Náhradní dcera

Lisa Gardnerová

Od těch zločinů uplynulo už dvacet let. Byly to zločiny malé i velké. Za ty hříchy, za lehké ani za ty těžké, nebyl po dvaceti letech nikdo potrestán. Vždycky si myslel, že se o všechno nakonec postará lidská přirozenost. Někdo to nevydrží, někdo promluví, možná to bude Larry Digger, kdo konečně poskládá všechny útržky dohromady.

Ale míjel rok za rokem a nikdo neudělal vůbec nic. Nikdo nic neprozradil, ani se na nic neptal, nikdo si nicnepamatoval. Jako kdyby se vůbec nic nestalo.

Měl toho už dost. Teď to vezme do vlastních rukou.

Dokončil všechny přípravy.

Nastal čas pro první dáreček. Znovu prošel seznam. Znovu přehlédl připravené věci. Rozhodl se: Melanie.Melanie, která našla štěstí v rodině Stokesových jako jejich náhradní dcera. Melanie, která mu za celé tyroky neprokázala tu laskavost, aby si vzpomněla.

Vytáhl řeznický nůž. Nabrousil čepel.

Byl připraven.

Víte, co je to dokonalý zločin?

Já ano.

Prolog

Září 1977

Huntsville, Texas

V šest hodin ráno se brány huntsvilleské věznice neprodyšně uzavřely.

Venku za červenou cihlovou zdí se už shromáždili demonstranti. Byla to v Texasu první poprava po třinácti

letech. Je to nehumánní, hlásaly transparenty. Kruté a zvrhlé. „Texaský blesk“ neměl být nikdy znovuuveden do provozu. Trest smrti je nevypočitatelný a nezodpovědný.

Druhá, stejně velká skupina lidí nesouhlasila. Kruté a zvrhlé, to je méně, než si Russell Lee Holmeszaslouží. Na křeslo s ním! Ať se usmaží! Kvůli tomuto odsouzenci k popravě číslo 362 stojí za to znovuzavést elektrické křeslo – vlastně by se měla znovu začít stavět šibenice.

Uvnitř, v cele smrti, kam ho přivedli předešlý večer, si Russell Lee Holmes udělal pohodlí na jedinépryčně, která tam byla, a všechny je ignoroval. Měl vodově modré oči, propadlou tvář, hubenou postavu a

ohnutá záda. Po třicetiletém žvýkání tabáku a pití sodovky byly jeho zuby zkřivené, zahnědlé a napůlvyhnilé. Měl ve zvyku si do nich rýpat nehtem na palci. Rozhodně to nebyl nijak příjemný nebo skvělýmuž. Byl ale tichý a povětšinou lhostejný. Občas nebylo jednoduché si vzpomenout, co vlastně ty jeho

malé, vychrtlé ruce provedly.

V lednu, když Utah ukončil moratorium Nejvyššího soudu na popravy a postavil Gilmorea před palebnoujednotku, nebylo nejmenších pochyb, že se Texas připojí. A nebylo nejmenších pochyb, že první, na koho

to padne, bude Russell Lee Holmes.

Bylo to nejspíš proto, že když ho soudce vyzval, aby se vyjádřil k únosům, mučení a vraždám šesti malýchdětí, Russell Lee odpověděl: „Po pravdě, pane, nemůžu se dočkat, až dostanu další.“

Do cely vešel dozorce. Byl to tlustý chlápek s břichem jako sud, kterému se přezdívalo Krocan. Když serozčilil, tučný podbradek se mu roztřásl a celý zčervenal. Russell Lee ze zkušenosti věděl, že rozzlobit honení žádný problém. Teď ale vypadal dozorce laskavě, ba přímo benevolentně; vytáhl soudní rozhodnutí a

odkašlal si, aby ho dobře slyšeli i čtyři zbývající muži v Domě smrti.

„Mám tady váš rozsudek, Russelle Lee. Přečtu vám ho. Posloucháte?“

„Usmažej mi prdel,“ odtušil oslovený lhostejně.

„Russelle Lee, jsme dnes všichni připraveni vám pomoct. Abyste to zvládl v klidu.“

„Táhni do hajzlu.“

Dozorce Krocan potřásl hlavou a začal číst. „Výnosem tohoto soudu budete vy, Russell Lee, popraven zaníže jmenované zločiny.“

Následoval výčet. Šest vražd prvního stupně. Únosy. Znásilnění. Sexuální obtěžování. Všechno, zač sisadistický netvor zaslouží smrt. Russell Lee přikývl na všechna obvinění. Není to špatný seznam, na kluka,kterému vlastní máma neřekla jinak než Šmejde, „hnusnej bílej šmejde“ a „seš stejnej grázl jako tvůj

fotr, hnusnej bílej šmejd“.

„Rozuměl jste rozsudku, Russelle Lee?“

„I kdyby ne, stejně už je pozdě.“

„Tak dobře. Přišel za vámi pan farář.“

„Jenom si s vámi chci popovídat, synu,“ začal konejšivě otec Sanders. „Být s vámi v této těžké chvíli.

Abyste ulehčil své duši a připravil se na cestu, na kterou se zanedlouho vydáte.“

Russell Lee byl upřímný jako vždy. „Jdi do píci. Nechci se sejít s žádným pojebaným pánembohem. Těším

se na Pana Satana. Myslím, že bych ho moh ledasčemu naučit. Třeba jak to udělat, aby začal malej

spratek ječet. Hele, dozorce, ty máš děcko, že jo? Holku…“

Dozorcova tlustá tvář zrudla jako mák. Namířil na něho ukazovák a podbradek se mu roztřásl.

„Nezačínejte. Snažíme se vám pomoct.“

„Pomoct mi? Usmažit mně prdel! Co mi to věšíš na nos? Chceš mě mrtvýho, abys moh v noci klidně spát.

Ale já budu rád mrtvej. Pak si budu moct jít, kam budu chtít, budu jako Casper. Možná ještě dneska v

noci si toho tvýho smrada najdu a –“

„My tvý tělo nepohřbíme!“ zařval dozorce. „My tě hodíme do šroťáku, ty zmrde! Rozemelem tě na kaši a

tu kaši zalijem kyselinou! Na tyhle zemi nezbyde po tvý zkurvený prdeli ani mastnej flek. Ani jedinázasraná molekula!“

„Nemůžu si pomoct,“ unyle odtušil Russell Lee. „Už jsem se narodil jako špatnej kluk.“

Dozorce Krocan si povytáhl šedé kalhoty, kývl na kněze a těžkým krokem opustil celu.

Russell Lee znovu ulehl na kavalec a zašklebil se. Je čas se pořádně prospat. Dnes už ho nic pěkného

nečeká. Už nikdy tě nic pěknýho nečeká, Šmejde.

Úsměv mu ale pohasl, když se z chodby ozvalo skandování čtyř odsouzenců.

„Jak máte rádi Russella Leeho? Pečenýho, vařenýho, smaženýho? Jak máte rádi Russella Leeho?Pečenýho, vařenýho, smaženýho?“

O půl čtvrté odpoledne Russell Lee vstal. Konečně mu přinesli jeho poslední jídlo, smažené kuře,smaženou okru a smažené sladké brambory. S jídlem ale přišel i nezvaný host, reportér Lany Digger.Dozorce si našel způsob, jak ho potrestat za ten jeho ranní výstup.

Chvíli na sebe ti dva muži jenom beze slova hleděli. Larry Digger měl třicet let, udržovanou postavu,hladkou tvář, husté tmavé vlasy. Přinesl s sebou závan venkovního světa jako zvláštní druh parfému.Všichni odsouzenci na něho nevraživě a mrzutě zírali. Proběhl kolem nich do Russellovy cely a uvelebil se

na kavalci.

„To hodláte všechno spořádat? To vám prasknou střeva ještě dřív, než vůbec usednete do křesla.“

Russell Lee se zamračil. Larry Digger se na něj už sedm let přisával jako pijavice – nejdřív sledoval jehozločiny, potom zatčení, pak soud a teď jeho smrt. Zpočátku mu to nijak zvlášť nevadilo. Ale dnes horeportérovy otázky znervózňovaly, možná mu i trochu naháněly strach. A Russell Lee nenáviděl, když muněco nahánělo strach. Zavrtal se pohledem do tácu a vdechl mastný pach smaženého jídla.

„Co chcete?“ Zabořil prsty do hromady smaženého kuřecího masa.

Digger si posunul klobouk a rozepnul trenčkot. „Vypadáte klidně. Žádná hysterie, žádné výkřiky, že jste

nevinný.“

„Ne.“ Hltavě se zakousl do masa, mlaskavě žvýkal a hlasitě polykal.

„Prý jste odkopl pátera. I když po pravdě, nečekal jsem, že se obrátíte k Ježíši.“

„To teda ne.“

„Russell Lee se nechce očistit od svých hříchů?“

„Ne.“

„Tak ven s tím, Russelle Lee.“ Digger se předklonil a opřel si lokty o kolena. „Dobře víte, co chci slyšet.

Dnes je poslední den vašeho života. Je vám jasný, že nedostanete milost. Je to konec. Máte poslední

šanci říct pravdu. Dostane se to z vašich úst rovnou na přední stranu novin.“

Russell Lee dojedl kuře, zamlaskal mastnými rty a pustil se do připálené okry.

„Zemřete sám, Russelle Lee. Možná vám to teď nevadí, ale ve chvíli, kdy vás připoutají k Old Sparkymu

už to bude jinak. Povězte mi jejich jména. Můžu zařídit, aby sem vaši ženu dovezli. I vaše dítě. Budete mít

posilu, budete poslední den svého života se svou rodinou.“

Russell Lee dožvýkal okru a zabořil tři prsty doprostřed čokoládového dortu, celou polovinu rozmáčkl,vnořil se do něj jako kopáč do tunelu a začal srkat z dlaně krémovou náplň.

„Jsem za to ochotný i zaplatit,“ naléhal Digger. Byl to poslední zoufalý pokus člověka, který byl, jak obavěděli, víc než mizerně placený. „Prozraďte mi to. Vím, že jste ženatý. Viděl jsem vaše tetování a slyšel,co se povídalo. Povězte, kdo to je? Řekněte mi o tom dítěti.“

„Proč vám na tom tak záleží?“

„Jenom se vám snažím pomoct.“

„Přivedete je sem a potom rozmáznete v novinách, jak se klepali hrůzou, o to vám jde.“

„Takže přiznáváte, že existují.“

„Možná jo. Možná ne.“ Russell Lee odhalil v úšklebku zuby obalené čokoládou. „Neřeknu.“

„Vy jste ale zatracený mezek, Russelle Lee. Usmaží vás tady a vaše žena nikdy nedostane sociální dávky a

vaše dítě bude vychovávat nějaký mizera, který bude prohlašovat, že je jeho vlastní táta. Nejspíš z něho

vyroste stejný ztroskotanec, jako jste vy.“

„Hele, Diggere. O všechno je postaraný. Jo, vážně, je. Já mám před sebou lepší budoucnost než vy.Někomu by to možná připadalo jako ironie, ale není. Ironie. To je dobrý slovo, sakra. Moc dobrý.“ RussellLee se začal znovu věnovat dortu a odmlčel se.

Larry Digger nakonec rozzuřeně odešel. Russell Lee mrštil zbytkem jídla včetně většiny dortu nabetonovou podlahu. O zákusek se měl podle protokolu rozdělit se spoluvězni, které stejně jako jehočekala poprava. Rozdupal dort podpatkem po betonu.

„Ať si to rozdělí. Ať si to ti zmrdi rozdělí!“

Náhle se chodbou rozlehl hlasitý třesk. Ten zvuk sílil, mohutněl až do zuřivého, zběsilého crescenda.Potom umlkl, bylo slyšet tiché bzučení a pak vysoký pískot, kvílení přecházelo ve vrčení.

Popravčí zahříval křeslo, testoval zařízení od osmnácti set voltů k pěti stům, od třinácti set ke třem

stovkám.

Náhle byla ta chvíle skutečně na dosah.

„Jak máte rádi Russella Leeho? Pečenýho, vařenýho, smaženýho?“ pulsovala chodba. „Jak máte rádiRussella Leeho? Pečenýho, vařenýho, smaženýho?“ Russell Lee Holmes seděl tiše na okraji kavalce. Mělstažená ramena a myslel na ty nejodpornější věci, jaké ho napadaly. Malé, něžné krčky, velká modráočka, pronikavý vřískot dívčích hlásků.

Neřeknu ani slovo, miláčku. Vezmu si to s sebou do hrobu. Protože jednou jsem znal někoho, kdo alespoňpředstíral, že Šmejda miluje.

Boston, Massachussetts.

Josh Sanders se ploužil jasně osvětlenými chodbami. Pracoval v nemocnici první rok a místopředpokládaných čtyřiadvaceti sloužil na pohotovosti už plných sedmatřicet hodin. Fungoval už jako nasetrvačník. Potřeboval se vyspat. Musí najít volný pokoj. Musí alespoň chvíli spát.

Došel ke dveřím číslo pět. Uvnitř bylo zhasnuto. Matně si vzpomněl, že na tabulce byla pětka označená

jako neobsazená. Noci na pohotovosti jsou dlouhé.

Vešel dovnitř a rozhrnul závěs u postele, připravený se do ní převalit.

Ozvalo se zakňourání. A chraptivé, přidušené sípění. Nářek.

Mladý lékař okamžitě ožil a rychle rozsvítil. Na posteli ležela oblečená malá holčička.

Svírala si krk. Najednou obrátila oči v sloup a přestala se hýbat.

Popravčí četa byla dobře vytrénovaná. Tři strážní mu nasadili na nohy okovy a řetěz kolem pasu. Sdělildozorci, že může jít sám, a všichni zaujali svoje místa.

Strážní obstoupili Russella Leeho, dozorce Krocan kráčel v čele. Vydali se na pochod dlouhou chodbou kzeleným dveřím, které zatím přivítaly 361 lidí. Russell Lee byl další člověk, který jimi už nikdy nevyjde ven.

V pět hodin přišel holič. Dokonale holá lebka byla připravená na nasazení koruny z elektrod. Poténásledovala poslední sprcha a převlek do bílého. Bílé kalhoty, bílá košile, bílý pásek, všechno bylo ušito zbavlny vypěstované na vězeňské farmě. Jeho spoluvězni ji sklidili, utkali plátno a ušili z něho šaty. Šel nasmrt a vypadal jako nějaký zasraný malíř. Jako kdyby nikdy neměl s venkovním světem nic společného.

Dveře se rozletěly. Old Sparky už na něho čekal, naleštěné dřevo, skoro padesát let staré, se jenomblyštělo. Vysoká záda, pohodlná opěradla, masivní nohy, široké kožené popruhy. Vypadal jako babiččinooblíbené houpací křeslo, nebýt obličejové masky a elektrod.

Popravčí se ujal své práce a vše bylo v okamžiku hotovo. Strážní připoutali Russella Leeho k zlatistémudubovému rámu. Jeden mu vsunul mezi zuby roubík, druhý mu potřel levou nohu, hlavu a hruď solnýmroztokem pro lepší vodivost elektřiny. Popravčí mu upevnil kovové popruhy kolem lýtek a zápěstí, dvědiody upevnil po obou stranách srdce a nakonec mu položil na vyholenou hlavu stříbrnou helmici.Netrvalo to ani šedesát vteřin a Russell Lee byl korunován na krále.

Popravčí mu zavázal oči páskou, aby bylo méně svinstva, až se mu začnou rozpouštět oční bulvy, a nosmu ucpal vatovými tampony, aby tam nebylo příliš mnoho krve.

Půl dvanácté v noci. Popravčí četa opustila místnost a „čas mučení“ Russela Leeho započal. Sedělpřipoutaný ke svému smrtelnému křeslu obklopen tmou a čekal, až zazvoní telefon na zdi, který bylnapojen přímo na kancelář guvernéra.

Čekali i lidé, kteří se na něho dívali ze tří prosklených místností. V první byli svědkové – Larry Digger ačtyři příbuzní obětí, kteří měli sílu se dostavit. Patricii Stokesovou toto monstrum připravilo o čtyřletoudcerku Meagan. Její manžel měl službu na svém novém pracovišti, tak s sebou místo něj přivedla svéhočtrnáctiletého syna. Brian měl kamennou tvář, ale Patricia tiše plakala, hubenýma rukama si objímalavysoké, štíhlé tělo.

Ve druhé místnosti stál připravený popravčí. I zde byl telefon, napojený na guvernérovu kancelář.Chloubou kabiny byla tři veliká tlačítka o průměru čtyř centimetrů, která vyčnívala ze zdi. Jeden hlavníspínač a dva záložní. Ve státě Texas mysleli na všechno.

Třetí místnost, která byla vyhrazena pro rodinu a přátele odsouzence, byla obsazená jediným divákem.Byl jím Kelsey Jones, Holmesův obhájce. Vzal si pro tuto příležitost svůj nejlepší oblek z mátově zelenélátky. Kelsey Jones byl pověřen zvláštním úkolem. Měl se dívat. Měl podat zprávu o posledních chvílíchRussella Lee Holmese ženě, která ho kdysi milovala.

Potom měl na Russella Lee Holmese zapomenout, což byl úkol, který přijímal s největší radostí.

Dvacet tři třicet jedna. Začalo odpočítávání. Za chvíli bude konec. Definitivní konec všech hrůz, kterézapočaly před více než pěti lety. Všude vládlo naprosté ticho. Všichni diváci byli napnutí.

Muž, kterého se to všechno týkalo, seděl v křesle s páskou přes oči. Zaťal zuby do roubíku. JSEM SILNÝ.

JSEM MOCNÝ!

Střeva mu povolila. Sevřel okraj opěradel, až mu zbělely klouby prstů.

Miluju tě, drahá. Miluju… tě.

„Poplach! Poplach!“ Josh vykřikoval příkazy a zároveň hmatal puls malé dívenky. „Potřebuju vozík, kyslík!Máme tady malou holku, osm nebo devět let, sotva dýchá. Ať někdo zavolá pediatra!“

Dr. Chen přispěchal do pokoje. „Jak se sem dostala?“

„Nevím.“

Personál a resuscitační vybavení dorazily zároveň. Všichni se pustili do zběsilé, rytmické práce.

„Není zaevidovaná,“ informovala hlavní sestra Nancy a popadla jehlu. Nitrožilní kanyla vklouzla dovnitř, zaní katétr. Okamžitě nabírali krev a moč.

„Má horečku! Je osypaná!“ Sherry, další sestra, jí stáhla bavlněné tričko, obnažila dívenčin rozpálenýhrudník a připojila ji na srdeční monitor.

„USTUPTE!“

Bleskl rentgen hrudníku. Všichni se vrhli zpátky k pacientce. Horečně pracovali. Tělíčko měla zalité potem,vůbec nereagovala. Potom přestala dýchat docela.

„Tracheální kanylu, laryngoskop!“ zvolal Josh a ihned začal intubovat.

Do háje, byla tak droboučká. Bál se, že jí ublíží, když se snažil kanylu protlačit úzkým hrdélkem jako buvolindický. Potom se konečně dostal kanylou do dýchacích cest a vklouzl do průdušnice. „Jsem tam!“ zvolalve chvíli, když Sherry vybíhala z místnosti se zkumavkami na testy do laboratoře.

„Puls je nitkovitý,“ oznamovala Nancy.

„Co říkáš, Joshi?“ ptal se doktor Chen.

„Anafylaktický šok,“ odpověděl bez váhání. „Potřebujeme jednu ampuli adrenalinu.“

„Jednu setinu mililitru,“ opravil ho doktor Chen. „To je dětská dávka, ta ji srovná.“ „Žádné bodnutí od

včely nikde nemá,“ hlásila Nancy, podávala adrenalin a sledovala, jak ho doktor aplikuje do dýchací

kanyly.

„Může to být reakce na cokoliv,“ zabručel doktor Chen a čekal, jak adrenalin zapůsobí.

Chvíli stáli bez hnutí.

Malá holčička vypadala tak bezbranně. Ležela natažená na bílém nemocničním lůžku, z těla jí vedlo pětdrátů srdečního monitoru a tlustá tracheální kanyla jí trčela z úst. Dlouhé blonďaté vlásky mělarozhozené, voněly po dětském šamponu. Už žádné slzičky. Měla husté řasy, skvrny na lících, kruhy podočima a jasně červené buclaté tvářičky. I kdyby v nemocnici pracoval sto let, na takový pohled nabezmocné dítě si Josh nikdy nezvykne.

„Svaly jsou relaxované,“ hlásil. „Dech je pravidelný, stav stabilizován.“ Adrenalin zabral rychle.

„Děvenko?“ zkoušel to doktor Chen. „Slyšíš mě?“

Žádná reakce. Jemně s ní zatřásl. Stále nereagovala. Nancy zkusila masáž prsní kosti, zabořila jí kotníkyprstů do sterna, aby to zabolelo. Tělíčko se bezbranně vypjalo, ale oči neotevřela.

„Nemůžu ji vzbudit,“ hlásila Nancy. „Pacientka nereaguje.“ Všichni se zachmuřili.

Dveře se náhle rozlétly.

„Co se tady děje?“ Do místnosti napochodoval doktor Harper Stokes v zeleném lékařském úboru, jako byto byl bílý tenisový ohoz. Vypadal jako z jiného světa, dobronzova opálený krasavec s jasně modrýmaočima a tváří filmového herce. Právě nastoupil do městské Všeobecné nemocnice s reputací nadějnéhokardiochirurga a vykračoval si po nemocničních chodbách jako Ježíš hledající malomocné. Josh slyšel, žeje skutečně nesmírně šikovný, ale také si je toho patřičně vědom. Víte přece, jaký je rozdíl mezikardiochirurgem a Bohem, ne? Bůh si nemyslí, že je kardiochirurg.

„Už jsme ji stabilizovali,“ sdělil mu doktor Chen.

„Hm, hm.“ Doktor Stokes přistoupil k lůžku. Spatřil malou holčičku, ze které trčely dráty a kanyla a zarazilse. Vypadal upřímně otřesený. „Proboha, co se stalo?“

„Anafylaktická reakce vyvolaná neznámým faktorem.“ „Aplikovali jste adrenalin?“

„Samozřejmě.“

„Ukažte mi rentgenový snímek.“ Doktor Stokes natáhl ruku, zkoumavě na dívenku pohlédl a zkontroloval

jí puls.

„Máme to pod kontrolou!“

Doktor Stokes zvedl hlavu a pohlédl mladému lékaři do očí. „Tak proč, doktore Chene,“ pronesl pochmurně, „tady leží jako hadrová panenka?“

Doktor Chen stiskl rty. „To nevím.“

Půlnoc. Do kabiny popravčího vešel vězeňský lékař, opřel se o zeď a založil ruce za zády. Popravčí zvedlsluchátko telefonu napojeného na kancelář guvernéra.

Uslyšel oznamovací tón.

Zavěsil. Odpočítal šedesát sekund.

Upřeně se zadíval na Russella Lee Holmese, který seděl uprostřed popravčí komory. Na rtech, které

odkrývaly řídké zuby, jaké mívají strašáci na poli, mu pohrával idiotský úsměv.

„Není tak chápavý, aby mu došlo, co se děje,“ řekl lékař.

„Na tom už teď nesejde,“ odtušil popravčí.

Hodinky ukazovaly 12:01. Zvedl sluchátko. Pořád oznamovací tón.

Stiskl tlačítko a pustil do těla Russella Lee Holmese elektrický proud o napětí 440 voltů/10 ohmů.

V Domě smrti se přitlumila světla. Tři odsouzenci zařvali a začali tleskat, ten čtvrtý se schoulil na kavalci a

začal se kývat tam a zpátky jako vyděšené dítě. Příbuzní obětí nejprve vše stoicky pozorovali, ale kdyžpokožka Russella Leeho ohnivě zrudla a začalo se z ní kouřit, odvrátili pohled. Všichni, kromě BrianaStokese. Sledoval jako v transu Holmesovo zmítající se tělo. Najednou mu to urvalo chodidla. Potom ruce.

Matka za Brianovými zády zaječela. On však nemohl odtrhnout pohled.

A pak bylo po všem.

Doktor vešel do popravčí komory. K obličeji si tiskl parfémovaný papírový kapesníček, aby necítil ten

zápach. Přesto mu škubalo v nose, když prohlížel tělo.

Pohlédl k prostřednímu sklu a řekl popravčímu: „Čas smrti je dvanáct nula pět.“

„Mám výsledek testu na drogy!“ Sherry vtrhla do dveří.

Josh sáhl po zprávě a vítězoslavně pohlédl na doktore Stokese.

„Opiáty vyšly pozitivně,“ zvolal Josh.

„Morfium,“ usuzoval doktor Stokes.

„Narcein.“ Nařídil doktor Chen. „Pět setin mililitru na kilo. Přineste další!“ Sherry odběhla pro antidotum.

„Je možné, aby byla alergická na morfium?“ ptal se Josh doktora Chena. „Nemohlo to vyvolat

anafylaktický šok?“

„Stává se to.“

Sherry se vrátila s narceinem a doktor Chen dívce rychle vpíchl injekci. Odstranili dýchací kanylu. Druhá

dávka byla připravena. Narcein se může aplikovat v případě potřeby po dvou nebo třech minutách. DoktorStokes jí znovu zkontroloval puls, potom srdeční akci.

„Je to lepší,“ oznámil. „Stav se stabilizuje. Počkej… tak…“

Dívenka začala cloumat hlavou za strany na stranu. Nancy ji přikryla a všichni zadrželi dech. Holčičkazamrkala a pohlédla na ně velkýma očima. Měly zvláštní barvu, směs šedé a modré.

„Slyšíš mě, broučku?“ zašeptal doktor Stokes a hlas se mu podivně zadrhl, když jí uhladil zplihlé vlasy nazpoceném čele. „Můžeš nám říct, jak se jmenuješ?“

Neodpověděla. Hleděla na neznámé lidi, kteří se nad ní nakláněli, rozhlížela se po sněhobílé místnosti,prohlížela si dráty, které jí trčely z těla. Je taková tlustá a nemotorná, vůbec to není hezké dítě, pomyslelsi Josh, ale v tuto chvíli byla vážně roztomilá. Vzal ji za ruku a ona na něj okamžitě upřela pohled azkoumavě si ho prohlížela. Kdo jenom k sakru zdrogoval a opustil tuhle malou holčičku? Svět je zvrhlý.

Po chvilce mu sevřela prsty. Byl to pevný stisk, vzhledem k jejímu stavu.

„Všechno je v pořádku,“ zašeptal. „Jsi v bezpečí. Pověz nám, jak se jmenuješ. Potřebujeme vědět, kdo

jsi.“

Otevřela ústa, ale z vyschlého hrdla nevyšel žádný zvuk. Vypadala vyděšeně.

„Klid,“ utěšoval ji. „Zhluboka se nadechni. Všechno je v pořádku. Všechno je v pořádku. Tak, a teď to

zkus znovu. Kdopak jsi?“

Důvěřivě na něho pohlédla.

Tentokrát se jí podařilo zašeptat: „Tatínkova holčička.“

O dvacet let později

Má zpoždění, páni, má tak hrozné zpoždění!

Melanie Stokesová vyběhla po schodech, potom to vzala ostrou zatáčkou doleva do haly. Dlouhé vlasy jípoletovaly kolem obličeje. Má na to dvacet minut. A to ještě ani nepřemýšlela nad tím, co si obleče. Do

háje.

Vrazila do svého pokoje, mikinu už měla napůl přetaženou přes hlavu. Naučeným kopnutím za sebouzabouchla těžké mahagonové dveře a shodila první vrstvu oblečení. Odkopla tenisky, odlétly pod otlučený

borovicový prádelník se zrcadlem, který zabíral skoro čtvrtinu místnosti. Válela se tam už spoustaodhozených krámů, bude je muset co nejdřív uklidit. Ale dnes večer ne.

Rychle se vysoukala z ošoupaných džínsů, tričko odhodila na postel a pospíchala k šatníku. Široká dřevěnáprkna podlahy ji zastudila, rychle přešlápla, jako když se tančí ča-ča.

„Tak honem,“ zamumlala, když roztáhla hedvábný závěs. „Deset let bláznivého nakupování je namačkánona dvakrát dvou metrech. Je to tak těžké najít koktejlové šaty?“

Vzhledem k tomu nepořádku to byla pěkná fuška. Melanie se ušklíbla a potom se začala odevzdaněprobírat svojí garderobou. Někde tady přece musejí být nějaké decentní šatičky.

Ve svých devětadvaceti byla Melanie Stokesová křehká, schopná a rozená diplomatka. Našli ji v městskéVšeobecné nemocnici jako opuštěné dítě, které si nepamatovalo, kde se tam vzalo. Ale to už bylo dávno.Málokdy si na to vzpomněla. Měla adoptivního otce, kterého respektovala, adoptivní matku, kteroumilovala, staršího bratra, k němuž vzhlížela, a chápavého kmotra Jehož zbožňovala. Až donedávna simyslela, že rodinné svazky jsou velice pevné. Nebyli jenom jednou z mnoha bohatých rodin, byli pevně semknutí. Věřila, že tomu tak brzy zase bude.

Melanie před šesti lety promovala na Wellesley a rodina pro ni vždycky byla oázou jistoty. Hned poté sevrátila domů, aby matce pomohla překonat jedno z jejich „období.“ Zdálo se, že všem připadalonejjednodušší, aby zůstala. Teď byla profesionální organizátorkou společenských akcí. Většinou mělycharitativní ráz. Byly to nóbl události pro nóbl společnost. Společenská elita se cítila společensky a elitně a

zároveň se z ní daly vyždímat značné sumy peněz. Spousty detailů, spousty plánování, spousty práce.Melanie vždycky všechno zvládla. Na takové akce se slétala hejna novinářů ze společenských rubrik;chovali se sice značně neformálně, ale vždycky se na to elegantně oblékli. Jejich přítomnost samozřejmějenom přinášela větší zisky.

A potom tu byly večery jako tento. Byla to už v pořadí sedmá, každoroční recepce Daruj krev a pomozrozvoji gramotnosti. Konala se přímo v domě jejích rodičů a zdálo se, že nad ní visí nějaké prokletí.

Dodavatel nebyl schopen sehnat dostatek ledu. Obsluha na parkovišti onemocněla, v Boston Globe otisklinesprávné datum konání, senátor Kennedy zůstal doma s žaludeční virózou a snížil tím zájem tisku napolovinu. Před třiceti minutami byla Melanie tak zoufalá, že jí vyhrkly slzy z očí. To se jí vůbec

nepodobalo.

Ale potom ji rozrušilo něco úplně jiného. S recepcí to nemělo nic společného. Byla nervózní, alevypořádávala se s tím svým obvyklým způsobem: činorodostí.

Melanie se uměla zaměstnat. Byla v tom mistr, skoro stejně velký jako její otec.

Za patnáct minut to vypukne. Zatraceně. Našla své oblíbené šaty se zlatými třásněmi. Povzbuzená tímúspěchem se dala do hledání zlatých lodiček.

První měsíce po adopci byli Stokesovi tak vzrušení z existence své nové dcery, že ji zahrnovali všemidárky, jaké si jen dokázali vymyslet. Velké apartmá ve druhém patře, kde ze stěn visely růžové hedvábnézávěsy a koupelna byla zdobená zlatem, bylo její. Když se na sebe chtěla podívat do originálního zrcadla z

doby Ludvíka IV, musela si přistavit stoličku. Šatník byl velký jako menší místnost a byly v něm všechnyšaty, klobouky, ano, dokonce i rukavice, které kdy byly vytvořeny v dílně slavné Laury Ashleyové. K tomuvšemu ještě měla rodiče, bratra a kmotra, kteří sledovali každé její hnutí, podávali jí jídlo dřív, než vůbecdostala hlad, přinášeli jí hry dřív, než se mohla začít nudit, a nabízeli přikrývky, když jí ještě ani nebylazima.

Bylo to trochu divné.

Melanii se to zprvu líbilo. Ráda se nechávala hýčkat, toužila po štěstí stejně silně, jako oni toužili jišťastnou udělat. Zdálo se jí, že když jsou tak zlatí, krásní a bohatí lidé jako Stokesovi ochotní dát jí domov

a mít ji jako dceru, dokáže se ona naučit jejich dcerou být. Tak se každé ráno oblékala do záplavy krajeka trpělivě dovolovala své nové matce, aby jí natáčela rovné vlasy do lokýnek. Důstojně poslouchaladramatické příběhy svého nového otce o tom, jak vyrval dalšího nemocného ze spárů smrti, i vyprávěnísvého kmotra o dalekých krajích, kde muži nosí sukně a ženy si nechávají růst chlupy v podpaží. Tráviladlouhá odpoledne se svým novým bratrem, tiše seděla a sledovala jeho napjatý výraz a usouzený pohled,

když jí znovu a znovu přísahal, že jí bude báječným starším bratrem, opravdu, vážně, bude.

Všechno bylo skvělé. Příliš skvělé. Melanie zanedlouho nemohla v noci usnout. Ve dvě ráno sbíhala poschodech a postávala před obrazem jiné zlaté holčičky. Čtyřleté Meagan Stokesové, první dcery svýchrodičů, kterou jakýsi netvor unesl a uřízl jí hlavu. Čtyřleté Meagan Stokesové, vlastní dcery, kterou rodičemilovali a zbožňovali dlouho předtím, než do jejich domu přišla Melanie.

Harper se vracel domů z noční služby a odnášel ji zpátky do postele. Brian se naučil slýchat její krůčky atrpělivěji vodil zpátky do její ložnice. Ale ona se vždycky vrátila dolů, posedlá tím obrazem úžasné maléholčičky. Už jako devítiletá si uvědomovala, že je tady proto, aby ji nahradila.

Konečně se do toho vložil Jamie O’Donnell. Pro všechno na světě! Melanie je Melanie. Je to děvče z masaa kostí, žádná porcelánová panenka na hraní a převlékání. Ať si sama vybere šaty, jaké se jí budou líbit, isvůj pokoj a vlastní styl! Nebo se bude muset začít léčit a rodina se nedoplatí.

Ta rada je patrně všechny zachránila. Melanie se odstěhovala z apartmá do slunné místnosti ve třetím patře, která byla proti Brianovu pokoji. Líbila se jí arkýřová okna a nízký, šikmý strop. A taky skutečnost,že se pokoj ani zdaleka nepodobal nemocničnímu.

A na jedné školní burze přišla na to, že má nejraději obnošené šaty. Byly tak měkké a pohodlné, a když si

něco polila nebo roztrhla, nikdo si toho ani nevšiml. Na dlouhé roky se stala nejlepší zákaznicísecondhandu Dobrá vůle. Potom došlo na výlety do garážových výprodeji, kde si vybírala nábytek. Mělaráda otlučené, poškrábané věci. Věci s historií, jak si později uvědomila. Věci, které měly, na rozdíl od ní,nějakou minulost.

Kmotr byl jejím vkusem nadšen, otec zděšený, ale nová rodina ji podporovala. Měli ji pořád rádi. Byli stálesemknutější.

V následujících letech byla Melanie přesvědčená, že se učí jeden od druhého. Její vznešená jižanskámatka ji učila, kterou vidličku má používat na který chod. Melanie na oplátku naučila svoji matkunáchylnou k depresím reggae písničku „Buď v pohodě, nech věci náhodě!“ Harper své dceři vštěpovalpotřebu pilně pracovat, cílevědomě a aktivně si budovat život. Melanie ho učila se občas zastavit a přivonět si k růžím, byť jenom proto, aby na chvíli zvolnil běh. Její bratr ji učil, jak přežít ve vysokéspolečnosti. A Melanie mu ukázala, co je to bezvýhradná láska, a že dokonce i v těžkých chvílích – atakových měli Brian i Patricia nespočet – bude vždycky jejím hrdinou.

U dveří zazněl zvonek zrovna ve chvíli, když se jí podařilo najít boty. Páni, dneska to stihla o vlas!

Učesat se a nalíčit. Rychle! Její bledá tvář a krásné dívčí vlasy naštěstí mnoho úprav nepotřebovaly.Jenom trošku barvičky a pročísnout jedním tahem hřebene. Trochu zdravíčka na tváře, trochu zlatýchstínů na víčka a byla hotová.

Zhluboka se nadechla a naposledy na sebe pohlédla do zrcadla. Všechno bude probíhat stejně bláznivějako vždy. Otec se uvolil vítat hosty, což je záruka pokojné předehry. A matka byla klidnější, než Melaniečekala. Všechno funguje.

„Bude to báječný večer,“ ujišťovala svůj odraz v zrcadle. „Máme bohaté patrony, zařízenou místnost naodběry krve. Dovezli jsme to nejlepší jídlo, jaké lze za peníze koupit, a hromadu vzácných knih do sbírky.Rodina to zvládne a senátor Kennedy ať jde k čertu. Bude to skvělý večer.“

Usmála se na sebe. Otočila se a vykročila ke dveřím. A najednou se s ní všechno zatočilo a před očima sejí zatmělo.

Černé prázdno, číhající přízraky. Podivné déja vu. Prosebný dívčí hlásek ze tmy.

„Já chci jít domů. Prosím, nech mě jít domů…“

Melanie zamrkala. Pohled na pokoj plný nepořádku se jí znovu zaostřil, arkýřovými okny pronikalauhasínající záře jarního slunce, opět stála pevnýma nohama na sto deset let staré podlaze. Zjistila, že sirukama svírá břicho a na čele má krůpěje potu.

Rychle se rozhlédla, téměř provinile, bála se, aby ji nikdo neviděl.

Nikdo tady není. Nikdo nic neví. Nikdo nic neviděl a nikdo nic netuší.

Rychle seběhla po schodech, dole už hlučeli přicházející hosté a vesele zvonily skleničky se šampaňským.

To bylo za poslední tři týdny už počtvrté. Vždycky to černé prázdno. Pokaždé stejný dívčí hlásek.

To je jenom stres, pomyslela si a přidala do kroku. Vidiny. Neuróza. Jsou to jenom vzpomínky. Ale jak jeto možné? Vždyť je to všechno tak dávno.

Boeing 747 nedosedl hladce, narazil na ranvej a poskakoval po ní. Larry Digger měl příšernou náladu a tofušerské přistání mu ji nijak nevylepšilo.

Nenáviděl létání. Nevěřil letadlům ani počítačům, které montovali, aby nahradily piloty. Ničemu nevěř, tobylo jeho oblíbené rčení. Lidi jsou pitomí, bylo druhé nejoblíbenější.

Nalijte mi, to bylo nejspíš třetí. Ale v tu chvíli se to říct nechystal.

Čas se k Larrymu Diggerovi nezachoval laskavě. Jeho udržovaná postava šla do háje, podobně jako slibná

kariéra investigativního žurnalisty. Během těch let se mu na rtech usadil neměnný zarputilý výrazhonícího psa, tváře se mu protáhly v laloky a brada zmasitěla. Vypadal o deset let starší a cítil se starší odvacet.

Přinejmenším tomu tak bylo až do toho telefonátu před třemi týdny. Obratem zanesl do bazaru svůjstereopřehrávač a pořídil si prvotřídní kazetový magnetofon. Prodal auto, koupil si letenku a zbytek peněz

si nechal na cestovní výdaje.

Larry Digger se po pětadvaceti letech hledání svatého grálu ocitl v Bostonu. Hrál o všechno, bude to hop

nebo trop.

Najal si taxík. Zabralo mu týden, než našel správnou adresu. Nyní podal ten kousek papíru unaveněvyhlížejícímu taxikáři, který věnoval víc pozornosti rádiovému přenosu hry Red Soxů než jiným vozům na

ulici.

