu.

Ale byla tam. Ležela tam, kolem hluboké ticho. Dotkl jsem se jí. Byla studená, tak studená, až jsem se zděsil. Pořád jsem ještě nemohl pochopit, že je to pravda, vždyť jen před pár hodinami byla ještě živá – a jen před pár dny se tam procházela, kreslila, pletla. A teď tohle.

Pak se na druhé straně sklepa něco pohnulo, vzadu u dveří. Nejspíš průvan. Obešla mě hrůza, ztratil jsem hlavu, vyřítil jsem se do vnějšího sklepa – a pak úprkem po schodech nahoru a ven! Bleskurychle jsem zamkl a pospíchal do domu a tam jsem také zamkl a zastrkal všechny závory.

Po chvíli jsem se přestal třást a trochu jsem se zas uklidnil. Ale dokázal jsem myslet jen na to, že tímhle všechno končí. Nemohl jsem žít s vědomím, že je tam dole takhle.

A potom mě to napadlo. Dlouho to ve mně zrálo, ten pocit, že je šťastná, že už má všechno za sebou, po starostech, že už nemusí nic skrývat, trápit se tím, čím by člověk chtěl být a nikdy nebude. Se vším je konec – a hotovo.

A mně teď stačilo se zabít – pak ať si ostatní myslí, co chtějí. Ti lidé v čekárně, na radnici, teta Annie a Mabel, všichni. Mě už se to týkat nebude.

Začal jsem přemýšlet, jak to provést, jak bych mohl zajet do Lewes, hned po otvírací hodině, a nakoupit tam haldu aspirinů a nějaké květiny, nejradši měla chryzantémy. Potom si vezmu aspiriny, s květinami půjdu dolů a lehnu si vedle ní. Nejdřív ale pošlu dopis na policii. Tak by nás tam našli dole spolu. Spolu na onom světě.

Pohřbili by nás společně. Jako Romea a Julii.

Byla by to skutečná tragédie. Nic nekalého.

Kdybych to udělal, získal bych si i náležitý respekt. Kdybych zničil ty fotky, nic jiného tam nebylo, lidé by viděli, že jsem jí neudělal nic ošklivého, byla by to opravdová tragédie.

Promyslel jsem to a pak jsem šel pro fotografie a negativy s tím, že je hned ráno všechny spálím.

Zdálo se mi, že musím mít nějaký definitivní plán. Cokoli, ale aby to bylo definitivní.

Byly tady ty peníze, ale na těch mi už nezáleželo. Dostane je teta Annie a Mabel. Miranda mluvila o dobročinných účelech, ale to už se jí to v hlavě pletlo.

Chtěl jsem něco, co se za peníze nekoupí. Kdybych byl opravdu nějaký sprosťák, nebyl bych podstupoval všechnu tu námahu, zkrátka bych si zašel za ženami, o kterých se dočtete na vývěskách v Paddingtonu a v Soho, a měl bych po starostech. Ale štěstí se nedá koupit. Od tety Annie jsem to slyšel nejméně stokrát. Cheche, myslíval jsem si, to se nejdřív musí vyzkoušet. A tak jsem si to vyzkoušel.

Protože jestli na něčem záleží, je to jen šťastná náhoda. Jako sazka – jenomže horší, protože tady nejsou ani dobrá mužstva a špatná mužstva a pravděpodobné remízy. Nikdy nevíte předem, jak to dopadne. Prostě A proti B, C proti D, a nikdo neví, jaký ten A a B a C a D vlastně je. Proto jsem nikdy nevěřil v Boha. Podle mě jsme prostě hmyz, chvíli žijeme a pak umřeme, a tím to hasne. Věci neznají slitování. Dokonce není ani Onen Svět. Nic není.

Kolem třetí se mi začaly klížit oči, a tak jsem se šel naposled vyspat, ležel jsem v posteli a všechno jsem to viděl, jak pojedu do Lewes, až se probudím, jak se vrátím, všechno spálím, všude pozamykám (naposled se rozloučím se svou sbírkou) a pak půjdu dolů. Ona tam na mě čeká! V dopise policii napíšu, že jsme se milovali. Společná sebevražda. To bude „Konec“.

4

Jak se ukázalo, věci se vyvinuly trochu jinak.

Probudil jsem se až po desáté, zase byl takový hezký den. Nasnídal jsem se a potom jsem odjel do Lewes, koupil aspiriny a květiny, vrátil se a šel dolů, ale vtom mě napadlo, že bych si měl ještě naposled prohlídnout její věci. A dobře jsem udělal. Našel jsem její deník a podle něj se ukázalo, že mě nikdy neměla ráda, že celou dobu myslela jen na sebe a toho druhého muže.

A stejně, jak už to bývá, hned jak jsem procitl, začal jsem se na všechno dívat rozumněji, mám to tak v povaze, že večer vidím všechno černě a ráno se mi to začne jevit jinak.

Tyhle myšlenky mě napadly při snídani, ne že bych o tom uvažoval, prostě jen tak. Jak bych se mohl zbavit jejího těla. Uvažoval jsem, že kdybych za několik hodin nezemřel, mohl bych udělat tohle i onohle. Měl jsem spoustu nápadů. Říkal jsem si, jak rád bych si ověřil, že se to dá udělat. Aby nikdo nic nezjistil.

Bylo krásné ráno. Krajina kolem Lewes je velice pěkná.

Také jsem si řekl, že si počínám, jako kdybych ji zabil, a zatím – koneckonců – umřela normálně. Doktor by jí podle mého názoru patrně už moc nepomohl. Bylo už příliš pozdě.

A pak to, co se toho rána stalo v Lewes: byla to opravdu čirá náhoda, ale právě jsem mířil ke květinářství, když přes ulici, kde jsem zastavil, abych dal přednost chodcům, přešla nějaká dívka v pracovním plášti. Na okamžik to se mnou cuklo, myslel jsem, že vidím ducha, měla stejné vlasy, jen ne tak dlouhé, chci říct, že byla stejně velká a měla tu samou chůzi jako Miranda. Nemohl jsem z ní spustit oči, musel jsem prostě zaparkovat a vrátit se zpátky tam, co jsem ji spatřil, a měl jsem náramné štěstí, protože jsem ji viděl vcházet k Woolworthovi. Šel jsem tam za ní a zjistil jsem, že pracuje v oddělení cukrovinek. A pak jsem se vrátil s nákupem a šel dolů, abych se podíval na Mirandu, konkrétně abych naaranžoval ty květiny. Viděl jsem, že do toho druhého se mi moc nechce, řekl jsem si, že bych si to nejdřív měl ještě rozmyslet, a pak jsem tam stejně našel ten deník.

Dny míjely, je to teď už tři týdny.

Samozřejmě, že tu už nikdy nebudu mít žádného hosta, i když by to teď, co se teta Annie a Mabel rozhodly zůstat u protinožců, nebylo nijak obtížné.

Jen tak ze zájmu od té chvíle uvažuji, jaké problémy by mohly nastat s tou dívkou od Woolworthe. Bydlí ve vsi na opačném konci Lewes, v domě vzdáleném asi čtvrt míle nebo tak od autobusové zastávky. Musí se k ní projít opuštěnou cestou. Jak říkám, šlo by to (kdybych už jednou nedostal za vyučenou). Není ovšem tak hezká jako Miranda, je to vlastně jen docela obyčejná prodavačka, ale v tom jsem se předtím dopustil chyby, že jsem mířil tak vysoko, měl jsem hned vědět, že od někoho jako Miranda, se všemi těmi jejími fajnovými názory a mazanými fintami, nemohu nikdy dostat to, co jsem chtěl. Měl jsem si opatřit někoho, kdo by si mě víc vážil. Někoho průměrného, koho bych mohl učit.

Leží v truhle, kterou jsem udělal, pod jabloněmi. Tři dny mi trvalo, než jsem vykopal díru. Myslel jsem, že tu noc přijdu o rozum (když jsem šel dolů, uložil ji do truhly a vynesl ven). Nemyslím, že by to mnoho lidí dokázalo. Šel jsem na to vědecky. Naplánoval jsem si, co je třeba udělat, bez ohledu na přirozené city. Nesnesl jsem představu, že se na ni budu zas muset podívat, kdysi jsem slyšel, že místy zezelenají a místy zfialovějí, tak jsem tam šel s lacinou dekou, co jsem koupil, držel jsem, ji před sebou, dokud jsem nedošel k posteli, a pak jsem ji přehodil přes mrtvé tělo. Překulil jsem ji i s prostěradlem do truhly a přišroubovat víko už byla otázka pár minut. Proti zápachu jsem si pomohl fumigátorem a větrákem.

Místnost je teď zase vyklizená a vypadá jako nová.

To, co napsala, i s tím pramínkem vlasů dám na půdu do krabice se svou závětí, která bude otevřena až po mé smrti, takže to nebude, jak očekávám, dřív než za nějakých čtyřicet nebo padesát let. Pokud jde o Marian (další M! Slyšel jsem vedoucího, jak na ni volá), v tom nemám ještě jasno, ale láska to tentokrát nebude, prostě jen věcný zájem, abych je porovnal, a taky ta druhá věc, které, jak říkám, bych se rád věnoval s větší péčí, a mohl bych ji učit jak na to. A ty šaty by jí byly. Samozřejmě bych od začátku dal jasně najevo, kdo je tu pánem a co očekávám.

Ale to je zatím jen takový nápad. Jen jsem tam dneska dal dolů kamna, protože místnost tak jako tak potřebuje vysušit.

FOWLESOVA STUDIE KALIBANSTVÍ ANEB ALEGORICKÝ PŘÍBĚH JAKO THRILLER

Nestává se často, aby autor v pravém slova smyslu bestsellerový byl zároveň vysoce ceněn univerzitní literární vědou a kritikou, aby oslovoval nejširší čtenářskou obec, a zároveň zůstal autorem intelektuálně náročným, dokonce exkluzivním. Náklady Fowlesových románů jdou v Anglii a v Americe do miliónů a o žádném žijícím britském spisovateli střední generace (John Fowles se narodil roku 1926 v Essexu) nebylo napsáno tolik monografií, studií a článků. Americký spisovatel a kritik John Gardner o Fowlesovi prohlásil, že je „jediným žijícím britským spisovatelem, jehož knihy se s největší pravděpodobností stanou klasickými“, a neváhal ho srovnávat s Lvem Tolstým a Henrym Jamesem. Autor jedné z knižních monografií o Fowlesovi Peter Wolfe zas nachází ve Fowlesových románech ‚intelektuální náboj‘ podobný Joyceovu literárnímu experimentu. Takové soudy mohou právem vzbuzovat podezření z nadhodnocení, jsou však příznačné pro čtenářské a kritické přijetí Fowlesova díla. Fowles svými romány oslovuje jak příznivce tradičního realistického způsobu vyprávění, tak stoupence prózy tím či oním způsobem experimentální, stejně efektně umí použít postupů literatury modernistické (i postmodernistické) a modelů literatury populární, ať je to thriller, detektivka, gotický příběh, pohádkově fantastický příběh či romantické vyprávění na téma historické nebo milostné. Právě specifická symbióza tradice a experimentu a neustálé prolínání literatury ‚vysoké‘ s literaturou ‚pokleslou‘ jsou podstatou Fowlesovy románové poetiky, a zároveň naznačují obecnější tendence britské prózy sedmdesátých a osmdesátých let.