Digger cestoval nalehko, měl s sebou jenom čisté spodní prádlo, pár bílých košil, magnetofon a výtisk své

knihy, která mu vyšla před patnácti lety. Začal ji psát krátce po popravě Russella Lee Holmese, kdy ho vnoci budil zápach páleného masa, který mu zaplavoval chřípí. Ostatní odsouzenci měli štěstí. Liberálovénesouhlasící s trestem smrti dostali tu noc, kdy shořel Russell Lee, všechny potřebné zbraně a Texasurychleně odkázal Old Sparkyho zpět do starého železa. Trest smrti byl znovu zaveden až v roce 1982,kdy se začala používat smrtící injekce.

To ale Diggerovi nijak nepomohlo. Myslel si, že z příběhu Russella Lee udělá velký trhák a konečně bude

moct dát vale Vidlákovu a dostane práci u národních novin. Nechali ho ale v Huntsvillu, aby psal o

elektrickém křesle a sledoval cvrkot kolem jeho zrušení. Potom se musel věnovat procesu se zavedením

smrtící injekce a znovu sledovat, jak umírají další lidé.

Najednou neusnul bez sklenky. Pak už potřeboval dvě nebo tři. Nejspíš byl už na nejlepší cestě k pomalé

smrti, když zazvonil telefon.

Bylo to třetího května ve dvě ráno. Přesně před třemi týdny. Jasně si na to vzpomínal. Jak šátral potelefonu na nočním stolku. Jak klel, že ho to řinčení vzbudilo. Jak si přitiskl to studené sluchátko k uchu.Jak se ve tmě ozval ten strašidelný hlas.

„Neměl jste to vzdávat. Měl jste pravdu, Russell Lee Holmes opravdu měl ženu a dítě. Chcete vědět víc?“

Samozřejmě že chtěl. I když sám věděl, že to neměl vzdát, i když věděl, že posedlost Russellem LeeHolmesem ho stála víc, než mu kdy mohla vynést. Nedokázal odmítnout. Neznámý volající to dobře věděl.

Dokonce se zasmál, podivným vědoucím smíchem, zvláštně zkresleným nějakým přístrojem. Potomzavěsil.

Za dva dny zavolal znovu a už se vyjádřil přesněji. Dokonce pověděl Diggerovi jedno jméno. Idaho

Johnson.

„Je to krycí jméno. Russell Lee Holmes ho používal ze všech nejraději, vypátrejte to a uvidíte.“

Digger to jméno vypátral v matrice, v zápisech o sňatku. Potom zjistil jména obou manželů, která hodovedla k zápisu o narození dítěte. Bylo tam ale vepsáno jen jméno Johnson. Pohlaví ani nemocniceuvedeny nebyly, ale bylo tam příjmení porodní báby. Našel ji přes Svaz porodních asistentek a byl doma.

Ano, pamatovala si na Idaho Johnsona. Ano, vypadal jako na téhle fotografii. Chvíli váhala. Ano, věděla,že jeho skutečné jméno bylo Russell Lee Holmes. Ale dozvěděla se to až později, sdělila mrazivě

Diggerovi. Když Russella Lee Holmese zatkli a v novinách se objevila jeho fotografie, došlo jí to. Potom

porodní bába sevřela rty. Nebyla ochotná mu sdělit nic dalšího. Johnsonových dítě bylo Johnsonovýchdítě, a ona neviděla žádný důvod zasahovat do jeho soukromí a práv jenom proto, že jeho otcem byl

Holmes.

Digger se snažil vystopovat dítě a jeho matku na vlastní pěst, ale bezúspěšně. Její jméno uvedené vmatrice bylo taky falešné, nebylo tam žádné číslo sociálního pojištění, řidičského průkazu ani plátce daní,kterých by se mohl chytit. Snažil se sehnat nějaké fotografie, majetkové přiznání, jakýkoliv dokument,který by ho přivedl na stopu. Po Angele Johnsonové i po dítěti jako by se země slehla.

Digger se vrátil k porodní asistence.

Prosil. Žadonil, argumentoval a vyhrožoval. Nabízel peníze, které neměl, a slávu, kterou nepoznal. Jediné,

co se mu z té ženy podařilo vytáhnout, byla jedna drobná, nepříjemná příhoda, ke které došlo po zatčeníRussella Lee Holmese. Určitě nic důležitého.

Ale pro Larryho Diggera to bylo všechno. Když mu to porodní asistentka v několika vteřinách vypověděla,okamžitě věděl zcela přesně, co se stalo s dítětem Johnsonových. A byla to taková senzace, o jaké siutahaný, vyhořelý a věčně přiopilý reportér netroufal ani snít.

Ale proč to všechno vytahovat po dvaceti letech?

Tuto otázku položil člověku, který mu ve tři ráno telefonoval. Nemohl zapomenout, co mu ten divný,pisklavý hlas odpověděl.

„Protože dostanete, co si zasloužíte, Larry. Člověk vždycky dostane, co si zaslouží.“

Taxík zpomalil a potom zastavil. Digger se rozhlédl.

Byli v centru Bostonu. Jeden blok od Ritzu, všude samé limuzíny. Tak tady teď bydlí Stokesovi? Ti boháčizbohatli ještě víc.

Sakra, to mu zvedlo žluč.

Vtiskl taxikáři do dlaně deset dolarů a vylezl z auta.

Obloha byla jasná. Několikrát popotáhl nosem a otřel si ruku do pomačkaných kalhot. Vzduch bylprostoupený vůní květin. Žádný smrad z výfuků tady cítit nebyl. Boháči to asi nemají rádi. Před ním serozprostíral rozlehlý park Public Garden plný rozkvetlých třešní a tulipánů, a dokonce tam bylo jezírko slabutěmi. Potřásl hlavou.

Odvrátil pohled od parku a zahleděl se na řadu budov. Všechno to byly třípatrové kamenné městskédomy. Staré a honosné. Stály jeden vedle druhého, ale každý působil jedinečně. Nechala si je postavithonorace, usuzoval, tak před sto lety, kdy se každý snažil vysledovat svůj rodokmen až k Otcůmpoutníkům, kteří připluli z Anglie na lodi Mayflower. Kdo ví, možná se o to snaží dodnes.

Našel si číslo. Stokesovi bydlí ve čtvrtém domě. Byl nasvícený jako na oslavu Dne nezávislosti a dvalokajové v červených livrejích střežili vstupní dveře jako dvě zápalky. Před domem zastavil mercedes avystoupila z něho žena, jejíž tlusté tělo se celé blyštělo purpurovými flitry a bílými diamanty. Vypadalajako plesnivá rozinka. Její manžel, stejně rozložitý, se kolébal ve smokingu jako tučňák. Pár podaljednomu z lokajů klíče a vplul dovnitř těžkými dveřmi z ořechového dřeva.

Digger se podíval na svůj starý kabát a pomačkané kalhoty.

Jistě, může klidně vstoupit.

Vešel do parku, usedl na starou železnou lavičku pod velký červený javor a zamyšleně pozoroval Stokesůvdům.

Jako reportér, který slídil za Russellem Lee Holmesem celý čas a doprovodil ho až do hrobu, znalpochopitelně všechny rodiny zavražděných dětí. Setkal se s nimi, když byl jejich žal ještě čerstvý jakootevřená rána, a později, když už všechna hrůza pominula a zůstalo jen bezmocné zoufalství, s nimi dělalrozhovory. V té době už propadlé oči otců žhnuly pomstychtivostí. Zatínali pěsti a tloukli do už otlučeného

nábytku, když hovořili o Rusellu Lee Holmesovi. Matky k sobě naopak zoufale tiskly děti, které přežily, ahleděly s nedůvěrou na všechny muže, včetně svých vlastních manželů.

V době, kdy se schylovalo k popravě, byla už většina rodin rozpadlá.

Stokesovi byli výjimkou. Od samého počátku byli jiní a od samého počátku jim to ostatní rodiny měly zazlé. Kromě Meagan žily všechny oběti Russella Lee Holmese v chudinských čtvrtích. Stokesovi bydleli vHoustonu v panském sídle v jedné z nově vzniklých čtvrtí boháčů. V ostatních rodinách byli otcové i matky

zaměstnaní a vypadali jako utahaní, zpráskaní psi. Jejich děti měly ošuntělé šaty, křivé zuby a věčněumouněné tváře.

Stokesovi patřili na obálku exkluzivního časopisu Krásný dům a zahrada – sebejistý, vznešený pan doktora jeho manželka, štíhlá, elegantní bývalá královna krásy. Měli dvě zlaté dětičky s blonďatými vlásky,perfektními zuby a růžovými tvářičkami.

Patřili k lidem, kterým by někdo skoro přál, aby se jim něco ošklivého stalo. A pak, když se jim todoopravdy přihodilo…

Digger sklonil hlavu a zahleděl se na trávník. Vzpomínky z těch dob ho ještě stále zahanbovaly a mátly.

Jak pohled modrých průzračných očí Patricie Stokesové zjihl, když hovořila o své dceři, když se snažila

reportérům popsat tu dokonalou holčičku, kterou jim unesu, jak je prosila, aby ji pomohli hledat. Jak měla

tvář úplně zborcenou, ten den, když bylo identifikováno tělo malé Meagan. Jak měla v modrých očích tak

strašlivý smutek, že Larry Digger by poprvé v životě obětoval svůj novinářský příběh, svou duši byobětoval, kdyby mohl té okouzlující ženě vrátit její dceru.

Hned po popravě, když byla Patricia zmožená žalem a hrůzou, ji Digger sledoval až do hotelového baru.Manžel s ní nepřijel. Prý mu to nedovolily pracovní povinnosti, doslechl se Digger. Říkalo se, že odMeaganiny smrti se doktor Harper věnuje jenom své práci. Zdálo se, jako by ten muž propadl pomýlenépředstavě, že když bude zachraňovat jiné životy, Bůh mu dcerku vrátí. Boháči jsou hlupáci.

Do Texasu tedy svou matku doprovázel čtrnáctiletý Brian. Dokonce s ní šel do baru a tvářil se, jako by mu

to tam patřilo. Když chtěl barman protestovat, dítě na něj vrhlo pohled, který jako by říkal: „Opovaž se si

se mnou zahrávat, po tom všem, co jsem viděl!“ Barman se okamžitě stáhnul a neřekl ani slovo.

Proboha, které dítě by se šlo podívat na popravu?

Tehdy si Digger uvědomil, že Stokesovi asi nebudou tak zlatí a dokonalí. Pod tím jejich pečlivě uhlazenýmpovrchem se něco skrývá. Něco temného. Něco zlověstného. Za celé ty roky nemohl ten pocit setřást.

Uplynulo dvacet let a on je tady. Stokesovi mají novou dceru. Tahle ovšem dostala šanci dospět. Aledémoni pořád někde číhají, protože jinak by mu ten neznámý nezatelefonoval a nevtáhl ho do hry.

Někdo si pořád myslí, že Stokesovi nedostali, co si zasluhují.

Projel jím chlad.

Nakonec pokrčil rameny, naposledy se zamyslel nad tou novou dcerou, přemýšlel, jaká asi je a jestli našlatady na Beacon Street štěstí. Rozhodl se, že mu na tom nezáleží.

Nadešla jeho příležitost a on ji chytí za pačesy. Všechno prozkoumal. Má informace, které potřebuje. A ví,

jak na to.

Ať jsi připravená nebo ne, Melanie Stokesová, říkal si lhostejně, tady jsem.

O půl desáté se dům Stokesových naplnil hosty jako třpytivými klenoty. Číšníci v bílých smokinzích stáli se

stříbrnými podnosy ve vyrovnaných řadách a nabízeli vyšňořeným davům vysoké sklenky sešampaňským, garnáty na česneku a maso z divočáka v borůvkovém rosolu. Křišťálové lustry vrhalytřpytivé světlo na dokonalé účesy, uhlazení krasavci cosi šeptali krásným mladým dámám.

Melanie seběhla ze schodů a vesele zamávala na Weberovy a Braskampovy a Ruddyovy a vzájemně sipokynuli na pozdrav s Chadwickovými a Baumgartnerovými. Právníci, děkani, šéfové chirurgických klinik a

významní podnikatelé. Bankéři a několik politiků. Boston byl plný starých i nových peněz a Melanievšechny jejich majitele nestydatě pozvala. Každý přinesl nějakou vzácnou knihu do sbírky na podporugramotnosti Všichni se předháněli, aby právě ta jejich kniha byla nejlepší. Čím větší měla hodnotu, tímlépe. Melanie uměla být pěkná potvora, když šlo o dobročinné sbírky.

Vyměnila si úsměv s otcem, který stál u dveří. Vypadal skutečně elegantně ve svém oblíbeném smokingulemovaném saténem. Modrooký blonďatý Harper ve svých šedesáti jenom kvetl. Dřel jako pes, každéráno zarputile běhal a nadšeně hrál golf, ve kterém už byl dokonalý mistr. Ale nejdůležitější novinkoubylo, že o něm v časopise Boston konečně napsali, že je nejlepším kardiochirurgem ve městě. Byl totriumf, na který už dlouho čekal. Dnes večer Melanii připadalo, že takhle šťastného ho už několik měsícůneviděla.

Spokojeně se usmála a vydala se hledat matku. Večírky Melanii vždycky rozjařovaly, vždyť to byla jejípráce. Bylo jí příjemné, když měla kolem sebe davy lidí a všude poletovaly útržky mnoha rozhovorů. Peklo

si představovala jako samotku, vězeňskou místnost, kde je všechno chladné a holé a nekonečně bílé.Naštěstí její práce dobrovolnice dedhamského dárcovského centra Červeného kříže a její rodina jínedávaly čas, který by mohla promrhat starostmi, že je osamělá.

Konečně spatřila na opačném konci místnosti matku a zamířila rovnou k ní.

Patricia Stokesová byla schovaná v koutě vedle jednoho stříbrného vozíku s džusy a bavila se s mladýmčíšníkem. To bylo jasnou známkou její nervozity. Vysoká, okouzlující blondýna, která jako sotvaosmnáctiletá dobyla srdce většiny mužů v Texasu, s věkem ještě zkrásněla. A když měla strach nebo bylanejistá, měla sklon vyhledávat mladé muže, kteří z ní byli pochopitelně jako u vytržení.

„Melanie!“ Patricia zahlédla svoji dceru. Tvář se jí okamžitě rozzářila a nadšeně na ni mávala. „Tady,

drahoušku! Mluvila jsem s obsluhou. Všechny vozíky s džusy už jsou rozestavené.“

„Páni,“ neudržel se číšník. „Vaše dcera vypadá stejně jako vy!“

„Samozřejmě,“ prohodila Patricia. Melanie vyvrátila oči v sloup. Nebyla matce podobná o nic víc než žlutýblatouch žluté růži.

„Trápíš obsluhu?“

„Jasně. Tady Charlie mi právě naléval pití. Pomerančový džus. Tak jsem si říkala, že to tady hned začnešumět: ‚Má tam vodku, nebo ne? Má, nebo nemá?‘ Však víš, jak mě baví být na večírku vždycky středem

pozornosti.“

Melanie stiskla matce ruku. „Vedeš si dobře.“

Patricia se pousmála. Věděla, že si lidé ještě pořád šeptají věci jako: Její první dceru našli zavražděnou.Byly jí jenom čtyři roky. Měla uříznutou hlavu. Není to strašné? Umíte si to představit?

A v poslední době dodávali: Její syn právě oznámil, že je gay. Však víte, vždycky s ním byly potíže. Vidíte,už zase pije. Tak je to. Sotva se vyléčila…

„Všechno vypadá skvěle,“ řekla Patricia snad až příliš vesele. Prošly kolem dvě ženy a cosi si horlivěšeptaly. Patricia sevřela broušenou sklenku pevněji.

„Zvyknou si,“ uklidňovala ji Melanie. „Vždyť víš, jak to je. První veřejné přiznání je nejhorší.“

„Je to všechno moje vina.“ Zarazila se. Byla v tom upřímná lítost.

„To je v pohodě, mami. Jen klid.“

„Neměla jsem být tak slabá. Patnáct let jsem nepila. Někdy sama sobě nerozumím…“

„Mami –“

„Stýská se mi po Brianovi.“

„Já vím,“ špitla Melanie. „Já vím.“

Patricia si stiskla dvěma prsty kořen nosu. Sama sebe dohnala k slzám. Ale Patricia Stokesová naveřejnosti nepláče. Otočila se zády k místnosti, dokud nejhorší nepřešlo.

Číšník se vyčítavě podíval na Melanii, jako by ji nabádal, aby něco udělala. Strašně ráda by něco udělala.

Spory mezi otcem a Brianem už trvaly dlouho a s tím ani ona, ani matka nic nezmohly. Harper vypadá, že

má dnes dobrou náladu, takže možná to všechno už brzy skončí.

„Už… už je mi lépe,“ sdělila jí Patricia. Vzpamatovala se a nasadila bezstarostný úsměv, kterému senaučila před mnoha roky, ještě za studentských let.

„Můžeš jít nahoru, kdykoliv budeš chtít.“

„Nesmysl. Jenom musím nějak přečkat tu první hodinu. Máš pravdu – první veřejné přiznání je vždyckynejtěžší. Ať si ty naduté báby klevetí. Už jsem přežila horší věci.“

„To bude v pohodě, mami.“

„Jistě, už je to dobré.“ Patricia nasadila svůj známý zářivý úsměv, ale potom se naklonila a silně dceruobjala. Měla pevný stisk, Melanie ucítila známou, uklidňující vůni Chanelu 5 a pleťového krému Lancóme.Objala matku kolem štíhlé pasu, jak to dělávala už od svých devíti let, a setrvala v tom objetí tak dlouho,jak Patricia potřebovala.

Když se odtrhly, usmály se na sebe.

„Musím jít do kuchyně,“ řekla Melanie.

„Potřebuješ pomoct? Jsem nevyužitá.“

„Ne. Všechno teprve začíná.“ Už byla na odchodu, ale matka ji chytila za ruku.

„Přijde William?“

Melanie pokrčila rameny. „Je to přece otcův oblíbený anesteziolog.“

„Jsi nervózní?“

„Ani náhodou. Co je to jeden bývalý snoubenec mezi třemi stovkami lidí?“

„William je hlupák,“ podotkla matka s porozuměním.

„A ty jsi báječná.“ Melanie matce oplatila stisk a potom splynula s davem.

Najednou si něčeho všimla. Otočila se právě ve chvíli, kdy cíp hnědého pláště mizel v kuchyni. To je

divné. Kdo to tady pobíhá v umazaném kabátě? Právě se to chystala zjistit, když se zvenku ozval nějaký povyk. Lokajové se přeli, na kom je teď řada, abyzaparkoval porsche. Než to Melanie vyřešila, hnědý plášť neznámého vetřelce se jí úplně vykouřil z hlavy.

O hodinu později si uvědomila, že ještě nezašla do předního salonu, který její přítelkyně Ann Margaretzařídila jako transfúzní stanici. „Nezlob se, prosím!“ omlouvala se okamžitě, když rozrazila dveře do dřevem obložené místnosti, kde stála místo kožených pohovek čtyři lehátka pro dárce krve. „Chtěla jsem se zeptat, jestli něco nepotřebuješ,

ale je tady takový zmatek!“

„To zcela chápu.“ Ann Margaret právě potřela jódem nataženou mužskou paži a zapíchla do ní jehlu. „Jak

vidíš, tady všechno probíhá v naprostém pořádku.“

„Ahoj, pampeliško,“ ozval se muž. „Říkal jsem si, kde se schováváš.“

Melanii se roztáhla ústa do úsměvu. „Strýčku Jamie! Tady jsi. To jsem si mohla myslet, že můj kmotr

přiletí až z Evropy jenom proto, aby se tady zašil s touhle krásnou dámou.“

„Nemůžu si pomoct,“ sdělil jí Jamie. „Takoví už my Irové jsme.“ Melanie potřásla hlavou. Tohle už slyšela stokrát, ale nevadilo jí vyslechnout si to znovu. Starý přítel jejíchrodičů z texaských časů Jamie O’Donnell pro ni byl jedním z nejmilovanějších lidí na světě. Cestoval pocelé zeměkouli a sháněl vzácné kousky pro svoji firmu zabývající se dovozem a vývozem zboží. Dvakrát za

rok se vždycky zjevil ve městě, aby ji rozmazloval zahraniční čokoládou, exotickými hračkami a

neskutečnými příběhy.

Teď ležel natažený na lehátku a vypadal jako přístavní dělník, i když měl na sobě smoking za tři tisíce

dolarů. Možná to bylo tím diamantem, který se mu blyštěl v levém uchu, nebo tím rozpustilým výrazem.

„Berou ti krev, strýčku Jamie? Já jsem si myslela, že při tom životě, který vedeš…“

„Ale jdi, pampeliško,“ přerušil ji. „Já jsem světec. Čistý jako andílek, přísahám.“

„To určitě,“ zabručela Ann Margaret.

Melanie zkoumavě pohlédla na kmotra a potom na svou nejlepší přítelkyni. Možná se jí to jenom zdálo,

ale přísahala by, že se Ann Margaret trochu začervenala a snažila se vyhnout jeho pohledu. Velmi

zajímavé.

Melanie si lehla na lehátko vedle svého kmotra a natáhla ruku k odběru.

Jamie neztrácel čas. „Brian si vážně myslí, že je gay?“

„Neřekla bych, že ‚myslí‘ je to správné slovo.“

Jamie si povzdechl. „A tvůj otec, ten velkodušný a svobodomyslný velikán, ho nakopl do zadku.“

Melanie zkřivila obličej. „Brian asi nezvolil ten nejlepší způsob, jak to oznámit. Představ si tu situaci.

Harper servíruje šéfovi chirurgie kachnu na pomerančích a najednou se jeho syn vymrští a začne křičet,že už má plné zuby těch zasraných lží a že je homosexuál, a ať to Harper sakra konečně kouká vzít navědomí. Myslím, že jsem v životě neviděla Harpera držet tak dlouho kachní stehno ve vzduchu. Kdyby seto nestalo při takovém oznámení, asi bych se tomu musela smát.“

„Brian v sobě vždycky všechno moc dlouho dusil,“ prohlásila vědoucně Ann Margaret, která znala

rodinnou ságu už dlouhých deset let. „Nechodil k terapeutovi?“

„Přestal. Myslím, že jeho milenec je terapeutův bratr nebo někdo takový.“

„Děláš si legraci!“ Ann Margaret i Jamie na ni nevěřícně zírali.

„Tak mi alespoň řekni, že se bratrovi daří dobře,“ žádal Jamie po Melanii.

Jenže to nemohla. „Já nevím. Brian… Brian se mnou nemluví.“

„Ne.“ Jamie potřásl hlavou. „Hlupák jeden. S otcem spolu vždycky zápolili – jsou oba tvrdohlaví, v tom jecelý problém – ale ten kluk tě má hrozně rád. Dělával jsem si z tvých rodičů legraci, že tě má jakoštěňátko, jak kolem tebe vždycky pobíhal a krmil tě čokoládou. Proč by se na tebe měl zlobit?“ Jamie seodmlčel a potom se opatrně zeptal: „Nemá přece důvod, že ne? Tobě přece nezáleží na jeho sexuální

orientaci, nebo jak se tomu dneska říká?“

„Ne, nezáleží,“ souhlasila. „Mamince to taky nevadí. Ale já nevím… Brian byl vždycky náladový. Měl svoje

období, stejně jako maminka, svoje melancholická období. Někdy býval dokonce vzteklý. Když jsem ho

slyšela křičet, že je homosexuál, něco mi v hlavě scvaklo. Napadlo mě, aha, tak to je ten důvod. A teď to

víme, teď je to všechno venku, tak už to bude všechno lepší.

Ale nebylo. Něco se v něm zlomilo. Vážně, zlomilo, a najednou mám pocit, že nás nenávidí. Všechny.

Nevím proč.“

Kmotr se zatvářil znepokojeně. „Zkoušela sis s ním promluvit?“

„Nechala jsem mu šest vzkazů a potom jsem tam šla osobně. Neotevřel mi.“

„Ten kluk zkouší tvoji trpělivost.“

„Asi potřebuje víc času.“

Jamieho to viditelně nepřesvědčilo. „Nepotřebuje čas, aby věděl, že se má ke své matce a sestře chovat s

úctou. Nu což, už se stalo. Dodal k tomu Harper ještě něco?“

„Jak jistě víš, on o takových věcech nemluví.“

„Harper by občas potřeboval nakopnout do zadku,“ prohlásil Jamie. Takhle mluvil o Harperovi často. Ale

vyslovil to klidně. Ti dva muži už toho měli za sebou tolik, že dnes je jejich rozdílné postoje už tolik

nevzrušovaly.

„Táta je jenom konzervativní. Myslím, že není mnoho otců mezi jeho stárnoucími republikánskýmikamarády, kteří by kdy museli řešit situaci, kdy se jejich syn veřejně přizná, že je gay.“

„Syn je syn.“

Ann Margaret mu přitiskla dva prsty na gázu zakrývající jehlu na jeho paži. „To se lehce poví člověku,

který žádného syna nemá.“

Jamie se doopravdy zapýřil. „Hleď si své práce, ty jedna všetečná –“

Ann Margaret mu vytáhla jehlu z žíly. Slabě zasténal a potom poslušně, jako malý školáček, zvedl ruku

nad hlavu a držel ji.

„Vedeš si ohromně,“ vesele ho pochválila a Jamie vyslal k Melanii útrpný pohled stvrzující, že ho AnnMargaret dostala – jenom o tom nechtěl slyšet.

Ann Margaret přistoupila k Melanii, odstranila jehlu a přelepila vpich náplastí.

„Já myslím, že to Harper brzy vzdá,“ prohlásila přesvědčeně Melanie, když měli s kmotrem dovoleno seposadit. Přesedla si na jeho lehátko a usedli bok po boku.

„Myslíš?“

„Viděla jsem ho, jak brečí,“ říkala tiše. „Minulý týden, pozdě večer, seděl dole na gauči a myslel si, že ho

nikdo nevidí.“

Jamie sklonil hlavu k zemi a ztichl. Po chvíli na něho Melanie tázavě pohlédla.

„Co bys po něm chtěl, Jamie? Táta vyrůstal v padesátých letech, kdy muži byli muži a ženy byly ženy.Teplouši byli úchylové. Neříkám, že je to správný pohled, ale jak můžeš vymazat celoživotní názor?“

„Ty jsi vždycky byla dobrý diplomat, Mel.“

„Tady nejde o světovou politiku, Jamie. Jde o rodinu.“

Oba se odmlčeli. Po chvíli se zadívali směrem k třpytivému davu. Melanie hledala otce. Stál v levém rohuobýváku a společně se něčemu smáli s kolegou z nemocnice. William už přijel a postával za jeho zády.Podobně jako Harper si doktor William Sheffield zakládal na dokonalém zevnějšku. Dnes večer ale vypadal

unaveně, byl celý strhaný.

Možná že si poměr s třemi ženami najednou začal vybírat svoji daň.

Melanie tu myšlenku rychle odehnala. To už není její problém.

Rozhlížela se po matce a našla ji v úplně opačné části místnosti. Melaniini rodiče zřídkakdy trávili čas navečírcích pospolu. A v těchto dnech už vůbec ne. Poprask kolem Briana je rozdělil.

Nikdy nebyli z těch, kdo se hádají na veřejnosti. Nikdy se nepřeli před dětmi. Diskuse se odehrávaly vústraní, pozdě v noci, když si mysleli, že Brian i Melanie už spí. A ráno bylo vždycky všechno vyřešeno.Melanii připadalo manželství jejích rodičů pevné, i když trochu okoralé. Ani teď si o ně nedělali starosti.Konečně, prošli už horšími krizemi.

Patricia odložila sklenku a vydala se směrem k Harperovi. Melanie si myslela, že kolem něj jenom projde,ale otec ji zastavil – dotkl se jejího nahého lokte. Těžko říct, koho ten nečekaný kontakt víc překvapil,

jestli Patricii nebo Melanii.

Harper měl viditelně dobrou náladu, cosi své ženě pověděl a ona se usmála. Hovořil dál, modré oči muzářily a Patricia se dokonce rozesmála, vypadala poplašeně, ale zároveň ji to viditelně těšilo. Otočila se kněmu. Manželovy dlouhé prsty jí přejely po krku a sjely až dolů k jejímu štíhlému pasu. Přivinula se kněmu způsobem, jaký u ní Melanie dlouho, dlouho neviděla.

Jamie se vedle ní zavrtěl. Uvědomila si, že také pozoruje její rodiče. Měl neurčitý výraz.

„Bude to v pořádku,“ zašeptala s nadějí. „Vidíš, to nejhorší už mají za sebou.“

„Tvoje matka vypadá báječně,“ řekl rozněžněle Jamie. Ann Margaret začala snad až příliš energicky

přerovnávat věci na stolku.

„Poctivě chodí na odvykací terapii. Je to silná ženská, víš.“ Melanie pohlédla na hodinky a seskočila z

lehátka. „Zdržíš se nějakou chvíli ve městě?“

„Pár týdnů, pampeliško.“

„Zajdeme do Ritzu na čaj?“

„To bych si nenechal ujít za nic na světě.“

„Tak domluveno. Dej na něj pozor, Ann Margaret. Uvidíme se později.“

Melanie se rozběhla zadní chodbou ke kuchyni, když narazila na dalšího hosta. Zvedla oči, aby se mu

omluvila, a spatřila pomenšího, plešatého chlapíka v pomačkaných šatech. Ten plášť už předtím viděla,

uvědomovala si, prošel halou a zmizel za rohem.

„Kdo jste?“ vyjela na něj.

Muž se usmál, ale nebyl to vůbec přátelský úsměv. „Larry Digger, madam. Z Dallas Daily. Počkejte,

prosím, věnujte mi chvilku, slečno Stokesová. Celou noc se snažím vás zastihnout samotnou. Vy jste ale

zaneprázdněná žena!“

„Tady nemáte co pohledávat, pane. Tohle je soukromá akce. Pokud okamžitě neodejdete, zavolám

ochranku.“

„To bych nedělal, bejt váma.“

„Jenže mnou nejste,“ odsekla neúprosně. Otevřela ústa, aby přivolala pomoc. Muž ji najednou stiskl

kolem pasu takovou silou, že se celá vyděsila. Nemohla dýchat.

V hlavě jí začalo hučet, jako by se jakési podivné vlny valily z prázdnoty. Teď ne, teď ne!

„Vím o vašem otci,“ zašeptal naléhavě ten muž.

„O H-Harperu Stokesovi?“

„Ne, slečno Stokesová. Vím o vašem skutečném otci, o vašem pravém otci.“

„Cože?“

Usmál se. Byl to úsměv nejvyššího uspokojení. „Pojďte se mnou, slečno Stokesová,“ řekl klidně. „Povímvám příběh. Příběh o Texasu a několikanásobném vrahovi, který se jmenoval Russell Lee Holmes.“

Larry Digger zatáhl Melanii do haly. Duvetovi, kteří byli právě na odchodu, na ně zvědavě pohlédli aMelanie automaticky roztáhla rty do úsměvu. V hlavě jí pořád vířila reportérova slova.

Vím o vašem otci… o vašem pravém otci…

Digger ji táhl pryč od ostatních hostí a zamířil dolů do zadní haly. Dva číšníci proběhli otočnými dveřmi na

jejím konci. „Páni, vy tady máte rušno! Kolik bohatých lidí znáte?“

„Chcete peníze? Proto jste přišel?“

Digger ji tlačil k zadnímu salonku, ale i tam byla spousta lidí, kteří na ně překvapeně hleděli. „Do hajzlu!“

Vytáhl ji z domu ven, přes ulici do parku.

Noc byla teplá a vlhká, vzduch dýchal vůní kvetoucích třešní a hyacintů, plynové lampy tlumeně svítily.

Květen v Bostonu byl nádherný a lidé si ho jaksepatří vychutnávali. Melanie viděla mladé páry, jak seobjímají pod javory, starší dvojice obklopené houfy dětí, další lidé věnčili psy. Park byl rušný a dobřeosvětlený, tak se neměla čeho bát.

Byla spíš zmatená. V levém okují začalo divně škubat. Russell Lee Holmes, Russell Lee Holmes, opakovala

si v duchu. Odkud to jméno zná? Larry Digger se zastavil pod stromem, vsunul ruce do kapes kabátu a pohlédl jí do tváře. „Russell Lee Holmes zavraždil šest dětí. Řekli vám to někdy?“ „Cože?“ „Jo. Tohle udělal. Odpornej chlap, zrůda. Ty děti musely být malé a mít blonďatý kudrnatý vlásky, takovýměl rád. Většinou unesl chudý děti, bílý spratky, jako byl on sám. Zatáh je někam do opuštěnýho dvora atam si s nima pohrál způsobem, jaký si ani nedokážete představit. Mám fotky.“

„Cože?“

„Nechte toho,“ vyštěkl netrpělivě. „Přestaňte si hrát na blbou. Russell Lee Holmes. Zabil první dceruvašich rodičů. Znásilnil ji a uřízl jí hlavu. Jakže se to jmenovala?“

Ach, Bože, tak odtud zná to jméno. Musel jí o něm vyprávět Brian nebo Jamie. Rodiče o tom nikdy

nemluvili.

„M-M-Meagan,“ zašeptala Melanie.

„Jasně, Meagan. To byl nejhorší případ. Měla čtyři roky a byla krásná jako obrázek. Vaši rodiče vyplázlisto tisíc výkupnýho, a nakonec jim nezbylo nic jinýho, než pohřbít tělíčko bez hlavy. To myslím stačí, abyse z mámy stala alkoholička –“

„Držte hubu!“ Melanie už toho vyslechla dost. „Co sakra chcete, pane Diggere? Jestli si myslíte, že tadybudu stát a poslouchat, jak se navážíte do mé rodiny, tak jste na velkém omylu!“

„Chci vás!“ Digger přistoupil blíž. „Pátral jsem po vás, slečno Stokesová. Pětadvacet let jsem se snažilnajít důkaz o vaší existenci, snažil jsem se zjistit, jestli měl Russell Lee Holmes doopravdy ženu a dítě.Ten hajzl to nechtěl nikomu prozradit, dokonce mi to neřekl ani v den svý popravy, parchant jeden. Ale já

to nevzdával. Jeho ksicht byl na titulních stránkách novin, když ho dopadli. A objevil se tam znovu, kdyžmu usmažili prdel. A znovu se objeví na titulní straně, až oznámím, že jsem našel jeho dceru. Něco vámpovím, slečno Holmesová – máte jeho oči.“

„Poslouchejte, nevím, co to na mě hrajete, ale mě našli v Bostonu. Nemám nic společného s nějakým

chlapem z Texasu.“

„Já netvrdím, že jste vyrůstala v Texasu. Jenom říkám, že tam zhebnul váš tatíček.“

„Který měl dítě v Bostonu? To se mi moc nezdá.“

„Ale jo, je to tak. Něco vám povím. Russell Lee Holmes žil v Texasu, ale když ho zabásli, bylo pro jehoženu a dítě nejlepší z města vypadnout. Noviny byly plný výčtů jeho prasáren, víte – hlavně se psalo o týmalý Stokesový.“ Larry Digger se zhoupl na podpatcích. „Unesl ji přímo z auta její chůvy, poslal žádost ovýkupný a pak ji znásilnil a zavraždil, přestože se vaši rodiče zoufale snažili sehnat peníze. To od něj bylomoc duchaplný, to se musí nechat. Nechat si ještě zaplatit za to, co udělal –“

„Tak dost.“ Melanii to stačilo. „Já nejsem dcera Russella Lee Holmese. A vy jste magor. Sbohem.“

Otočila se a vykročila. Larry Digger ji chňapl za zápěstí a pevně stiskl. Poprvé dostala skutečný strach.Když na něj ale pohlédla, mluvil kupodivu klidně: „Jste dcera Russella Lee Holmese. O tom není pochyb.“

„Pusťte mě.“

„Našli vás tu noc, co Holmes zemřel,“ pokračoval reportér, jako by nic neslyšel. „Řekli vám to někdy? Jo,Russell Lee Holmes skončí na elektrickým křesle v Texasu a malá holka bez minulosti se najednou objevív nemocnici, kde pracuje Harper Stokes. Podivná náhoda, řekl bych. A taky se nabízí otázka, proč tu nocHarper vůbec pracoval? Chlap, co zamordoval jeho dceru, má popravu a on zůstane doma a jde dopráce? Dost divný. Pokud nemá nějaký hodně pádný důvod trčet zrovna v tý chvíli v nemocnici.“

„Někdo mě zdrogoval a pohodil na pohotovostní oddělení,“ hovořila Melanie pomalu. „Můj otec jekardiochirurg. To, že tam přišel, byla jenom osudová náhoda –“

„Nebo to měl dobře načasovaný.“

„Proboha, víte kolik lidí umírá každý den ve Státech? Několik tisíc? Několik stovek tisíc? Co mi to chcete

namluvit?“

Zlostně na reportéra pohlédla a vyškubla ruku z jeho sevření. Digger se zatvářil lhostejně, vylovil zpomačkané krabičky cigaretu a zapálil si.

„Ale no tak, slečno Holmesová. Vy jste vážně nikdy nepřemýšlela o tom, odkud jste vlastně přišla? Vůbecjste nebyla zvědavá?“

„Sbohem.“

Usmál se. „Znám vaši rodinu, Melanie. Vaši matku, otce i vašeho bratra. Psal jsem o tom všem, když byla

Meagan unesená. Byl jsem s vaší matkou a Brianem tu noc, kdy uškvařili Russella Lee Holmese. Nechcete

mě vyslechnout, fajn. Běžte dovnitř a řekněte svý matce, že je tady Larry Digger a že s ní chce mluvit.Neskončila náhodou právě s léčením? Slyšel jsem, že od smrti svý první dcery se už nikdy nedala snervama do pořádku.“ Vyfoukl jí kouř přímo do tváře. „Co říkáte?“

„Že jste hajzl.“

„Ale běžte, zlatíčko. Už jsem slyšel horší nadávky.“ Oklepal popel. „A jak se daří Brianovi? Pamatuju, jaktiskl nos na sklo kabiny pro svědky – víte, tenkrát, když usmažili Russella Lee Holmese. Bylo to faktpříšerný, prostě hnus. Všichni zavírali oči a zacpávali si uši. Ale čtrnáctiletý Brian Stokes měl obličejpřilepenej na sklo a zíral, jak Russell Lee chcípá. Jako by si to chtěl nadosmrti vtisknout do paměti. Vypálit

navždycky do mozku, víte.

Prý je z něj teď teplouš. Myslíte, že když někdo sleduje, jak druhej člověk umírá, může to změnit jeho

sexuální orientaci? Nic ve zlým, jen se ptám.“

Ta poslední poznámka, tak krutá tím spíš, že ji tak nenuceně vyslovil, zasáhla Melanii jako střela. Muselazavřít oči. Zachvátil ji takový vztek, že nebyla schopná promluvit. Měla chuť toho člověka udeřit, ta touhabyla tak silná, že zaťala ruce v pěst. Proti tomu tlustému chlapovi ale neměla šanci a oba to věděli.

„Nepřeji si, abyste obtěžoval moji rodinu,“ řekla konečně. „Jestli chcete něco říct, povězte to tady a teď.Pokud vám jde o článek do novin, určitě vám bude citát dítěte několikanásobného vraha stát za to, abyste

se držel od mé rodiny co nejdál. Platí?“

Larry Digger předstíral, že tu nabídku zvažuje. Znovu si zhluboka potáhl z cigarety a rozhlédl se po parku.Ale jeho pichlavé oči už triumfálně zářily.

„Líbíte se mi,“ vyhrkl najednou. „Já nemám lidi moc v lásce, víte, slečno Holmesová. Ale vy se mi líbíte.Nejenže máte oči Russella Lee, ale máte taky jeho páteř.“

„To jste mi ohromně polichotil,“ vyštěkla a Digger se rozesmál.