Toto dvojí směřování Fowlesovy prózy se výrazně projevuje již v jeho prvotině Sběratel (The Collector, 1963), která využívá čtenářské přitažlivosti thrilleru, zároveň však thrillerové téma daleko přesahuje a proměňuje se v alegorickou výpověď o poválečné Anglii a o hodnotách současné společnosti. Směsicí tradice a experimentu, intelektuální obtížnosti a čtenářské napínavosti, mnohdy dokonce dráždivosti, je i druhý Fowlesův román Mág (The Magus, 1966, přepracované vydání 1977). Experiment tohoto Fowlesova neobyčejně rozsáhlého románu začíná ve chvíli, kdy se hlavní postava knihy Nicholas Urfe, lektor angličtiny na řeckém ostrově Fraxos, seznamuje s výstředním řeckým multimilionářem Mauricem Conchisem a stává se obětí Conchisova fantastického divadelního představení. Na ostrově se objevují postavy dávno zemřelé či mytologické (řečtí bohové a bohyně, satyrové, apod.) a Nicholas Urfe jenom postupně zjišťuje, že jsou to všechno herci hrající své role podle scénáře předepsaného záhadným mágem Conchisem. Na ostrově probíhá bizarní, velkolepé, absurdně nákladné a neobyčejně kruté představení, jehož smyslem je setřít všechny hranice mezi skutečností a fikcí. Fowlesovo románové divadlo vědomě navazuje na Pirandella, Artauda a Brechta, zároveň na prastaré pojetí světa jako jeviště, ‚theatrum mundi‘, v němž je člověk pouze hercem různých roli. Jistě není náhodné, že toto pojetí světa a člověka, známé již v antickém dramatu a v Shakespearových hrách, se znovu objevuje v současné západní, především americké sociologii (G. H. Mead, R. Linton, E. Goffman aj.) a že Fowles, ať již vědomě či spontánně, vytváří ve svém románu beletristickou obdobu teorie sociálních roli a masek. V pozměněné podobě se tak do Fowlesova románu dostává sociologický rozměr, který byl již přítomen ve Sběrateli a který se znovu a s ještě větší intenzitou vynořuje v pozdějších Fowlesových prózách, především ve Francouzově milence.

Paralely románu Mág s Fowlesovou prvotinou nelze přehlédnout – spočívají ve Fowlesově zájmu o výjimečnou, dokonce psychopatickou postavu, v literární inspiraci příběhu (román Mág je, stejně jako Sběratel, inspirován především Shakespearovou komedií Bouře) a v řadě dalších motivů. Například Conchis funguje v románu jako shakespearovský kouzelník Prospero, který má stvořitelskou moc, zároveň však spoutává Ni– cholase Urfa do sítě lží a klamných informací, ovládá ho jako loutku, figurku na šachovnici nebo jako vězně. Celý ostrov (připomeňme, že i Shakespearova Bouře se odehrává na ostrově, tedy v místě zdánlivě izolovaném od ostatního světa) se prostřednictvím Conchisova metadivadla proměňuje ve vězení bez mříží. Téma uvěznění a izolace, určující pro Sběratele, se v románu Mágopakuje na vyšší úrovni, protože Conchis falzifikuje realitu samu a spoutává Urfa předivem výmyslů a předstírání. Kolem Nicholase Urfa vzniká pseudosvět, falešná, fiktivní náhražka reality, a Conchisova hra má vlastně ontologický a morální smysl – Conchis dává Urfovi psychiatricky pojatou výchovnou lekci. Nelze si však nepovšimnout určitých paradoxů a ambivalencí v postavě samotného režiséra celé té hry masek a převleků. Conchis vystupuje v románu jako Prospero, zároveň jako šarlatán v mnohém připomínající Jungův archetyp podvodníka (Jung jej popisuje ve studii O psychologii postavy podvodníka, zahrnuté v práci Archetyp a kolektivní podvědomí). Ambivalentní je i sám smysl Conchisova přízračného představení a vlastně celého Fowlesova románu: je Conchisova hra s realitou a fikcí nebezpečným šarlatánstvím, anebo je prosperovským kouzlem, morální lekcí a zatěžkávací zkouškou, kterou Nicholas úspěšně projde? Fowles v revidovaném vydání románu posouvá celkové vyznění příběhu spíše k druhému významu, přesto ponechává snad až příliš místa pro spekulaci o smyslu mučivé zkušenosti, kterou musel jeho hrdina podstoupit. Dodejme pouze, že i tato otevřenost románového konce patří k charakteristickým rysům Fowlesovy románové poetiky – nejvýrazněji se projevuje ve Francouzově milence, naznačena však je i ve Sběrateli a v dalších Fowlesových prózách.

Román Francouzova milenka (The French Lieutenant’s Woman, 1969, česky 1976) je bezpochyby nejpopulárnějším Fowlesovým dílem. Jeho příběh se odehrává ve viktoriánském zlatém věku, přesněji řečeno v roce 1867. Charles Smithson, osvícený viktoriánský džentlmen a vědec-amatér, nadšený stoupenec Darwinův, je zasnouben s hezkou, poněkud však konvenční a povrchní dívkou Ernestinou Freemanovou, dcerou úspěšného viktoriánského obchodníka a podnikatele. Charles se dopouští skandálního přečinu proti viktoriánské morálce – zruší své zasnoubení, protože se zamiluje do ‚Francouzovy milenky‘ Sáry Woodruffové.

Třebaže Fowles ve svém románu evokuje atmosféru viktoriánské Anglie, je v jeho příběhu rok 1867 vždy nazírán z hlediska roku 1967, viktoriánská minulost je v něm neustále konfrontována s autorovou současností. Smysl autorských skoků do přítomnosti je zřejmý: představují jeden ze způsobů, jimiž Fowles zdůrazňuje režisérskou roli autora a vytváří ze svého románu obdobu antiiluzívního divadla. Fowles programově boří iluzi tradičního realistického a historického románu a jeho „zcizovací efekty“ mají význam ironické aktualizace.

Pozoruhodné je rovněž Fowlesovo použití dokumentárního materiálu. Fowles pracuje jednak s dobovými dokumenty filozoficko-ekonomickými a přírodovědeckými (klíčové postavení v těchto dokumentárních citátech zaujímá Marx a Darwin), jednak s dokumentárním materiálem sociologickým. Prostřednictvím těchto citátů sestavuje Fowles pestrou mozaiku viktoriánských zajímavostí, mimořádnou pozornost věnuje viktoriánskému ženskému odívání, osudu krinolíny, a zvláště pak sociologickým postřehům souvisejícím s erotickým životem viktoriánské společnosti – komentuje viktoriánskou prostituci, cituje viktoriánské sexuální příručky, zmiňuje se o viktoriánských antikoncepčních prostředcích. Jeho kniha vlastně osciluje mezi beletrií a filozofickým, sociologickým a literárním esejem, reflexívní, úvahový prvek, tak zřetelně již přítomný ve Sběrateli a Mágovi, se ve Francouzově milence objevuje znovu a s větší intenzitou. Splývání beletrie a eseje (stejně jako antiiluzívní postupy) patří dnes již k velice rozšířeným prostředkům soudobé prózy a Fowles tohoto žánrového splývání umí využít zajímavě, mnohdy oslnivě – poetizuje sociologický detail a propůjčuje mu obecnější význam.

Podobná tendence k zobecnění se projevuje i ve Fowlesově charakteristice postav. Když Fowles charakterizuje Charlesova sluhu Sama, připomene nejdřív situaci viktoriánského služebnictva v roce 1867, určí, do jaké sociální skupiny či podskupiny služebnictva Sam patří, komentuje společenský význam jeho akcentu a podá sociologickou informaci o sexuálních zvyklostech viktoriánského služebnictva na venkově. Fowlesova záměrná sociologizující vnějškovost pohledu se projevuje v jeho rozsáhlých popisech šatstva i v tom, že jeho postavy jsou vždy přesně zařazeny do sociálních skupin či vrstev – Ernestina je typická viktoriánská dívka ze středních vrstev, pan Freeman je typický viktoriánský džentlmen, Fowles o něm s parodickou nadsázkou píše jako o vyvíjejícím se sociologickém druhu a hovoří o Charlesovi roku 1267, 1867 a 1967.

Nápadnou výjimkou z typičnosti Fowlesových hlavních postav je Sára Woodruffová. V románu je poprvé představena jako temná postava na pobřeží. Již sám obraz ženy stojící proti nedozírné mořské pláni signalizuje tajemnost a mytičnost této postavy. Sára v tomto postoji ztělesňuje záhadnost, tajemství, osudovost a nikoli náhodou zní jedna z jejích přezdívek ‚Tragédie‘. Její vystupování v románu lze již od první scény chápat jako zvláštní druh pózování – Sára zaujímá tragickou, osudovou pózu, která není prosta melodramatičnosti a v dalším průběhu románu sehrává s Charlesem podobné divadlo, jaké hrál Conchis s Nicholasem Urfem. Podobně jako Conchis je Sára postavou klamající a předstírající, zároveň znovu potvrzuje Fowlesovu zálibu v postavách výjimečných a psychiatricky zajímavých. Symbióza, zobecnění, typizace, mnohdy stereotypizace postav a jejich psychické vychýlenosti je pro Fowlese příznačná. Otázkou zůstává, do jaké míry jsou Fowlesovy postavy psychologickými sondami a do jaké míry zůstávají pouze psychiatrickými kuriozitami. Jeho Sáru Woodruffovou můžeme chápat jako ženu trpící zvláštním případem hysterie, jejímž projevem je upoutat na sebe pozornost fingovaným utrpením, jako krutou manipulátorku lidských osudů (náznak manipulace s lidmi je přítomen i v postavě Mirandy ze Sběratele, Fowles tento rys Mirandy buduje prostřednictvím paralel k románu Emma Jane Austenové), anebo jako ztělesnění ženské záhadnosti, tajemnosti a ambivalentnosti. Podobně ambivalentní je i smysl jejího předstírání. Udílí Charlesovi morální lekci (jako Conchis Urfovi v románuMág)? Chce svou maskou hříchu docílit toho, aby se Charles zbavil viktoriánských konvencí? Lze její lži a pózy vysvětlit sociologicky jako svébytnou obranu proti přetvářce viktoriánské společnosti?