„Jo, jste pěkný dílko. Tak povězte, zlatíčko, jaký to je, najednou se topit v takový hromadě peněz?“

„Je to báječné, právě tak báječné, jak si představujete, Larry. Je to všechno, co nikdy nebudete mít.“

„Jo? Tak to je škoda, že o to kvůli mně přijdete.“ Larry Digger uhasil cigaretu o kmen stromu a zvážněl.„Ta nemocnice. Myslím, že tam je klíč ke všemu. V tomhle velkoměstě jsou stovky nemocnic a vynáhodou skončíte v tý, kde pracuje Harper.“

„To byla náhoda.“

„Možná. Ale pak těch náhod bylo trochu moc. Nejdřív to načasování. Náhodou se objevíte stejnou noc,kdy je Russell Lee popravený za vraždy malých dětí. Pak místo. Náhodou vás najdou v Harperověnemocnici a on tam náhodou je, protože neodjel na popravu. A potom vy. Malá holčička. Najdou jioblečenou a zdravou, a nikdo ji nikdy nepostrádá? Za všechny ty roky ani jediná zpráva od lidí, který se ovás těch devět let starali, kupovali vám oblečení, krmili vás, poskytovali vám střechu nad hlavou adokonce to zařídili tak, aby vás někdo našel v nemocnici a abyste se dostala do dobrých rukou? A pak jetady ta vaše amnézie. Zdravá holka, která si nepamatuje nic. Neví, odkud přišla. Neví, jak se jmenuje. Apo všech těch letech, po dvaceti letech, to ještě pořad nevíte? To se mi zda dost podivný, aby sedevítiletý dítě vzalo odnikud, nic si nepamatovalo a nikdo se po něm nesháněl. To je vážně moc divný.

Nebo naplánovaný.“

„Víte, co se říká. Skutečnost je někdy podivnější než leckterý vymyšlený román.“

„Jo, to se mi líbí, slečno Holmesová. Harper vás nikdy nevzal na hypnózu? Co takhle regrese neboaromaterapie nebo ty ostatní sračky, který mají dneska doktoři k dispozici?“

„Lékaři, kteří mě prohlédli, konstatovali, že jsem tělesně zdravá a že si vzpomenu, až budu připravená si

vzpomenout.“

„Ale běžte, slečno Holmesová. Ten úžasný doktor Harper se přece mohl poradit se spoustou odborníků.Mohl vás kdykoli nechat podrobit hypnóze. Co by se stalo? Vy byste si vzpomněla, to je celý. Akorát ževaše rodina, zlatíčko, vaše rodina nechce, abyste si vzpomněla.“

„To je takový nesmysl! Všechno, co tady tvrdíte, je jenom snůška náhod. A váš scénář má díry, že by jimi

projel náklaďák. Všechno bylo daleko jednodušší. Moji rodiče milovali Meagan. Nikdy by vědoměneadoptovali dítě jejího vraha. To nedává smysl.“

Larry na ni tázavě pohlédl. „Vy tomu doopravdy věříte, že jo?“

„Samozřejmě! Co tím sakra chcete naznačit?“

Digger cosi zamručel a sám sobě přikývl, jako by mu právě odpověděla na nějakou velice důležitouotázku. Melanie potřásla hlavou. Cítila se stále zmatenější, měla pocit, jako by stála na okraji hluboképropasti a právě udělala první chybný krok.

V hlavě jí škubalo stále silněji. Před očima se jí začala objevovat černá kola. Celé roky neměla silnoumigrénu, ale teď měla intenzivní pocit, že bude zvracet.

„Možná jste znala Harpera a Patricii z Texasu,“ mumlal Digger. „Možná jste je viděla v jejich skvostnémpaláci, jaký si jen málokdo mohl dovolit. Možná jste je viděla s jejich dvěma dětmi, jedno bylo takslaďoučký, každý tu holčičku miloval. To druhý bylo už tehdy problémový, s tím chlapečkem už tenkrátmámy zakazovaly svým dětem kamarádit. Mám pocit, slečno Holmesová, že kolem vaší rodiny je spoustavěcí, o kterých nemáte ani páru.“

„To není pravda. Není.“

„Ale slečno Holmesová.“ Hlas Larryho Diggera zněl soucitně, skoro útrpně. To ji mátlo víc než jehopředchozí jedovaté poznámky. „Něco vám, s dovolením, povím, Melanie. Je to pro vaše dobro. Já vásnenašel sám. Dostal jsem tip. Uprostřed noci mi někdo zavolal. Nemusím zdůrazňovat, že novinářinemilujou anonymní tipy, dokonce ani takový trosky, jako jsem já.“ Zablýskly se mu zuby a hlas mělnajednou strašidelně pochmurný. „Když volal ten dotyčný podruhy, zjistil jsem si odkud. Bylo to odsud, zBostonu ve státě Massachussetts. Z Beacon Street. Z vašeho domu. Pročpak asi, co myslíte, Mel? Pročněkdo z vašeho domu volá mně a vykládá mi o Russellu Lee Holmesovi?“

„Já nevím… To nedává žádný… Nic z toho mi nedává smysl.“ Svět se s ní najednou zatočil. Melanie usedla

na zem. Slyšela se, jak šeptá: „Ale to bylo tak dávno.“

Larry Digger se usmál. „Dostanete, co si zasloužíte, Melanie Stokesová. Jak říkal ten člověk v telefonu,

dostanete, co si zasloužíte.“

„Ne –“

„Nakolik se v lidské povaze promítá genetika, Melanie Holmesová? Psi se na smeťáku rodí, nebojsou tamvychovaný? Jste opravdu tak vypulírovaná a ušlechtilá jako vaši upjatí adoptivní rodiče, nebo se pod tou

fasádou skrývá bílej texaskej šmejd? Já už vím, že umíte být drsná. A co takhle násilí? Nepodíváte se na

malý dítě, slečno Holmesová, a nepocítíte hlad?“

„Ne! Ne. Ach, Bože…“ V hlavě jí cosi explodovalo. Chytila se za spánky, přitiskla hlavu ke kolenům ahoupala se na trávě.

Z dálky slyšela, jak se Larry Digger chechtá. „Mám pravdu, že jo! Po pětadvaceti letech jsem na tokonečně ká –“ Náhle se jeho slova změnila v přiškrcený výkřik.

Melanie se pomalu otočila. Ze tmy parku se vynořila bílá postava a popadla Diggera za rameno.

„Žádala vás, abyste odešel,“ slyšela klidný hlas neznámého příchozího.

Larry se snažil muže odstrčit. „Poslyšte, tohle je soukromej rozhovor. Nemáte náhodou servírovatpředkrm? Nebo dělat něco jinýho?“

„Ne. Ale přemýšlím, že bych si měl nabrousit nože.“

Muž ho sevřel pevněji a Digger konečně zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Ve chvíli, kdy stisk povolil,začal couvat. „Dobrá, už se pakuju. Ale nelhal jsem. Mám důkazy, slečno Holmesová. Mám informace, nejenom o vašem otci, ale taky o vaší rodný matce. Myslíte na ni někdy, slečno Holmesová? Pište si, že vámřekne přesný datum vašeho narození a vaše skutečný jméno. Bydlím v hotelu Midtown, zlatíčko. Sladký

sny.“

Při tom sarkastickém tónu k němu neznámý varovně vykročil. Larry Digger se otočil a utíkal pryč, a cípyšpinavého pláště za ním jen vlály.

Melanii se zvedl žaludek. Oslavila odchod Larryho Diggera mohutným záchvatem zvracení, garnáty

vyšplíchly všude kolem na trávu a potřísnily i mužovy vyleštěné černé polobotky.

„Do prdele!“ vykřikl a nemotorně uskočil. Zdálo se, že neví, co dělat.

Byli na tom podobně. Melanii stékaly po tvářích slzy vzteku. V hlavě jí škubalo a měla ji plnou podivných,

zmatených představ. Modré šaty, blonďaté vlásky, prosebné oči. Chci jít domů. Prosím, nech mě jít domů.

„Jste v pořádku?“ Ruka jí shrnula vlasy z čela. „Páni, celá hoříte. Zavolám sanitku.“

„Ne!“ Její strach z nemocnice byl silnější než strach z bolesti. Zvedla hlavu a zamrkala. „Počkejte…

minutku.“

Na svého zachránce neudělala velký dojem. „Proboha, slečno. Vyjdete si na špacír s takovým podivným

individuem – co jste čekala?“

„Nic, asi nic.“ Přitiskla si dlaně na oči. Ten člověk má úplnou pravdu. Vadilo jí to. Neměla na vybranou a

konečně se odvážila otevřít oči.

Ve tmě bylo špatně vidět. Plynová lampa jenom částečně osvětlovala mužovu tvář, měl hranatou čelist,

hubené tváře a nos, který byl v minulosti nejspíš párkrát přeražený. Husté tmavé vlasy, konzervativně

ostříhané nakrátko. Rty měl zlobně, nesmlouvavě sevřené. Poznala jeho uniformu. Paráda, zachránil ji

jeden z jejích vlastních číšníků.

Znovu zavřela oči. To jí ještě scházelo, být přistižena v takové situaci člověkem, který to všude rozhlásí.

„Jste živá?“ vybafl číšník.

„Asi ano. Pomohlo by mi, kdybyste tak nekřičel.“

Zatvářil se kajícně, ale vzápětí ten dojem zrušil: „Neměla jste mu dovolit, aby vás sem zatáhl. To byla

pěkná pitomost. Co chtěl? Peníze?“

„Kdo je nechce?“ Melanie se s obtížemi zvedla, potřebovala se hýbat, jenom se… hýbat. Ale země se pod

ní zatočila a stromy se jí roztančily před očima.

Číšník ji musel zachytit za paži. „Poslyšte, nechte toho, ublížíte si. Co vidíte?“

„Bílé tečky.“

„Slyšíte mě?“

„Cože?“

„Berete nějaké léky?“

„Mám je doma,“ zamumlala a pokusila se udělat krok. Nohy jí vypověděly službu. Číšník ji zachytil,

bezvládně mu visela na ruce a najednou jí bylo všechno jedno.

Prosím, prosím, nech mě jít domů.

Ne, děvenko. Nechceš jít domů. Není to bezpečné…

Muž zamručel cosi o pošetilých ženských a potom ji popadl do náruče. Opřela si hlavu o jeho rameno. Bylsilný a urostlý, vyzařoval z něj pocit bezpečí. Voněl po Old Špice.

Melanie mu přitiskla hlavu ke krku a nechala svět, aby se rozplynul.

Zvláštní agent David Riggs nebyl nadšený. Neměl nijak zvlášť v oblibě zachraňování dámiček z prekérníchsituací a zachraňování téhle slečny by mu mohlo přinést velké problémy.

„V této fázi budeme jenom všechno zpovzdálí monitorovat. Tohle šetření je velice choulostivé. Jenompozor, ať neuděláte nějakou botu!“

Riggs byl přesvědčený, že inspektor Lairmore by tuhle příhodu s Melanii pokládal za pořádnou botu.Neměl ji sledovat, zachraňovat a už vůbec ne nosit v náručí. Měl si všímat jejího otce. Měl být na pozoru,jestli se doktor Harper Stokes, až bude rozjařený vodkou s tonikem, neprořekne na večírku své dcery před

některým ze svých přátel z nóbl společnosti o svých podvodných praktikách na klinice. Do háje!

David pohodlněji sevřel Melanii v náručí a přešel přes cestu. Byla drobnější, než se domníval, když ji vidělpoletovat po domě jako světlušku. Vypadala tak energicky a sotva kdy se zastavila, aby nabrala dech.Sledoval ji, jak dělá úplně všechno, od zvedání bedýnek s mangem až po vytírání rozlitého vína. Také sivšiml, jak častokrát zabíhala do obýváku, aby zkontrolovala svoji matku.

Teď si opírala hlavu o jeho rameno tak, jak už to žádná žena dlouho, dlouho neudělala.

Nechtělo se mu o tom přemýšlet, a tak se v duchu rychle obrátil ke spisu o rodině Stokesových.Vzpomínal, co tam bylo o Melanii. Dcera, kterou adoptovali ve věku devíti let, našli ji opuštěnou vnemocnici, kde doktor Stokes pracoval. V té době to trochu vzrušilo novináře, v tisku ji přirovnávali knovodobému Sirotkovi Annie. V roce 1991 dokončila bakalářské studium na Wellesley. Byla aktivní vrůzných charitativních organizacích. Patřila k lidem, kteří touží vrátit světu, co od něj dostali. Před devítiměsíci se zasnoubila s doktorem Williamem Sheffieldem, oblíbencem a pravou rukou jejího otce. Vztahskočil po třech měsících, aniž by byl znám důvod. Patřila k lidem, kteří si nechávali osobní věci pro sebe.

Také se starala o svou matku, která, jak se zmínil Larry Digger, po smrti své první dcery už nikdy nebyla

stejná jako dřív. Patřila k lidem, pro které byla rodina jednou z nejdůležitějších věcí na světě. Tak nějak.

Nic ve spisu nenaznačovalo, že by Melanie Stokesová byla dcerou několikanásobného vraha. Nicméněsouhra náhod, které vyčíslil Larry Digger, připadala Davidovi nesmírně zajímavá. Nevěděl, co si má oreportérovi myslet. Tvářil se jako suverén, ale na konci jeho výlevu se mu třásly ruce. Nejspíš vynechalvečerní dávku bourbonu. Nebylo pochyb, že v tuto chvíli už si to řádně vynahrazuje.

Když je oslnila domovní světla, Melanie zaúpěla.

„Ne abyste mě zase poblinkala,“ zamumlal David.

„Počkejte…“

„Je vám špatně?“

„Počkejte.“ Chytila ho za klopu saka. „Neříkejte… neříkejte o tom nikomu,“ mumlala naléhavě. „Nikomu…

z mé rodiny. Zaplatím vám…“

Měla jasné oči. Velké a upřímné; měly nezvyklou barvu, něco mezi modrou a šedou.

„Jo, jasně. Jak si přejete.“

Spokojeně se mu znovu uvelebila v náručí. David vkročil do haly. Všichni na ně okamžitě upřeli oči.

„Co se to tady děje?“ Harper Stokes se k nim rozběhl, za ním v závěsu William Sheffield. Potom sepřihnala Patricia Stokesová. Sklenku pomerančového džusu si vylila na drahou róbu.

„Proboha, Melanie!“

„Kde má pokoj?“ ptal se David. Ignoroval užaslé pohledy i otázky a zamířil vzhůru po schodech. „Říkala,

že má migrénu.“

Harper zaklel. „V koupelně by měla mít fiorinal s kodeinem. Patricie?“

Jako šipka vyběhla tři patra a vyrazila z dceřiny koupelny s pilulkami a sklenkou vody právě ve chvíli, kdyDavid pokládal Melanii na pomuchlanou postel. Její rodina ho okamžitě odsunula stranou. Harperstarostlivě zvedl dceři ruku a kontroloval puls. Vzal sklenku s vodou a přidržel ji u jejích bledých úst, abyzapila prášky. Patricia přispěchala s mokrým ručníkem a něžně otírala Melanii obličej. William Sheffieldrozpačitě postával ve dveřích. Davidovi nebylo jasné, proč tam bývalý snoubenec vůbec je.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Harper. Znovu zkontroloval dceři tep, potom vzal od manželky ručník a přiložilho Melanii na čelo. „Kde byla? Kde jste ji našel?“

„V parku,“ odpověděl David. Ta odpověď Harperovi zjevně připadala stejně neurčitá jako Davidovi,protože po něm blýskl pohledem. David mu pohled oplácel.

David Riggs věděl o doktoru Harperu Stokesovi nejvíc ze všech lidí, co tu byli. Poslední tři týdny strávilsbíráním materiálů do jeho spisu. Mnozí ho považovali za skvělého chirurga. Nedávno byl označen zanejlepšího kardiochirurga ve městě, věhlasného svými operacemi. Jiní ale tvrdili, že je egomaniak, že jeho

zápal uzdravovat má spíš co dělat s touhou po slávě, než se skutečným zájmem o pacienty. Vzhledem ktomu, jak Hollywood zpopularizoval práci chirurgů, to bylo asi dost náročné. Většině kardiochirurgů jde vdnešní době o slávu nebo o peníze, to bylo Davidovi jasné. Nakonec, lidé často méně závidí penízevrcholovým basketbalistům než charismatickým špičkovým chirurgům.

David ale zjistil něco zvláštního o prostředí, ze kterého doktor Harper Stokes pocházel. V časech, kdychirurgové začínali kariéru už v osmnácti studiem na nějaké prestižní univerzitě, šel Harper přinejmenšímzlatou střední cestou. S průměrným prospěchem dokončil střední školu v Texasu a místo studia naněkteré z dvaceti nejlepších lékařských fakult zvolil místní „bezpečnou“ Sam Houston University. Tamproslul spíš svým elegantním šatníkem a šprťounstvím než zvláštním talentem pro chirurgii.

Bylo s podivem, že událostí, která zřejmě udělala z průměrného občana věhlasného chirurga, byl únosjeho dcery. Jeho osobní život se ocitl v troskách a on se ponořil do práce. Čím chaotičtější byl život rodiny

Stokesových, tím víc času trávil Harper v nemocnici, kde měl moc léčit a zbavovat lidi bolesti. Kde si hrálna Boha.

Russell Lee Holmes možná zničil rodinu, ale zvláštním způsobem pomohl stvořit špičkového chirurga.

V poslední době kdosi třikrát telefonoval na FBI a obvinil věhlasného kardiochirurga z podvodů. Tenanonym se domníval, že na Harperových operacích kardiostimulátorů je něco podezřelého. Šetření bylonyní ve stadiu, kdy ještě nic nebylo jasné.

Možná se jedná jenom o závistivého rivala. Možná že doktor přišel na způsob, jak si vydělat ještě víc.Stokesovi si žili skutečně na hodně vysoké noze.

David zatím zjistil jenom to, že ten pán má slabost pro krásné ženy. Ale to bylo veřejným tajemstvím amanželka jeho románky s mladými dámami mlčky tolerovala. Tak funguje spousta manželství.

„Ale proč byla Melanie v parku?“ ptal se zamračeně Harper a vrátil tak Davida zpátky na zem a do

neuklizené ložnice.

Melanie odpověděla první: „Potřebovala jsem na čerstvý vzduch. Jenom jsem se chtěla chvilku projít.“

„Náhodou jsem si všiml, že odchází z domu,“ řekl David. „Když se nějakou chvíli nevracela, rozhodl jsemse zjistit, jestli je všechno v pořádku. Slyšel jsem přes ulici, jak zvrací, a našel jsem ji tam.“

Harper se nepřestával mračit a potom se obrátil k dceři s výrazem, který byl směsí opravdového zájmu avýčitky. „Bereš si toho na sebe moc, Melanie. Víš, co s tebou dělá stres. Musíš se víc šetřit. Proč jsi jenom

nic neřekla, mohli jsme ti s matkou pomoct!“

„Já vím.“

„Neměla by ses tolik štvát.“

„Já vím.“

„Není to zdravé, mladá dámo.“

Melanie se unaveně usmála. „To jsem se naučila od tebe, víš?“

Harper nesouhlasně zakašlal, ale zatvářil se trochu provinile. Pohlédl na manželku a vyměnili si pohledy,

které David nedokázal identifikovat.

„Měli bychom ji nechat, ať si odpočine,“ navrhla Patricia. „Zlatíčko, potřebuješ se vyspat. S otcem se dole

o všechno postaráme.“

„Je to moje práce,“ zkoušela Melanie protestovat, ale prášky začínaly působit, oči se jí zavíraly. Pokusilase posadit, ale klesla hned zpátky na postel. Potom se stočila do klubíčka. Vypadala daleko křehčí nežpředtím, když stála v parku s tím reportérem. Vypadala…

Patricia ji zakryla prošívanou dekou a potom všechny vykázala z místnosti.

„Tak vy jste si náhodou všiml, jak Mel odchází z domu,“ pronesl William Sheffield, když kolem něj David

procházel.

„Ano. Vy ne?“ zeptal se klidně.

Bývalý snoubenec se zapýřil, rychle pohlédl na Harpera, jako by u něj hledal pomoc. Když se mu žádnénedostalo, odporoučel se. „Děkuji vám, že jste mé dceři pomohl, pane –“ Patricia se zastavila ve dveřích a položila Davidovi ruku na

rameno. „Reese. David Reese.“

Nechala ruku na jeho rameni. „Děkuji vám, pane Reese, jsme vám vážně moc vděční –“

„Za málo.“

Smutně se usmála. „Pro mě to není málo.“

Než se David zmohl na nějakou odpověď, vyběhl po schodech Jamie O’Donnell. Chtěl vědět, co se Melanii

stalo. Těsně za ním se přiřítila upravená žena s krátkými kudrnatými prošedivělými vlasy v bílé sesterskéuniformě. Ann Margaret, slyšel David Patricii. Využil příležitosti k odchodu. Zastavil se na druhém patře atajně naslouchal. O’Donnell se dožadoval informací. Ann Margaret trvala na tom, že chce Melanii vidět.Harper polohlasem cosi odsekl. David to nezachytil, ale všichni čtyři okamžitě umlkli. Seshora už žádnýhovor neslyšel, jenom se ozvaly zvuky svědčící o tom, že čtveřice vešla k Melanii do pokoje.

Davidovi přejel mráz po zádech. Tak podivně se už dlouho necítil. Vlastně od té chvíle, kdy seděl udoktora v kanceláři a čekal na konečný výsledek, a potom spatřil ten výraz v jeho tváři, když se vrátil zošetřovny. V tu chvíli David věděl, že život, jak ho znal – a jak ho znal jeho otec – se jim navždy změní.

Teď přece neměl žádný důvod mít takové pocity. Zatím je tady jenom jeden doktor, jeho rodina a opilýreportér. Nic zlověstného, nic slibného, co by mu mohlo být vodítkem při vyšetřování.

A přesto… co to říkal Larry Digger?

Dostal tip na údajný původ Melanie Stokesové od anonyma, který po telefonu prohlásil, že každý dostane,

co si zaslouží.

To bylo divné. Když před třemi týdny obdržela bostonská oblastní kancelář FBI anonymní tip na údajné

ilegální operace doktora Stokese, neznámý volající také pronesl, že každý dostane, co si zaslouží.

A David nevěřil na náhody.

Ve tři ráno Davidu Riggsovi konečně skončila služba v roli číšníka a mohl svobodně vyjít do bostonskýchulic. Kulhal a záda ho bolela víc než jindy. Hrát si na číšníka není vůbec jednoduché. Musel servírovatnápoje, doplňovat tácy s předkrmy a potom si při úklidu sedřel do krve kůži na rukou. Musel běhat odčerta k ďáblu a snažit se být úslužným služebníčkem a zároveň ostražitým agentem. Až ho příště Lairmore

požádá, aby šel někam v přestrojení, navrhne za sebe Chenneyho. Ať si ten bažant vychutná pohádkový

život.

Beacon Street byla teď opuštěná, boháči vyspávali ve svých městských domech. V dálce slyšel na

chodníku rachotit vozík. Ne všichni obyvatelé Bostonu jsou bohatí.

David pokračoval v chůzi, vzal to zkratkou přes park, kde před několika hodinami tajně naslouchalrozhovoru Larryho Diggera s Melanii Stokesovou. Měl by zavolat Chenneymu a zjistit, jak si dnes vedl.Nováček v bostonském oddělení FBI pro boj se zdravotnickou kriminalitou byl pravidelný návštěvník

posiloven, chlapík, co vypadal jako obrovská hrouda masa. Velká hranatá hlava na velkém hranatém krku

na velké hranaté hrudi. Při chůzi mu ruce trčely do stran jako opici. Bylo obtížné brát ho vážně, už proto,že se představil jako bývalý diplomovaný účetní.

David se ještě nerozhodl, co si o tom klukovi má myslet. Neměl žádný výcvik. Akademie pořádala probudoucí agenty pro boj s hospodářskou kriminalitou jenom šestitýdenní přípravný kurs. Ten mládenec bylvhozen do vody a teď musí plavat, jak umí, protože rozpočet zkrátka zatím neumožňuje poskytnout muspeciální školení v Národní asociaci boje proti zločinům ve zdravotnictví, kde by ho všem těm fíglům,trikům a postupům naučili.

Dnes v noci měl Chenney sledovat doktora Williama Sheffielda. David viděl anesteziologa odcházet zvečírku okolo druhé a po Cheynneym nebylo ani vidu, ani slechu.

Buď byl velice, velice dobrý, nebo zaspal. David by hádal to druhé.

Křivil tvář bolestí, když zahlédl taxíka a rozhodl se. V této fázi vyšetřování ještě není kam spěchat. Můžou

se s Chenneym sejít ráno.

Cesta domů byla dlouhá a na jejím konci už David ležel zkroucený na podlaze vozu a vdechoval žluklýpach potu a tabáku. Záda mu zachvátila křeč, bezmocně se svíjel. Vypotácel se z taxíku okamžitě, jakmile

zastavil u Walthamu, kde bydlel, vtiskl taxikáři do dlaně peníze a vrávoravě obešel parkoviště. Musel siprotáhnout svaly, musel si je uvolnit. Pohyb byl důležitý, cvičení bylo jediným způsobem, jak si udržet vrámci možností pružnost.

Vaše sakroiliakální skloubení – to je to místo, kde se spojuje páteř s pánví – jsou zanícená, pane Riggsi aten zánět se začne rozšiřovat do celých zad. Bude to stále nepříjemnější. Cvičení, led a nesteroidníprotizánětlivé léky a analgetika vám uleví od bolesti.

Já byl sportovec! Já jsem měl být nadhazovač v první lize! Já vím, jak používat led. Znám bolest. Víc vámtoho těžko můžeme říct, pane Riggsi. Symptomy ankylozující spondylitidy jsou u každého pacienta značně

odlišné a jsou dlouhotrvající. Možná budete mít horečku, budete unavený, budete mít zažívací potíže.Artritida někdy napadá oči, srdce a plíce. Nedokážeme odhadnout, jaký průběh bude mít nemoc u vás.Víme jen, že artritida je chronická. Pokud by vám někdo sliboval zázračné uzdravení, je to podvodník ajde mu jenom o peníze. S artritidou můžete samozřejmě vést plnohodnotný život, pane Riggsi, a existujemnoho organizací, které vám v tom mohou pomoci, ale sám musíte přijít na to, jaký životní styl vám bude

nejvíc vyhovovat.

Já nemám žádný život. Nemám žádný životní styl. Jsem strašně unavený.

Nejhorší křeče konečně ustaly. Pokračoval v chůzi, i když si sám nebyl jistý, proč vlastně. Možná proto, že

tak dlouho nespal, a teď zapomněl, jak se to dělá. Možná proto, že se začínal bát své postele, kde seprobouzel ze spánku, chytal se za krk a lapal po dechu. To se mu poprvé stalo před dvěma týdny.Nevěděl, jestli se jedná jen o jednu z fází, nebo jestli se mu artritida začíná zhoršovat.

A neptal se na to. Nebyl si jistý, jestli chce znát odpověď.

Myslel na baseball, na ty opojné časy, kdy mu bylo sladkých šestnáct.

V sobotu odpoledne si chodili s otcem a mladším bratrem Stevenem zahrát a mluvili o „show“, protože

Bobby Riggs byl kdysi moc dobrý nadhazovač – hrál v juniorské lize – a vzhlížel ke svým synům snadějemi. Potom jako blesk z čistého nebe zjistili doktoři u Heather Riggsové rakovinu prsu a její manželse syny chodili na hřiště už jenom proto, aby se odreagovali od té bolesti. Potom mladá, krásná HeatherRiggsová zemřela a oni chodili na hřiště, protože to bylo to jediné, co jim zbývalo.

Otec se syny odpalovali míčky a klouzali po metách, s každým nadhozem a odpalem se učili komunikovat.Rakovina jim vzala milovanou manželku a matku a zničila jim rodinu. Ale baseball je nikdy nezklamal.

Baseball byl dobrý jako zlato.

Stejně jako Davidova paže.

Davidova paže byla ta nejlepší z nejlepších. Davidova paže je mohla dostat do opravdové show.

V sedmnácti byl nadhazovačem massachussettského Hvězdného týmu a vyhledávači talentů z národníchmužstev u nich už ťukali na dveře. Sedávali s otcem dlouho do noci a debatovali o tom, který velký ligový

tým by mu mohl jako nadhazovači nabídnout ten nejlepší program, který by si vybrali. Oba.

Potom se objevila ta rýpavá bolest v dolní části zad. a nepolevovala. Měl problém s běháním. To budenatažený sval, mysleli si. Možná to má od nadhazování, namohl si paži, potřebuje si odpočinout. Davidmusel zvolnit. Převzal to za něj Steven. Ale Davidovi se záda horšila a bolest v rameni sílila a jednoho dne

se ocitl u doktora v ordinaci a ten mu sdělil, že má klouby tak zanícené, že už nemůže nadhazovat.Steven v té době házel své první neodpálitelné nadhozy.

Od té doby se chlapi Riggsovi změnili. David zanechal aktivního baseballu – manažeři špičkových týmůneměli zájem o mladé talenty se zdravotními problémy – a šel místo toho studovat. Potom s baseballemskončil úplně. Předal štafetu Stevenovi, který sice získal sportovní stipendium, ale žádnou nabídku dovelkého týmu nedostal. Měl dobrou paži, ale ne tak dobrou jako David. Všichni to věděli.

Steven byl nyní asistentem trenéra v baseballovém týmu UMass Amherst, byl šťastně ženatý a měl dvěbáječné děti a před sebou nejspíš kariéru ligového kouče. A protože David nemohl udělat otci radost tím,že by se stal světovým nadhazovačem, vzal práci federálního agenta. Odhaloval vraždy, dopadlněkolikanásobného vraha, týden ho byly plné noviny. Když ho přeložili do pobočky v Bostonu, fantazíroval

o tom, jak rozpráší tamní mafii. Pracoval jako tajný agent, posvítil si na zločinecké rodinné gangy adokonce se osobně setkal s Kmotrem.

Rok po absolvování akademie chiropraktik vyřkl konečnou diagnózu. David má artritidu. Jeho „špatná

záda“ se už nikdy nezlepší.

FBI ho převedla na práci agenta pro boj s hospodářskou kriminalitou, kde byly největším nebezpečímstohy papíru a největším dobrodružstvím stovky krabic se soudními obsílkami. Davida každý rok chválilijako „dobrého analytika“, což byl eufemismus FBI pro práci spočívající v rychločtení hromad nesmyslů,kterou člověk zajídá porcí čínské speciality přinesenou z bufetu. Sledoval své spolužáky z akademie, jakrozbíjejí sítě drogových překupníků, včas odhalují plány teroristů a jak jsou povyšováni. Tak se dělá

kariéra u FBI.

Záda teď bolela o dost méně. Znamená to, že bude moct usnout? Už je skoro pět ráno. Steven má dnesasi zápas. Měl by se za ním rozjet a dívat se. Táta tam bude.

David ale zřejmě půjde místo toho do práce. Úklid u Stokesů ještě nebyl dokončen a David potřebovalvýmluvu, proč tam jít znovu. Bude tak moct zjistit víc o doktoru Harperu Stokesovi a o podivném tvrzeníreportéra Diggera o původu doktorovy adoptivní dcery.

David vešel do svého bytu ve chvíli, když se na obloze objevily první bledé paprsky slunce. Na zdech mělpouze dva obrázky. Osvětlený noční park Fenway. Bosý Joe Jackson. To místo ničím nepřipomínalo útulný

domov.

David ani nerozsvítil, shodil šaty a vklouzl do postele. Za dvě hodiny zazvonil budík. Chtělo se mu ještě

spát.

Pohlédl na portrét Bosého Joea.

„Tak mi připomeň, že život není fér,“ zamumlal k svému idolu. „A řekni, že je to v pohodě, sakra. Je to vpohodě!“

Bosý Joe neodpověděl. David se překulil na druhý bok a snažil se ještě na chvíli usnout.

Ve čtyři ráno se Melanie probudila leknutím, výkřik jí uvázl v hrdle. V hlavě se jí honily šílené představy.

Malá Meagan Stokesová se jí vysmívá „Russell Lee Holmes! Russell Lee Holmes! Jsi hnusnej spratekRussella Lee Holmese!“

Melanie vylezla z postele. Těžce oddechovala a ruce se jí třásly. Ucítila pachuť krve. Uvědomila si, že se vinstinktivní snaze nenadělat hluk ve spaní kousla do jazyka.

Otřela si vlhké tváře a zhluboka se nadechla. Ještě chvilku. Potom se postavila. Dole slyšela jenom tikotbicích hodin, jinak byl všude v domě naprostý klid.

Melanie se pohybovala tiše. Puzena náhlým impulsem, o kterém se jí nechtělo v té chvíli přemýšlet, sevydala po schodech dolů. Obývací pokoj byl prázdný, nábytek zpátky na svém místě. Místnost se topila vbledém světle vycházejícím z plynových lamp na ulici.

Cítila se nesmírně osamělá. Přistoupila ke krbu.

Od rozchodu s Williamem prožila už takových nocí nespočet – probudila se do ticha, potulovala se podomě a hledala něco, co nedokázala pojmenovat.

Dokud jí nenavrhl sňatek, nikdy sama neuvažovala nad tím, že by měla mít svou vlastní rodinu. Pečovala

o své rodiče, starala se o bratra. Její život byl naplněný. Ale potom ji William požádal o ruku. Nikdypořádně nepochopila proč. Souhlasila. Nikdy pořádně nepochopila proč. Možná proto, že si v té chvílipředstavovala, jak žije šťastně a spokojeně až do smrti jako Popelka s krásným princem. Ta představa ji

asi svedla.

Tvrdá fakta reality naštěstí brzy vyplula na povrch.

Ale nestýskalo se jí po Williamovi. Nejspíš se jí stýskalo po tom snu.

Zastavila se před krbem. Automaticky pohlédla na velkou olejomalbu, portrét malé Meagan Stokesové.

„Nejdřív to načasování. Náhodou se objevíte stejnou noc, kdy je Russell Lee popravený za vraždy malýchdětí. Pak místo. Náhodou vás najdou v Harperově nemocnici a on tam náhodou je, protože neodjel napopravu. A potom vy. Malá holčička. Najdou ji oblečenou a zdravou, a nikdo ji nikdy nepostrádá? Zavšechny ty roky ani jediná zpráva od lidí, který se o vás těch devět let starali, kupovali vám oblečení,krmili vás, poskytovali vám střechu nad hlavou a dokonce to zařídili tak, aby vás někdo našel v nemocnici

a abyste se dostala do dobrých rukou? A pak je tady ta vaše amnézie. Zdravá holka, která si nepamatuje

nic. Neví, odkud přišla. Neví, jak se jmenuje. A po všech těch letech, po dvaceti letech, to ještě pořád

nevíte?“

„Ne,“ zašeptala. „Ne, Meagan, nevím. Na nic si nevzpomínám, přísahám.“

Ale už si tím nebyla tak jistá. To podivné víření v hlavě, ta znovu se vracející černá kola, ten hlas malédívenky. Kolikrát už to bylo? Snažila se předstírat, že se nic neděje, že se jí nevrací paměť a neukazujívěci, které nechtěla znát.

Už má svoji rodinu. Nechtěla nic vědět o několikanásobném vrahovi ani o pravých rodičích, ani o prvníchdevíti letech svého života. Na ničem z toho nezáleželo. Jediná věc byla důležitá. Když ji někdo pohodil v

nemocnici a nikdo neznal ani její jméno, objevili se Stokesovi a zachránili ji.

Proboha, vždyť by bez nich nebyla ničím. Ničím.

Před dvaceti lety byla malá holčička, která se probudila na pohotovosti v nemocnici. Ty bílé, bílé stěny. Tystrašidelné jehly a trubičky. Ty nepříjemné, děsivé tváře neznámých lidí.

Všichni ji ujišťovali, že bude v pořádku. Všichni jí říkali, že se co nevidět objeví její rodiče a všechno budev pořádku. Byla dobře živená, bylo o ni dobře pečováno. Někdo ji určitě miloval.

Uběhlo pár dní. Trávila čas na dětském oddělení a musela poslouchat kňourání ostatních dětí, které alekonejšili jejich rodiče. Melanie se otáčela na své vysoké nemocniční posteli zády a zírala do prázdné zdi.Zoufale se snažila představit si svou maminku, která brzy přijde a utěší ji.

Ujala se jí sociálka a převezli ji do blízkého ústavu. O příchodu jejích milujících rodičů už přestali mluvit.Teď všichni cosi mleli o tom, že je třeba najít náhradní rodinu. Což takhle adopce? Bylo by to něco jiného,

kdyby šlo o kojence, ale takhle…?

Míjela jedna noc za druhou, trávila je sama v pusté místnosti a uvědomovala si stále silněji, že nikdonepřijede, nikdo si ji neodveze domů. Takový zázrak se nestane. Vždyť neměla ani jméno.

A potom přišla Patricia Stokesová.

Objevila se ve dveřích v krásném růžovém kostýmku a pověděla, že Melanii přečte pohádku. Melanienepromluvila ani slovo. Hleděla na štíhlou, krásnou ženu se smutným, melodickým hlasem. Já ji chci,myslela si v duchu, téměř s tělesnou touhou.

Pevně tu krásnou paní objala, přitiskla si tvář k jejímu voňavému krku. Řekni mi, že už je všechno vpořádku. Řekni mi, že mám domov.

Ta nádherná paní Stokesová jí četla pohádku o princezně. Na konci se rozplakala. Melanie nevěděla proč.Potom si rychle osušila oči, něžně na ni pohlédla a rychle odešla.

Později jí jedna sociální pracovnice vysvětlila, že paní Stokesová před mnoha lety ztratila v Texasu svojičtyřletou dcerku. Byla to hrozná tragédie. Stokesovi se teď usadili v Bostonu. Doktor Harper Stokes a jeho

žena jsou jedni z nejušlechtilejších lidí ve městě. Skutečně nádherná dvojice. Je strašně smutné, co sestalo, ale Bůh sám ví nejlíp, co je pro člověka nejlepší.

Melanii to došlo. Stokesovi postrádají svoji malou holčičku. Ona postrádá rodinu. Jsou všichni sami. Hodiliby se k sobě.

Když příště Patricia přišla, Melanie rozpřáhla ruce. Paní Stokesová ji okamžitě objala. Znovu se rozplakala.

Tentokrát ji Melanie poplácala po zádech.

„Už je všechno v pořádku,“ zašeptala slavnostně. „Já teď budu vaše malá holčička a všechno bude

dobrý.“

Patricia se rozplakala ještě víc.

Za půl roku si ji Stokesovi odvezli domů.

Ve dvanácti byla Melanie jediná, kdo dokázal rozveselit přepracovaného otce. Rozuměla Brianovi a jeho

chmurám.

Byly ale i doopravdy temné noci, kdy její bratr zůstával dlouho venku a otec dlouho pracoval. TehdyMelanie scházela dolů a tam nalézala matku, jak zírá na portrét své čtyřleté dcery, která se nikdy nevrátídomů. Malá holčička, kterou Patricia přivedla na svět a kterou ztratila. Malá holčička, na kterou Patricianemohla zapomenout. I když měla Melanii.

Za takový nocí Melanie odváděla matku po schodech nahoru a ukládala ji do postele. Potom s ní tišeseděla, držela ji za ruku a snažila se jí pomoct, aby to všechno zvládla.

Všechno je v pořádku, mami. Postarám se o tebe. Vždycky se o tebe budu starat.

Pět hodin. Hodiny začaly znovu odbíjet a vytrhly Melanii ze vzpomínek.

Pořád hleděla na Meagan Stokesovou, která na obraze držela svého oblíbeného červeného dřevěnéhokoníka a na někoho se usmívala. Malá Meagan v nádherných nabíraných modrých šatičkách s velkýmamodrýma očima a zlatými lokýnkami. Malá Meagan, která zemřela tři týdny poté, co byl obraz dokončen.