Celkovou ambivalentnost románu podtrhuje i dvojí zakončení Fowlesova příběhu lásky sociálně nerovných milenců. Pomineme-li viktoriánský happy end, který Fowles naznačuje uprostřed svého románu a podle něhož Charles nepodlehne svodům Sáry Woodruffové a navrátí se zpět ke své snoubence, má Fowlesův román dva konce: v jednom se Charles vrátí k Sáře, v druhém ji sice nalézá, ale ona ho definitivně odmítne. Smyslem Fowlesova dvojího zakončení je aktivizovat čtenáře, odsoudit ho ke svobodě volby a přenést na něho tíhu rozhodnutí, které v tradičním románu přísluší jen autorovi. Dickens se například musel rozhodnout pro jeden ze dvou alternativních konců románu Nadějné vyhlídky. Fowles se této odpovědnosti zbavuje tím, že pozve čtenáře do své dílny, ukáže mu své vlastní pochyby, svá autorská váhání, případně i svou bezradnost.

Autorský metakomentář lze pokládat za další projev Fowlesova antiiluzívního románového divadla, za zvláštní druh autorského pózování, které připomene Sterna, Joyce, Borgese, Nabokova, Flanna O’Briena či celou řadu současných angloamerických autorů, například B. S. Johnsona či Johna Barthe.

Zatímco Fowlesova další knížka Věž z Ebenu (The Ebony Tower, 1974) je souborem kratších, stylisticky brilantních próz, v nichž často rozpoznáváme motivy a postupy Fowlesových dřívějších prací, představuje jeho rozsáhlý román Daniel Martin (1977) pokus o zcela novou románovou výpověď. Fowles se v něm tentokrát obrací k současnosti, pokouší se o vnitřní zúčtování se sebou samým, se svou generací, s Anglií padesátých, šedesátých a sedmdesátých let. Román Daniel Martin nesměřuje ani k pólu alegorie (jako napříkladSběratel), ani k „romanci“ (jako Mág či Francouzova milenka), ale k realistickému epickému románu. Fowlesovi v něm jde nejen o portrét britského intelektuála, pokouší se o hledání osobní, umělecké i národní identity. V centru románu stojí úspěšný dramatik a scenárista Daniel Martin, jeho přítel Anthony Mallory, nadaný filozof katolických sklonů, a dvě sestry Jane a Nell (zdvojená ženská postava patří k dalším stereotypům Fowlesovy prozaické tvorby). Fowlesův román lze číst jako studii rozpadajícího se manželství, avšak kolem této dějové osy Fowles soustřeďuje úvahy a komentáře nejrůznějšího zaměření. Nejzajímavější jsou ty pasáže, v nichž Fowles hovoří za sebe a za svou generaci britských intelektuálů, kteří názorově dozrávali koncem čtyřicátých let. Martinova dráha úspěšného scenáristy dává nahlédnout do světa angloamerického filmového průmyslu, do hollywoodské „kuchyně“ a do prostředí britských televizních komentátorů, režisérů a scenáristů.

Stejně jako ve Sběrateli, Francouzově milence, sbírce aforismů Aristos (The Aristos, 1964) i v románu Daniel Martin se zřetelně projevuje Fowlesovo levicové zaměření. Jane se například rozchází s katolicismem, který se jí snaží vštěpovat Mallory, čte Gramsciho a Lukácse a neustále o nich v románu hovoří s Danielem Martinem. Fowles si za motto svého románu vybral citát z Gramsciho Sešitů z vězení: „Krize spočívá ve skutečnosti, že staré umírá a nové se nemůže zrodit. V tomto mezidobí se objevuje celá řada patologických symptomů.“

„Patologické symptomy“, jimiž se Fowles v tomto případe zabývá, jsou představovány především tragickou vnitřní krizí Anthonyho, jemuž se zhroutí vše, čemu věřil a pro co žil. Fowlesův portrét současné doby, psaný složitou technikou, v níž se prolíná vyprávění v první a třetí osobě, se však v druhé polovině rozbíhá do neobyčejné šíře, v závěru se tříští a ztrácí intenzitu a hloubku záběru.

Útlá knížečka Mantissa (1982) je Fowlesův zatím nejextrémnější pokus o metarománové postupy, a zároveň bravurní stylistický kousek. Fowles napsal vlastně literárněteoretický esej ve formě milenecké hádky mezi spisovatelem Milesem Greenem a Múzou milostné poezie (a beletrie) Erató. Fowlesovo literárněteoretické a zároveň erotické capriccio se rozmarně pohybuje od sexuální frašky k Descartově Rozpravě o metodě, od klinicky zdůvodněné sexuální orgie až k problémům metarománu a postmodernistické prózy. Spisovatel Miles Green se probouzí na nemocničním lůžku, na nic si nevzpomíná a doktorka Delfiová (jejíž jméno má vzbuzovat představu pramene poblíž Delf) spolu se sestrou Coryovou (její jméno připomíná panenskou dívku Koré) léčí Milesovu ztrátu paměti poněkud kuriózní sexuální terapií. Vzrušivá terapeutická scénka je však porušena vpádem jakéhosi zjevení neurčitého pohlaví, které se nápadně podobá dr. Delfiové i sestře Coryové, má však punkový účes, na nohou vysoké černé boty, oblečeno je do černých džínsů a černého saka a v ruce drží elektrickou kytaru. Brzy vychází najevo, že zjevení je, stejně jako dr. Delfiová a sestra Coryová, jednou z podob polymorfní Erató, která obviňuje Milese Greena z mužského šovinismu – Miles si totiž příjemnou sexuální terapii vymyslel, na papíře stvořil dr. Delfiovou a sestru Coryovou a dopustil se na nich neodpustitelného autorského násilí, protože je nutil dělat věci, které by je ani ve snu nenapadly. Celý zbytek románu sestává z rozhovoru Erató s Milesem Greenem. Zatímco dráždivě odhalená Múza sedí na posteli a vypráví Milesovi o svých početných a slavných milencích, aby vzbudila jeho žárlivost, zasvěcuje ji Miles do složitého vztahu reality a fikce a odhaluje jí tajemství literární tvorby.

John Fowles si v románu Mantissa utahuje z psaní o psaní, z metarománu a z literární kritiky, která na tomto tak rozšířeném literárním experimentu parazituje. Fowlesův román postihuje změněnou atmosféru osmdesátých let a lze jej chápat jako specifickou protiváhu satirického románu Davida Lodge Svět je malý (Small World, 1984). Zatímco Lodge vtipně a často nadmíru trefně satirizuje nejnovější trendy literární kritiky, paroduje Fowles literární experiment a postupy sebereflexívní prózy. Jistým paradoxem Fowlesovy satiry však zůstává to, že Fowlesova vlastní tvorba je často inspirována právě tím, co paroduje – metarománovou sebereflexí a dráždivou erotikou. Jen těžko říci, co je v Mantisse vzrušivější – zda orgiastická sexuální scéna, anebo diskuse o podstatě sebereflexívní prózy. V Mantissese erotické scény stávají součástí literárněteoretických spekulací, a diskuse o literatuře získávají naopak výrazně erotický charakter.

Ve svém nejnovějším románu, jehož titul bychom pracovně mohli přeložit jako Larva (A Maggot, 1985) se Fowles vrací k žánru historického románu silně romantického, často až dráždivě senzačního ladění. Jeho příběh se odehrává roku 1736 a soustřeďuje se kolem vyšetřování záhadné vraždy hluchoněmého Dicka. Metodou fiktivního dokumentu (román sestává ze záznamů výslechů vedených panem Ayscoughem) navazuje Fowles vědomě na Daniela Defoea. Podobně jako v románu Francouzova milenka se opírá o podrobnou znalost dobových sociologických detailů, znovu uvádí fakta z historie oblékání a módy a znovu věnuje zvláštní pozornost prostituci – tentokrát osmnáctého století. Jeho záběry z londýnských nevěstinců, oficiálně vedených jako lázně, patří bezpochyby k nejčtivějším scénám románu. A stejně jako v Mágovi, Francouzově milence či Mantisse se ústředním motivem románu stává přetvářka, lež a předstírání – většina postav má dvojí identitu a mnohé z nich jsou profesionální herci najatí panem Bartholomewem, aby hráli členy jeho doprovodu. Aniž bychom se zabývali dalšími velice složitými peripetiemi románu, který je, jak už jsme u Fowlese zvyklí, založen na úmyslné mystifikaci postav i čtenáře, poznamenejme, že Fowlesovo divadlo převleků a masek tentokrát selhává. Vyprávěčská metoda výslechů, sama o sobě jistě zajímavá, v tomto případě vyústí do neobyčejně zdlouhavé rekonstrukce dobrodružného příběhu, erotické motivy románu mají silnou příchuť ladnosti a romantické tajemství, budované podle vzoru populární romantické literatury, se stává samoúčelné. V závěru románu se nabízí otázka, co chtěl John Fowles vlastně napsat – napínavý příběh záhadného zločinu, pseudohistorický román o protestantské sektě takzvaných „shakerů“, dráždivý příběh prostitutky, která se stane světicí, anebo vědeckofantastický román?

Vrátíme-li se ze světa Fowlesových románů sedmdesátých a osmdesátých let zpět k jeho prvotině, překvapí nás svou průzračností, stylovou precizností a jasnou, třebaže složitě vrstvenou výpovědí. Román Sběratel byl jednak inspirován novinovou zprávou o výrostkovi, který unesl jistou dívku a po několik měsíců ji věznil v londýnském protileteckém krytu, jednak bohatou literaturou zabývající se tématem pronásledované a vězněné ženy. Bezprostředním impulsem k napsání románu byla pro Fowlese Bartákova opera Modrovousův hrad,avšak archetyp příběhu Sběratele lze nalézt v mnohem starších předlohách. Téma pronásledované a vězněné dívky se v anglické literatuře objevuje přinejmenším od dob Richardsonovy Clarissy, dominuje anglickému gotickému románu a v pokleslé podobě se znovu vynořuje v thrilleru. První významová rovina Sběratele je skutečně dána thrillerovým dějem, který vypráví Frederick Clegg v první části románu. Běžné thrillerové téma však Fowles podstatným způsobem modifikuje. Clegg, jak postupně vysvítá z příběhu, neunesl Mirandu proto, aby někoho vydíral a získal výkupné, ani proto, aby ji sexuálně zneužil. Jde mu především o to, aby Mirandu vlastnil. Fowles tuto nezvyklou motivaci stupňuje do absurdního paradoxu: Clegg několikrát nabízí Mirandě manželství, přestože je fyzicky a emocionálně impotentní. Zvrácenost jeho jednání spočívá v tom, že touží po instituci manželství, aniž je schopen fyzické lásky či emocionálního vztahu, a že jako formu námluv volí únos a věznění. Clegg, jehož počínání je z lidského i právního hlediska zločinné, je přitom neobyčejně mírný, dokonce svým způsobem hodný a ušlápnutý človíček trpící komplexem méněcennosti. Mladá a krásná Miranda pro něho není jen sexuálním symbolem, představuje i společenský status, který byl Cleggovi upřen. Do Fowlesova románu tak vstupuje důležitý, pro tradici anglického románu tolik charakteristický sociální motiv, jímž je zdánlivě nepatrný, ve skutečnosti však propastný rozdíl mezi nižší střední vrstvou, z níž pochází Clegg, a vyšší střední vrstvou, která je společenským zázemím Mirandy Frederick Clegg je zkrátka nejen zločincem, ale také obětí – nedostává se mu Mirandiny přirozené inteligence a nadání a zároveň byl zbaven všech Mirandiných společenských výsad, spočívajících ve vzdělaní, ve způsobu chování a mluvy a v kultivované senzibilitě. V extrémní, psychopaticky vychýlené podobě tak Fowles pracuje s motivem sociálního a sexuálního statutu, který byl pro anglický románpadesátých let modelový a který poznamenává anglický román vlastně od jeho vzniku.