A po dvaceti letech se z toho rodina ještě pořád nedokázala vzpamatovat. Melanie věděla, že jsou rány,

které žádná náhradní dcera nezhojí.

Konečně se odvrátila. Stočila se na pohovce do klubíčka a zašeptala: „Oni jsou ale taky moje rodina,Meagan. Já jsem si je zasloužila. Vážně.“

Muž v temné místnosti si pro sebe cosi tiše mumlal. Vyrobil si seznam, dvakrát ho zkontroloval…

Čekal pětadvacet let. Přemýšlel, co udělá, zvažoval to, upřesňoval, dokud to nebylo dokonalé. Před třemitýdny spustil lavinu jediným telefonátem. Nejdřív se všichni musejí shromáždit ve stejném městě. Předněkolika hodinami přijel Larry Digger, poslední hráč. Teď může hra konečně začít.

Od těch zločinů uplynulo už dvacet let. Byly to zločiny malé i velké. Za ty hříchy, za ty lehké ani za tytěžké, nebyl po dvaceti letech nikdo potrestán. Vždycky si myslel, že se o všechno nakonec postará lidskápřirozenost. Někdo to nevydrží, někdo promluví, možná to bude Larry Digger, kdo konečně poskládá

všechny útržky dohromady.

Ale míjel rok za rokem a nikdo neudělal vůbec nic. Nikdo nic neřekl, nikdo se na nic neptal, nikdo si nic

nepamatoval. Jako kdyby se vůbec nic nestalo.

Měl toho už dost. Teď to vezme do vlastních rukou.

Začne u seznamu – má kompletní výčet zločinů, které každý z nich spáchal.

Zločin zamlčování. Zločin nevědomosti. Zločin zapomenutí. Zločin bezvýhradné lásky. Zločin nevídané

zbabělosti.

Zločin neschopnosti být opravdovým člověkem. A potom tu byl ten nejstrašnější zločin, zločin tak příšerný, že nenacházel slovo, které by ho plně vystihlo.Byla to přetvářka a chamtivost a sobectví, všechno dohromady. Bylo to vzít si, co patřilo jiným lidem,

jenom proto, že jim to patřilo. Byla to nečitelnost, bylo to něco horšího – bylo to zničení jiných životů,

aniž by to narušilo zločincův klidný spánek.

Byl to opravdový Hřích.

Byl totiž přesvědčen, že to, co se skrývá nejhlouběji v ďáblově srdci, je pohrdání.

Ještě nevymyslel, jaká daň bude za tento hřích vyměřena. Bude to něco zvláštního, bude to něco

jednoduchého, bude to něco strašlivého.

Vrátil se k tomu, co už měl. Svíčky a peří a staré věci. Dětskou hračku a dětské šaty. Kravské jazyky a

prasečí srdce a třicet jablek. Předmět, který plaval ve skleněné nádobě a vypadal tak příšerně, že pohled

na něj nesnesl dokonce ani on sám.

Jedno telefonní číslo.

Dokončil všechny přípravy.

Nastal čas pro první dáreček. Znovu prošel seznam. Znovu přehlédl připravené věci. Rozhodl se: Melanie.

Melanie, která našla štěstí v rodině Stokesových jako jejich náhradní dcera. Melanie, která mu za celé ty

roky neprokázala tu laskavost, aby si vzpomněla.

Vytáhl řeznický nůž. Nabrousil čepel.

Byl připraven.

Víte, co je to dokonalý zločin?

Já ano.

Byla krásná neděle, jarní slunce zářilo, ptáci vesele cvrlikali. Melanie se probudila a zjistila, že leží na

hrbolaté pohovce a zírá na ni ten číšník David Reese. Rychle se posadila.

„Co ksakru děláte v mém obýváku?“

„Svou práci. A proč vy tu ksakru spíte?“

„Po tom vám nic není!“ Melanie mžourala do slunce. Je tady příliš mnoho světla. A taky hluku. Skřípění

brzd automobilů, halasící chodci, houkání klaksonů. Najednou ji přepadl divný pocit.

„Kolik je hodin?“

„Půl druhé.“

„Proboha!“ Melanie vždycky vstávala před osmou. Vždycky. Všechno se jí vracelo. Ta scéna s LarrymDiggerem, jak ji David Reese odnesl domů, ten ošklivý sen, ta dlouhá noc před portrétem MeaganStokesové. A teď je tady David Reese znovu, zase voní po Old Špice a znepokojuje ji.

Vyměnil svůj bílý číšnický frak za staré tričko s nápisem Red Sox a džíny. V denním světle si všimla, že méhnědé, trochu nazrzlé vlasy. Vážné nazelenalé oči. Jeho tvář vypadala spíš na čtyřicet než na třicet,ošlehaná větrem, tvář dravce. Je vášnivý, napadlo ji okamžitě.

Ustoupil o několik kroků, všimla si, že kulhá. Ve tváři mu cuklo bolestí, ale snažil se to zakrýt tím, žepevně sevřel rty.

„Jste tady pracovně, pokud tomu dobře rozumím,“ řekla konečně.

„Demontujeme vozíky na nápoje. Bude to hned hotové.“

„Jistě. Potřeboval jste tady v obýváku něco?“

„Nářadí. Měl to na starosti Harry a přinesl jenom malé kladívko. Harry moc chytrosti nepobral.“

„Bedna s nářadím je ve skříni v kuchyni,“ ucedila. „Běžte se podívat tam.“

David jenom vsunul ruce do zadních kapes kalhot. „V kuchyni jsme už hledali. Žádná bedna s nářadím

tam není. Našli jsme jenom parádní sbírku žárovek.“

Zamračila se. „Možná ji odnesl táta. Zeptejte se ho.“ „To nemůžu. Doktor Harper odešel ráno jako první.“

„A co María ?“

„Ta služebná? Tu jsem neviděl.“

„Možná matka bude vědět, kam otec to nářadí dal.“

„Paní Stokesová je taky pryč. Pospíchala do sanatoria.“

„Ano, já jsem zapomněla.“ V neděli chodila Patricia na odvykací terapii. Nevrátí se před pátou. Melanii

tedy nezbývá, než se po ztraceném nářadí podívat sama.

Vstala, ale David se nehnul z místa. Vypadalo to, že má něco na srdci.

Tázavě na něj pohlédla.

„Jak se vám daří?“ zeptal se úsečně.

„Je mi fajn.“

„Strávila jste noc na gauči?“

„Je to velice pohodlná pohovka.“

„S výhledem na portrét Meagan Stokesové?“

„Přišla jsem kvůli pohovce, ne kvůli výhledu.“ „Ale jděte. Bylo to proto, že se tady včera zjevil ten chlap a tvrdil, že vrah Meagan Stokesové byl váš otec.A že vaši adoptivní rodiče nejsou tak skvělí lidé, jak si myslíte, a –“

„Proboha, vy jste to všechno slyšel!“ Myslela si, že přišel až na konci toho rozhovoru. Neuvědomila si…

Neřekl…

Namířila na něj ukazováček. „Co si to dovolujete! Vy jste tam stál a špehoval mě! Tajně jste poslouchal!

Jak jste si to mohl dovolit?“

„Chtěl jsem jenom zjistit, jestli jste v pořádku.“

„Proč jste mě sakra včera večer sledoval?“

David potřásl hlavou, hlas se mu vyčítavě zachvěl. „Uprostřed nejlepší zábavy se necháte odtáhnout zesvého vlastního večírku, jakýsi podezřelý chlap vás svírá za paži a vy se mě ptáte, proč jsem vás sledoval?Proboha, vždyť to vypadalo, že se necháváte dobrovolně odvléct na popravu!“

„Dokážu se o sebe postarat sama.“

„Slečno, to vyprávějte mým botám.“

Melanie se zarděla. Do háje, ona ho přece pozvracela. Na to neměla co odpovědět. Než stačila vymysletněco chytrého na svoji obranu, řekl: „Mám práci. Až najdete to nářadí, křikněte na Harryho.“

„Fajn.“

„Fajn.“

Zamířil dolů do haly. Chválabohu, že je pryč, pomyslela si. Bylo pozdě. Musí se dát do pořádku. Potom jiněco napadlo. „Počkejte!“

David se v půli cesty neochotně zastavil a netrpělivě na ni pohlédl.

„Když… když jste tedy všechno slyšel…“

„Ano?“

„Co… Co si myslíte o tom Larrym Diggerovi?“

„Myslím si, že je to nejspíš notorický opilec,“ odtušil nevzrušeně.

Ulevilo se jí. Ano, to chtěla slyšet. Potřebovala ujištění, že Larry Digger nemá všech pět pohromadě. „Ta

jeho teorie je jenom snůška nesmyslů.“

„Má spoustu děr, jak jste řekla.“

„Ano.“ Odmítavě mávla rukou. „Žádní normální rodiče by nepřijali do svého domova dítě vraha své dcery.

To je absurdní.“

David znovu přikývl, ale tvářil se záhadně.

„Možná chce peníze,“ řekla. „Děkuji vám, pane Reese. Hned se po tom nářadí podívám.“

„Zmínil se ale o jedné zajímavé věci,“ pokračoval David.

Melanie zbledla. „O čem?“

„Proč přišel až teď? Kdyby mu šlo o peníze, proč by vaše rodiče nevyhledal už před lety?“

Melanii zamrazilo. Třela si dlaněmi paže, aby ten nepříjemný pocit odehnala. „Možná mu trvalo dlouho,

než si tu povídačku vymyslel. Nebo možná dřív peníze nepotřeboval.“

„Ten telefonát je zajímavý. Proč tvrdil, že dotyčný volal z vašeho domu? Proč zmínil zrovna tohle?“

Melanie mu nedokázala odpovědět. Kdyby Larry Digger skutečně chtěl jenom peníze, proč by se o tomhle

zmiňoval? Možná to bylo součástí jeho plánu. Ale proč s tím přišel až teď? Ne dřív, když byla daleko

zranitelnější, daleko víc se zajímala o svou minulost?

Ty otázky jí vířily hlavou, když David řekl: „Mohl bych vám s tím pomoct.“

„Cože?“

„Jsem bývalý policista, víte? Mám artritidu, vzali mě ze služby, ale pořád mám kontakty. Kdybyste chtěla,mohl být zjistit, co je ten Larry Digger zač.“ To kulhání, ty záškuby bolesti ve tváři, které se snažil skrýt, to je určitě tou artritidou. A to, že byl policajt,vysvětluje, proč ji včera večer sledoval. Instinktivně vycítil, že je Larry Digger podezřelý. Šel ji hledat. Melanie k němu na chvíli pocítila důvěru, ale potom potřásla hlavou. „To je v pořádku, zvládnu to sama.“ „Ve vší zdvořilosti, co víte o takových lidech, jako je Larry Digger?“ „Mohla bych si pár věcí zjistit. Nejdřív můžu zkontrolovat výpis telefonních hovorů a zjistit, jestli s tím

telefonátem lhal nebo ne.“

David přimhouřil oči. „A něco o něm osobně?“

„Můžu zavolat jeho zaměstnavateli. Novinám v Texasu.“

„Víte, kolikerý jsou v Texasu noviny?“

Melanie se na něj sladce usmála. „To abych se do toho už pustila, viďte?“

„Vy jste ale paličatá, že? Od nikoho na světě nepotřebujete žádnou pomoc.“

„Já jsem Stokesová, pane. Umíme se o sebe postarat sami.“

„Vážně?“ Upřeně na ni pohlédl. „Když vás tedy ošuntělý starý ochmelka násilím vytáhne z vlastního domu,všimne si toho jenom jeden číšník? Co si o tom myslíte, slečno Stokesová?“

Melanie mu nedokázala odpovědět.

Potom si v jídelně sama vypila dva šálky kávy, dívala se, jak odpolední slunce prosvítá krajkovýmizáclonami, a uždibovala z borůvkového koláče.

„Možná jste je viděla s jejich dvěma dětmi, jedno bylo tak slaďoučký, každý tu holčičku miloval. To druhýbylo už tehdy problémový, s tím chlapečkem už tenkrát mámy zakazovaly svým dětem kamarádit. Mámpocit, slečno Holmesová, že je spousta věcí kolem vaší rodiny, o kterých nemáte ani páru.“

Proč toho neví víc o Meagan Stokesové a o životě její rodiny v Texasu? Přes všechna odvážná slova, kterářekla Larrymu Diggerovi i Davidu Reeseovi, ji to začalo trápit.

Vždycky si myslela, že hovořit o Meagan bylo pro rodiče příliš bolestné. Také to nejspíš nebylokonverzační téma, které by chtěli sdílet se svou adoptivní dcerou. Přes všechny oblíbené fráze to bylo urodin s adoptivními dětmi všechno trochu jinak. Počátky nebývaly přirozené ani jednoduché. Vztahy sepodobaly spíš námluvám. Všichni se co nejlépe oblékali, nejvybraněji chovali a snažili se neudělat nic, aby

nevypadali hloupě. Potom přicházelo bezmračné období líbánek, kdy se všichni jenom radovali, že jsouspolu. Potom, pokud byla adopce úspěšná, se konečně rodina uvolnila a začala se podobat patnáctiletému

manželství. Klid, schopnost se přizpůsobit, láskyplné přijímání všech členů rodiny s jejich klady islabostmi.

Melanie si vždycky myslela, že její rodina toho konečného stadia rodinné nirvány dosáhla, ale teď o tomzačínala pochybovat. Jestli tomu tak bylo a všichni se navzájem přijímali takoví, jací jsou, proč nikdynemluvili o Meagan? Proč se na ni Melanie nikdy nezeptala? I když to kdysi jistě bylo bolestné, je to přece

už dvacet let! Po dvaceti letech přece…

Je to minulost, pomyslela si rozhodně. Už je to pryč.

Ale začaly se jí vkrádat pochyby. Semínko našeptávání Larryho Diggera začalo rašit. Reportér začínalvítězit.

Odsunula koláč. Prošla halou do otcovy pracovny, kde ji uvítaly hromady knih. Válely se všude, napracovním stole z třešňového dřeva, na červené otočné kožené židli i na podlaze.

Když byla venku s Larrym Diggerem, zaznamenala sbírka viditelně veliký úspěch. Měla by strávitodpoledne katalogizací titulů a připravit je k soupisu pro obchodníka s cennými knihami na BoylstonStreet. Má před sebou spoustu práce.

Otevřela mahagonovou registračku a hledala složku s označením „účty“. Její pečlivý otec, jakpředpokládala, si každý měsíc schovával vyúčtování za telefon s podrobným rozpisem hovorů, to byladobrá zpráva. Špatná zpráva ale byla, že nový rozpis, za poslední tři týdny, ještě nedostali. Zítra tamzavolá a požádá o předčasné zaslání.

Záležitost s Larrym Diggerem bude vyřízená.

Ale co její vlastní minulost? Proč po ní její rodiče víc nepátrali? Zpočátku se asi báli. Kdyby se její skuteční

rodiče objevili, mohli by Melanii chtít zpátky. Ale je to už dvacet let a za celou tu dobu se jí nikdynezeptali, jestli si něco nepamatuje. Nikdy se jí nezeptali, jestli s tím nechce něco udělat. Co třeba hypnóza nebo regrese nebo něco podobného? Jejího otce, jako lékaře, to přece muselo napadnout.

Ale o ničem takovém se nikdy nemluvilo. Melanie měla nepříjemný pocit, že přes všechnu blízkostpanovalo v rodině toto divné, nepsané pravidlo. Nenaléhat, neptat se. Neohlížet se zpátky. „Mám pocit,slečno Holmesová, že kolem vaší rodiny je spousta věcí, o kterých nemáte ani páru.“

A kdybych na ně naléhala, kdybych se jich zeptala, pomyslela si, co by mi řekli? Já jsem stejná, musela sipřiznat, taky mám ráda svoje soukromí. Taky doma nevyprávěla podrobnosti o svém vztahu s Wilhamem.Nikdy nemluvila o té báječné první schůzce, kdy ji vzal na procházku kolem řeky Charles a vášnivě, téměřhorečně si povídali o tom, jaké to je, když vyrůstáš s vědomím, že tě tvoji praví rodiče opustili. Nikdynemluvila o tom víkendu o tři měsíce později, o tom báječném víkendu, kdy se milovali až do čtyř hodin

do rána. Když se potom oblékala, sexem celá malátná a rozpálená, našla pod matrací krajkovou

podprsenku. Podprsenku, která nebyla její. Vrátila se domů rozhodnutá zrušit své zasnoubení, ale rodičům

o tom neřekla ani slovo. Když si to vyřešila, pouze jim oznámila, že vztah s Williamem nefungoval. Nicvíc, nic míň. Zdálo se jí, že ji rodiče chápou, i když otec se tvářil dotčeně. Nakonec, William byl jeho

nápad.

Nikdo o tom už nikdy nemluvil a Melanii to tak vyhovovalo.

Má svoji minulost, rodiče mají také svoji minulost. Čím víc o tom přemýšlela, tím jí to připadalo správnějšía lidsky přirozené. Malá tajemství, soukromé chvilky. To je všechno. Jenom to, že lidé potřebují svůjprostor, ještě neznamená, že by adoptovali dceru několikanásobného vraha. To je absurdní.

Celá ta povídačka Larryho Diggera je absurdní.

Zítra si nechá poslat vyúčtování za telefon s podrobným rozpisem hovorů. Žádné telefonáty do Texasu

tam nebudou. Potom se jejich život zase vrátí do starých kolejí.

Ale co ta černá kola před očima? Ten dívčí hlásek, který volá, že chce jít domů?

Ani na jednu otázku neměla odpověď. Je jí devětadvacet let. Má ráda svoji práci, lidi kolem sebe, miluje

svou rodinu. Vážně chce vědět, odkud přišla?

To by přece chtěl vědět každý.

Melanie si povzdechla. V tomhle stavu mnoho práce neudělá. Potřebovala by se pořádně proběhnout.

Vydala se po schodech nahoru, ale jak se blížila ke svému pokoji, začala zpomalovat. Dveře byly dokořán

a na dřevě se odrážela malá blikající světélka. Potom ji udeřila ta vůně. Těžká, omamná vůně gardénií.

Neměla nic, co by vonělo jako gardénie.

Něco… něco se jí zase začínalo hýbat v hlavě. Plíživé stíny. Vlnění v prázdnotě.

Strčila do dveří. Spatřila svoji postel. Uprostřed noci ji nechala rozestlanou. Teď na ní byly pečlivě

natažené žluté povlaky a modro-fialový přehoz. Melanie si postel nikdy nestlala.

„Marío?“ zašeptala.

Žádná odpověď.

Pohled jí sklouzl na podlahu.

A najednou nastala exploze podivných vidin.

Malá holčička svírá červeného dřevěného koníka. Malá holčička na podlaze dřevěné boudy tiskne v náručí

svoji oblíbenou hračku.

„Chci jít domů,“ kňourá.

„Meagan, přestaň fňukat.“

„P-p-prosím?“

„DEJ MI TOHO KONÍKA.“

„Já chci jít domů, já chci jít domů, já chci jít DOMŮ. Ne. Ne. Ne. Nééééé!!!!“

Melanie vyběhla na chodbu. Křičela. Padla na kolena, přitiskla čelo k zemi a snažila se zahnat ty

představy. Nechtěla nic vědět. Nechtěla nic vidět.

Potom znovu vdechla vůni gardénií a před očima jí zase začaly vyvstávat ty obrazy.

Jakoby z dálky slyšela dusot kroků vzhůru po schodech.

„Haló? Zdálo se mi, že slyším křik… Melanie!“

Nedokázala zvednout hlavu. Nedokázala říct Davidu Reeseovi, aby šel pryč. Nic mu po tom nebylo.

Nikomu po tom nic nebylo, byla to jenom její věc.

Ležela tam s hlavou přitisknutou k podlaze a blikaly jí v ní roztříštěné představy jako žárovky.

Meagan, koník, dřevěná bouda. Meagan, koník, dřevěná bouda.

Kdo je to ve dveřích? Kdo to stojí ve dveřích?

Co tady dělám?

Nechci to vědět, já to nechci vědět… „Panebože,“ hlesl David.

Melanie vzhlédla. Hleděl do jejího pokoje s neurčitým výrazem ve tváři. Možná to byl děs. Možná to byla

lítost.

Musela se odvrátit a potom zašeptala: „Ať to nevidí rodiče. Můj bratr… můj bratr bude vědět, co dělat.“

Znovu zavřela oči.

Kdo je to ve dveřích? Kdo to stojí v těch dveřích?

Nechci to vědět…

Brian Stokes odjakživa věděl, že je předurčen ke složitému životu. Kam mu paměť sahala, byl vždyckycynický a podléhal pocitům bezútěšnosti. Jeho dětství, to byly nekonečné šedivé noci, kdy otec pracoval v

nemocnici a matka seděla nehybně na pohovce, krásná a osamělá. Brian si někdy hrál na hodného, tulilse k ní a roztomile se na ni šklebil, až se mu konečně podařilo vykouzlit na matčině tváři úsměv a přimětji, aby ho přivinula do své sladce voňavé náruče. Jiné večery byl krutý, rozbíjel vázy a nábytek, běhal sřevem po domě, dokud se matka nezhroutila v slzách, štkala a plakala a zoufale chtěla vědět, proč ji tak

nenávidí.

V šesti letech nedokázal odpovědět. Nevěděl, proč chce, aby se matka usmívala, nebo proč si přeje, abyplakala. Většinou měl pocit viny a nejistoty. V té domácnosti prostě něco nebylo v pořádku. Nakonec hobudou všichni nenávidět, myslel si. Jeho otec, matka, malá sestřička Meagan…

Nejspíš jediná osoba, na kterou byl v životě hodný, byla Melanie. Ale v poslední době se choval ošklivě i k ní. Ignoroval její telefonáty i všechny snahy o setkání. Odstěhoval se do bytu v Jižním Bostonu, kde mohlnenávist k sobě samému dohnat až na ostří nože.

Před třemi měsíci ležel v posteli a přemýšlel, proč si vlastně nepodřeže žíly. Potom si vzpomněl naMeagan. Na dokonalou, nádhernou Meagan. Jak zvedala ručky a prosila ho, aby ji povozil na zádech. Naty noci, kdy běhal do jejího pokoje a díval se, jak spí, jak ji chtěl ochraňovat, i když nevěděl, před čím. Ažuž bylo příliš pozdě.

Meagan, Meagan, je mi to tak hrozně líto.

Vytáhl krabičku žiletek.

A pak si vzpomněl na Melami. Jak se na něj dívala, když se poprvé setkali, jak ho objala, jak ho mělaráda, jak ho měla prostě ráda.

Melanie vrátila do rodiny Stokesových život. Nesmí ji zklamat. Jestli nechce žít kvůli sobě, musí žít kvůli ní.

Začal chodit na skupinovou terapii. Dozvěděl se, že má v sobě příliš mnoho hněvu. Dozvěděl se, že má„konfliktní“ názory na svou rodinu a „záležitosti spojené s opravdovou důvěrností“. Dozvěděl se, že se

musí jednou provždy rozhodnout, kým chce být. Ne tím, kým ho chce mít jeho otec nebo rodina, ale kýmchce být on sám.

Brian Stokes se musel naučit mít rád sám sebe. A stále silněji si uvědomoval, že jeho problém nespočíváve zmatku nad tím, že je homosexuál, ale v tom, že trpí pocitem viny za smrt své malé sestřičky. Popětadvaceti letech ho najednou začaly zuřivě pronásledovat vzpomínky na ty dny tenkrát v Texasu. Občas

se v noci probouzel zalitý studeným potem. Jindy ho ze spaní probouzel vlastní křik.

A potom se mu jednou v noci zdálo, že mu umřeli rodiče, a on se z toho radoval. Teď měl sám ze sebestrach a neodvažoval sejít domů.

Dnes ráno mu zatelefonoval Jamie O’Donnell. Melanie je bledá, vypadá hrozně unaveně, řekl mu Jamiebez obalu. Včera měla migrénu a tu mívá jenom v extrémně stresových situacích. Neví náhodou Brian, cose děje?

Nevěděl. Znepokojilo ho to.

Potom mu někdo zavolal po druhé hodině. Nepředstavil se, jenom mu úsečně sdělil, že ho Melaniepotřebuje. Brian nic nenamítal. Ignoroval otcovo prohlášení, že už není na Beacon Street vítán, apospíchal tam tak, že projížděl křižovatky na červenou.

Ale na to, co uviděl v sestřině pokoji, připravený nebyl. Pohlédl na starého červeného dřevěného koníka aoltář s rozsvícenými obětními svíčkami a vyhrkl jen: „Ať to nevidí matka.“

„Děláš si legraci? Pojď rychle dovnitř a zavři dveře.“

Brian vešel do pokoje a zavřel za sebou. Melanie stála na opačném konci místnosti, na sobě mělapyžamo, přestože den už značně pokročil, a ruce měla křížem kolem pasu. Po tvářích jí stékaly slzy.Pohled na ni byl skličující. Vypadala vystrašeně. Melanie neměla nikdy strach. Nikdy.

„Melanie –“ Automaticky k ní vykročil, ale potom zaváhal. Tvářila se rozpačitě, uvědomovala si tu hráz,která mezi nimi vyrostla. Došlo mu, že je to vzájemné. Také si nebyl jistý, a tak zůstal stát.

Minul další rozpačitý okamžik. Konečně prolomila ticho: „Briane, to je David Reese.“ Ukázala na jedinéhočlověka v místnosti, který zamyšleně procházel pokojem. „David Reese je bývalý policista,“ vysvětlovala.

„Má kontakty –“

„Bývalý policista?“

„Artritida,“ informoval ho úsečně David. Brian přikývl, všiml si kulhání. „Pozval jsem sem kamaráda, je to

detektiv, umí být diskrétní. Vaše sestra trvá na tom, aby se všechno udrželo v tajnosti.“

Melanie tázavě pohlédla na Briana. Nevěděl, co si má o Davidu Reeseovi myslet, ale nic lepšího honenapadlo. Nic podobného v životě neviděl a žádné kontakty mezi muži zákona neměl.

„Proboha, co to má být?“ vyhrkl konečně. „Kdo to mohl… Jak? Kdy?“

„To zatím nevíme,“ ujal se slova bývalý policista. „Začněme s tím co. Je to čtyřicet čtyři obětních svíček,jsou parfémované a voní po gardéniích. Jeden červený dřevěný koník, cár nějaké staré modré látky seskvrnami od krve. Všimněte si, jak jsou ty svíčky rozestavené. Někdo posílá zprávu.“

Brian se pozorně zahleděl. Do háje. Bylo to jedno slovo. Meagan.

Vrátila se mu zasutá vzpomínka. Malá Meagan na podlaze. Brian jí vyškubne panenku a roztrhne vedví.

Meagan brečí, nerozumí tomu. Brian rozhazuje kusy hračky všude po místnosti. „Musíš být silná, Meagan,

musíš být silná.“

Ta vzdálenost mezi nimi byla zase rozšklebená jako jizva.

„Vstala jsem uprostřed noci,“ vyprávěla tiše Melanie. „Šla jsem dolů. Když jsem se vrátila…, bylo to tady.“

„Tys byla vzhůru uprostřed noci?“ ptal se zvýšeným hlasem Brian. „Melanie, už tolik let jsi…“

„Vy jste náměsíčná?“ chtěl vědět David Reese.

Ale Melanie zírala beze slova na Briana a ten v jejích očích viděl to, čeho se nejvíc obával: bolest. Způsobil

jí bolest. Když Melanie uprostřed noci vstala, měl tam být s ní. Byl to on, kdo se vždycky probouzel, šelza ní dolů a dával na ni pozor, když hleděla na portrét Meagan. Byl její starší bratr. Byla to jeho

povinnost.

„Nejsem náměsíčná,“ odpověděla po chvíli. „Jsem jenom… Někdy bývám neklidná.“

„Melanie…“

„Později, Briane. Řekneme si to jindy.“

David Reese si odkašlal, aby na sebe upoutal pozornost. „Vaše matka se může každou chvíli vrátit, takneztrácejme čas.“ Aniž by počkal na odpověď, příkře pokračoval: „Začněme u toho koníka. Je to ten ztoho obrazu dole, že? Meaganin koníček.“

„To uštíplé ucho,“ zamumlal Brian. „To jsem udělal já. Hodil jsem ho na krb. Měl jsem… vztek. Měla ho u

sebe ten den, kdy ji unesli, ale nikdy se nenašel. Policie tenkrát myslela, že si ho Russell Lee nechal jako

– jak tomu říkají? – fetiš.“

„Vy jste toho koníka už nikdy neviděl? Ani když Holmese zatkli?“

„Ne. Nikdy.“ „A co ta látka?“

„Nevím.“ Brian si ji chvíli prohlížel, ale nedotkl se jí. „Možná je z jejích šatů,“ rozhodl se konečně. „Byly

modré. Ale je to už dávno, víte, a teď… s těmi skvrnami…“

„Našli ji oblečenou v těch šatech?“

Brian váhavě pohlédl na sestru. „Byla zabalená do prostěradla.“

David přikývl. Meagan našli jenom v prostěradle.

„Jak se mohl někdo dostat dovnitř?“ vložila se konečně do hovoru Melanie. „Máme poplašné zařízení.“

„Bylo zapnuté?“

„Samozřejmě že bylo zapnuté!“ Chladně na Davida pohlédla. „Jste v domě lidí, kteří zatraceně dobře vědí,co by se mohlo stát. To si pište, že můj otec poplašné zařízení pečlivě nastavuje každý večer.“

„Hm, hm.“ David to chvíli zvažoval. „Kdo tady byl přes noc?“ „Já, samozřejmě,“ vypočítávala, „matka, otec. María , to je služebná. Taky jsme nabízeli nocleh AnnMargaret, to je moje šéfová a přítelkyně z Červeného kříže. Do Dedhamu je to dlouhá cesta a navíc pozdě

v noci… Asi tady spala, ale nevím to jistě. Musíme se zeptat služebné.“ „Váš otec prohlíží dům, než zapne poplašné zařízení?“ „Proč by to dělal?“ „Včera večer jste tady měli tři stovky lidí. Kdokoli z nich mohl nepozorovaně proklouznout nahoru a –“ „Prostě čekat,“ dokončila za něj. „Do háje,“ ucedil Brian. „Určitě je tady nějaké spojení mezi tímhle a Larrym Diggerem,“ usuzovala. „Možná se vloudil dovnitř potom našem roz hovoru. Možná tyhle věci našel, když sledoval Russella Lee Holmese.“

David potřásl hlavou. „To bych neřekl. Jak by mohl člověk oblečený jako on – páchnoucí jako on –nepozorovaně proklouznout nahoru?“

„Dostal se do domu jednou –“

„Počkej!“ přerušil je Brian. „Larry Digger? Ten reportér z Texasu? Larry Digger byl včera večer v našemdomě!“

Jeho sestra se unaveně pousmála a potom mu to všechno začala vyprávět.

Brian seděl po celou dobu s kamennou tváří. Měl bych nějak zareagovat, napadlo ho. Ale jenomfatalisticky zíral na čtyřiačtyřicet svíček, z nichž bylo sestavené jméno jeho mrtvé sestry. Texas se muvrátil do snů, vloudil se mu do myšlenek. Nemohou se hnout z místa, to je ten problém. Ani jeden z nichse to ještě nenaučil, a teď je nakonec Russell Lee Holmes dostane. Opravdu si mysleli, že něco takovéhojako smrt může přemoct Russella Lee Holmese?

„Briane?“ ptala se Melanie tiše. „Briane, jsi v pořádku?“

Přiložil si dlaně k tvářím. Do háje, vždyť brečí. „A tys mi ani nezavolala, abys mi o tom řekla,“ zašeptal.

„Volala jsem ti dneska.“

„Všechno se změnilo, všechno se hrozně změnilo, viď, Mel?“

Sklopila oči. „Byls to ty, kdo odešel. Kdo se rozhodl, že nás všechny bude nenávidět.“

Měla pravdu. Brian měl chuť vzít ji za ruku, lehce stisknout, připomenout jí staré časy. Ale nemohl.

„Zapomeň na Larryho Diggera,“ vyhrkl. „O všechno se postarám, slibuju, Mel.“

„Ne! To nechci, Briane! Zvládnu tuhle situaci sama.“

„To není žádná situace! Larry Digger byl tenkrát ubohý druhořadý pisálek a tím zůstal. Ty nejsi dceraRussella Lee Holmese a já nedovolím, aby někdo mou sestru takhle oblboval. Tohle se tě netýká, Mel. Auž to nebude pokračovat.“

Melanie na něj chladně pohlédla. „Mě se to netýká? Proč! Protože nejsem opravdová Stokesová? Protože ipo dvaceti letech se ke mně chováš jako k hostu?“

„Sakra, ne, tak jsem to nemyslel. Přece mě znáš, Mel.“

„Ne, já tě už neznám! Měl bys mi vysvětlit, jak jsi to myslel, Briane, protože já jsem toho názoru, ževšechno, co se děje v mé rodině, co ji ohrožuje nebo co na ni útočí – na moji rodinu – se týká i mě!“

„Ne!“ zarval. „Neber to osobně, ale když unesli Meagan, tak jsi ještě do rodiny nepatřila. Víš, co sevšechno rozpoutá, když zmizí dítě? Kdo všechno se zapojí do pátrání? Víš, že místní poštovní společnostizadarmo roznesou tisíce letáčků s fotkou ztraceného dítěte? Víš, že je letecké společnosti zavezou navšechna letiště ve Státech?

Víš, jaké to je odevzdat výkupné a potom jenom čekat? Jaké to je, když policie přestane mluvit o pátránía objeví se se psy – vyhledávači mrtvol? Nebo ještě něco lepšího. Víš, jaké to je jít do márnice aidentifikovat ostatky mrtvého dítěte? Nevíš, Mel. Protože Meagan s tebou neměla nic společného, a takjsme to chtěli zachovat!“

„Už je pozdě,“ řekla mrazivě a prudce se otočila. Já jsem její starší bratr, sakra. Můžu svou sestruochraňovat, když budu chtít. A já nechci, aby Melanie a Meagan měly něco společného!

„Pořád se to zhoršuje, Briane. Vídám Meagan Stokesovou a už vím, že ty představy nejsou jenom sny.

Myslím, že si konečně vzpomínám, Briane,“ řekla mu tiše. „A vzpomínám si na poslední dny životaMeagan Stokesové. Když byla zavřená v dřevěné boudě. Když svírala svoji oblíbenou dřevěnou hračku.Když ještě pořád věřila, že se dostane živá domů.

A můžu to vědět jenom z jednoho důvodu, Briane – byla jsem tam taky. Jsem dcera Russella LeeHolmese. Je mi to líto, ale Larry Digger měl nejspíš pravdu.“

Brian se náhle rozesmál.

„Jistě, jistě,“ zajíkal se. „Zlo je nesmrtelné. Jenom se stane součástí rodiny. Vítej ve skutečné Stokesovicrodině, Mel. Vítej doma.“

Brianovi zapípal pager. Oznámil, že musí do té „pitomé“ nemocnice za jedním „pitomým“ pacientem.

Davidovi bylo jasné, že je ještě pořád rozrušený.

Doprovodili ho s Melanii k předním dveřím. Brian zamumlal, že je to všechno hrozné, Melanie hlesla, ževšechno bude v pořádku, a David si v duchu myslel, kdy se konečně objeví Chenney. Sotva vystrkaliBriana ze dveří s ujištěním, že ho budou průběžně informovat, a se svatosvatým slibem, že se o ničem ani

slovem nezmíní matce, už klusal po kamenných schodech Chenney, žongloval čtyřmi těžkými kufříky a

vypadal celý nažhavený do akce.

„Měla byste se převléct,“ doporučil David příkře Melanii.

Zahanbeně přikývla. Ta konfrontace s bratrem ji viditelně zkrotila, z očí se jí vytratily ty líté blesky,kterými ještě před pár hodinami obšťastňovala Davida, a nahradil je odevzdaný pohled.

„Něco si rychle najdu a převléknu se v pokoji pro hosty,“ špitla.

David promluvil daleko mírněji, téměř něžně: „Ano, jistě. Stejně dorazíme nahoru až za chvíli. V klidu,nemusíte spěchat.“

Najednou se cítil trapně, nevěděl proč. Chenney na něj nevěřícně zíral, a Melanie se na něj vděčněusmála. To ho znervóznělo ještě víc. Není přece takový morous, nebo snad ano? Umí se chovat. Učili ho

dokonce, že má dámě přidržet dveře, odsunout židli a žvýkat se zavřenou pusou. Uměl by být okouzlující,

kdyby chtěl.

Zamračil se. Začíná být nesoustředěný.

Melanie zmizela nahoře. Otočil se na Chenneyho.

„Co mám dělat?“ ptal se dychtivě mladík. „Co mám říct? Pod jakým jménem mám vystupovat? Mám si

připnout jmenovku?“

Páni, kde ta akademie jenom bere tyhle cucáky?

„Chenney,“ budeš vystupovat jako policajt. Budeš používat své pravé jméno a pro všechno na světěpostupovat obvyklým způsobem. „Ohledáš místo činu. Jasný?“

Chenney přikývl. „Mám rukavice, pytlíky, soupravu na snímání otisků, mám vysavač. Všechno půjde jako

po másle.“

„Jsi zlatíčko.“

„To je všechno? Nic jiného dělat nebudu?“

„Já vím, není to jako z barevné příručky. Zvykneš si.“

„Nechápu, co to má společnýho s trestnými činy ve zdravotnictví,“ zabručel.

„Proto máme tak závratný platy.“

„Lairmore o tom ví?“ David se zarazil. „Ještě ne.“

Chenney na něho úkosem pohlédl a poprvé za celou dobu, co ho David znal, ukázal záblesk inteligence.

„To se mu nebude líbit. Jednáš na vlastní pěst, chceš po mně, abych tady hrál policajta a vypadá to, že to

všechno vůbec nesouvisí s naším případem. Jestli z toho bude nějakej průšvih…“

„Tak potvrdím, že nic z toho nebyl tvůj nápad.“

„Tak jsem to nemyslel,“ protestoval Chenney a vypadalo to, že je doopravdy uražený.

„To máš jedno. Tak jdeme nahoru, Chenney. Musíme být hotoví, než se vrátí rodiče.“

„Proč?“

„Nejdřív práce, potom hlášení. To je dril.“

David šel po schodech první. Věděl, že ten kluk má pravdu, Lairmore bude zuřit, a cítil ještě větší napětí.Musí Melanii přimět, aby mu něco řekla o své rodině, hlavně o doktoru Stokesovi. Musí podrobit celou věcpečlivé analýze a pospojovat všechna fakta.

Chenney mu za zády hekal pod váhou těžkého vysavače a soupravy na snímání otisků. „Když už námdávají tak závratný platy, proč nemůžou zaměstnat opravdovou osobnost?“

Ale nahoře si mladík uměl poradit, to David musel uznat. Stačil mu jeden pohled na oltář s nyní užvyhaslými svíčkami a dětskou hračkou. Hned vytáhl gumové rukavice a pustil se do práce. Když vešla domístnosti Melanie ve vytahaném svetru a odřených džínách, už dokumentoval scénu.

David je představil. Uvědomoval si, jak mladě a svěže Melanie vypadá, nenalíčená a s blonďatými vlasysepnutými dozadu. Chenney se nenechal rušit. Udělal si spoustu poznámek a potom se vydal přes chodbu

do Brianova pokoje.

Místnost působila ponuře, byla vymalovaná odstíny lesní zeleně a tmavé burgundské. Brian v domě už deset let nebydlel, ale na velké posteli byl jasně viditelný vysezený otisk. „Takže pachatel se sem povečírku vkradl, udělal si pohodlí a čekal, až se v domě zhasne,“ vyvozoval Chenney, ale potom si narušilimage profesionála, když na Davida tázavě pohlédl.

„Ty seš polda,“ připomenul mu Reese trochu uštěpačně. Zelenáč se napřímil a zalétl pohledem k Melanii.

„Alespoň vám neublížil, madam,“ utrousil Chenney.

„Jak to myslíte?“ vyhrkla poděšeně.

„Jestli tady ten chlap byl celou noc, mohl přijít do vašeho pokoje kdykoli. Ale on čekal, až odejdete.Podívejte se na ty svíčky. Vydrží asi osm hodin. Ve dvě odpoledne už byly téměř vyhořelé. Takže z tohomůžeme soudit, že přišel do vašeho pokoje po čtvrté – když už jste místnost opustila.“

„Díky Bohu,“ zašeptala.

Chenney pokrčil rameny. „Pachatel se vám chtěl evidentně vyhnout, madam. Zatím chce asi jenominstalovat takové objekty. A u toho vás nepotřebuje. Čtyřicet čtyři svíček, koník, kus látky. Odhaduju, že

mu to zabralo tak hodinu. Možná odešel z domu okolo šesté –“

„Nemohl odejít,“ přerušila ho Melanie a zavrtěla hlavou. „To by se spustilo poplašné zařízení. Když seotevřou domovní dveře, ať zvenčí nebo zevnitř, aktivuje to systém.“

Všichni znovu pohlédli na postel. „Tak ty věci rozestavil, zapálil svíčky a znovu se schoval,“ řekl Chenney. „Čekal, až někdo vstane a vypne poplašné zařízení.“ David si tu situaci promítl v hlavě a vůbec se munelíbila. „Potom prostě nenápadně vyšel předními dveřmi.“

Melanie se zatvářila zděšeně. „Existuje ještě další možnost,“ přemítal nahlas David. „Pachatel byl už v domě. Mohl si pro tu výstavkuvybrat kterýkoli pokoj, ale vybral si Melaniin, ne ložnici jejích rodičů. Řekl bych, že jeho cílem jste vy, ne

oni.“

Vypadalo to, že Chenneymu to nemilosrdné odhalení vzalo dech, ale Melanie jenom přikývla. David

vytušil, že jí to nevadí. Nabyl dojmu, že se daleko víc bojí o svou rodinu než o sebe.

„Už je pozdě,“ řekla konečně. „Překvapuje mě, že se matka ještě nevrátila domů.“

Chenney toho využil. „Budu potřebovat ještě asi hodinu. Zkuste vymyslet nějakou přijatelnou výmluvu pro

mou přítomnost. Dokončím to ve vašem pokoji.“

„Děkuji vám, detektive.“

„Za málo, madam!“ Chenney odešel.

Melanie s Davidem náhle osaměli. Přešla k velkým oknům vyhlížejícím do parku, kde kvetly třešně a kdese procházeli ruku v ruce mladí milenci. Blednoucí sluneční svit jí rámoval profil a ve tváři měla stín;najednou vypadala tak zranitelná a křehká. Je nádherná, pomyslel si David. Potom tu myšlenku zaplašil.

„Máme ještě několik otázek. Jste připravená?“

„Rozplakala jsem svého bratra.“ „Je to velkej chlap. Zvládne to.“

„V mém pokoji je svatyně mrtvého dítěte.“ Hlas se jí zlomil. „Moje hlava, Davide! Panebože, moje hlava.“

Přitiskla čelo na okenní tabuli, jako by jí ten kontakt mohl vyhnat všechno ošklivé z mysli. Zhluboka senadechla, potom ještě jednou. Ruce se jí třásly. David sledoval, jak se to snaží překonat, ale nezasáhl. Za

chvíli se odtrhla od okna a vypjala ramena.

„Co se stalo, stalo se,“ řekla rozhodným tónem, který už znal. „Detektiv Chenney se o všechno postará a

potom mi dá vědět, na co přišel?“ „Pošle doličné předměty do laboratoře. Uvidíme, co z toho bude.“

„Třeba otisky prstů?“

David pozvedl obočí. „Žádné otisky tam nebudou.“

„Jak to můžete vědět?“

„Prosím vás – ten člověk strávil aranžováním těch předmětů celé hodiny. Takovou banální chybu jistě

neudělal.“

Zatvářila se zklamaně, ale potom umíněně vypálila: „Však on detektiv na něco přijde.“

„Možná. Podívejte se, pokud se chcete něco dozvědět, musíme začít hned. Laboratorní výsledky nejsou

všechno. Většina informací se získává rozhovorem a my na vás máme několik otázek.“

„Chcete říct, že detektiv Chenney má několik otázek.“

„Jistě, můžete počkat na Chenneyho, ale bude u vás v pokoji ještě nejméně hodinu. To už bude šest,

vaše matka se může každou chvíli vrátit… Myslím, že potom by vám ta diskuse nemusela být příjemná.“

David využil chvíle, nedal jí čas na rozmyšlenou. Rychle přistoupil k věci. „Budeme postupovat

standardním způsobem. Nebojte se, zvládneme to rychle.“

Melanie stále ještě vypadala nerozhodně, ale tváří v tvář jeho úřední strohosti konečně přikývla.

„Dokážeme vcelku uspokojivě odpovědět na otázku, jak se ten člověk dostal do domu,“ začal David.

„Potřebujeme vědět proč a potřebujeme vědět taky, kdo to byl.“

Melanie potřásla hlavou. „Kromě Larryho Diggera mě nenapadá nikdo, kdo by po všech těch letech

spojoval naši rodinu s Russellem Lee Holmesem. Moji rodiče o Texasu příliš nemluví.“

„Proč ne?“

Zlostně na něho pohlédla. „Nejspíš proto, že ta rána ještě pořád zatraceně bolí.“

„Po dvaceti letech?“

„Pane Reese, až vám unesou a zavraždí dceru, za dvacet let se z toho možná vzpamatujete. Moji rodiče

jsou na tom ale jinak.“

David omluvně zamručel. „Promiňte. Tak – začneme u toho oltáře. Z toho se dá hodně vyčíst. Za prvé, jeto značně intimní. Nenainstaloval ho jenom ve vašem domě, ale rovnou ve vaší ložnici. Ne pouze ve vašíložnici, ale přímo u vaší postele. Potom ty předměty. Ten koník a cár látky, co vypadají, že patřily Meagan

Stokesové, první dceři. To vypadá jako velice promyšlený tah proti vám, druhé dceři. A pak ty aromatickésvíčky. Co víte o čichových vjemech, Melanie?“

„Myslíte něco jiného než prostý čich?“

„Je to daleko složitější. Čich jako smysl je přímo napojen na limbický systém, který je jednou z nejstarších

částí mozku. A také jeho velmi důležitou částí. Pomáhá vám milovat a pomáhá vám také nenávidět. A“ –pohlédl jí do očí – „pomáhá vám si vzpomenout. Když někoho vystavíte silné vůni, spojené s určitoudobou nebo místem, je to jeden z nejefektivnějších způsobů, jak vyvolat vzpomínky.“

Melanie ztěžka dosedla na bratrovu postel. Viděl, že jí to okamžitě došlo.

„Ty gardénie, ty záblesky vzpomínek. Bylo to naplánované, že? Do háje. To bylo přesně to, o co té osoběšlo.“ Najednou ji popadl vztek. „Nenechám sebou manipulovat ve svém vlastním domě. Nenechám!“

David na ni zkoumavě pohlédl. „Říkala jste záblesky vzpomínek? Bylo jich víc?“

Vypadala zahnaná do úzkých. „Dobrá, dobrá, začala jsem vídat takové věci. Nic moc. Černé díry, slyšela

jsem dívčí hlas. Nic zásadního.“

„Aha. Kdy to začalo?“

„Nevím. Před půl rokem.“

„Před půl rokem. Jistě.“

„Jistě?“ Mračila se. „Co tím myslíte, jistě?“

„Myslím tím, že před půl rokem váš bratr oznámil, že je gay. Před půl rokem se ta nejdokonalejší

bostonská rodina začala rozpadat.“

„Jak tohle všechno víte?“

„Však to znáte, číšníci klevetí,“ řekl nenuceně. „Vezměte si to. Stokesovi se přestěhují do Bostonu,adoptují novou dceru a dvacet let je život prostě skvělý, nemám pravdu? Potom přijde Brian se svýmpřiznáním a všechno se začne hroutit. Váš otec s ním nemluví, že? Vaše matka je z té situace zoufalá azačne znovu pít. A vy najednou máte tyhle vidiny.“

„Tak to není,“ protestovala. Brian prostě vyložil karty na stůl, to přece nemohlo tohle všechno spustit.

„Ve většině rodin možná ne,“ řekl stroze David, „ale v rodině s minulostí, jakou mají Stokesovi? Ale jděte.Jste chytrá ženská, tomu přece rozumíte. Váš otec a matka už o jedno dítě přišli. Vy jste přišla o celourodinu. Když váš otec prakticky vydědil vašeho bratra, nemyslíte, že to mohlo být stejným spouštěcímmechanismem? Copak jste vy i vaše matka a nejspíš i váš milovaný tatíček necítili, že se zase všechno

rozpadá? Staré nejistoty, staré obavy…“

Melanie vypadala zdrceně. „Panebože,“ zašeptala. „Proč mi rovnou nevyrvete srdce z těla?“ „Nechci vám vyrvat srdce z těla. Ale někdo se snaží, abyste si vzpomněla.“

„Ale kdo? Kdo?“

„Někdo, kdo ví, co se stalo Meagan. Někdo, kdo měl přístup k hračce, kterou u sebe měla v den své smrti.Někdo, kdo toho ví hodně o vás, Melanie. Kdo ví, že ve vás vůně gardénií vyvolá vzpomínky na Meagan.“

Váhavě přikývla, přemýšlela nad jeho slovy. „Larry Digger,“ řekla nenávistně.

„Ne. Larry Digger neví nic. Kdyby měl důkazy, už by o tom dávno napsal a prodal by svůj článek tomu,kdo by mu nejvíc zaplatil. Ten by si nehrál s obětními svícemi.“

„Russell Lee Holmes?“

„Ten je popravený a pohřbený. Nechte toho, vy přece víte, koho mám na mysli.“ Okamžitě se ohradila: „Ne, to tedy nevím! Moje rodina s tím nemá nic společného!“ „Larry Digger tvrdil, že je spousta věci, které o nich nevíte.“

„Larry Digger je starý opilec!“

„Larry Digger je znal v Texasu, o tom nemůžete nic vědět. Proč byl váš otec v nemocnici tu noc, kdy vástam našli? Jak je možné, že si pamatujete na Meagan Stokesovou? Musíte mít nějaké vazby na RussellaLee Holmese a podle Larryho Diggera to vaši rodiče vědí. Vaši rodiče neadoptovali náhodou nějakou cizíholčičku, ale dceru Russella Lee Holmese.“

„To nedává smysl!“ Vyskočila z postele. Postavila se před něj a pohlédla mu zblízka do tváře. „Moji rodiče

milovali Meagan! Neadoptovali by dceru jejího vraha!“ „Jak to víte? Jak to víte?“

Myslel si, že ho udeří. Možná to opravdu chtěla udělat. Vzduch zhoustl a jiskřil napětím. Potom jí pohledsklouzl k jeho ústům a vzduchem projela jiná, nechtěná emoce. Semkla rty. Zlostně se odtáhla.

„Dobrá, Davide,“ vycedila odměřeně. „Dejme tomu, že máte pravdu. Moji milovaní rodiče skutečně udělajíjakýsi podivný komplot a adoptují dceru Russella Lee Holmese. Možná je to z nějakého úchylného pocitu,že jim dluží dítě. Byla jsem zdrogovaná a nepamatovala jsem si, odkud jsem. Můj otec nepřišel na to

nemocniční oddělení náhodou, všechno bylo naplánované. Já získala novou rodinu, oni novou dceru.Všichni jsme byli šťastní. Ano?“

„Skutečně?“ ptal se nedůvěřivě. Ani na chvíli si nemyslel, že čemukoli z toho věří.

„Potom,“ pokračovala vytrvale, „za dvacet let, zčistajasna, udělají co? Najednou ukážou pravdu? Neboprovedou takovou šílenost, že mi do pokoje nainstalují oltář a budou čekat, že si vzpomenu, kdo jsem aco udělali? Ale jděte! Nejdřív řeknete, že se spikli a adoptovali vrahovu dceru, a potom tvrdíte, že sespikli, aby své spiknutí odkryli. S tím běžte někam.“

David se zamračil. Váhavě přiznal: „To vážně nedává smysl.“

„To si pište, že ne.“ „Pokud ovšem –“ „Ne!“

„Pokud to ovšem není jenom jeden člověk, který chce odkrýt pravdu. Zamyslete se nad tím. Před půlrokem byla vaše rodina vzhůru nohama. Je tady rozkol mezi vaším otcem a Brianem, mezi otcem amatkou a dokonce napětí mezi vámi a Brianem. Mám pocit, že se vaše rodinné vztahy mění jenom během

našeho rozhovoru. To je možná klíč. Možná ten poslední půlrok konečně někoho podnítil k tomu, abyvyšel s pravdou ven a přiznal, co se vlastně před těmi mnoha lety stalo. Někdo se odhodlal zatelefonovatLarrymu Diggerovi. Co říkáte?“

Melanie se tvářila vzdorovitě, ale nedokázala vyslovit nic, čím by ho odpálila. Za posledního půl roku sevšechno změnilo, dobře to věděla.

„Měli bychom probrat všechny členy vaší rodiny,“ navrhoval David.

„Ne.“

„Buď to uděláte se mnou, nebo s Chenneym. Vaše matka se může každou chvíli vrátit.“

„Víte, že dokážete být pěkný hajzl?“

„Jo, ale já jsem ten hajzl, který si všiml, že vás to podivné novinářské individuum odvleklo z vlastního

domu. A já jsem ten hajzl, který přiběhl, když jste se zhroutila na chodbě. To není špatný, na jednoho

hajzla.“

Vyznělo to ostřeji, než zamýšlel. Odvrátila pohled, vypadala utrápeně.

„Ne,“ pronesla konečně. „Nejste zlý.“

Přešlápl z nohy na nohu, trochu uchlácholený, ale taky v rozpacích. Popularitu neměl v popisu práce.

Důležité jsou výsledky.

„My jsme velice uzavřená rodina,“ řekla Melanie po chvíli. „Moji rodiče si protrpěli své. Nechci, abyste na

ně pohlížel jako na zločince.“

„Ne, slibuju, že si na to dám pozor. Tak začněme u vašeho otce a bratra. Všeobecně se ví, že váš otec

bratra vydědil. To možná Briana rozzuřilo a chce se pomstít?“

„Brian by to neudělal. Nebudu zastírat, že jeho vztah s otcem není jednoduchý. Ale kdyby chtěl Brianublížit otci, nezneužil by k tomu Meagan – to je pro něj příliš bolestné. Viděl jste ho, když vešel do méhopokoje. Je ještě víc otřesený než já sama. Kristepane, vždyť viděl po dvaceti letech hračku své sestry! Tésvé malé sestřičky, kterou nedokázal ochránit, jak si myslí.“

„Je to citlivý člověk.“

„Davide, jeho sestřičku unesli a zavraždili. Bylo mu devět, když se to stalo. Byl už dost starý na to, abytomu rozuměl, ale ne dost starý, aby s tím mohl něco dělat. Meaganina vražda je trauma téhle rodiny,

chápete? Kdyby na to všechno dokázali jen tak zapomenout, bylo by to nenormální.“

David na to nic neodpověděl. Jemu osobně Stokesovi moc normální nepřipadali.

„A co vaše matka? Vypadá to, že když Harper jejího syna zapudil, začala znovu pít –“

„Ano, to je problém, který začal, když unesli Meagan. Její vražda bylo to nejstrašnější v matčině životě,Davide. Ještě pořád se z toho nevzpamatovala. Jsou noci, kdy ji najdu dole, dotýká se toho obrazu, jakoby hladila svoji dcerku po tváři. Jsou týdny, kdy jí to vidím v očích, to nekonečné přemítání nad tím, comohla tenkrát udělat jinak nebo jak mohla být lepší matkou. Vím, že se někdy podívá na mě a na Briana a

je prostě hrůzou šílená. Nesnažte se to hodit na moji matku, Davide. Ona už své dluhy vrchovatě

splatila.“

„Zdá se, že se o ni všichni starají, o dospělou ženu.“

„My ji milujeme! Máme o ni strach!“ „A svého otce nemilujete?“

„To je něco jiného. Můj otec se o sebe umí postarat sám. Moje matka se –“

„Trápí,“ dopověděl suše David. „Má deprese, pije. Patricia Stokesová by mohla být skvělá máma, dokoncemilující máma, ale cenu za nejvyrovnanějšího člověka roku jistě neobdrží.“

„Moje matka je dobrá žena, Davide. Moc nás miluje. Jenom… se jí stýská po Meagan.“

David zvedl obočí a dlouze se na Melanii zahleděl. Myslela to vážně, co řekla o své matce. Pokračoval v

seznamu.

„A co váš otec? Co ten si o tom myslí?“

„Táta je táta.“ Melanie se konečně trochu uvolnila. „Je to typický mužský, směje se, když se mu chcebrečet. Nikdy by sám nešel k doktorovi, snad jenom kdyby mu z těla trčela kost. Svou roli živitele rodinybere smrtelně vážně a horlivě se stará o náš blahobyt – to jsou takové ty mužské dostihy, však to znáte.

Nejspíš mu rozumíte líp než já.“

„A jak do toho zapadá vydědění jeho vlastního syna?“

Melanie se ušklíbla. „Táta nerad přiznává svoji chybu.“ Potom dodala klidně: „Můj otec je takový opravář.Spravuje lidi, napravuje problémy. Bohužel vypořádat se s emocemi, jako je žal, výčitky svědomí a pocitviny, je velmi obtížné. Já vím, že mu spousta věcí o matce nedochází. Brianovo prohlášení ho zastihlototálně nepřipraveného. Ve světě mého otce se takové věci nedělají, prvorozený syn nemůže veřejněpřiznat, že je gay. Potřebuje čas, aby to přijal. Ve skutečnosti je to dobrý otec.“

„Pyšní se svými příjmy.“

„Je velice úspěšný.“

„Svoji rodinu také velice dobře podporuje?“

Melanie se zamračila. „Nevím, jak to myslíte.“

David teatrálně rozhodil rukama. „Kolik stojí takový dům na Beacon Street? Milion? Dva miliony? A tennábytek, auta, letní sídla. Umělecké předměty, starožitnosti, hedvábné závěsy. To je dost velký blahobyt,

i na doktora.“

Melanie zbystřila. Tvář se jí zasmušila. „Myslím, že finance mé rodiny nejsou důležité.“

„Většina zločinů je spáchána z nešťastné lásky nebo kvůli penězům. A Larry Digger se zmínil o tom, že v

Texasu si vaši rodiče žili nad poměry.“

„Larry Digger závidí,“ řekla neústupně. „To je celé.“

David se odmlčel a dovolil, aby se rozhostilo ticho. Melanie také nepromluvila. Kdo ví, jací jsou ve

skutečnosti Stokesovi? Ale jejich dcera Melanie je pořádně ostrá ženská.

Nebo tu tvrdost zdědila po Russellu Lee Holmesovi?

Nesmysl. Davidovi přejel mráz po zádech.

Vrátil se ke členům a přátelům Stokesovy rodiny. „A co William Sheffield? Jak jste se vy dva seznámili?“

„Pracuje s mým otcem. Táta ho jednou přivedl na večeři.“ Pohrdavě ohrnula rty. „Aha, zase zvažujeme

nějaký komplot.“

„Slyšel jsem ho včera večer mluvit,“ informoval David. „Má texaský přízvuk. Takže v tomhle domě se

scházejí bývalí Texasané?“

„Jistě. Proto se s otcem vlastně začali bavit. Dva texaští expatrioti v bostonské nemocnici. Kdybyste seněkdy odstěhoval do Texasu, asi byste se skamarádil s prvním Bostoňanem, kterého byste tam potkal.“

„To je možný, ale nevím, jestli bych ho hned ženil se svou dcerou.“

Melanie se zamračila. „To už je minulost.“

„Chcete naznačit, že to ukončil on a ne vy?“

„Ukončení našeho vztahu,“ řekla mrazivě, „bylo vzájemné.“

„Jak vzájemné?“

„Našla jsem ho v posteli s jinou ženou, Davide. To snad stačí.“

To Davida překvapilo. Lišák William Sheffield zahýbá Melanii Stokesové? Páni, byl to ještě větší blbec, než

na jakého vypadal.

„Mrzí vás to?“ zeptal se s větším zájmem, než zamýšlel.

„Ne. Rozchod byl stejně nevyhnutelný. Vůbec jsme se neměli zasnubovat.“

„Tak proč jste to dělali?“

Pokrčila rameny. „Je taky sirotek. Myslela jsem, že nás to sbližuje. Nebo to bylo prostě jenom proto, žemě požádal o ruku. Když vás jednou někdo opustí a vy potom potkáte někoho, kdo s vámi chce strávitzbytek života, lze tomu těžko odolat. Oba jsme si ale včas uvědomili, že to byl omyl. Asi tehdy, Když mizačal říkat, že já vlastně žádný sirotek nejsem.“

„Ano?“

„Mě adoptovali,“ utrousila suše. „Já jsem dostala rodinu, bohatou rodinu. Po čase mi došlo, že to Williamažere. On byl víc zkoušený životem, takže mu život, konkrétně já, něco dlužil. Řekněme, že já to moc neumím, někomu něco dlužit.“

David se téměř rozesmál. Ano, dokázal si představit, jak je Melanie Williamu Sheffieldovi ochotně kslužbám. To je ale pitomec. Odkašlal si a opět se musel přinutit, aby se soustředil na to, na co má. „Nezdál se vám včera večer nějaký divný? Bledý? Duchem nepřítomný?“

„Moc pracuje.“

„V poslední době víc než dřív?“

Melanie se na chvíli zamyslela. „Ne, to si nemyslím. Většinou asistuje mému otci a můj otec nemá víc

práce než obvykle. Ale máte pravdu, William vypadal, jako by ho něco trápilo.“

„Možná bychom měli zjistit, co to je.“

„On nemá s Meagan nic společného –“

„Hodně toho o vaší rodině ví. Tráví hodně času ve vašem domě. Možná se něco dozvěděl od vašeho otce

a teď z toho chce těžit.“

Melanie si povzdychla, ale nepřela se. Viděl, že jí začínají zmítat pochybnosti.

„A co ten Ir, který tady včera byl? Jamie… Jamie…“

„Jamie O’Donnell. To je můj kmotr. Ten do toho docela určitě není zapletený.“

„Jaký je jeho vztah k rodině?“

„Zná se s mými rodiči čtyřicet let, ještě z dávných dob v Texasu. Byl jim za svědka na svatbě.“

„Je otcův obchodní společník?“

„Mají spolu tu a tam nějaké obchody. Abych vám pravdu řekla, nevím, kde se s tátou seznámili. Vím, že

otcovi rodiče žili na předměstí. Jamie vyrůstal sám – v kartónových krabicích, jak rád vypráví. Oba sevypracovali, Jamie jako podnikatel a můj otec jako chirurg. Myslím, že se vzájemně respektují.“

„A O’Donnell Meagan znal?“

Melanii zjihl pohled. Viditelně měla pro svého kmotra slabost.? „To, co se stalo s Meagan, zlomiloJamiemu srdce. Víte, proč ho moji rodiče mají tak rádi? Protože místo nich prohlížel ta těla, Davide.Jednou mi o tom vyprávěl. Když se ztratí dítě, někdo z rodiny se musí uvolit a jít si prohlédnout těla, která

odpovídají věku a popisu dítěte. Jamie to vzal na sebe. Jezdil od jedné márnice na Jihu ke druhé aprohlížel ostatky čtyřletých holčiček, které odpovídaly popisu Meagan Stokesové.

Jednou mi řekl, že se mu o všech těch holčičkách někdy zdá a říká si, jestli někdy došly spočinutí, jestli jeněkdy pohřbili lidé, kteří je milovali. Nebo jestli skončily na obecním hřbitově jenom s identifikačnímčíslem. Někdy si myslím, že se ho ztráta Meagan dotkla víc než mého otce. Ale nejspíš to jenom každý

jinak projevují.“

„A ta žena?“ chtěl vědět David. „Přišla s ním a měla na sobě sesterskou uniformu.“

„To byla Ann Margaret.“ „Myslíte si, že tady strávila noc.“

„Ano. Je moje šéfová v dedhamském dárcovském centru Červeného kříže. Pracuji tam jako dobrovolniceuž pět let, takže nás všechny zná.“

„Zdálo se mi, jako by taky měla texaský přízvuk.“

Melanie obrátila oči v sloup. „Ano, žila tam před několika desítkami let. Roky je usazená v Bostonu. Ale toje úplně vedlejší. Seznámila se s rodinou až potom, co jsem začala pracovat u Červeného kříže.“

„Aha. Zdálo se mi, jako by mezi ní a vaším kmotrem něco bylo.“

„Abych pravdu řekla,“ koktala Melanie, „taky se mi to zdá. Setkali se spolu mnohokrát na různých akcích,které jsem organizovala. Myslím si že jsou si blízcí. Ale to je jenom jejich věc.“

„Proč by vám to neřekli, kdyby se spolu scházeli? Proč by to skrývali?“

Melanie potřásla hlavou. „Copak uplatňování práva na soukromí musí znamenat, že lidi něco skrývají? Ann

Margaret je poslední, kdo by měl něco společného s Meagan Stokesovou. Nikdo z rodiny ji tenkrátneznal. Nesnažme se nesmyslně fabulovat!“

„Copak nesmyslně fabulujeme?“ ptal se zadumaně David. „Jak to přesně bylo s Meagan? Copak víme, cose doopravdy stalo před pětadvaceti lety? Ve vašem pokoji je červený dřevěný koník s kusem látky. Podle

vašeho bratra by vůbec neměl existovat. Larry Digger tvrdí, že mu někdo z vašeho domu volal a mluvil oRussellu Lee Holmesovi. Vy si začnete vzpomínat na poslední dny Meagan. Zdá se mi, že v tuto chvíli jemožné cokoli. Všechno, co si myslíme o Meagan Stokesové, mohlo být jinak. Vy o své minulosti vlastněnevíte vůbec nic. A stejné je to s vaší představou o přátelích a rodině.“

Melanie zbledla.

„Někdo nechal ve vašem pokoji hračku zavražděné holčičky. Teď není vhodný čas na nějaké domněnky.“ „Věříte na duchy, Davide?“

„Ani trochu.“

„A co osud nebo karma nebo reinkarnace?“

„Ne.“

„Věříte vůbec v něco?“

David pokrčil rameny. Nad něčím takovým už dlouho nepřemýšlel, ale zjistil, že jednu odpověď by měl.„Věřím, že Bosý Joe Jackson by měl být v baseballové Síni slávy. A věřím, že to, co se tady děje, nemá nic

společného s Russellem Lee Holmesem. Má to co dělat s vaší rodinou. A vy, Melanie, musíte být

opatrná.“

Chabě se usmála, žmoulala okraj pokrývky na bratrově posteli. Vypadalo to, že chce něco povědět, ale

potom si to rozmyslela.

Po chvíli na něj pohlédla. „Děkuji vám.“

David nečekal projevy vděčnosti. Nevěděl, co říct. Hleděl na dřevěnou podlahu. Prkna byla stará. Silná.Pevná. Chenney už nejspíš skončil, pomyslel si. Měli bychom oba vypadnout. Nehýbal se z místa. Potomucítil, jak mu tuhne bok, a musel změnit polohu, nepřítomně se začal třít rukou dole na zádech.

„Trápí vás to moc?“

„Co?“ ptal se nepřítomně. Nějaký anonym dá FBI tip, že se doktor Stokes dopouští podvodných operací azároveň dá tip Larrymu Diggerovi, že doktorova adoptivní dcera je možná dítě Russella Lee Holmese. Jak

to spolu souvisí? Každý dostane, co si zaslouží.

Který z hráčů má pocit, že Stokesovi už nedostali, co si zasloužili? A proč s tím chce teď něco dělat?

„Ta artritida.“

„Prosím?“

„Třete si záda.“

„Aha.“ Okamžitě stáhl ruku, vůbec si neuvědomoval, co dělá. „Já nevím.“ Rozpačitě pokrčil rameny.

„Někdy je to v pohodě, někdy zase horší.“

„Můžete s tím něco dělat? Cvičit, brát léky, přikládat si led?“

„Občas.“

„Ale musel jste tomu obětovat svůj sen, vidle,“ ptala se mírně. „Že budete polda.“

Nebyl připravený na to, že se Melanie tak přiblíží pravdě. Najednou ho přepadla úzkost podobná

klaustrofobii. Najednou cítil, že potřebuje prostor. Najednou toužil zmizet. Sakra, schovat se v nějakéhluboké, temné jeskyni, kde se na něho nebude nikdo tak upřeně dívat. Kde nikdo nepozná, že se bojí.Bál se všeho – své budoucnosti, měl strach o své zdraví, o svoji kariéru – a to ho zahanbovalo.

„Musím se vrátit do práce,“ prohlásil rozhodně. „Znáte to, jak to chodí v těchhle službách. Práce nikdynekončí.“ „Jistě.“ Melanie se zvedla z postele. V místnosti byla už skoro tma. Tiše na ně padla noc, ale ani je

nenapadlo rozsvítit.

Upřeně na něho hleděla. Moc upřeně, pomyslel si.

„Davide. Udělal byste pro mě ještě jednu laskavost?“

„Já myslel, že od nikoho žádnou pomoc nepotřebujete –“

„Chci jít za Larrym Diggerem. Hned zítra ráno.“

Do háje. David zavrtěl hlavou. „On není věrohodný zdroj informací.“

„Ale je jediný, který mám, a vy jste řekl, že musím začít všechno zjišťovat. Chci si s ním promluvit,Davide. Zajdu za ním sama, když budu muset.“ Zase hovořila tím vyrovnaným hlasem. Tím

nekompromisním tónem.

„Dobrá,“ vydechl odevzdaně. „V deset před domem.“

Usmála se. Přistoupila k němu a zlehka ho pohladila po ruce. Byl to drobný projev vděčnosti, nic víc.Potom vyběhla do chodby, kde ještě stále visela ve vzduchu omamná vůně gardénií.

V sedm večer opustili David s Chenneym domácnost Stokesových a vydali se každý svou cestou. Padlanoc, teplá a voňavá, krásná jarní noc ve městě, které tak dlouho strádalo v okovech studené zimy adokázalo si jara náležitě považovat. David zatím trávil ten nádherný večer v autě uvázlém na východnímkonci Storrow Drive a čekal, až se mátožní turisté proderou k Faneuil Hall. Mířil domů, těšil se, až si dásprchu a převlékne se. Tam pohlédl tázavě na Bosého Joea, který mu ale nic světoborného neporadil. Joe

uměl jenom hrát baseball. Kriminalita ve zdravotnictví, hezké blondýnky a pětadvacet let staré případyvražd nepatřily do jeho ligy.

David se rozhodl zajít do kanceláře a zjistit si toho o Stokesových víc. Stejně neměl na nedělní večer

žádné velké plány.

A také nedokázal vyhnat z hlavy myšlenky na Melanii Stokesovou.

Cesta, která mu obvykle trvala dvacet minut, se změnila v hodinový bostonský maratón. Na Storrow Drive

byla zácpa lidí vracejících se po víkendu do města, skláněli se nad volanty s nervózními pohledyvyplašených králíků. Naopak taxíkáři to střihali před každým Tomem, Dickem a Harrym, hlasitě troubili adělali ve čtyřech ucpaných pruzích ještě větší paseku. Ne nadarmo se tvrdí, že bostonští řidiči jezdí jakoprasata.

David by si měl najít byt v centru. Agenti jsou dobře placení a on neměl ženu ani dvě celé dvě desetinydítěte a černého labradora, které by musel živit. Mohl by si najít pěkné bydlení na Beacon Street. Ušetřiloby mu to dojíždění, ze kterého si většina bostonských řidičů udělala drsný sport. Mohl by chodit do prácepěšky. Zajít si do kanceláře, kdykoli by se mu zachtělo.

Právě proto zůstával na předměstí. Protože jinak by bydlel jenom tam.

Taxík stojící napříč dvou pruhů to konečně vzdal a šňůra aut se pohnula.

Jezdci na kolečkových bruslích byli ještě pořád venku, běžci taky. V parku u řeky, podél níž se táhlaStorrow Drive, vrhaly městské lampy bledé světlo na vysokoškoláky, kteří si házeli létajícími talíři, apříslušníci střední generace s dobrou kariérou tam věnčili zlaté retrívry. Za nimi tekla řeka Charles, po nížse proháněli veslaři z Harvardu a kam se vypouštěly jedy. Jednou se při volební kampani bývalý guvernérWeld ponořil do vody, aby dokázal, že není tak znečištěná, jak si všichni myslí. Celé další roky mu pakdělali testy na rakovinu.

Poslední dvě míle do kanceláře zabraly Riggsovi dvacet minut. Další překrásný jarní večer strávený jízdou

v bostonském stylu.

FBI zabírala čtvrté až osmé podlaží v One Center Plaza v centru města. Návštěvníci chodili středem –šestým podlažím – a oddělení pro boj se zdravotnickou kriminalitou bylo pod střechou v osmém patře.Výhled odsud nebyl vůbec špatný.

David prošel rozlehlým tyrkysově modrým prostorem, který byl přestavěn už tolikrát, že by to většinaagentů ani nespočítala. Za skleněnou zdí zářila světla velkoměsta, což bylo jediné osvětlení tmavého,liduprázdného prostoru. Všechny případy jsou asi zdárně vyřešené, když je David jediný, kdo chce vneděli večer plýtvat elektřinou.

Došel k panelu, rozsvítil stropní světla a oslepené přimhouřil oči. Temné, přikrčené bestie se proměnily vestoly, které se jako vyplazené jazyky dotýkaly obvodových stěn, shrbená záda se stala počítači usazenýmina jejich deskách. Monstra se změnila v hromady a hromady soudních spisů. Vítejte v Riggsově světě!

Zamířil ke svému stolu, automaticky se vyhnul dírám v podlaze, odkud vyčuhovaly trubky, které ještěomezovaly beztak stísněný prostor kanceláře. Bostonská pobočka byla jednou z nejrychleji se rozšiřujících

v FBI. Ze zastaralých kanceláří se přestěhovala do buněk a potom do tohoto velikého tyrkysovéhoprostoru, kde spolu mohli všichni otevřeně a volně komunikovat. Když se nudili, bavili se agenti házenímmincí do starého potrubí a čekali, až uslyší, jak dole dopadnou.

Blikající světýlko mu oznamovalo vzkaz na záznamníku. David zvedl sluchátko a pohladil si záda. Odpoledne mu přišly dvě nové zprávy.

„Davide, tady je táta. Mysleli jsme, že tě dnes uvidíme. Nejspíš jsi musel pracovat, viď? Stevenův tým sivedl dobře, vyhráli čtyři – tři, i když nadhazovači se moc nevytáhli. Tenhle rok nemá moc dobrou sestavu,

už neví, kudy kam. Já osobně si myslím, že by toho nadhazovače měl vyměnit – ten kluk je beznadějnejpřípad – a postavit toho mladýho, Jamese, kterej má fakt skvělou pravačku. Tenhle rok to ještě nějakzpytlíkujou, ale s výhledem do budoucnosti –“

David zprávu přetočil. Pak našel druhou, ta byla od Chenney ho.

„Jsem v laborce. Vztekají se, že jsme tam nešli s oficiálním výjezdním týmem a bručeli, že jsme možnázničili nějaký důkazy. Řekl jsem jim, aby se na to vykašlali. Hele, musíme s tím pohnout. Jsem z tohopřípadu úplně zmatenej. Jo, vlastně ještě nevíš, jak jsem dopadl ráno. Začal jsem v nemocnici, abych sledoval Sheffielda, jak jsi chtěl, ale prej má chřipku. Pak jsem viděl Harpera, jak odjíždí z nemocnice sJamiem O’Donnellem… Zkoušel jsem ti volat, ale nebyls k zastižení. Tak jsem se za nima pustil, ať se ti to

líbí nebo ne. Zavolej mi, až budeš moct.“

Do háje. David by se vsadil, že Chenney sledoval Harpera a Jamieho O’Donnella, protože to bylo

zajímavější než sedět v autě před domem nemocného chlápka. Ten kluk se ještě musí hodně učit, neví,co je to „opravdová“ práce. Tady nejde o zábavu, Chenney. Důležité jsou výsledky.

Vytočil zelenáčovo číslo. Nebral telefon, tak mu David nechal vzkaz, že se sejdou v deset večer vmassachussettském střeleckém klubu. Do té doby měl devadesát minut času.

Vyžádal si kopii spisu o případu Meagan Stokesové z kanceláře FBI v Houstonu. Potom zavolal ještě nahoustonskou kriminálku a požádal o kopii jejich spisu. Spis FBI se bude zaměřovat na okolnosti únosu ajeho analýzu, pokud ji provedli. Spis kriminálky bude obsahovat důležité podrobnosti, včetně soupisupředmětů doličných. David chtěl zjistit, jestli se Meaganin červený poník skutečně našel a jestli nebyl celéty roky zamčený v archivu. To by ale pořád nevysvětlovalo význam toho cáru modré látky, ale o tomDavid zatím neřekl nic ani Melanii, ani Brianovi. Potřeboval víc času, aby si to v klidu sám promyslel.

Vydal se dolů do informačního centra a zapnul počítač. Přístroji trvalo několik minut, než se zahřál aprobudil k životu. David si nešikovně opřel jednu nohu o stůl a sklonil se, aby si protáhl záda. FBI máagenty, kteří vyhledají cokoli, co si vyšetrovatel přeje vložit do protokolu, ale David to rád dělal všechnosám. Probírat se spisy, zužovat pátrání, to ho nutilo namáhat mozek. A někdy informace, kteroupotřeboval, nebyla nakonec ta, kterou původně hledal, ale něco, co našel mimochodem.

Začal u Melanie Stokesové. Září 1977 bylo magické datum. Boston Globe přinesly krátký dojímavý článek

o holčičce, asi devítileté, která se záhadně objevila na pohotovostním oddělení městské Všeobecnénemocnice. Děvče bylo předávkováno morfiem a prodělalo alergickou reakci. Nikdo se k ní nehlásil.

O týden později vyšly noviny s dalšími informacemi. Děvčátko, které se dokázalo identifikovat pouze jako„Tatínkova holčička,“ bylo shledáno zcela zdravým a předáno sociální péči. Bylo v dobrém stavu a žádnéznámky zneužívání se nenašly. Ale ztratilo paměť. Rozsáhlá kampaň a fotografie v novinách nepřineslyžádné výsledky. Vedle článku byla černobílá fotografie. Malá Melanie byla baculatá, měla rovné zplihlévlasy a tuctový obličej. Rozhodně nevypadala jako nejkrásnější holčička na světě, ale ve tváři měla cosi –

cosi dojemného, pomyslel si.

Za několik měsíců se objevil daleko obsáhlejší článek. „Opravdový příběh: Sirotek Annie našla tátuWarbuckse.“ Boston Globe přinesly celostránkový článek o „Tatínkově holčičce,“ kterou si odvedli domůdoktor Harper Stokes s manželkou Patricií, a bylo zahájeno oficiální řízení o adopci. Sociální pracovnicenovinám sdělila, že Patricia dala „Tatínkově holčičce“ nové jméno.

„Ta dívenka se paní Stokesové zeptala, proč nemá jméno. A paní Stokesová jí odpověděla, že samozřejmě

jméno má, jenom ho musí najít. Potom se to zlatíčko zeptalo paní Stokesové, jestli by jí nějaké jménonedala. Paní Stokesovou to dohnalo k slzám. Bylo to skutečně dojemné. Řekla: ‚A co třeba Melanie? To jeto nejkrásnější jméno, které znám, a ty jsi ta nejkrásnější holčička.‘ Od té chvíle slyšela „Tatínkovaholčička“ jenom na Melanii, tak jsme ji tak pojmenovali. Myslím, že je to skutečně báječné, že už mákonečně jméno. Teď si samozřejmě přeje mít narozeniny.“

Další zdroj, který si přál zůstat v anonymitě, nesouhlasil s tím, že by Melanie bylo tak nádherné jméno.„Osobně se domnívám, že je to trochu úchylné. Chci naznačit, tolik se to podobná Meagan. To není

zdravé pro žádného z nich.“

Ta osoba to vyhmátla, pomyslel si David. Melanie dostala jméno, dostala skvělý domov, ale zároveňdostala do vínku vyrůstat s portrétem první dcery před očima, doslova a do písmene. Zavražděné dcery.

Připadalo mu to děsivé.

Přešel k vyhledávání informací o Russellu Lee Holmesovi. Tady našel daleko zajímavější věci. Tak sezabral do čtení, že málem zmeškal schůzku s Chenneym.

„Proč jsi mě pozval do střeleckého klubu?“ ptal se Chenney chvíli po desáté, když David odemykal dveředo střelnice připomínající jeskyni.

„Protože při střílení se mi líp přemýšlí.“ David otevřel dveře a vešli do prázdné místnosti.

„Aha,“ přitakal Chenney, jako by tomu rozuměl. Ten kluk byl závislý na posilování, takže to možná byla

pravda.

David byl členem klubu celý život, nejdřív tam chodil s otcem, potom sám. Jako dítě, když zrovna nehrálbaseball, sedával v klubovně a poslouchal policajty, jak si povídají o nefungujícím právním systému azastaralém pravidle nejdřív střílet, a teprve potom klást otázky, protože je lepší, když „soudí dvanáct, nežkdyž tě pohřbívá šest“. V šestnácti už toho věděl o policejních postupech tolik co o baseballu. A střílet zpistole uměl skoro stejně dobře. V klubové skříňce byly trofeje a ceny, které vyhrál.

„Páni svatí!“ zvolal Chenney, když David otevřel kufřík a začal si vyndávat nářadíčko. „Mluvili o tom, žetvůj otec vyrábí zbraně na zakázku, ale tohle! Můžu si ji podržet?“

David pokrčil rameny a podal mu svoji berrettu. Mezitím si vytáhl ochranné brýle, sluchátka a zásobníky.Čpící vzduch v místnosti svědčil o tom, že se tam předtím střílelo, visel tam zápach střelného prachu a

oleje.

„Páni, ta věcička má laserovej zaměřovač, o tom jsem vždycky jenom slyšel!“

„Můj otec,“ informoval stručně David a vytáhl brýle. Jeho zbraň byla tak dokonalá, že by se mohl postavitpartě drogových mafiánů vyzbrojených kalašnikovy. Neustále otci opakoval, že ty úpravy nejsou nutné,ale otec vždycky jenom něco zabručel a stejně to udělal.

„Páni… a jak je vyšperkovaná!“ Chenney si prohlížel zbraň ze všech stran. „Ty ozdobný rytiny napažbičce! To jsou tak malinkatý čtverečky, to bude tak třicet čáreček na třech centimetrech. Úžasný! Nato potřeboval lupu, ne?“

„Můj táta je umělec.“

„Oboustranná pojistka, tlumič, laserovej zaměřovač. Fííha!“ Chenney namířil na terč a naprázdno vystřelil.

„Lehká spoušť, dobře vyvážená, určitě necuká, viď? Tomu říkám stříkačka!“ Chenney mu neochotněvracel poloautomat. Pohlédl na svůj glock s výrazem, jaký mívají muži na toaletách, když zjistí, že ostatnípánové mají větší penis.

Potom se zdálo, že to přece jenom rozchodí, oba odjistili a začali nabíjet. Po chvíli Chenney řekl: „Tvůjbratr byl nadhazovač, viď?“

David se zarazil, ale potom napáskoval do zásobníku třetí náboj. „Jo.“

„Já vím, teď je trenér, ale pořád se musí udržovat v kondici.“

„Jo.“

„Víš, já taky hraju. S kámošema, většinou jsou z FBI. Povím ti to na rovinu, náš nadhazovač je béčko.Jestli nenajdeme novýho, v létě to bude horký. Margie mi říkala, že tvůj bratr je skvělej nadhazovač, žedíky němu získali UMass titul v divizi. Musí bejt zatraceně dobrej – tam se dostat není jenom tak.“ Davidse soustředil na čtvrtý náboj. „Jo, to máš pravdu.“

„Chceme ho!“ zvolal Chenney. „Někoho takovýho bysme nutně potřebovali – aby nás táhnul, rozumíš, abydal na frak partě poldů, co jsou už za zenitem a jenom se cpou koblihama v Dunkin‘ Donuts. Nedomluvil

bys to?“

„Aby vás táhnul, jo?“

„Jasně, potřebujeme člověka, kterej zvládá fakt parádní nadhoz!“

„Jasně,“ ujistil ho David. „Domluvím ti to.“

Náboj zajel do nábojové komory. David dvakrát polkl a zkontroloval zaměřovač. Potom řekl: „Ty ses dnes vykašlal na Sheffielda, že jo? Dnes dopoledne. Zaujala tě nějaká zajímavější partička.“

Chenney se zarděl. „Buď rád, že jsem to udělal. Vyslechl jsem spoustu zajímavých věcí.“

„Chenney, tohle už nikdy nedělej. Když máš za úkol někoho sledovat, nesmíš se na to vykašlat!“

„Byl nemocnej! Viděl jsem, jak se vypotácel z nemocnice bledej jako stěna. Byl zpocenej a celej se klepal.

Řekl primáři, že má chřipku, a oni ho poslali domů, ať se jde vyležet. Věř mi, jak jednou dorazil Sheffielddomů, už se odtud ani nehnul.“

„Chenney,“ opakoval neoblomně David, „nikdy to nedělej. Když někoho sleduješ, tak ho sleduješ. Jasný?“

„No dobře, dobře.“ Chenney si nasadil brýle. Viditelně ho netěšilo, že si ho David podává. Dohodli se, žesi na rozstřílení nastaví terče na vzdálenost šest a půl metru.

Mladík střílel agresivně a rychle za sebou. Tvář mu zkřivil zlověstný škleb, za jaký by se nemusel stydětani Clint Eastwood. Poslal většinu střel dvěma vnitřními kruhy, ale když si potom prohlíželi terče, Chenney

zjistil, že jedinou dírou, kterou udělal David všemi dvanácti střelami, by sotva protáhl tužku.

„Tohle je přece úplná brnkačka,“ zabručel. „Průměrná vzdálenost pro vynucený zásah v případě konfliktu,

kamaráde. Musíš být nachystaný na všechno.“

David pokrčil rameny a připnul nové terče. „Tak co ses dozvěděl, Chenney? Proč ti připadali Harper

Stokes a Jamie O’Donnell tak zajímaví?“

„Něco se děje,“ vyhrkl okamžitě mladík. „Pověsil jsem se jim na paty, jeli do nějakýho honosnýhogolfovýho klubu. Pěkně jsem poprosil a personál mě nechal sedět u baru, kde jsem slyšel všechno, o čemsi Harper s O’Donnellem povídali u limonády.“ Harper do sebe beze slova obrátil sklenici. Pak se jen otočil

k O’Donnellovi a řekl: „Dostal jsem vzkaz.“

„Vzkaz?“

„Jo, řekl mu, že ho dnes ráno našel na autě. Stálo tam: ,Dostaneš, co si zasloužíš.‘ Podíval seO’Donnellovi do očí, tak nějak hodně upřeně, víš, a ptal se ho, co si o tom myslí.

O’Donnell chvíli mlčel, taky na něj koukal, vypadalo to, jako by spolu bojovali očima, a pak řekl: ,Annieněkdo párkrát volal.‘“

„Cože? Annie někdo párkrát volal?“

„Jo. Říkal, že nějaký Annie někdo párkrát volal a pokaždý zavěsil. Myslela prý si, že je to nějakej vtipálek.Ale bylo jasný, že si tím vůbec nejsou jistý. Harper potom řekl: ‚Ve městě je Larry Digger.‘ O’Donnellvypadal trochu překvapeně. Pokrčil rameny. A Harper pokračoval: ‚Volal mi Josh. Digger se s ním spojil avyptával se na Melanii. Co to má znamenat, co myslíš?‘ Ó’Donnell pokrčil rameny: ‚Co já vím, co má

Digger za lubem? Možná v Texasu vyschla whisky.‘“

Harper něco zabručel. Bylo jasný, že ho ta odpověď neuspokojila. Ale už nic víc neřekl a Ó’Donnell takyne. Potom začali hrát golf, ale říkám ti, něco tam nehrálo. Byli celí nervózní a mlčeli přes všech devětjamek. A hráli zuřivě, víš jak to myslím? To nebili dva chlápci, který si v pohodě užívají nedělní odpoledne.

Šli po sobě jako dva vzteklí psi. Divnej vztah. Neřekl bych, že by se v nejbližší době chystali vzájemně sidarovat ledvinu. Myslíš, že to má něco společnýho s těma věcma v pokoji slečny Stokesový?“

David na něho nevěřícně pohlédl. „Jo. Řekl bych, že má.“

„Já to věděl.“ Chenney celý zářil. „Tak to nebyl tak špatnej nápad, že jsem nechal Sheffielda Sheffieldem,co? Něco jsem se dozvěděl. Fakt že jo.“ Zarazil se. „Co jsem se vlastně dozvěděl, Riggsi? Co se ksakruděje?“

„To je právě ta otázka,“ zamumlal David. Nastavil terče na vzdálenost patnáct metrů, nasadil si sluchátkaa brýle a začal střílet. Chenney se k němu po chvíli přidal.

Kulky svištěly, vystřílené nábojnice se hromadily v boxu a s řinčením padaly na podlahu. Ze zářezu úsťové

brzdy Davidovy parádní devítky vyšlehovaly malé plamínky. Chenney střílel jako zběsilý, David rozvážně a

rytmicky; byla to pro něj činnost, kterou prováděl potisící, stejně přirozená jako dýchání.

Harper a Jamie O’Donnell. A Annie? Bude to nejspíš Ann Margaret. Ann Margaret někdo telefonuje, i kdyžMelanie přísahala, že ta žena žádné vazby k rodině nemá. Jaká nit se to táhne tím vším? Co to má

všechno sakra znamenat?

Došlo mu to, když vypálil poslední střelu. Odjistil, otevřel nábojovou komoru a nechal pistoli klesnout.Když si stáhl plastové ochranné brýle, Chenney sundal terče.

Na vzdálenost patnácti metrů byly Davidovy nástřely všechny ve středu, Chenneyho rozptýlené po celémterči. Byl potrhaný a několik střel dokonce cíl úplně minulo, protože tak spěchal. Chenney se mračil, aleDavid klidně přemítal nad událostmi předchozího večera, které začaly příchodem Larryho Diggera a jeho

tvrzením, že Melanie Stokesová je dcera Russella Lee Holmese.

„Je to blbost,“ prohlásil konečně Chenney. „Žádní rodiče si vědomě neadoptují dítě vraha. A i kdyby toudělali, kdo by měl zájem na tom, aby to teď vyšlo najevo? Víš, co si o tom myslím?“

„Skoro se bojím zeptat.“

„Někdo ho chce očernit!“

„Někdo ho chce očernit? Koho?“

„Harpera Stokese. Zamysli se nad tím. Nejdřív dostaneme anonymní tip, že se Harper dopouští zločinu, že

údajně dává pacemakery zdravým lidem. Zatím jsme nenašli žádné důkazy, ale kdoví? Potom někdozatelefonuje Larrymu Diggerovi, údajně ze Stokesová domu, že Harperova dcera je dítě vraha. HarperStokes je hodně sebevědomý a má úspěchy. Možná ho nesnáší nějaký podřízený nebo jeho konkurent,kardiochirurg. Snaží se ho zasáhnout tam, kde by mu to nejvíc ublížilo – na jeho reputaci.“

„To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Soudím podle Harperovy reakce na ten vzkaz. Kdybys našel pod stěračem svýho auta něco takovýho,mávl bys nad tím rukou. Ale on to řeší s O’Donnellem. A O’Donnell nemá nic společnýho s Harperem jakochirurgem. Jeho další slova jsou, Larry Digger je ve městě! Sám Harper ten vzkaz spojuje s nějakýmbezvýznamným pisálkem, kterého znal před pětadvaceti lety. A jaká je O’Donnellova reakce? Řekne, žeAnnie někdo volal.“

„Kdo je Annie?“

„Myslím, že je to Ann Margaret. Melaniina šéfová v dedhamském dárcovském centru Červeného kříže.“

„Co ta s tím má společnýho?“

„Je z Texasu.“

„Z Texasu?“

„Je to společný jmenovatel,“ vysvětloval trpělivě David. „Tihle všichni jsou z Texasu. A my víme, co se v

Texasu stalo.“

„Co?“

„Meagan Stokesová, Chenney, čtyřletá Meagan Stokesová. O tomhle spolu Harper Stokes a JamieO’Donnell mluvili. Harper řekl: Larry Digger je ve městě… vyptával se na Melanii. A O’Donnell se to snažízlehčovat, ale evidentně si není jistý, o co Diggerovi jde. Hele, Larry Digger je ve městě a snaží sevyhrabat špínu, která se stala před pětadvaceti lety. Ať se na to podíváš z který strany chceš, vracíme sek vraždě čtyřletý holky.“

„Ale to je uzavřenej případ. Toho chlapa usmažili na elektrickým křesle. Tím to všechno skončilo.“

„To by se mohlo zdát. Ale vyšla na světlo nová fakta. Než jsem přišel, stáhl jsem si pár informací oRussellu Lee Holmesovi. A víš, co jsem se dozvěděl? Starej Holmes nebyl z vraždy Meagan Stokesovénikdy usvědčenej.“

„Vážně?“ vyhekl překvapeně Chenney.

„Russella Lee Holmese usvědčili z vražd šesti malých dětí, ale Meagan mezi nimi nebyla. Policie neměladost důkazů. Teprve později se přiznal, že Meagan zabil, svěřil se reportérovi jménem Larry Digger.“

„Nekecej. Myslíš si, že…“

„Zatím nevím, co si mám myslet. Ale rád bych věděl, co se Meagan Stokesové vlastně stalo. A taky bych

moc rád věděl, kdo posílá ty vzkazy a co myslí tím, že každý dostane, co si zaslouží.“

„To už ale překračujeme hranice zdravotnický kriminality, že jo?“ naléhal Chenney. „Meaganina hračka,

cár látky, vzkazy, že ti lidi dostanou, co si zasloužej. Vyšetřujeme vraždu, že jo? Vraždu, která se stala

před pětadvaceti lety.“ Zdálo se, že se Chenney z toho vývoje docela raduje.

„Jo,“ zabručel s daleko menším nadšením David. „Asi jo.“

Znovu nabil zbraň, ale v hlavě se mu nepřestaly honit myšlenky. Připravil se ke střelbě a tiše řekl: „Všiml

sis něčeho zvláštního na tom cáru látky v Melaniině pokoji, Chenney?“

„Ani ne. Byla to stará látka, pocákaná krví. Stará nejspíš pětadvacet let. To zjistí v laborce.“

„Ta látka asi staraje,“ informoval ho David. „Ale ta krev ne. Řekl bych, že nebude starší než osm hodin.“

„Co? Tomu nerozumím.“

David se k němu otočil, pod zářivkami vypadaly rysy jeho tváře ještě ostřejší než obvykle. „Hraješ někdy

nějaký hry, Chenney?“

„Jasně, baseball, basket, fotbal.“

„Ne, myslím strategický hry. Šachy, bridž, piškvorky, lodě, člověče, nezlob se.“

„Ne, to ne.“ Mladík zmateně zamrkal. „Co to má s čím společnýho?“

David se otočil zpátky čelem k terčům. „Teď jsme v takový hře, Chenney. Ten anonym nás do ní zatáhl.

Proč, to ví jenom on sám. Potom tam zatáhl stejným způsobem Larryho Diggera. A tak jsme tady, figurky

na hracím poli, a on hází kostkou. Někomu pošle vzkaz, jinému oltář, dalšímu zatelefonuje.“

„Ale proč?“

„To ještě nevím. Ale tipuju, že před pětadvaceti lety se stalo ještě něco. Něco, co ovlivnilo klíčovou

skupinu lidí, něco, co všichni celou tu dobu tajili. Ale ten anonym už toho má plný zuby, už ho to hraní na

schovávanou přestalo bavit. Chce, aby konečně všichni dostali, co si zaslouží. A zřejmě je ochotný zajít

hodně daleko, aby se to opravdu stalo.“

Chenney mlčel, přemýšlel nad tím. „Je to nějakej magor?“

„To nevím.“

„Ten oltář mi jako dílo šílence teda připadá.“

„Možná. Ale myslíš, že by šílenec volal FBI? Co by od nás asi chtěl?“

„Práci,“ zašklebil se Chenney. Potom ale zvážněl. „Jo, ten telefonát na FBI se mi nelíbí. Šílenci většinou

toužej po pomstě, ne po spravedlnosti. Myslíš, že ten člověk říká pravdu? Že se Harper Stokes vážnědopouští podvodů a že si s manželkou schválně adoptovali dceru několikanásobnýho vraha?“

„Nevím.“

„Riggsi, co s tím budeme sakra dělat?“

David si znovu nasadil sluchátka a potom brýle. „První věc, kterou zítra uděláš: Dáš dohromady všechnyzáznamy o Williamu Sheffieldovi, které se vztahují k době, kdy žil v Texasu. Potom uděláš to samé s AnnMargaret a Jamiem O‘Donnellem. Chci přesně vědět, jaký měly tyhle osoby vztah se Stokesovými. Chcipřesně vědět, za jakých okolností nebo jestli vůbec se ti lidi někdy setkali s Meagan a jestli je před těmipětadvaceti lety vyšetřovala houstonská policie. Chci vědět všechno o jejich finančních záležitostech conejdál do minulosti. Ty si vezmeš na starosti přátele a já rodinu. Pořádně tím stromem zatřeseme, něco

musí spadnout.

„A my po tom skočíme.“

David se ponuře pousmál. „Nesnáším hry, sakra.“

Pozvedl pistoli. Zaujal pohotovostní postoj, namířil na červené kruhy vzdálené pětadvacet metrů. Ruka semu trochu třásla. Devítimilimetrová pistole byla těžší než 22, malorážková sportovní pistole, která mu vNárodní střelecké asociaci vynesla velkou slávu. Bylo to v dobách, kdy se vše, na co sáhl, měnilo ve zlato.

V dávno minulých dobách, kdy neexistovalo nic, co by mladý, silný chlap David Riggs nedokázal. Znovu si vzpomněl na Melanii Stokesovou, myslel na to, jak ho pohladila po ruce. Přemýšlel o tom, co mu povídal Chenney, Margie mi říkala, že tvůj bratr je skvělej nadhazovač… Myslel na bolest v zádech, která se pomalu, ale jistě zhoršovala. Přemýšlel o nemoci, na kterou není lék. Vypálil rychle třikrát za sebou. Chenney sundal terč. V jeho středu byla skoro dokonalá, jediná díra. „Kurva!“ vyhrkl ohromeně mladík. David se jenom otočil a pustil se do sbírání vypálených nábojnic.

Když v jedenáct hodin večer sbíral David Riggs vypálené nábojnice v boxu, Melanie bezradně bloumala po

třípodlažním domě své rodiny a hledala něco, co by jí vneslo klid do duše. Otevřela všechna okna vetřetím patře a zapnula větrák, aby vyhnala ze vzduchu ten pach gardénií, ze kterého se jí dělalo mdlo.Uklidila si v pokoji, pověsila si šaty na ramínka, zalila květiny, porovnala zásuvky. Osprchovala se,vystavila štíhlou šíji silnému proudu, aby jí namasíroval svaly.

Když vycházela z koupelny, měla pocit, jako by odpolední události vůbec neproběhly. Ten oltář bylpouhým výplodem její představivosti a všechny ty vidiny jenom špatným snem.

Je doma. Je milovanou dcerou Harpera a Patricie Stokesových. Je v bezpečí.

Posadila se na okraj postele a rozplakala se.

Nebyla zvyklá brečet. Neplakala, když zrušila zasnoubení s Williamem. Slzy ji zahanbovaly, cítila je jakoprojev slabosti a to se jí nelíbilo. Byla silná, samostatná, měla svůj život pod kontrolou.

Ale dnes se pláči nebránila. Konečně se jí podařilo rozmotat ten příšerný uzel na dně žaludku a ulevit si od bolesti na hrudi. Pláč jí vyčistil hlavu a poprvé se dokázala objektivně zamyslet nad tím, co se vlastně

odpoledne stalo.

Zjistila, že má opravdu strach a cítí tíseň. Nebála se toho oltáře ani člověka, který ten nesmysl vyrobil. Ale

bála se toho, co bude dál. Co když je skutečně dcerou Russella Lee Holmese? Když otec vydědil vlastního

syna kvůli jeho odlišné sexuální orientaci, co by pro všechno na světě udělal adoptivní dceři, kdyby vyšlonajevo, že je dítětem vraha?

Nejsem tak silná ani úžasná, přiznala si. Nechtěla, aby se rodiče dozvěděli o Diggerově tvrzení proto, abyje ochránila. Nechtěla to, aby ochránila sebe. Protože nehodlala udělat nic, co by ji odcizilo rodině. I kdyžjí bylo devětadvacet, strašně se bála být sama.

Melanie se konečně dovlekla dolů, vstoupila do sterilního světa nerezové kuchyně a uvařila si heřmánkový

čaj. Dala si do něj lžičku medu, vymačkala trochu citrónové šťávy a odnesla si šálek do jídelny. Bicíhodiny v hale jednou odbily, bylo půl.

Půl dvanácté. Matka už měla být dávno doma. Otec taky. David měl pravdu. Rodina byla v rozkladu, otecse doma vyskytoval stále řidčeji, matka bojovala s láhví džinu a bratr byl bůhvíkde. Stokesovi byli v pěkné

kaši.

Kašlu na to, pomyslela si a zamířila do otcovy pracovny. Knihy tam pořád ležely. Měla by je roztřídit. Už toměla udělat před několika hodinami. Je líná a nedbalá. Je čas začít se soustředit, pracovat.

Vytáhla z otcovy zásuvky list papíru a pustila se do díla. Jednu knihu odložila a sto dalších na ni čekalo.Vstala, odešla do haly a zkontrolovala poplašné zařízení. Bylo nastavené.

Vrátila se do pracovny, zapsala dalších pět knih a potom šla zkontrolovat okna. Alarm by ji samozřejměupozornil, kdyby byly některé zóny narušeny. Ale něco ji nutilo stejně zkontrolovat, že je všechno vpořádku, než se přinutila vrátit se zpátky ke knihám.

Dopila heřmánkový čaj a pustila se do rutinní činnosti. Titul, autor, nakladatelství, rok vydání. Teď jedůležitá práce. Pracovat umí.

Larry Digger. Proč ji vyhledal až teď? Co po ní vlastně doopravdy chce? Článek roku nebo prachy?

Ten oltář v jejím pokoji. Kdo to jenom mohl udělat? Co jí tím chtěl sdělit? Že není Meagan Stokesová? Ženemůže rodičům nahradit jejich první dceru? To vím sama nejlíp, pěkně děkuju!

David Reese. Číšník, bývalý policajt. Má fascinující ruce. Už si jich všimla dřív. Dlouhé, štíhlé prsty. Široké,tvrdé dlaně. Ruce, na které se může člověk spolehnout. Ale tvář, ta jeho tvář se neumí usmívat.

„Co budeš dělat, Mel?“ zamumlala si sama pro sebe v prázdném domě. „Co budeš dělat?“

Nevěděla. Když poprvé ucítila tu vůni gardénií a v hlavě jí explodovaly ty představy, zdály se takskutečné, tak opravdové, že jí jedna část jejího já říkala: „Ano, tak to je, jsem dcera Russella LeeHolmese.“ Ale potom jí připadalo snazší o tom pochybovat. Může existovat jiné vysvětlení. Třeba májenom gardénie spojené s něčím podivným. Možná jenom podlehla tomu, co jí vsugeroval Larry Digger.

Ale ten oltář v jejím pokoji, s Meaganinou hračkou a tím starým cárem látky, a těch čtyřiačtyřicetaromatických svící, kterými bylo napsáno jméno mrtvého dítěte…

Pro to neměla Melanie žádné vysvětlení. Žádná hračka by už neměla existovat. To tvrdí bratr. Žádnouboudu obývanou dítětem, které bylo potom zavražděno, by si neměla pamatovat. To si toužebně přeje.Žádný vetřelec by neměl číhat uprostřed noci v pokoji naproti jejímu, a potom si pohrávat s její pamětí.To se v jejím světě nedělá.

Ale ten oltář tam byl. Byl skutečný. Někdo se jí pokusil něco sdělit. Musí to brát vážně. Měla by se

informovat na Larryho Diggera. Měla by zkusit sama něco vypátrat. Uvidíme, na co přijde policie. Možná ji

a její rodiče někdo nenávidí a chce jim nahnat strach. Musí tomu přijít na kloub, když ne kvůli rodině, tak

kvůli sobě.

Poplašné zařízení varovně zazvonilo. Melanie ztuhla. Potom uslyšela pípání, někdo u předních dveřívyťukával vstupní kód. Další pípnutí, alarm byl vypnutý. Za chvíli se v hale ozvaly kroky a potom se vedveřích studovny objevila matčina hlava.

Patricia měla na sobě dlouhou černou pelerínu a klobouček bez krempy. Kolem očí měla rozmazanélíčidlo, vypadalo to, že má za sebou náročný den. Většinou se vracela z protialkoholních sezení svěží aodpočatá, posílená radami a plná chuti do života. Dnes večer tomu tak nebylo.

Vešla do místnosti, nervózně si škubala knoflíkem u peleríny a uhýbala očima.

„Ahoj. Jdeš pozdě.“

„Ahoj, zlatíčko.“ Matka se až teď pousmála, chvíli bojovala s knoflíkem, až se jí konečně podařilo pelerínurozepnout. Hodila ji na hromádku knih u dveří, nahoru připlácla klobouk a potom konečně přešlamístnost, přistoupila k Melanii a zběžně ji políbila na tvář. Měla studené rty. Melanie ucítila vyčpělý pachkouře smíšený s vůní Chanelu 5 a ztuhla.

Z matky to táhlo, jako by se vrátila z baru.

Automaticky, bezmocně začala pátrat po důkazech. Necítí z ní pach ústní vody, který má překrýt džin stonikem? Nemotá se? Nesvítí jí oči, nezačne něco překotně vysvětlovat?

Matce se třásly ruce, tvářila se vyplašeně. Jinak nic, Melanie si nebyla jistá. Možná má matka zase jednousvůj špatný den, možná je to něco horšího. Za posledních šest týdnu to bylo těžké poznat.

Matka se sklonila, vypadalo to, že si prohlíží knihy.

„Otec už spí?“ zeptala se vesele.

„Není doma.“

Patricia se zamračila a zvedla jednu starou knihu. „V neděli tak pozdě nechodívá. Možná má nějakéhodůležitého pacienta.“

„Možná.“

Matka odložila knihu, zvedla jinou. Stála k dceři zády. „Co tvoje migréna, holčičko?“

„Dobrý.“

„Odpočívala jsi dnes?“

„Ano,“ odpověděla tiše Melanie. „Jistě.“

Patricia se otočila. Položila knihu, téměř s ní zlostně praštila. Ten náhlý emocionální projev byl pro Melanii

dalším poplašným signálem.

Patricia zvedla bradu. Modré oči jí svítily. Tvářila se vzdorovitě. Melanii píchlo u srdce. Panebože, takže

opravdu zase pila.

Její matka prostě není dost silná. V životě se utkala s tolika démony, zažila tolik temných chvil…

A v tu chvíli Melanii napadlo, proč? Už je to pětadvacet let, a ona je pořád tak utrápená. Co jenom

provedla?

„Nejsem opilá,“ sdělila jí stroze matka. „Nesnaž se to skrývat, Melanie. Vidím ti to na očích. Myslíš si, žejsem zase pila. Není to pravda. Jenom… jenom jsem zase měla špatný den.“

„Tak sis dala místo čtyř jenom jednoho panáka?“ vyjela na ni Melanie ostřeji, než zamýšlela. Kousla se dortu, ale ta slova už zpět vzít nemohla.

„Zlato, říkám ti, že jsem nepila –“

„Tak kde jsi byla celý den? Už je skoro půlnoc!“

„Byla jsem venku.“

„Kde, venku? Nech toho, mami, v kterém baru?“ Patricia se dotčeně odmlčela. Potom řekla: „Nevědělajsem, že se musím zpovídat vlastnímu dítěti.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Ale ano, myslela. Děláš si starosti, a když si děláš starosti, chováš se k nám všem jako naše matka. A my

se tomu nebráníme, viď, Melanie. Dnes večer jsem o tom přemýšlela. Jak jsme na tobě s otcem závislí,jak se o všechno umíš postarat. Jak jsem já na tobě závislá. Panebože, my jsme schopní tě dohnat až ktakové strašné migréně! Co jsme to za rodiče?“

Patricia přešla místnost, vzala ji za ruce a pohlédla na ni tak úpěnlivě, až to nepřipravenou Melaniivyděsilo.

„Ach, Bože, Melanie,“ zvolala matka. „Kdyby ses tak viděla včera večer, jak tě nějaký cizí člověk muselpřinést domů v náručí. Bylas tak bledá, tak křehká, a já jsem si poprvé uvědomila, co ti to provádím.

Nechala jsem se tak pohltit vlastními zmatky, smutkem nad tím, co se stalo s Brianem. Na tebe jsem

nikdy nemyslela. Vypadáš taková silná a já to beru jako samozřejmost. Házím všechno na tebe. A ty jsitak hodná, nikdy si nepostěžuješ. Ale to ode mě není fér, jsem už dost stará, abych to věděla. Kristepane,

kdy se konečně budu schopná sama o sebe postarat?“

Melanie zůstala stát s otevřenými ústy. Najednou měla pocit, jako by se ocitla v přesýpacích hodinách.

„Já… mně to nevadí.“

„Ale mělo by.“

„Ne, vážně. Vážně ne.“

„Říkám ti, že by ti to mělo vadit. Melanie…“

Patricia se zhluboka nadechla. Najednou vypadala netrpělivě a skoro vztekle. Potom se její výraz změnil,byl vystrašený a pak, nakonec, odevzdaný, jako by se stalo ještě něco jiného, něco, o čem nebylapřipravená mluvit, ale co se nakonec všichni dozvědí.

Panebože na nebesích, co se to jenom děje?

Patricia tiše řekla: „Melanie, měla jsi někdy pocit, že v tvém životě nastal zlom? Máš teprve devětadvacet,já vím, ale nezdálo se ti někdy, že stojíš na křižovatce, všechno kolem tebe je temné, a ty, i když nevidíštu krajinu kolem sebe a nevíš, kam vlastně jdeš, víš, že musíš ten krok udělat? A že to bude strašnědůležitý krok? Že to bude Krok?“

Melanie se zamyslela nad událostmi posledních čtyřiadvaceti hodin a odpověděla: „Ano.“

„Dobře.“ Matka jí pevněji stiskla ruce a oči jí zase začaly svítit. „Dnes v mém životě nastal zlom, Melanie.Už jsem něco takového párkrát zažila – vždyť je mi nakonec už padesát – a abych ti řekla pravdu,vždycky jsem to zvorala. Pokaždé, pokaždé jsem vykročila špatným směrem. Místo dopředu jsem udělalakrok zpátky. Ale myslím, že teď se mi to konečně podařilo, Melanie. Protože jsem si vzpomněla na tebe.“

„Mami?“

„Byla jsem dnes večer v baru.“

„Já jsem to věděla. Proč? Co se stalo?“

„Na tom nezáleží. Šla jsem do baru. Chtěla jsem si dát sklenku. Byla jsem tak rozrušená a myslela jsem

si, proč ne? Jak se do toho jednou dostaneš, není tak jednoduché s tím přestat. Všichni máme svojeberličky, a tohle je ta moje. Když mám strach, napiju se. Když jsem zničená, smutná, když mám deprese,sáhnu po láhvi. Ale potom jsem si vzpomněla na tebe, Melanie. Jak jsi včera večer vypadala, jak těpřepadla ta hrozná migréna, a přesto jsi nám nechtěla dělat starosti. Jak moc si všechno bereš, i když bys

nemusela. Jak mě máš ráda, přestože dělám všechny ty hlouposti. Jak moc nás máš všechny ráda, i když

vím, že si to často vůbec nezasloužíme.

A pomyslela jsem si… Pomyslela jsem si, nemůžu pít a potom se ti podívat do očí. Prostě nemůžu.“ Patricii

zjihl hlas. „Melanie, víš ty vůbec, jak moc tě mám ráda? Jaký jsi pro mě Boží dar? Toho posledního půlroku jsi mě držela nad vodou. Myslím, že bez tebe bych to vůbec nezvládla. Chci, abys o tom věděla.Chci, abys o tom věděla, abys věděla, jak moc mi na tobě záleží.“

Melanie nebyla mocna slova. Držela matku za ruku, byla dojatá, ale popravdě také nedůvěřivá. Matka

takhle nikdy nemluvila. Nikdo z nich tak nikdy nemluvil.

Znovu si vzpomněla na Larryho Diggera, přemýšlela, jestli opravdu dostál svému slovu a matku vyhledal.

Jestli je Patricia proto tak rozrušená. A potom ji napadlo, jak je to podivné, že si tady povídají o tom, jak

jim na sobě vzájemně záleží, a přitom to nejdůležitější, co dnes prožily, si každá nechává pro sebe. Byloto jako si vzájemně obdivovat účesy, když máte na hlavě klobouk.

A potom si pomyslela, jestli na tomhle náhodou Stokesová rodina nestojí, když vlastně lžou tím, ženemluví o těch dávných slunných dnech v Texasu.

Matka pustila její ruku. Zvedla hromadu knih a položila je na zem. Řekla, co říct chtěla, a napětí se jí ztváře vytratilo. Vypadala klidnější. Co měla potřebu udělat, udělala. Alespoň pro tu chvíli.

„Tak,“ prohlásila rozhodně. „Zatížila jsem ti hlavu tolika věcmi, a teď ti pomůžu. Otec má pravdu – moc

pracuješ.“

„Mami?“

„Ano, zlato?“

„Já tě mám taky moc ráda.“

„Děkuju ti,“ zašeptala Patricia tiše. Usmála se na ni a vypadala šťastně. Zvedla knihu a pustila se do

práce.

Za půl hodiny bouchly přední dveře. Alarm zavrčel. Obě ženy vyskočily, potom se rozpačitě zasmálynervózním smíchem, který ani jedna nemínila vysvětlovat. Harper vkráčel do pracovny v zelenémnemocničním plášti, jednu ruku měl za zády a druhou zakrýval zívnutí. Zarazil se a překvapeně na něpohlédl. Očividně nečekal, že je obě zastihne vzhůru.

„Zdálo se mi, že vidím světlo. ,Co tady tak pozdě děláte, dámy‘?“ Políbil manželku na tvář a dceru objal.

„Tak co, zlato, už je ti líp?“

„Skvěle,“ odpověděla Melanie. Stejně jí sáhl na čelo a zkontroloval puls. Vždycky, když měla migrénu,

choval se k ní jako k pacientce.

„Je to lepší,“ prohlásil potom, „ale musíš se šetřit. Tady máš, třeba ti to pomůže. Chtěl jsem to dát tobě atvé matce až ráno, ale protože mé dvě nejmilejší ženy ještě nespí…“

V ruce, kterou skrýval celou dobu za zády, měl svazek květin a bonboniéru. Čtyři temně fialové gerbery.

Byl to skvost, vyrobený dlouhým procesem barvení a k dostání byl pouze v jednom z mnoha luxusních

květinářství na Newbury Street. Podal je Patricii. Začervenala se a téměř stydlivě na manžela pohlédla.

Otec se opravdu hodně snaží napravit chyby z minulosti, pomyslela si uznale Melanie. Jde mu to dostdobře. Ona dostala krabičku čokoládových lanýžů značky Teuscher. Dvakrát týdně je letadlo dováželo zeŠvýcarska. Uznale poděkovala a hned ochutnala.

Otec předstíral, že jí zase kontroluje tep na zápěstí a přitom chňapl po bonbónku. Zasmála se. Impulsivněotce znovu objala a on, ještě nečekaněji, v objetí chvíli setrval.

„Měla bys jít nahoru,“ řekl jí po chvíli. Měl trochu chraplavý hlas. „Potřebuješ si odpočinout, mladá dámo.“

„Můžeme to dokončit zítra,“ navrhla zvesela matka. „Večer ti s tím pomůžu a zvládneme to raz dva.“

Melanie byla unavená. Ale potom si představila svůj pokoj. Svůj pokoj a ten oltář. Svůj pokoj, do kteréhovnikl neznámý vetřelec. Uprostřed noci, když celý dům spal.

Melanie toužebně pohlédla na knihy.

Otec byl neoblomný. Ten věčný opravář ji vzal pod paží a vedl ji i s matkou po schodech vzhůru.

Pokojně proběhly večerní rituály. Otec nastavil alarm na druhém podlaží. Matka ji políbila na tvář, otec jiobjal. Melanie zamumlala přání dobré noci. Otec dodal, ať se pořádně prospí.

Sdělila mu, že má v deset schůzku. Otec oznámil, že má v jedenáct operaci, a matka poznamenala, žeona bude číst pohádky malým pacientům v dětské nemocnici taky v jedenáct. Ve Stokesové domácnostizačínal nový týden.

Rodiče zmizeli ve své ložnici. Melanie ještě zaslechla, jak se otec matky ptá, jak se celý den měla. Patriciase o žádném zlomu ve svém životě nezmínila. Řekla pouze: „Fajn. A ty?“ Melanie si představila, jak sekaždý uloží do své oddělené části postele a budou pokračovat ve zdvořilé konverzaci, dokud oba neusnou.

Potom si vzpomněla na Davida Reese a přemýšlela, jestli on by zůstal ležet na své polovině postele.Pochybovala o tom. Připadal jí vášnivý. Mužný. Sex s ním by byl žhavý, báječný a divoký. Pár slůvek předtím i potom, ale ta jízda mezitím. Zašimralo ji v břiše, musela si povzdechnout. Touha. Hlad. Obyčejná

sexuální frustrace.

Cítila se v poslední době osamělá. Unaveně se usmála. Proč by se jinak tak usilovně snažila sama sebepřesvědčit, že má takový báječný život?

Došla do třetího patra. Otevřela dveře do bratrova pokoje a rozhlédla se. Dnes tu žádní vetřelci

neprodlévají. Teprve potom, s nechutí, šla spát.

Její sny byly jako obyčejně úzkostné. Zdálo se jí, že je v prvním ročníku na Wellesley a má dělatzávěrečnou zkoušku. Na poslední chvíli si uvědomí, že se zapomněla učit. Nerozumí otázkám. Ach Bože,

dokonce se ani nedokáže podepsat.

Pak se ocitla ve výtahové šachtě a řítila se dolů.

Potom byla najednou v ústavu, kde kdysi jako devítiletá netrpělivě čekala, až si ji Stokesovi odvedoudomů. Jenomže tentokrát prošli kolem ní bez povšimnutí. Tentokrát si vybrali holčičku s perfektnímilokýnkami a odcházeli s ní pryč.

Ne! Ne! křičela ve snu. Vy jste moje rodina! Moje rodina!

Na poslední chvíli se na ni podíval čtrnáctiletý Brian Stokes. „Ty si vážně myslíš, že jsi nenahraditelná?

Jenom se zeptej Meagan.“

Ústav zmizel, vypařil se jako ve spirále. Běžela černým prostorem, úplně sama a ztracená a volala avolala, aby ji někdo uviděl, aby jí dal jméno. Nedokázala unést, že nezná svoje vlastní jméno. Ale všudekolem bylo jenom to černé prázdno…

Najednou ji někdo tiskl pevně v náručí. Silné paže, tichý, klidný hlas. Pšš, všechno je v pořádku, miláčku.Jsem tady s tebou. Nikdy tě neopustím. I kdyby sis nikdy nevzpomněla…

Melanie sebou škubla. Ve spánku zašeptala jedno jméno.

Nikdy nebyla pravdě tak blízko. Ale pak už bylo pozdě.

V pondělí ráno se Patricia dívala na svého manžela, jak čte Boston Globe. Po všech těch letech už přesněvěděla, jak bude Harper noviny číst – začne s ekonomikou, kde zkontroluje stav svých akcií. Když budemít dobrý den, usměje se, když špatný, zamračí se, ale nikdy nic neřekne, protože své finanční záležitostisi vždycky nechává pro sebe. Potom nalistuje místní zprávy, přelétne je a vyhledá všechny články týkajícíse jeho osobně nebo Všeobecné nemocnice. Potom se pustí do podrobného čtení. Po bostonskýchzprávách přejde k národním a posléze k mezinárodním, pomalu bude rozšiřovat okruh svého zájmu azahrnovat do něj i věci, které se netýkají přímo jeho.

Jednou jí sdělil, že je důležité být o všem dobře informovaný, aby byl člověk schopen inteligentníkonverzace v zaměstnání. I když k tomu výroku už nic nedodal, rozuměla i tomu, co zůstalo nevyřčeno.Harper pocházel z dělnické rodiny. Takoví lidé nedebatují o celostátních událostech, nechodí na nóblvečírky, ani se nebratříčkují s politiky nebo velkými podnikateli. Největším snem těchto lidí je dostat práciplacenou státem, která by jim zabezpečila slušnou penzi a klidné stáří strávené chozením na ryby.

Harper ovšem snil o něčem jiném. Od mládí si kupoval to správné oblečení, odstřihoval si mozoly z dlaní a

dělal všechno pro to, aby vypadal jako příslušník vyšší vrstvy ještě víc než ti, kteří se do ní narodili. Ikdyž se musel jako student medicíny pořádně ohánět, nikdo se ho na jeho původ neptal.

Patricia Harpera podezírala, že si tu fasádu budoval také kvůli ní, že si myslel, že jí na tom záleží, protoževyrostla uprostřed texaského ropného luxusu. Nikdy by nedopustil, aby mohl někdo konstatovat, že sevdala pod svou úroveň nebo že jí dává méně, než na co byla zvyklá. Láska a peníze pro něj byly vnitřně

propojeny.

Patricia to respektovala. Oceňovala to. Harper odpovídal modelu muže, který dobře znala: bylkonzervativní, rozhodný, silný. Nejspíš proto ho tolik milovala. Ať udělal cokoli, bylo jí to blízké. Jehonedostatky se podobaly nedostatkům jejího otce, jeho silné stránky byly stejné jako otcovy. Pečoval o nistejným způsobem, jako to dělával její otec. Nikdy ji ničím nepřekvapil, což hlavně v posledních letechvelmi oceňovala.

Kdysi, to byla ještě dítě, si manželství představovala jako nekonečný zamilovaný román plný růží a večerůpři svíčkách, a svého manžela jako úžasného a vášnivého milence. Sebe pak jako krásnou, nestárnoucíšestnáctku. Myslela si, že život bude procházka růžovým sadem a ona nebude nikdy sama a nikdy nebude

mít z ničeho strach.

Manželství samozřejmě takto nefungovalo. Někdy, když měla špatný den, když ji stálo tolik úsilí jenomotevřít ráno oči a spustit nohy z postele, si myslela, proč se vlastně s Harperem ještě nerozešla. Kterážena by vydržela s mužem, který o ni nejdřív tak strašně usiloval a teď se jí už celé roky ani nedotkl?Která žena by zůstávala s mužem, který se na ni díval tak jako Harper toho dne, kdy bylo identifikovánoMeaganino tělo? Hleděl, jako by byla ta nejhnusnější forma života na Zemi, jako by udělala něco ještěkrutějšího, než zavraždila vlastní dítě. Ale jindy, když se cítila lépe, si musela připustit, že o tom zkrátkamanželství je – o vytrvalosti. Přežili s Harperem vyčerpávající období, když si budoval kariéru chirurga,zatímco jeho kolegové se masově rozváděli. Přenesli se přes ztrátu dítěte, ačkoli u takových dvojic je míra

rozvodovosti sedmdesát procent. Dávno poté, co se jejich přátelé už podruhé oženili a podruhé rozvedli,rozhodli se adoptovat malou holčičku. Vychovávali děti společně. Podporovali je na studiích. Umožnili jimzvolit si povolání, jaká si sami vybrali.

Jejich manželství už asi nikdy nebudou líbánky. Zato je to přátelství. Věděla, že to děti, dokonce aniMelanie, nechápou. Krom toho mají společnou minulost. Tak dobře se znají. Vyvíjeli se spolu. Přijímali

jeden druhého.

Přežili spolu. Ano, prostě přežili.

Poslední půlrok byl těžkou zkouškou jejich vztahu. Od té scény s Brianem byla Patricia tak rozhozená, že

o tom nedokázala s manželem mluvit. Dokonce ani s Melanii. Ležela v posteli, poslouchala Harperovo

chrápání a myslela na vábivé láhve džinu v saloně, na to sladké zapomenutí, které si pamatovala jakoopojný, extatický sen. Jindy scházela dolů a hleděla na Meaganin portrét, na tu krásnou, šťastnouholčičku, která věřila, že ji maminka ochrání před bubáky, kteří se schovávají pod postelí.

Potom, v tom krátkém období, kdy podlehla svodům džinu s tonikem, došla do jakéhosi nového stadia,kdy byla ustavičně mimo, probouzela se ve čtyři ráno a utíkala do Brianova pokoje, přesvědčená, že tamje, i když doma nebydlel už od svých čtyřiadvaceti. Jako posedlá vytrhávala zásuvky a vytahovala jehostaré šaty, které si potom tiskla k obličeji a vdechovala vůni pokožky svého syna. A když se jí nepodařilopo něm najít žádnou stopu, když se zdálo, že Harper vymazal jejího prvorozeného z povrchu zemského,panika začala zvedat svoji hnusnou hlavu a posílená alkoholem ji požírala zaživa.

Najednou začala zoufale hledat Meagan. Meagan, zlatíčko, kde jsi? Meagan, vrať se domů k mamince.Prosím, vrať se.

V Brianově temném pokoji se vedle ní zhmotnil policista. „Alespoň netrpěla, madam.“

Měla uříznutou hlavu. Trpěla!

Potom vlezl dovnitř oknem agent FBI v modré uniformě. „Nemohla jste tomu zabránit, madam.“

Neměla jsem ji nechávat s chůvou. Proč jsme měli tolik služebnictva?

Nakonec vylezl zpod postele hřmotný šerif a žvýkal obrovský žvanec tabáku, aby nepoznala, že právězvracel. „No, madam, aspoň už to víme. Je lepší to vědět.“

Moje holčička se už nikdy nevrátí domů. Moje děťátko nemá hlavu. Podívejte, co jí udělal s rukama! AchBože, Bože, Bože, proč ještě žiju? Proč mě nezabiješ? Zabij mě, prosím, prosím, zabij mě…

Když ležela po pětadvaceti letech schoulená na synově posteli, vzpomněla si, jak seděla na trávě v lese.Policisté se věnovali své práci a ona slyšela bzučení much a cítila hnilobný pach rozkládajícího se těla.Otevřela ústa, chtěla křičet, ale místo toho se rozesmála. A smála se a smála a smála.

„To se spraví, pampeliško. Uvidíš, nějak se to spraví.“ To jí tenkrát řekl Jamie.

Ale ono se to zhoršilo. Během pěti let se jí svět obrátil naruby.

Nejdřív z jejího těla vzešel nový život a potom vybírala malou bílou rakvičku, která se na pohřbu nemělaotvírat, protože z její čtyřleté holčičky nezbylo nic, co by stálo za vidění. Z aktivní matky se stala naříkající,

blouznivá šílenkyně, která se odvracela od svého syna a odmítala si připustit jeho existenci, protože dětijsou jenom na to, aby se člověk kvůli nim trápil. Z poslušné manželky se stala strnulá, neutěšitelná lidskábytost odmítající Harperovy pokusy o sblížení. Věděla, že jí dává za vinu, co se stalo s jejich dcerou, aleže se snaží, aby mohli normálně žít dál. Uvědomila si, že jí na tom vlastně nezáleží.

Začal ji prostupovat mráz, až ji celou ovládl. Uzavřela se do sebe, sáhla po láhvi s džinem a objala mlhu,která ji zahalila jako nejněžnější pohlazení. Žila pro ten mlžný opar, milovala ho. Byl to ten nejlepšímilenec, jakého kdy měla, vděčně se mu choulila v náručí, hebkém a příjemném jako bohatá mýdlovápěna na jejích nahých, bolavých ňadrech. Malátně přežívala ty dny, na nic nemyslela, nic necítila, vlastněvůbec neexistovala, protože ta bolest by byla k neunesení.

Zabij mě, zabij. Proč nejsem mrtvá?

Její otec trval na tom, že musí přestat pít. Manžel ji zavedl do protialkoholní poradny, jako vždy hledalvědecké řešení jejích citových nemocí. Nezáleželo jí na ničem. Bylo jí jedno, co si kdo myslí, nestarala se,co chtějí, ani o to, že se z jejího syna stává zasmušilý, tvrdý mužíček, který se neumí smát. Všechno jí

bylo jedno.

Potom Harper, ten zničený, přetažený workoholik Harper udělal něco nečekaného. Přestěhoval je všechny

do Bostonu, kde už ani ji, ani Briana nebudou na chodbách strašit přeludy Meagan. A potom přišel tenokamžik, ten zásadní okamžik, který jí vrátil víru v něj a vnesl naději do jejich manželství. Přivedl ji, abyse podívala na „Tatínkovu holčičku“.

Jakmile Patricia Melanii spatřila, tu malou, vážnou, modrookou Melanii, všechno se v ní zlomilo.

Znovu se zamilovala. Ledy roztály, mlha se rozplynula. Tak nesmírně zatoužila tu holčičku obejmout, byloto jako fyzická bolest. Chtěla se starat o její problémy, chtěla jí říct, že všechno bude v pořádku. A zevšeho nejvíc ji toužila ochraňovat.

Milovala malou Melanii za to, že byla malou Melanii. Milovala ji za to, jak všechno zvládala, jak uměla lidirozesmát. Byla silná. Byla odvážná. Byla moudrá. Byla vším, čím Patricia vždycky toužila být, ale nikdy sejí to nepodařilo. Patricia ji ctila jako svoji hrdinku.

Kvůli ní se dala dohromady. Kvůli ní začala opět milovat Briana, věnovat mu pozornost, kterou tak zoufale

potřeboval. Vrátila se k němu jako máma. Kvůli Melanii začala dokonce znovu milovat svého manžela,protože ve chvíli, kdy si myslela, že z jejich lásky už nezůstalo vůbec nic, jí dal ten nejcennější dar:druhou dceru a šanci všechno napravit.

Ten večer, kdy Melanie přišla k nim domů, se Patricia pomalu svlékla a poprvé za pět a půl roku sepřivinula k manželovi. Harper ji neodmítl, přestože věděla, že mezitím měl jiné ženy. Také věděla, že jemu

srdce nezatvrdlo tak docela jako jí.

Když skončilo to krátké tělesné období, pochopila. Harper už ji nikdy nebude milovat tak jako dřív. Nikdy kní nebude vzhlížet ani po ní tolik toužit jako na začátku. Už nikdy na ni nepohlédne se stejně vášnivou

žádostivostí.

Přijme ji. Bude se o ni starat. Ale neodpustí. V Texasu je odpuštění jenom ženskou záležitostí.

Harper se pustil do čtení novin, začal ekonomikou. Potom vzal do ruky zprávy z Bostonu. Letmo zahlédlaza novinami ten obličej, který znala třicet osm let. Pořád měl stejně modré oči, ostře řezanou tvář a svoje

husté zlaté vlasy.

V osmapadesáti ještě stále vypadal jako muž, kterému dala přednost před Jamiem O’Donnellem, jako tenmuž, který jí tak učaroval.

Odloupla si další dílek grapefruitu.

Přepadly ji nezvané vzpomínky – na horké texaské noci, kdy si oni tři mysleli, že jim patří svět, Jamie byltak silný, Harper tak okouzlující a Patricia prostě krásná.

Harper umí jenom třást lidem rukama a zeširoka se usmívat, pampeliško. Je posedlý tím, jak vypadá.Uvnitř je prázdný. Nezahazuj se s ním.

On mi rozumí, Jamie.

Proč? Protože nosí ty správný šaty a má perfektní manikúru? Protože by vyměnil vlastní mámu zapozvánku na ten správnej večírek?

Přesně tak, lásko. Přesně tak.

„Je mi to líto, Meagan,“ řekla tiše svému grapefruitu. „Je mi to hrozně líto.“

Harper sklopil noviny. „Cože?“

„Mám starost o Melanii.“

Harper noviny okamžitě odložil. „Moc pracuje,“ konstatoval starostlivě. Zdraví byla jeho doména a oMelanii si vždycky dělal starosti, obzvlášť o její migrény. „Musí se naučit šetřit síly.“

„Snažila jsem se jí pomoct,“ řekla Patricia. Potom ostýchavě pokrčila rameny. Nemůže dceru donutit, abytolik nepracovala, stejně jako k tomu nedonutí svého manžela.

Jako by jí četl myšlenky, Harper se najednou zeptal: „Co kdybychom jeli všichni na dovolenou?“

„Prosím?“

„Myslím to vážně, Pat.“ Naklonil se k ní a rozvážně hovořil: „Už o tom přemýšlím pár týdnů. Vždycky jsemříkal, jednou, až budu v penzi, si všude zajedeme. Ale víš co, nemládnu. Nikdo z nás nemládne. Možnánastal čas pro něco spontánního. Vezmeme děti a pojedeme na cestu kolem světa. Co říkáš?“

Patricia nebyla schopna slova. Třesoucíma se rukama odložila stříbrnou lžičku. Cesta kolem světa. Jen tak.Ani v jejích nejdivočejších snech by její manžel neřekl nic takového.

Zkoumavě na něho pohlédla, pátrala po něčem, co nedokázala pojmenovat. Pomyslela si, jestli její manželví, že ho i po všech těch letech miluje. I když je pro něj práce důležitější než rodina. I když míval schůzkys těmi naivními slečinkami – vždycky potom přišel domů a políbil ji letmo na tvář. Říkala si, jestli ví, jak

trpělivě a tiše čeká, až přijde den, kdy půjde do penze a bude zase patřit jí. Potom by možná mohli znovuzažívat to, co v těch prvních vášnivých dnech v Texasu. Potom by možná dokázali hodit za hlavu všechnysvé omyly, všechny hříchy a všechny žaly a začít znovu, od začátku.

Cožpak se neříká, že nikdy není pozdě začít znovu?

„Ty bys… ty bys odešel z nemocnice?“

„Neříkám, že bych odešel navždy.“

Patricia sklonila hlavu, aby neviděl, jak je zklamaná. „Takže by to byla dovolená? Týden nebo dva?“

„Delší. Možná čtyři měsíce, půl roku. Sakra, vždyť bych si mohl vzít neplacené volno.“

Neplacené volno. To ji znovu vyburcovalo k ostražitosti. Nevěděla, jestli má být nadšená, nebo pojmout

podezření. Snažila se ze všech sil, aby to vypadalo, že ji to zaujalo. „Vážně? Kdy?“

„Třeba příští týden,“ odtušil nevzrušeně.

V nastalém tichu si byla Patricia jistá, že manžel slyší tlouct její srdce. Příští týden. Harper nikdy neudělal

něco tak rychle. Nikdy za celou svoji kariéru neudělal nic tak dramatického, jako je vzít si neplacené

volno.

Ach Bože, to není vůbec kvůli Melanii ani z touhy po romantice. On to ví. Její manžel to ví. Ten výhrůžnývzkaz, který na ni čekal v autě po protialkoholním sezení. Uvnitř jejího zamčeného, alarmemzabezpečeného mercedesu. Lístek položený na sedadle pro řidiče.

Čtyři slova, vystřižená z nějakého časopisu. Jednoduchá. Výstižná. Mrazící až na kost.

Dostaneš, co si zasloužíš.

V té chvíli hrůzy po jejich přečtení se jí srdce v hrudi rozbušilo jako zajatý pták, přepadla ji strašnápředtucha a minulost se smísila s budoucností. Nešlo to zastavit. Neubližujte jí, snažně prosila. NeubližujteMelanii. Tentokrát jsem byla hodná. Přísahám, přísahám, byla jsem tak hodná.

„Pat? No tak, myslel jsem, že budeš mít radost.“

„Půl roku,“ zamumlala, aniž by odtrhla oči od stolu. „Někam daleko. Vzali bychom s sebou Melanii?“

„Ano.“

„A vzali… vzali bychom i Briana?“

Harper zaváhal, potom pomalu přikývl. „Ale žádné jeho milence. Já se snažím, Pat. Ale tak daleko nejsem

připravený zajít.“

„Celá rodina,“ zašeptala. „Odjeli bychom pryč. Někam daleko. To bychom jim to museli oznámit s větším

předstihem. Týden je hrozně krátká doba.“

Nenechal se zviklat. „Když si já dokážu najít způsob, jak se dostat z nemocnice, dokážou to oni taky.“

„Tak příští pátek?“

„Ano. Příští pátek.“

Měla by na něho víc naléhat, pomyslela si. Chtít vědět, proč. Ale bála se odpovědi. Zašeptala: „Dobře,

miláčku. Tak dobře.“

Ve dveřích se objevila María . „Přišel za vámi doktor Sheffield, pane doktore.“

Harper vypadal překvapeně, ale potom se zvedl a rychle políbil ženu na tvář. Patricia ráno postavila na

stůl vázičku s gerberami. Dotkl se fialového okvětního lístku. „Bude to fajn,“ řekl jí něžně. „Uvidíš.“

Vypochodoval z místnosti. Patricia osaměla s napůl sněženým grapefruitem. Nevěděla, co se to vlastně

právě stalo. Dovolená, zčistajasna, bez důvodu. Její bezradný souhlas.

Harper má nějaké tajemství. Ona má zase své. A minulou noc měla podezření, že ho má i Melanie. Když

její dcera hovořila, příliš často se odmlčovala. A pohled měla tak ostražitý. Melanie si vždycky nechávalavšechno pro sebe. Copak si vážně myslí, že si toho rodiče nevšímají?

Dostaneš, co si zasloužíš. Dostaneš, co si zasloužíš. Kristepane.

Patricia pocítila strašnou únavu. Skoro nemohla zvednou lžičku, sebrat energii k jídlu. Život jí zase začalunikat. Dech se jí zrychlil. Byl to záchvat úzkosti. V jejím věku by si s tím měla umět poradit. Neuměla.

Vydala se hledat svoji dceru. Potřebovala ji vidět, přesvědčit se, že její holčička je v pořádku, že ji nikdoneunesl, nezavraždil, že není mrtvá. Potřebovala se ujistit, že teď je teď a minulost je doopravdyminulost, dávno pohřbená…

Ale po Melanii nebylo ani stopy. O půl jedenácté dopoledne si Patricia Stokesová zalezla zpátky do

postele.

Věděla, že by měla být silnější. Dnes nebyla.

Melanie se probudila zase pozdě. Má co dělat, aby to do deseti stihla. Přetahovala si šaty přes hlavu apřitom vytáčela číslo Ann Margaret, aby jí oznámila, že dnes do centra nepřijde. Necítí se dobře. Asi máchřipku. Ann Margaret byla plná pochopení. Buď v klidu, zlato. Pořádně si odpočiň. Víš, že o tebe máme

starost.

Melanie scházela dolů po schodech a připadala si strašně. Hrozně nerada lhala a v poslední době to dělalapříliš často.

Vyběhla ze dveří osm minut po desáté. David Reese čekal na druhé straně ulice, opíral se o třešeň, ruceměl založené a vypadal netrpělivě. Zdálo se jí, jako by celou noc nezamhouřil oka, a když promluvil, zněloto podrážděně.

„To byl William Sheffield, kdo právě vešel do vašeho domu?“ zeptal se místo pozdravu.

„Ano. Asi má schůzku s otcem.“ Zápolila s kabelkou, snažila se přehodit si ji přes rameno. Ale David mělzjevně čekání už plné zuby. Odtrhl se od stromu a nasadil energické tempo.

„To se vždycky scházejí u vás doma?“

„Ne, vždycky ne.“

„Tak proč zrovna dnes?“

„Nevím. Jenom jsem něco zaslechla, když šli do pracovny. William byl rozčilený. Někdo se mu v noci

vloupal do domu.“

David se zarazil. „Někdo se vloupal do jeho domu? Stejně jako do vašeho tu noc předtím?“

Melanie tušila, kam směřuje, a okamžitě zavrtěla hlavou. „Jsem si jistá, že to s námi nemá nicspolečného. William má trochu problém s hazardními hrami, víte? Nejspíš zase ztratil hlavu a pár věřitelůse rozhodlo vzít si, co jim patří. Něco takového bručel táta, když ho vedl do pracovny. ‚Cos čekal,

Williame?‘

Myslím, že mu tam dokonce nechali vzkaz.“

David ji chytil za paži. Jeho naléhavý pohled ji vyděsil. „Vzkaz? Jaký vzkaz?“

„Já… ja nevím. Víc jsem nezaslechla.“

„Nezaslechla jste, jestli mu opravdu něco ukradli?“ naléhal. „Mluvil o penězích?“

Melanie si snažila vzpomenout. Vážně tomu nevěnovala pozornost. „Myslím, že ne. Tvrdil, že včera večervyhrál. Ale otec mu nevěřil. Povídal, že jeho účet mluví sám za sebe.“

„A co ten vzkaz?“

„Jenom řekl: ‚Kdyby to byl nějaký věřitel, proč by nechával vzkaz? Věřitelé si berou peníze, nepíšoubásničky.‘“ Odmlčela se. „Prostě, William byl rozčilený a otec se ho snažil uklidnit. Víc nevím.“ David se nepřestával mračit, ale konečně pustil její paži. „Chci vědět, co bylo v tom vzkazu.“ „Proč? Co tak důležitého to mohlo být?“ „Dostaneš, co si zasloužíš,“ řekl. „To přece říkal ten neznámý v telefonu Diggerovi, ne?“ Melanie se zarazila, na to zapomněla. Chvíli nad tím přemýšlela, potom zavrtěla hlavou. „William je jenomotcův kolega. Má dost svých vlastních problémů.“

David to nechal být. Šli dál.

Bylo jasné, slunečné ráno, na obloze ani mráček. Ulice, lemovaná stromořadím, byla plná turistů. Muži ve

sportovních sakách si prohlíželi výlohy u Armaniho, studentky s piercingem v pupíku proudily k Ann

Taylorové a do kaváren. Museli se s Davidem prodírat davy lidí. Hotel byl jenom patnáct minut chůze

daleko.

Melanie konečně pohlédla na svého mlčícího společníka. David se pro tuto příležitost hodil do gala, měl

černé kalhoty a sportovní sako. Brooks Brothers, hádala. Slušelo mu to. Moc mu to slušelo.

Po čtyřech blocích na Newbury už Melanie to mlčení nevydržela.

„Měl jste příjemný večer?“

„Báječnej.“

„Dnes tolik nekulháte.“

„To se mám!“

„Vy toho moc nenamluvíte, vidíte?“

„Vyrostl jsem v mužské domácnosti. Při jídle se nemluvilo.“

„Jistě. Co se stalo s maminkou?“

„Měla rakovinu.“

„To je mi líto.“

„Jí to bylo taky líto.“

Melanie se odmítala nechat umlčet. „Takže máte jenom otce a…“

„Jednoho bratra. Mladšího. Jmenuje se Steven,“ dodal. „Ženatý, dvě děti, dělá baseballovýho trenéra v

Amherstu. Dobrej nadhazovač. Stačí?“

„Zcela vyčerpávající,“ ujistila ho. Mohl by se usmát, pomyslela si.

Přešli do Boylston Street, minuli Pru Center, kde Stokesovi dělali veškeré nákupy, a potom zamířili ke kinu

Shari, kde jednou Melanie seděla celé odpoledne a dívala se na znovu uvedenou trilogii Hvězdných válek.

Hotel byl už na dohled.

„Nevolala jste Larrymu Diggerovi, že ne?“ ujišťoval se David.

„Ne, samozřejmě že ne –“

„Fajn. Chci ho překvapit, aby neměl čas si k té své historce něco přibásnit. A co rodiče? Co jste jim včera

večer řekla?“

„Nic –“

„A bratr? Ozval se vám ještě?“

„Ne.“

„Ani nezavolal?“ Davida to překvapilo. „To starší bratr jako váš ochránce měl udělat.“ „Brian je člověk, který potřebuje čas. Zavolá, až se na to bude cítit. Určitě.“

„Vy jste taková diplomatka, že jo?“

Pohlédla mu do očí. „Ještě nevíte, k čemu to může být dobré.“

„Tak tak,“ řekl. „Tak tak!“

Dorazili ke scientistické První církvi Kristově. Byl to už jenom jeden blok od hotelu. Melanie se dívala na

výskající děti v podlouhlém bazénu s třpytivou vodou. Páni, to je ale krásný den.

Za okamžik už následovala Davida do hotelu Midtown.

V hale nebylo mnoho lidí. Nějaký muž byl schovaný v rohu za novinami a jedna vyčerpaná matka sesnažila usměrnit dvě pobíhající děti. V recepci kralovala malá šikovná zrzka. Když uviděla Davida, oči se jírozzářily. Vytáčela číslo Diggerova pokoje a přitom se stihla na Davida dotěrně usmívat.

Melanie si musela přiznat, že jí ta zrzka není vůbec sympatická.

David si jí sotva všiml. Jakmile vstoupil do hotelu, jako by se celý proměnil. Tvář měl zakaboněnou, alepohled ostražitý. Zaujal zvláštní postoj, přenesl váhu na špičky a jednu nohu zakročil, aby udrželrovnováhu. Je ve střehu, uvědomovala si Melanie. Prohlíží si halu, lidi v ní, dívá se, kde jsou východy.Připravuje se na Larryho Diggera.

Zrzka položila sluchátko a nasměrovala je do chodby. Ještě naposledy se na Davida zaculila. Otočil se a

vykročil, aniž se ohlédl.

Larry Digger už čekal u dveří svého pokoje. Ve tváři mu pohrával samolibý úsměv. Když spatřil Davida,

zarazil se.

„Kdo sakra jste?“ chtěl vědět.

„Pomocníček, k vašim službám,“ utrousil David. Pustil Melanii do dveří jako první, nohou za sebouzabouchl a se založenýma rukama se před ně postavil. „Do hajzlu, vy jste přece ten číšník.“ Digger seobrátil k Melanii. „Proč jste ho hergot brala s sebou? Tohle je jenom mezi náma dvěma.“

„Chci od vás důkazy, pane Diggere. Pan Reese se nabídl, že mě doprovodí. Chcete mluvit, nebo mámodejít?“ Posadila se na okraj židle a dala jasně najevo, že je připravená kdykoli se zase zvednout.

Digger nešťastně pohlédl na Davida. „Nemohl byste aspoň počkat na chodbě?“

David nechal Melanii, aby odpověděla za něj. „Ne.“

Digger to vzdal a začal přecházet sem a tam po místnosti. Měl stejné kalhoty jako předchozí večer, aleoblékl si čistou košili. V pokoji nebyl vidět žádný kufr, válel se tam jenom jeden ošuntělý námořnický pytela na nočním stolku byla hromada zápisníků. Uprostřed postele spočíval magnetofon, jeho otevřené víko

vypadalo jako hladová tlama.

„Můžete spustit, jestli chcete,“ vybídla ho Melanie. „Pokud máte co říct.“

Digger přestal rázovat po místnosti a vztekle na ni pohlédl. „Kdepak, takhle ne! Jestli chcete důkazy,

nejdřív mi odpovíte na pár otázek. Jinak nehraju.“

„Proč? Já ještě pořád nevím, jestli jste mluvil pravdu. Možná jste si to všechno vymyslel a chcete po mně

peníze.“

„A to by byl takovej hřích? Žijete si v přepychovým baráku, o nic se nemusíte starat, máte, na co sivzpomenete. A co jste pro to udělala, zlatíčko? Co jste kdy dobrýho vykonala, abyste si zasloužila takovej

život?“

Melanie stiskla rty. To, co vyslovil, se příliš podobalo pravdě. „Měla jsem štěstí,“ ucedila. „Zatím jsemměla víc štěstí, než vy za celý život.“

„A tím jste hrozně zajímavá, co? Něco vám povím, pro vaši informaci. Já vás už vůbec nepotřebuju. Mluvil

jsem s doktorem, kterej vás tenkrát našel v nemocnici. Spojil jsem se se sociálníma pracovnicema, který

měly ten případ na starosti –“

„A co Harper a Patricia Stokesovi?“ ptal se David ode dveří. „S nimi jste se nespojil?“

„Ještě ne, ale vzhledem k tomu, že Melanie odmítá spolupracovat…“ Digger pokrčil rameny, ale pohled

měl ostražitý. Opřel se o skříňku a upřeně na oba pohlédl.

„Řek bych, že to mám do konce týdne sepsaný,“ sdělil jim. „Prodám článek nejvyšší nabídce. A je fuk,

jestli tam budu slečnu Holmesovou citovat nebo ne. Tak to chodí v novinařině devadesátejch let.“

„Takže je to o penězích. Prostě vám jde jenom o prachy. To jsem chtěla vědět. Mějte se hezky, pane

Diggere, a doufám, že se už nikdy nesetkáme.“ Melanie zavrtěla znechuceně hlavou a zvedla se ze židle.

Digger ji chňapl za paži. Špatný tah. David okamžitě vystartoval.

„Hej! Co to děláš, smradě!“ Měl kamenný výraz ve tváři.

Melanii přeběhl mráz po zádech. David Reese měl vztek a vypadal nebezpečně. Nepochybovala, že by

neváhal zasadit ránu, malou nebo i velkou, kdyby musel.

Reportér nakonec nebyl tak natvrdlý. Pomaličku zvedl ruce. „Hej, hej, hej, dostali jsme se trochu jinam!

Jde nám o společnou věc. Jsem přesvědčenej, že se domluvíme.“

David se trochu uklidnil, ale pohledem Diggera varoval, aby se měl na pozoru.

„Není to o penězích,“ začal reportér vysvětlovat Melanii kyselým hlasem. „Fakt není.“

„Ale je.“

„Sakra! Copak si myslíte, že já sám už nemám bulvární žurnalistiky plný zuby? Mám materiál na

bombastickej článek a je mi putna, jestli to naruší váš pohádkovej svět, princezničko. A mám v úmyslunapsat pravdu, ať se vám to líbí nebo ne.“

„Tak ven s ní,“ řekla úsečně Melanie. „Sdělte mi něco, co mě přesvědčí.“

Digger přistoupil k nočnímu stolku s zvedl hrst otrhaných papírů. „Chcete znát pravdu? Tady je. Tohle jepříběh Russella Lee Holmese a ženy, která mu porodila dítě.“

„Jak to víte?“ naléhala. „Jak to víte?“

Digger chvíli mlčel. Zřejmě zvažoval své možnosti. Možná se v něm prala chamtivost s opravdovounovinářskou ctí. Možná jenom nevěděl, jak to udělat, aby vypadal seriózně. Potom promluvil.

„Russell Lee Holmes měl tetování na paži. Je to zdokumentovaný. Když ho zabásli, bylo tam ‚Šmejd miluje

Andílka‘. Šmejd byla jeho přezdívka. Nikomu nechtěl prozradit, kdo je ten Andílek, jenom prohlásil, že‚žádná zkurvená panna to není‘. Ale Russell Lee Holmes měl smůlu, mluvil totiž občas ze spaní. VolalAndílka a taky si ze sna povídal s tím dítětem – se svým vlastním děckem.

Ještě než skončil na křesle, začal jsem po nich pátrat, snažil jsem se jeho ženu a dítě najít. Chtěl jsemvědět, jaký to je, bejt manželkou Russella Lee Holmese. Víte něco o pedofilních sadistech, slečno

Stokesová?“

Zavrtěla hlavou.

„Existuje několik typů. Buď je to výhradně pedofilní sadista – to znamená, že se zajímá jenom o děti –nebo příležitostnej, což znamená, že když má po ruce nějaký dítě, dobrý, ale dospělým taky nepohrdne.

Rozumíte?“

Melanie přikývla, i když si nebyla jistá, jestli něčemu tak strašnému se vůbec dá porozumět. Larry Diggerse začal dostávat do varu. Těšilo ho, že se může předvádět s výsledky svého bádání.

„Většina pedofilních sadistů je příležitostnejch. Spadají do čtyř kategorií – první trpí potlačením pudu,druhej je mravně deprivovanej, třetí sexuálně deprivovanej a čtvrtej duševně retardovanej. Ten první týrá

vlastní dítě, ale na nikoho jinýho si netroufne. Není jenom zrůda, je to zároveň bastard bez páteře.Mravně deprivovanej je uchyl, kterej využívá každý příležitosti. Znásilňuje vlastní děti, děti svejchsousedů, znásilní svoji manželku i manželku svýho souseda. Nemá žádný svědomí a týrání vlastních dětíje jenom součást srandy. Potom je tady sexuálně deprivovanej. Ten si taky nevybírá, ale z jinýho důvodu.

Je sexuálně znuděnej, rád riskuje, je to takovej dobrodruh. Co myslíte, co je horší, Melanie? Zneužívatvlastní děti, protože vám v tom nikdo nebrání, nebo zneužívat vlastní děti, protože nemáte jinou zábavu?“

Nedal jí příležitost odpovědět, což jí ani v nejmenším nevadilo. Melanie najednou cítila, kam reportér míří.Byl to náklaďák valící se rovnou do pekla.

„Čtvrtej typ je duševně retardovanej,“ pokračoval. „Je to samotář, nejspíš nemá nikoho dospělýho, kdo by

uspokojoval jeho potřeby. Láká děti, ke kterým má snadnej přístup, nebo který zná, protože je to pro něj

bezpečnější. Je slaboch a ví o sobě, že toho moc nezmůže. Takže tohle jsou ty čtyři skupiny úchyláků.Chcete si tipnout, slečno Holmesová, do který patřil Russell Lee?“

„Mravně deprivovaný,“ řekl bez váhání David. „Neměl žádné výčitky svědomí. Dokonce ani na elektrickémkřesle svých zločinů nelitoval.“

Digger souhlasné přikývl. Pohledl Melanii do očí.

„Mravně deprivovanej má ještě jeden rys. Je to drobnost, ze který běhá mráz po zádech. Nejenžezneužívá vlastní děti, ale on je přivede na svět jenom proto, aby si s nima mohl hrát. Aby to měl doma.Aby to měl úplně snadný. Chci najít jeho manželku, protože se jí chci zeptat, jaký to bylo, když jí došlo, že

ji vlastní manžel přinutil, aby mu porodila další oběť.“

Digger ztišil hlas. „Už tomu rozumíte, slečno Holmesová? Už víte, proč se vás vlastní matka vzdala? Pročvás poslala co nejdál od Texasu? Proč se k vám nikdy nepřihlásila ani vás neseznámila s vaší minulostí?Už víte, proč jste byla přivedená na svět?“

Melanie těžce oddechovala. Cítila tlak za očima, první příznak migrény. V hlavě se jí začaly zase míhatstíny a záblesky času a místa, které nechtěla znát. Malá holčička v dřevěné boudě svírá svoji oblíbenouhračku a upřeně na Melanii hledí, netuší, co ji čeká.

„Pořád jste mi nedal žádný důkaz.“ Snažila se, aby se jí netřásl hlas. „Jenom jste hovořil o tom, jaká bylRussell Lee Holmes zrůda. To jsem pochopila. Jeho žena měla tedy motiv vzdát se dítěte. To taky chápu.Ale pořád jste mi neřekl nic, co by mě přesvědčilo o tom, že to dítě jsem já. Jak by, pro všechno na světě,

dostala nějaká chudá ženská z Texasu svoje dítě do Bostonu na pohotovostní oddělení nemocnice?“

„To skutečně netuším. Ale jak to souvisí s váma, vám za chvíli povím. Takže, podařilo se mi vypátrat tuporodní bábu, která měla tu čest být při porodu děcka, který se narodilo Russellu Lee Holmesovi a jehomanželce. Tenkrát samozřejmě nevěděla, kdo to je. Russell Lee i jeho manželka, a to je zajímavý,vystupovali pod falešným jménem ještě předtím, než začal provádět všechny ty prasárny.

Ale když se jeho fotky začaly najednou objevovat na předních stránkách novin, porodní bábě to došlo. Apak, dřív než si stačila rozmyslet, jestli to má jít někam nahlásit nebo ne, objevil se u ní doma nějakej

chlap.

Nabídl jí pořádnej balík, aby na dítě Russella Lee Holmese zapomněla. Varoval ji, že jestli řekne slovo,

bude to pro ni mít následky. Strašný následky. Byl to chlap, s jakým není radno Špásovat. Ženská

souhlasila. Prachy si nevzala – přece jenom měla nějakou profesionální etiku – ale fakticky ani necekla.Ještě dávno potom, co Russell Lee Holmes dodejchal na elektrickým křesle, byla totožnost jeho dítěte

tajemstvím.“

Diggerův úsměv byl pro Melami jediným varováním, že uslyší něco neuvěřitelného.

„Slečno Holmesová, ten člověk, kterej navštívil tu porodní bábu, byl Jamie O’Donnell. Kdybyste s tímneměla nic společnýho, proč by se váš kmotr zajímal o Šmejdova spratka? Proč by se zjevil u dveří nějaký

porodní báby a vyhrožoval jí zabitím, jestli to tajemství prozradí? Nevíte to náhodou?“

Melanii se zvedl žaludek. Nebyla schopna slova.

„Mluvil jste… mluvil jste s Jamiem? Ptal jste se ho na to?“

„Cože? S O’Donnellem? Děláte si srandu! Vždyť ten člověk obchoduje se zbraněma! Ten chlap mákontakty, je nebezpečnej jak ďábel! K němu bych se nepřiblížil ani za zlatý prase!“

„Cože?“

Larry Digger se ušklíbl nad jejím vyděšeným hlasem. „Dámo, copak vy o svý rodině fakt nevíte vůbec

nic?“

Melanie byla jako omráčená. Její kmotr dováží suvenýry. Dřevěné krabičky z Thajska, sošky. Hodně

cestuje. To je všechno.

„A co Andílek?“ zeptal se David. „Našel jste ji?“

Digger potřásl hlavou. „Ne. Jak jsem řekl, ta ženská užívala falešný jméno a to pravý porodní bábaneznala. Ptal jsem se, jak vypadala, ale ona ji popsala jenom povrchně, to mi nepomohlo. Russell Lee posobě nenechal žádný osobní dokumenty. Dokonce jeho právník od toho dává ruce pryč. Chrání prej práva

svýho klienta až za hrob a všechny ty kecy.“

Digger upřeně hleděl na Melanii. „Aspoň pár let jste musela žít se svojí vlastní matkou. Já vím, s pamětí

jste na štíru. Ale máma je máma. Musíte na ni mít v hlavě zasutý nějaký vzpomínky. Určitě by vám

pomohla hypnóza nebo regresivní terapie. Máma a dítě by se zase sešly. To by byl příběh! Tak co myslíte,slečno Holmesová? Chcete poznat vlastní mámu? Chcete vědět, jak se doopravdy jmenujete? Byla by to

sranda, ne?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Mám objednanou snídani,“ sdělil jim Digger. „Příště se nepleťte mezi

chlapa a jeho smažený vajíčka!“

David vykročil směrem k Melanii. Digger otevřel dveře. Ozvala se dvě krátká praskavá třesknutí, jako když

se protrhne pytlík chipsů. Digger se svezl k zemi a z hrudi mu začal vytékat pramínek krve.

Melanie spatřila černovlasého muže v nepadnoucí hotelové uniformě. Držel obrovskou robustní pistoli.

Znovu zamířil.

„K zemi!“ zařval David, povalil Melanii a smýkl jí pod postel. Ozvaly se další dva výstřely. Kulky jim

prosvištěly přímo nad hlavou.

David sáhl pod to své slušivé sportovní sako a vytáhl pistoli. „FBI!“ zařval David Reese. „Odhoďte zbraň!“

Z Davidovy zbraně zaburácel ohlušující výstřel. Následovaly tři praskavé rány. Jedna kulka prolétla Melanii

kolem ucha. Přikrčila se a Davidova zbraň vyštěkla ještě jednou.

„Budu počítat do tří,“ poroučel David.

„Cože?“ špatně slyšela, v hlavě jí zvonilo.

„Až řeknu tři, utíkejte.“

Prásk, prásk.

„Jedna. Dvě. TŘI!“

David začal zuřivě pálit.

„Teď, teď, teď!“

Melanii chvíli trvalo, než se dokázala vyplazit zpod postele. David ji postrčil, jednou rukou stále střílel.

Vyrazila ze dveří.

Střelec běžel chodbou, v ruce měl Diggerovy poznámky a nechával za sebou krvavou stopu.

Melanie se rozběhla opačným směrem. David Reese jí byl v patách.

„Všichni k zemi! V budově se střílí! Spusťte alarm, spusťte alarm!“

Lidé se rozplácli na zem jako palačinky. Dvě ženy začaly ječet. Melanie proběhla halou na sluncem zalitou

Copley Street.

Oběhla skoro celý blok, když ji nějaká silná paže chytila kolem pasu a zastavila. Zaječela. Ucpal jí rukou

ústa a zatáhl ji do nejbližšího vchodu. Škubala sebou, snažila se mu vytrhnout.

„To jsem já, sakra! Uklidněte se!“ David byl bledý jako stěna, v černých vlasech se mu leskly krůpějepotu. Žádné zranění neviděla, ale těžce dýchal a vypadalo to, že má hrozné bolesti. Možná že všechno topadání a vstávání a střílení nebylo pro jeho záda to nejlepší. Pokud tedy má nějaké problémy se zády.

A pokud se jmenuje David Reese. Snažila se mu vykroutit. Stiskl ji pevněji kolem pasu.

„Kdo sakra jste? Co to k čertu děláte?“ křičela a nepřestávala sebou škubat.

„Snažím se vás nepustit na palebnou čáru,“ ucedil. „Myslíte, že takovej chlap by váhal střelit vás do zad?“

Skoro se jí podařilo se vyprostit. Znovu ji sevřel. „Neznám takový chlapy,“ řekla. „Nikdy v životě po mně

nikdo nestřílel!“

„Po mně taky ne, tak sklapněte a nechte mě přemýšlet.“

Ulice byla vzhůru nohama. Lidé křičeli, auta troubila, brzdy kvílely. Střelec nejspíš vyběhl z hotelu zadním

východem. Po chvíli uvolnil David sevření a vyhlédl do ulice.

„Do prdele.“ Zlostně se na ni obořil. „Víte, kdo to byl?“

„Ne,“ odsekla. Využila chvíle a vyškubla se mu. „Pusťte mě, sakra!“

„Panebože.“ Uvolnil sevření a zároveň jí zakryl ústa. To neměl dělat. Kousla ho. Pustil ji tedy, ale oči mu

zlostně blýskaly.

Vzduch konečně pročísly sirény a na silnici se objevila dvě policejní auta.

„Byl to ten chlap, co četl v hale noviny,“ zavrčel David. „Sledoval nás, jak jdeme za Diggerem do pokoje a

potom se vydal za námi. Jaký k tomu měl důvod?“

„Vy jste vážně u FBI?“

„Ano.“

„Lhal jste mi!“

„Však jsem se vám revanšoval. Ten chlap nestřílel slepými ani z legrace. Teď bude vhodný čas odpovědětna pár dalších otázek; začneme seznamem lidí, kteří by vás rádi viděli mrtvou!“

Později ji David Reese zavedl zpátky do hotelového pokoje, kde se to nyní hemžilo policisty. Představil se

jako zvláštní agent David Riggs z bostonské FBI a ihned spustil palbu otázek. Jako kdyby bylo na denním

pořádku, že se číšníci ukážou být přestrojenými agenty.

Melanie zírala na Diggera, nemohla od něho odtrhnout oči. V hrudi měl obrovskou díru, všude kolemsamá krev a vzduch byl prostoupen teplým pachem rzi smíšeným se zápachem výkalů a moči. David jívysvětlil, že po smrti obvykle povolí svěrače. To Melanie nevěděla.

Dorazil detektiv z oddělení vražd. Měl na sobě elegantní dvouřadový oblek, vlasy černé jako uhel pečlivěsčesané dozadu a tvář čerstvě oholenou. Představil se jako detektiv Jax a vypadal jako z nějakéhokriminálního filmu. Pomalu přejel Melanii pohledem, nabídl jí židli a sklenici vody, a začal se věnovat své

práci.

„Devět milimetrů,“ oznámil detektiv Davidovi, když vyrýpl kapesním nožíkem z neomítnuté zdi kulky.

Vhodil je do igelitového sáčku.

„Beretta,“ řekl David. „Má nezaměnitelný zvuk.“

Jax ukázal na podlahu, ke dveřím se táhla stopa temně rudých kapek krve. „To je jeho?“

„Zasáhl jsem ho do ruky. Trochu ho to zpomalilo, ale ne moc. Tvrdej chlap. To nemám u vrahů rád.“

Jax se zašklebil a přistoupil k Diggerovu rozevřenému námořnickému pytli. „Dvoje trenýrky, oboješpinavé. Dvě bílé košile, nikoli ovšem sněhobílé. Tři plné láhve Jacka Danielse. Byl to zřejmě člověk s

jasnými prioritami!“

„Když jsme s ním mluvili, vypadal střízlivě. To ukáže toxikologický test.“ David pohlédl na prázdný nočnístolek. „Ten střelec shrábnul Diggerovy poznámky, než utekl. To není jednoduchý manévr, když vámkolem hlavy lítají kulky. Takže si myslím, že kvůli tomu přišel. Vzít si všechny reportérovy záznamy a zabít

dva lidi.“

„Dva?“ vložila se Melanie. „Jaké dva? Vždyť zastřelil jenom Diggera!“

David jí neodpověděl. „Recepční vypovídala, že tady včera proseděl celý den. Myslela si, že je to známýněkterého z hostů. Potom se znovu objevil dnes ráno s novinama. Takže když jsme přišli, hlídkoval tam uždruhý den. Sledoval nás, jak jsme šli do Diggerova pokoje, a potom, jak tvrdí recepční, vstal, zavolal si zautomatu a zmizel někde v suterénu. Tam taky nejspíš sebral tu uniformu.“

Melanie překvapeně zírala. Bostonského detektiva to také zaujalo:

„Když ten chlap vešel dovnitř s berettou s tlumičem, věděl, že jste tam všichni tři?“ ptal se Jax.

„Nikdo nevěděl, že jsem federál,“ informoval ho věcně David. „A nikdo nevěděl, že přijdu. Řekl bych, žeprávě o tom byl ten telefonát. Nejspíš se někoho ptal, jestli má jít do akce, i když je tam nečekaně třetí

osoba.“

„Zatímco původně tam měly být dva cíle, Larry Digger a Melanie Stokesová.“

„Střelci bylo zřejmě řečeno, že je jenom otázkou času, kdy Melanie Diggera navštíví. Tak čekal – dva za

cenu jednoho.

Absolventi ekonomiky na Harvardu nejsou jediní, kdo se zabývají efektivitou práce.“

Detektiv Jax potřásl hlavou. V koutku úst zuřivě převaloval párátko, jako kdyby to byla jeho poslednícigareta. „Ten chlap musel pořádně povyskočit, když zjistil, že jste z FBI. Alespoň to neměl tak snadné.“

David se konečně nepatrně pousmál. „To doufám. Aspoň k něčemu to bylo dobrý.“

Zalétl pohledem k Melanii. Došlo jí to. Chudák David Riggs lamentuje nad tím, že se vyzradilo, kdo vlastněje. Teď bude muset vysvětlovat, proč si hrál na číšníka. To bude zajímavý rozhovor. Už si na něj v duchu

brousila drápy.

„No, doufám, že se nechystáte nikam odcestovat,“ varoval ho Jax. „Protože tohle je náš rajon a já na vásbudu mít spoustu otázek.“

„Má to co dělat i s mým případem.“

„A to bude moje první otázka.“ „Detektive, nenamáhejte se.“

„Dřív nebo později –“

„Tedy se se mnou spojte později.“

Muži si vyměnili ledové pohledy, první kolo jejich souboje bylo rozehráno. Detektiv Jax pokrčil rameny,

přesunul si párátko do druhého koutku a Davidovi bylo jasné, že mu bude házet klacky pod nohy. Vzpomněli si na Melanii, vyvedli ji z pokoje, aby mohl fotograf vystřílet další film. Kdosi v bílém plášti měřilvzdálenost mezi Diggerovým tělem a dveřmi, přijel doktor a začalo předběžné ohledání místa činu.

Melanie sledovala, kolik taková smrt zaměstná lidí.

„Potřebujeme, abyste s námi teď jela do centra, madam,“ řekl jí detektiv Jax. „Sednete si chvilku s naším

výtvarníkem, abychom mohli rozeslat místním lékařům podobiznu pachatele. Možná bude chlapec

potřebovat trochu láskyplné péče pro svou tlapičku.“

„Chci jít domů,“ žádala.

Muži si vyměnili pohledy. „O tom si promluvíme později,“ řekl David a vzal ji za paži.

„Ne. Pokud vím, nikdo mě nezatkl, zvláštní agente. Z toho plyne, že si můžu dělat, co chci. A já teď chci

jít domů.“

„Melanie, poslouchejte mě chvilku –“

„Mám vás poslouchat? Poslouchat vás?“ Přestávala se ovládat. „Vždyť já ani nevím, kdo jste! Proč jste byl

v našem domě v sobotu večer? Věděl jste už předem o Larrym Diggerovi? Věděl jste, že se objeví? Nebo

je ve hře ještě něco jiného? Panebože. Co vlastně vyšetřujete? Zneužil jste mé důvěry!“

David jí pevně sevřel paže. „Pojedeme, Melanie.“

„Ne, já nikam nepojedu!“

Popadl kabát, přehodil jí ho přes hlavu a táhl ji k policejnímu vozu. Najednou je oslnily blesky fotoaparátůa vrhli se k nim čtyři televizní zpravodajové. „Komisaři, komisaři, už jste něco zjistili?“ „Jaký byl motiv vraždy? Má s tím něco společného mafie?“

„Kdo je ta dáma? Svědkyně? Podezřelá? Řekněte nám k tomu něco!“

Zatlačil Melanii na zadní sedadlo a za pár vteřin vůz vyrazil. Fotografové zběsile cvakali poslední záběry,

aby je stihli dát do redakce před uzávěrkou.

Larrymu Diggerovi se konečně splní jeho sen, pomyslela si Melanie. Ten starý reportér se oficiálně

dostane na titulní stránky novin.

„Jenom se převléknu a vezmu si pár věcí,“ oznámil jí David skoro za pět hodin, když vešli do jeho bytu.Odhodil klíče na gauč. Melanie zůstala stát ve dveřích, pořád tak rozzlobená, že raději nic neříkala. Mělachuť z Davida Riggse stáhnout zaživa kůži. Měla chuť ho pomazat medem a hodit do mraveniště.

Kdyby neměla vztek, asi by měla strach.

„Jste cíl najatého vraha, slečno Stokesová. A navíc jste ho viděla, což on dobře ví a rozhodně to nenechábýt. Prostě vám nemůžeme zaručit bezpečnost, pokud se teď vrátíte domů.“

Zvláštní agent David Riggs, kterého nejspíš naučila jednat s lidmi cihlová zeď, oznámil, že na ni dá pozor.Půjdou k němu do bytu, on si tam vezme věci. Potom jí koupí, co bude potřebovat, a zaveze ji na noc dohotelu. Problém je vyřešen.

Detektiv Jax se na ni ani nepodíval. Ucedil, že jestli má FBI peníze na vyhazování, jemu je to jedno.

Konečně se dozvěděla, jaké místo na světě zastává. To je milé.

„Není to tady nic moc,“ zabručel David, když sbíral různé kusy oblečení rozházené po podlaze. „Moc se

doma nezdržuju.“

„To je vidět,“ řekla jízlivě.

Barvu stěn jeho bytu šlo těžko určit, protože většinu místnosti zabíralo šatstvo, časopisy a papíry. Naparketách se válely papírové kapesníčky. Na jídelním stole ležela hromádka neotevřené pošty. Stohypapírů přetékaly přes okraj pracovního stolu. Nebyl tam jediný kus nábytku, který by vypadal nově, anikvětina, o kterou by se někdo staral.

Ale aspoň tam byly na zdi obrázky. Dva. Na jednom byl noční Fenway Park a na druhém nějaký maník vestarém baseballovém dresu. Na zdi také visela řada baseballových čepic a dvě pálky. Vedle videa byly napodlaze pohozené čtyři kazety: Bull

Durham, Suverén, Hřiště snů, Osm mužů out! Ten byt rozhodně měl svoji atmosféru.

Melanie nedůvěřivě zavětřila a otočila se. „Počkám venku.“

„Nečekal jsem návštěvu.“ David se zamračil a zvedl ze země ručník. „Zavřete dveře, počkejte chvilku.

Není to tady tak strašný, jak to vypadá.“

„To asi nepůjde,“ řekla, ale dveře přesto zavřela. Vzápětí toho zalitovala. Pokoj se okamžitě ponořil dotmy. Zvedl se jí žaludek. Vybavila si mrtvé tělo Larryho Diggera a náhle pocítila strašnou únavu. Vytáhla žaluzie, potřebovala světlo. David přeběhl místnost a rychle je zase spustil. „Vy jste asi vůbec nepochopila, že se musíte mít na pozoru, že ne?“ „Vždyť tam vzadu je jenom les.“ „Někdo může vylézt na strom a zastřelit vás.“ „Vytáhněte ty žaluzie, agente Riggsi, nebo se pozvracím.“ David na ni ostře pohlédl, ale potom přibrzdil. „Jste v pořádku?“ ptal se hrubým hlasem, jako kdyby nebylzvyklý chovat se vlídně. „Nechte toho,“ poručila mu okamžitě. „Nesnažte se hrát si na hodného.“

„Já si na nic nehraju!“

„Ale nepovídejte! Lhal jste mi. Ještě pořád jste mi nevysvětlil, co se děje a proč mě nechcete pustit

domů.“

„Já nejsem váš nepřítel. Proboha, já se jenom snažím, aby vás někdo nezastřelil!“

„Cha! Celou dobu jste mě sledoval, i se svojí agendou.“ Zabodla mu ukazovák do hrudi, začínal jí

nebezpečně lomcovat vztek. „Ráda bych se vás zeptala na pár věcí, Davide Riggsi. Proč jste byl v sobotu

v našem domě? Kdo vlastně je ten detektiv Chenney? Co sakra vyšetřujete, co se sakra děje?“

„Nevím. K čertu, vážně nevím.“ V očích mu varovně zasvítilo.

Melanie si toho nevšímala, přistoupila k němu blíž a zvedla bradu. Chtěla něco jiného, než mít pocit

bezmoci a strachu. Chtěla od něho nějakou reakci. Protože číšník David Reese se jí líbil. Byl to její

spojenec, a musela si trpce přiznat, že takových v posledních dnech mnoho neměla.

„Kdybyste s tím neměla nic společnýho, proč by se váš kmotr zajímal o Šmejdova spratka?“

David se odvrátil. „Potřebuju se převléknout,“ oznámil jí stroze. „Vy nejspíš taky. Potom se najíme a pak

si promluvíme.“

„Odpovíte mi na moje otázky?“ volala za ním. „Jenom když hezky poprosíte.“

„Vyhrazuju si právo být tak nepříjemná, jak budu chtít!“

„Dejte si pohov,“ zabručel a zmizel ve své ložnici. Za dvě minuty byl zpátky, kalhoty a sako vyměnil zadžínsy a šedivou mikinu, měl vyhrnuté rukávy. Tmavé vlasy měl rozcuchané a v zamračené tváři mu

pohrával stín pozdního odpoledne.

Už nevypadal jako agent FBI, ale jako každý jiný mužský. Jeho šlachovité ruce byly porostlé černýmichloupky, měl široký hrudník, úzké boky, ostře řezanou tvář. Chlap, který si od nikoho nedá poroučet. Měl

jen několik přátel. Lásek ještě méně.

Byl to typ člověka, který dobře znala. Otec se o ni staral, Brian se jí snažil ochraňovat, William nevyzradil

její tajemství. Kmotr taky ne.

David udělal krok vpřed a ona si všimla, že se snaží zastírat, že kulhá. Měl kamenný výraz, ruce zaťaté vpěst podél těla. I když měl bolesti, nedával na sobě nic znát. I když měl bolesti, zvláštní agent DavidRiggs si je nepřipouštěl.

Hodil jí tepláky.

„Převlečte se, skočím pro pizzu.“

Melanie přikývla. A potom, ke své hrůze, se rozplakala.

David koupil na rohu u Papa Gino’s velkou paprikovou pizzu a dvě porce salátu. Vrátil se sotva za pětminut a usedli k čerstvě uklizenému stolu v jídelně.

Zdálo se mu, jako by se Melanie nějak zmenšila, zatímco byl pryč, její drobná postava se úplně ztrácela vjeho starých černých teplákách a červeném tričku. A vypadala zasmušile.

Viditelně se styděla za svůj pláč. To ho vyděsilo. Nevěděl, jak se chovat, když ženy brečí. Sakra, nevěděl,kam se má dívat. Od chvíle, kdy přivedl Melanii do svého bytu, se cítil nejistě. Nedokázal si vzpomenout,kdy měl doma naposledy nějakou ženu. To bylo už hodně dávno. V dobách, kdy dokázal klidně spát celou

noc a neprobouzely ho svalové křeče a nelapal po dechu. Sakra, nikomu by tu bolest nepřál.

Deset minut jedli beze slova.

Potom Melanie protrhla ticho: „Tak fajn. Spusťte.“

David nespěchal, pomalu dožvýkal a polkl kousek pizzy. „Vy se ptejte první. Uvidím, jestli vám budu moct

odpovědět.“

„Výborně. Těším se na jasnou a souvislou komunikaci.“

Ušklíbl se. „Já jsem agent FBI. My se vyznačujeme jasnou a souvislou komunikací.“

Melanie zkřivila rty. „Takže jste opravdu u FBI.“

„Ano.“

„Opravdu máte artritidu?“ Stiskl zuby. „Ano.“

Zvědavě na něho pohlédla. „To jim nevadí?“

„Své pracovní povinnosti si plním.“

„Ale copak oni nemají nějaké ty testy tělesné zdatnosti?“

„Těmi jsem prošel.“

„A ostatním agentům nevadí, když pracují s někým, kdo –“

„Jsem zřejmě tak úžasná osobnost, že všechno ostatní je podružné.“

Melanie zvedla oči v sloup. „Tak co vlastně děláte?“

„Hospodářskou kriminalitu.“

„To jsou podvody, zpronevěry, tunelování bank a tak?“

„Přesně tak. Život plný pozlátek.“

„Aha.“ Pátravě se na něj zahleděla, potom se jí v očích nenávistně zablesklo. „Takže ta pohádka o tom,

jak jste byl policajt a dostal artritidu… To byly jenom kecy, chtěl jste získat moje sympatie, abyste mnou

mohl lépe manipulovat. Že?“

„Musel jsem vám povědět něco důvěryhodného, jinak byste mi nedovolila, abych vám pomáhal.“

„Proč mi neřeknete pravdu? Nebo se agenti taky vyznačují lhaním?“

„Jistě, madam,“ utrousil chladně. „To si pište.“

Naklonila se blíž. „A co detektiv Chenney? To je taky federál?“ „Ano.“

„A to divadýlko s igelitovými sáčky v mém pokoji? Ty svíčky, ta hračka, ty otázky, které jsem musela přetrpět –“

„Sáčky jsou v laboratoři, informace se zpracovávají. Je to skutečné vyšetřování, do háje. Snažím se vám

pomoct.“

Zasmála se mu skoro do obličeje. „Tak mi řekněte, co jste dělal v našem domě, agente. Konečně to

vybalte.“

David si dal kousek pizzy. Potom se napil.

„Sledoval jsem doktora Williama Sheffielda,“ řekl. Rozhodl se riskovat, že tím ztratí její sympatie. „Jehohazardní hry ho přivedly k půjčkám z velice pochybných zdrojů a to přitáhlo naši pozornost.“

Melanie se tvářila nedůvěřivě. „Tak proč jste nakonec sledoval mě?“

„Vy jste se s tím člověkem stýkala. Nemohl jsem vědět, jaký je váš vzájemný vztah teď. A potom jste zvečírku odešla s někým, kdo tam evidentně nepatřil.“

„Myslel jste si, že budu za Williama platit jeho dluhy? Tomu bych ani vodu na poušti nepodala.“

„Jistě.“

Melanie se odtáhla a opřela se zády o opěradlo. Nejspíš to od něj nebyl špatný tah. Napětí z obličeje se jí

vytratilo. Vypadala zmateně, potom utrápeně. „Jestli jste se zajímal o Williama, proč se staráte o mě?“

„Myslím, že váš život je v nebezpečí.“

„Asi máte pravdu. Ale proč?“

„Začal jsem se zajímat o případ Russella Lee Holmese. Taky jsem si vyžádal materiály o Meagan

Stokesové, ze zvědavosti. Ještě nemám všechno pohromadě, ale pročítal jsem zprávy v novinách a zjistil

jsem, že spousta otázek zůstala neobjasněná. Například, věděla jste, že Russellu Lee Holmesovi její

vraždu nikdy nedokázali?“ „Cože?“

„Přiznal se až poté, co byl usvědčen ze šesti vražd prvního stupně. Policie ten její případ nikdy neuzavřela,

protože neměli žádné přímé důkazy. Váš bratr má pravdu, ten koník a cár látky ve vašem pokoji nebylynikdy nalezeny. Tak odkud jsou? Kdo opatroval hračku, kterou mělo naposledy mrtvé dítě?“

Její oči, ty vyplašené šedomodré oči, se rozšířily.

„Myslíte si, že Meagan Stokesovou zavraždil někdo jiný.“

„Možná ano, možná ne.“ Pokrčil rameny. „Věděla jste, že za Meagan někdo žádal výkupné? To Russell Lee

v žádném jiném případě neudělal. A vůbec by se mu to nepodobalo. Jak by sesmolil negramotný,nevzdělaný muž takový dopis? Z toho plyne, že to buď nebyl on, nebo v tom byl zapletený ještě někdojiný. Komplic. Možná někdo blízký rodině, někdo, kdo Stokesovy znal.“

„Vy si myslíte, že někdo z mé rodiny pomohl Russellu Lee Holmesovi unést a zavraždit Meagan?!“

„Myslím si, že se před těmi pětadvaceti lety odehrálo něco hodně ošklivého a že to neprovedl Holmes. To

si myslím.“

Chvíli to vypadalo, že se ho Melanie chystá uhodit. Potom se jenom zatvářila vyděšeně. Zvedla sklenici adlouze se napila sodovky. Ruce se jí třásly.

David vstal a sklidil krabici od pizzy ze stolu. Když se zase posadil, vypadala už klidně. Byla bledá, aleramena držela vzpřímeně a ve tváři měla rozhodný výraz. Řekla: „Dobře, agente. Povězte mi svou teorii.Povězte mi přesně, co si o tom všem myslíte.“

A tak to udělal. „Před pětadvaceti lety se Meagan Stokesové stalo něco strašného, něco, co se netýkalojenom Russella Lee Holmese. Proto policie nikdy nenašla přímé důkazy. Proto bylo možné, aby se tahračka a cár látky objevily ve vašem pokoji. Ať už se stalo cokoli, byla do toho nějak zapletená vašerodina nebo přátelé. Pětadvacet let mlčeli. Nechali popravit Russella Lee Holmese a žili klidně dál. Ale teďse na scéně objevil někdo, kdo se rozhodl obrátit všechno vzhůru nohama.

Zavolal Larrymu Diggerovi a dal mu tip, jak může konečně objevit Holmesovo dítě. Ten člověk postavil vevašem pokoji oltář a chtěl vám tím naznačit, že nikdy nemůžete nahradit Meagan. Ten člověk taky posíláty výhrůžné vzkazy.“

„Jaké?“

David zaváhal, zapomněl, že o tom neví, a mrzelo ho, že se tak prořekl.

„Váš otec dostal takový lístek.“ „Kdy?“

„Na večírku. Po té vaší migréně. Slyšel jsem, jak se o tom bavili s Jamiem O’Donnellem. Váš otec říkal, ženašel pod stěračem lístek. Bylo na něm totéž, co ten neznámý řekl Diggerovi do telefonu. Dostaneš, co si

zasloužíš.“

Nedůvěřivě na něj pohlédla.

„Váš otec taky věděl, že je Larry Digger ve městě,“ pokračoval rychle David. „Zmínil se o tomO’Donnellovi, který mu na to pověděl, že nějaké Annie pořád někdo telefonuje, ale vždycky zavěsí. Kdo je

Annie, co myslíte?“ „Ann Margaret? Myslíte si, že myslel Ann Margaret?“ „Je z Texasu, stejně jako oni. Teď víme, že váš otec něco ví. Něco ví i Jamie Ó’Donnell a Ann Margaret.

Kdo další je z Texasu a kdo také mluví o tom, že dostává nějaké vzkazy?“

„William,“ špitla.

„Správně. Zbývá váš bratr a matka. Váš bratr byl tím oltářem ve vašem pokoji evidentně stejně otřesenýjako vy. Ale co vaše matka? Nevšimla jste si na ní něčeho divného?“

Melanie si povzdechla. David to pochopil jako přitakání.

„Včera večer. Přišla domů pozdě, skoro o půlnoci. Povídala mi, že byla v baru, a začala mluvit, jak mocpro ni znamenám. Ale… ale měla jsem pocit, jako by něco skrývala, něco, co ji hrozně rozrušilo. A mluvilatak naléhavě, jako kdyby pro ni najednou bylo nesmírně důležité, abych věděla, jak velmi jí na mě záleží.Víte, mluvila jako někdo, kdo tuší, že se může něco hrozného stát. Něco… neodvratitelného.“

David přikývl. „Takže to je teorie číslo jedna. Meagan se stalo něco jiného. Týká se to vaší rodiny, tak čionak. A ví o tom ještě někdo jiný. Ten člověk teď všem vyhrožuje a vytahuje kostlivce ze skříní. A to náspřivádí k teorii číslo dvě.“

Ztišil hlas. „Ta teorie číslo dvě jste vy, Melanie. Ať se před těmi lety stalo cokoli, vy k tomu máte klíč.“

„Moje ztráta paměti. Těch ztracených devět let…“

„Přesně tak. Larry Digger nedokázal sám najít ženu Russella Lee Holmese, ale sázel na to, že vy mupomůžete. Pokud byste skutečně byla Holmesová dcera, představte si, co všechno by mohlo býtuzamčeno ve vaší mysli. Někdo je každopádně přesvědčený, že víte něco hodně důležitého. Proto tyaromatické svíčky a předměty, které jste mohla znát, nastražil někdo právě do vašeho pokoje. Aby to vevás vyvolalo nějakou reakci!“

„Já si ale nic jasného nepamatuji.“

„Ještě ne, ale možná se vám to časem vybaví. Proto, stejně jako Larry Digger, jste začala být někomunebezpečná.“

„Larry Digger už byl hodně blízko,“ začala pomalu Melanie. Skládala si všechny útržky dohromady.„Skutečně už byl na stopě, už hodně pokročil. A tak někdo, kdo se stále ještě snaží ty stopy zakrýt, siobjedná jeho vraždu. Mně by se mohla vrátit paměť, a tak jsem taky jeho cíl. Ale to nedává smysl. Jestliněkdo postrkuje lidi, aby se dobrali pravdy, proč by si objednával vraždu Larryho Diggera a chtěl

skoncovat i se mnou?“

„Ten, kdo si objednal vraha na vás a na Larryho Diggera, je někdo jiný. Jsou to dvě různé osoby. Ten,kdo chce, aby pravda vyšla najevo, z nějakého důvodu nemůže sám říct, co ví. Možná není důvěryhodný,možná se stydí, možná je mentálně narušený. Kdo ví. Tak se o to snaží pokoutně. A zároveň všem nahání

strach. Zamyslete se nad tím. Vaší rodině i přátelům se daří až moc dobře. Kdyby vyšla najevo pravda o

minulosti…“

Významně se odmlčel a Melanii to znovu začalo docházet.

„Myslíte si, že někdo, koho znám, najal toho vraha. Najal ho, aby zabil Larryho Diggera, zmocnil se jehopoznámek a aby odstranil i mě. Aby zničil všechno, co mám uvězněné v paměti. Aby jednou provždyzahladil všechny stopy, které vedou k vraždě Meagan Stokesové. Panebože…“

Melanie chvíli mlčela. Potom unaveně zašeptala: „Je to válka, že? Někdo chce, aby vyšlo najevo tajemství,

které chtějí všichni ostatní zachovat. A já jsem ta osoba uprostřed, to adoptované dítě, které má možnáklíč k pravdě o vraždě malé holčičky před pětadvaceti lety. Kristepane, ať je to cokoli, co mám zasuténěkde v hlavě, nechci to vědět. Nechci!“

„Myslím, že nemáte na vybranou.“

„Vždycky mám na vybranou,“ prohlásila rozhodně. Zvedla se od stolu, smetla z něho drobty, umyla siruce, prošla se křížem krážem po místnosti a potom se znovu posadila.

„Nejspíš jsem opravdu dcera Russella Lee Holmese,“ zamumlala. „Ty vzpomínky na dřevěnou boudu. Tyvýhrůžné vzkazy…“

„Mohli bychom exhumovat Holmesovo tělo a udělat test DNA. Tím by se všechno jednou provždyvyřešilo.“

Nepřítomně přikývla. „Je tady ale tolik rozporů. Proč by moji rodiče vědomě adoptovali dítě Russella Lee

Holmese?“

„Možná to nevěděli. Možná to zařídil Jamie O’Donnell.“

„Jak? Pohodil mě v nemocnici a předpokládal, že si mě Patricia a Harper Stokesovi zázrakem adoptují?“

„Čí to byl nápad vás adoptovat, Melanie? Vyprávěli vám někdy, koho to prvního napadlo?“

„Moji matku,“ odpověděla bez zaváhání. „Ona a já… prostě jsme si tak nějak okamžitě padly do oka.“

„Tak vidíte. Neobjevila jste se tam náhodou. Váš otec tam pracoval a byl na pohotovosti. To byla sázka na

jistotu, že se o vás doslechne, že se na vás přijde podívat a že nejspíš přivede i svoji drahou manželku,která zoufale postrádá malou holčičku…“

„Pořád to ale mohla být jenom sázka do loterie,“ zamumlala.

„Fajn. Zkusíme to otočit. Vaši rodiče věděli, že jste dcera Russella Lee Holmese. Souhlasili s adopcí zdůvodů, kterým zatím nerozumíme, a všechno zabezpečili. Tu noc, kdy byl Russell Lee Holmes popraven,jste byla nalezena v nemocnici, kde měl Harper náhodou službu. Zbytek rodiny byl v Texasu, kde sledovali

popravu. Člověk by myslel, že doktor Stokes by to byl taky rád viděl.“ Odmlčel se. „Larry Digger mělpravdu, když mluvil o náhodách. Jedna nebo dvě, budiž. Ale tři nebo čtyři?“

Melanie sklopila oči, prsty několikrát klepla o stůl. Ale potom vzhlédla a pohled měla zcela jasný. To Davidnečekal. Sevřel se mu žaludek, uvědomoval si její zlaté vlasy, vůni citrusového parfému a ty její oči, které

ho tak znepokojovaly…

Hovořila klidně, pevným hlasem. „Ale i tak… Já tomu prostě nevěřím, Davide. Moji rodiče mi nedali jenom

domov, oni byli vždycky dobří rodiče. Hodní a laskaví. Cokoli jsem potřebovala, cokoli jsem chtěla, to midali. Dokázali by se tak ke mně chovat, kdyby v ‚tom‘ měli prsty, ať už to ‚to‘ je cokoli? Copak by je lidskápřirozenost nepřiměla, aby pokaždé, když na mě pohlédli, ve mně neviděli dceru vraha svého dítěte? Jemi jedno, co mi měl ten zatracený oltář připomenout. Já nejsem žádná druhořadá dcera. Moji rodiče bynikdy nedopustili, abych byla nějaká druhořadá, nějaká náhradní dcera. Oni jsou moje rodina, Davide. Jáje miluji a oni milují mě.“

„Jistě, rodina je rodina,“ přitakal. „Je jasné, že vám na nich záleží –“

„Někde žije moje pravá matka,“ přerušila ho Melanie. „Měla jsem pravé jméno, datum narození. Kdybychvěřila Larrymu Diggerovi, toužila bych po tom, po čem touží každé adoptované dítě – najít své skutečnérodiče. Ale mně na tom nezáleží. Dala bych všechno za to, aby byla moje rodina taková jako dřív. Milujuje. Vždycky jsem je milovala. A vždycky je budu milovat, Davide. Tak to cítím, takový je můj vztah k mérodině.“

David neodpověděl hned. Její vážné vyznání mu připomnělo, že on něco takového postrádá. Hleděl napodlahu, ošoupanou jeho kroky za nekonečných nocí, kdy nemohl spát.

„Je běžné, že milující manželka dovolí chlapovi, který seděl za ublížení na zdraví, aby se vrátil domů,“ řeklkonečně tichým hlasem. „A on ji za její starostlivost uškrtí. Je běžné, že milující rodiče dostanou dítě nakauci z vězení, aby mu dali ještě šanci. Jednou v noci jim spratek ve spánku prožene hlavou kulku. Láskas tím vším nemá nakonec vůbec nic společného. Nemůže člověku zachránit život. Škoda že se na tonemůžete zeptat Meagan. Jsem si jistý, že ona své rodiče taky milovala.“

Vykročil ke dveřím ložnice, kde si chtěl vzít svůj námořnický pytel, ale Melanie ho chytila za paži. Zastavilse, ale nepohlédl na ni. Nechtěl vidět slzy na jejích bledých tvářích. Ten dlouhý proslov zvládl, ale tohle by

neunesl. Dobře to věděl. V tu chvíli se nenáviděl za to, že neumí být jiný než hrubý.

„Musím si sbalit věci,“ zabručel. „Měli bychom jít.“

„Moje rodina je všechno, co mám, Davide,“ zašeptala. „Neberte mi ji. Prosím vás, neberte mi ji. Prosím.“

Vytrhl se jí a zmizel v ložnici.

David ze sebou zavřel dveře. Melanie bloumala po obýváku a přejížděla si dlaněmi po pažích. Od chvíle,kdy byl Larry Digger zavražděn, se nedokázala zahřát.

V hlavě se jí honily rozporuplné myšlenky. Její velký, hřmotný kmotr, kterého tak zbožňuje. Její silný,mlčenlivý otec, na něhož se vždycky může spolehnout. Její křehká, citlivá matka, kterou nadevše miluje.Brian, její hrdina. Ann Margaret, přítelkyně.

Kdo by byl schopen ublížit Meagan? A pětadvacet let to skrývat?

Snažila se sama sebe přesvědčit, že je to všechno jenom bláznivý omyl. Nemá to logiku. Jaký komplot?Vždyť to je šílenost! Ale potom se přiměla uvažovat racionálně. Ten oltář, ten koník, ten cár látky v jejímpokoji, to nebyl žádný přelud. Mrtvé tělo Larryho Diggera. Střelec, který mířil přímo na ni. To jsouvšechno fakta stejně jako skutečnost, na kterou ji upozornil David: Policie nikdy nenašla dost důkazů,které by z vraždy Meagan Stokesové usvědčily Russella Lee Holmese.

Melanie nevěděla, co si počít. Byla unavená, zdrcená, v depresi. Zoufale toužila po pohodlí svého domova,

ale poprvé se ho zároveň i bála. Toužila slyšet matčin konejšivý hlas. Ale kdo ví, co by jí řekla. Toužila po

své rodině. Ale začínala mít pocit, jako by to byli úplně cizí lidé.

Čeho se všichni tolik bojí?

Bylo pondělí, devět hodin večer. Melanie neznala odpověď. Rozhlédla se bezradně kolem sebe, hledalanějaké rozptýlení. Na přeplněné polici se pyšně vyjímala sbírka trofejí z laciného kovu. Z jedné vykukovala

plastiková postavička s namířenou zbraní. Na zaprášeném mosazném talíři byl nápis, který hlásal:„Juniorský šampión ve střelbě z malorážkové sportovní pistole.“

Mezi ní a šesti dalšími byla sbírka pořádně ohmataných časopisů o zbraních, ještě nerozbalené hadry načištění hlavní a vytěráky. Marksmen, uznávaný expert. Takže David Riggs není jenom samotář, je takynadšenec do zbraní. To ji nepřekvapilo.

Ale ukázalo se, že ta největší trofej nemá se zbraněmi nic společného. Byla zastrčená úplně vzadu, jakokdyby se David nemohl rozhodnout, jestli na ni má být pyšný nebo ne. Nahoře byla postavička hráčebaseballu s pálkou opřenou přes zaprášené ramínko. Mosazná tabulka dole byla téměř nečitelná, jakokdyby na ni pořád někdo sahal. Sotva znatelný nápis Mass All-Star šampión.

Přešla k obrázku baseballového hráče na zdi. Bosý Joe Jackson bylo naškrábané v pravém dolním rohu.To jméno jí vzdáleně něco říkalo.

Pohlédla na obrázek Fenway Parku, potom se vrátila k polici s knihami a našla album.

První fotografie vypadala staře, zažloutle, se zkroucenými okraji. Ta žena byla mladá, tmavé vlasy poramena v upravených lokýnkách, laskavé, inteligentní oči, které se dívaly přímo do objektivu. To jeDavidova matka, usoudila Melanie, ty hluboké, oříškové oči má po ní. Vypadala jako silná, rozumná žena,

která všechno zvládne.

Až příliš brzy se její fotografie z alba vytratily. Ten patrový domek s olivově hnědým kobercem a hnědým

linoleem se tam už potom taky nikdy neobjevil, rodinné portréty byly minulostí.

Davidova matka zemřela a album bylo o baseballu.

Tady je David Riggs, osmiletý, v dresu Little League. Tady je desetiletý s celým týmem. Tady David,

Steve a Bobby Riggsovi pózují na metě. Tady Bobby Riggs nadhazuje míče svým synům – už vyrostli