Druhá významová vrstva Fowlesova románu je obsažena v Mirandině deníku, který.sfi postupně.ptoměňuie v neobyčejně, hořký kojnentář o současné Anglii. Právě při četbě Mirandina deníku si uvědomíme, jak bezprostředně je román Sběratel spjat s dobou svého vzniku. Miranda ve svých poznámkách píše autoportrét levicové intelektuálky, jejíž morální krédo, tak explicitně v deníku vyjádřené, nemůže nepřipomenout rozhněvaný hlas Jimmyho Portera z Osbornovy hry Ohlédni se v hněvu. Jestliže stěžejním mravním přikázáním Mirandy je odpor proti lhostejnosti, pak vyjadřuje postoj příznačný pro ‚rozhněvané‘ hrdiny padesátých let a nejen pro ně – tažení proti lhostejnosti nebylo jen základním postojem osbornovského hrdiny, ale také například mnoha hrdinů Weskerových her a stalo se společným emocionálním a etickým postojem všech levicově smýšlejících autorů padesátých let. Ne náhodou upustí Miranda v jedné části svého deníku od osobního ‚já‘ a bezděčne začne říkat ‚my‘, a řadí, se tak k lidem kterým o něco jde, kteří nejsou lhostejní. Proti nim stojí ‚oni‘, Frederick Clegg a jemu podobní ‚noví lidé‘, tento specifický produkt britského poválečného ‚státu blahobytu‘. Miranda zkrátka ve svém deníku povyšuje Clegga na obecně platný typ, na jeden z ‚patologických symptomů‘ ztělesňujících typickou a velice rozšířenou nemoc současné společnosti – maloměšťáctví. Cleggova výhra v loterii, zdánlivě zcela náhodná, funguje v románu jako symbol vlastnického pudu ‚nových lidí‘ a Cleggova impotence se stává znakem potlačeného a potlačujícího, zmrzačeného a mrzačícího měšťáctví.

Symbolický je samozřejmě sám motiv sběratelství, který se opakovaně vyskytuje i v jiných Fowlesových románech a vždycky vyjadřuje spotřební postoj k životu, ono měšťácká ‚mít‘, o němž tak výmluvně hovořili existencialisté a dlouho před nimi Karel Marx. VeSběrateli, ve svých jiných románech (například v Mágovi a ve Francouzově milence), v řadě interview a ve své soukromé filozofii‘ Aristos hovoří Fowles o umrtvovací funkci sběratelství. Kdo pouze sbírá a hromadí, musí umrtvovat, podbně jako Frederick Clegg umrtvuje krásné motýly i svůj nejvzácnějši úlovek – Mirandu.

Podobnou funkci jako sběratelství má ve Fowlesově románu i motiv fotografování. Clegg, neschopný fyzické lásky, si pořizuje fotografie Mirandy – nejdřív ‚ve vší slušnosti‘, posléze se zřetelným pornografickým záměrem. Impotentní Clegg se ‚miluje‘ s Mirandou prostřednictvím fotografického aparátu, mechanický přístroj mu nahrazuje milostný akt. V dramatické verzi Fowlesova románu (jejím autorem je David Parker a byla uvedena v londýnském ‚hospodském‘ divadélku King’s Head v roce 1971) byla tato scéna pojata jako mechanická náhražka sexuálního aktu, jako ‚mechanický orgasmus‘. Ani Cleggoya sexuální aberace není v románu samoúčelná a má platnost sociálního symbolu?

Snad nejpozoruhodnější aspekt Fowlesova Sběratele spočívá ve vypravěčské technice románu, v jednoduchém, ale velice funkčním a efektivním střídání dvou úhlů pohledu – celý příběh je nazírán z hlediska věznitele (výpověď Fredericka Clegga v prvnít části románu) a vězněné (deníkové záznamy Mirandy Greyové). Fowles tak v románu podává dvě verze téhož příběhu, přičemž podstatné je již pořadí obou verzí: nejdřív vypráví svou verzi Clegg, sdělí čtenáři celý děj se všemi detaily únosu a věznění Mirandy, poté Fowles děj zastavuje a v druhé části nechává Mirandu převyprávět totéž, jenomže z jiného hlediska. Metoda dvojího pohledu na stejnou událost či situaci patří k prastarým románovým prostředkům, Fowlesovo mistrovství však spočívá v tom, že obě části románu navíc stylisticky a obsahově rozlišuje. Zatímco Clegg ve své výpovědi konstatuje pouze fakta, detailně popisuje všechny těchnické podrobnosti Mirandina únosu a uvěznění, zůstává na povrchu a v přítomnosti, tak Miranda ve svém deníku nejen zaznamenává svůj odlišný pohled na každý detail situace, v níž se nachází, ale také reminiscence na svůj dřívější život, své vzpomínky, myšlenky, pocity, názory a postřehy. Kontrast mezi bohatým vnitřním životem vězněné a duchovní omezeností věznícího nakonec vyústí v ironické převrácení roli – Miranda postupně získává nad svým věznitelem navrch, neustále ho ironizuje la nakonec ho mentoruje a vychovává. Sám věznitel se naopak ocitá ve vězení vlastní nedovzdělanosti a neschopnosti, Fowles zkrátka tradiční téma uvězněné dívky modifikuje – nedovolí Mirandě z vězení uniknout, ale přinutí ji v něm žít, přinutí ji dokonce nalézt alespoň špetku pochopení pro Clegga, přinutí ji vybojovat si uvnitř vězení alespoň žalostné minimum lidské svobody.

Již způsob, jakým Frederick Clegg mluví, je důležitým charakterizačním prostředkem. Jeho řeč je plná konvenčních, „mrtvých“ výrazů a jazykových klišé, jeho umrtvující, měšfácké sběratelství se promítá i do jeho netvůrčího, fixovaného, „paďourského“ a podivně zmrzačeného jazyka. A nejen to – Fowles nepropůjčuje Cleggovi jen zploštělý, šedý, mechanický (a mnohdy dokonce gramaticky vychýlený) jazyk, ale pracuje s jemným jazykovým odstíněním obou vyprávěčů svého příběhu. Například již to, že Clegg mluví v první části románu o sobě v nepřímé řeči a Mirandiny odpovědi cituje v graficky vyznačené přímé řeči, zatímco Miranda ve svém deníku neuvádí Clegga v přímé řeči, ale občas do svého textu vloží dramatizované dialogy s Cleggem, dává oběma promluvám zcela odlišnou perspektivu a hodnotové odstínění. Cleggova výpověď je zvláštním způsobem defenzívní a tlumená, Mirandina promluva románu dominuje a stává se páteří jeho celkové výpovědi do té míry, že není jisté, kdo je vlastně hlavní postavou Fowlesova románu. Clegg, jehož dominantní pozice je naznačena již názvem románu, anebo Miranda, která má nad Cleggem tak zřetelnou převahu?

Konečně třetí významová rovina Fowlesova románu je alegorická a Fowles ji buduje prostřednictvím neustalých paralel k Shakespearově komedii Bouře. Půjčuje si z ní jméno Mirandy i přezdívku Fredericka Clegga, jemuž Miranda začne výsměšně říkat Kaliban, podle netvora v Shakespearově komedii, jehož jméno vzniklo nejspíš přesmyčkou slova ‚kanibal‘. Román Sběratel můžeme přečíst jako ironickou verzi Bouře, v níž neomezovaným vládcem je netvor Kaliban a v němž schází jak šlechetný milenec Ferdinand (Cleggova druhá přezdívka Ferdinand je další ironií Fowlesova románu), tak moudrý a dobrý kouzelník Prospero (jeho funkci v románu do jisté míry přebírá G. P., obdivovaný Mirandin patron, který stvořil její duchovní svět). I zmínky o ‚nových lidech‘ a ‚krásném novém světě‘ nejsou jen komentářem a kritikou britského ‚státu blahobytu‘ a poválečné labouristické politiky, ale také přímou ozvěnou Shakespearovy komedie. Jestliže Bouře inspirovala Huxleyho k napsání antiutopické vize Konec civilizace, pak Fowlesova ironie směřuje jinam. Netvor Kaliban v jeho románu proměňuje v anglického maloměšťáka, který výhrou v loterii dostává peníze a s nimi moc, a otevírá se mu možnost realizovat zvrácený sběratelský sen. Důležitou okolností Fowlesova příběhu je, že tato zvrácenost vyrůstá z lidské tragédie, z lidského neštěstí, z člověka poznamenaného fyziologicky i sociálně tak, že i jeho sen o lidském štěstí se zvrtne v úchylné násilí.

Sběratel bude vždy patřit k nejlepším dílům Johna Fowlese. Zůstane mistrovsky napsaným příspěvkem k živočichopisu soudobého měšťáka i nadčasovou studií kalibanství – a nejen anglického. John Fowles napsal nejen vzrušující thriller, ale také alegorický, moralitní příběh, který se nás bezprostředně týká. Kalibanové i Mirandy žijí mezi námi.

Martin Hilský

JOHN FOWLES / SBĚRATEL

SOUDOBÁ ŘÍDÍ

SVĚTOVÁ VLASTA DUFKOVÁ

PRÓZA SVAZEK 399

Z anglického originálu The Collector,

vydaného nakladatelstvím Jonathan Cape,

Londýn 1979, přeložila Eliška Hornátová.

Doslov napsal Martin Hilský.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Miloslav Fulín.

Na obálce použito fotografií Ivana Doležala,

na vazbě kresby Vladimíra Tesaře.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p.,

jako svou 4 718. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1988. Odpovědná redaktorka Eva Slámová.

Výtvarný redaktor Vladimír Nárožník.

Technická redaktorka Milada Hrachová.

Z fotosazby zhotovené v n. p. Svoboda, závod 4, Praha,

vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p., Brno, závod 3, Český Těšín.

Autorských archů 15,71, vydavatelských archů 16,05.

Vydání první. Náklad 36 000 výtisků. 605 22 846.

13/34. 01-051-88.

Cena vázaného výtisku 24 Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai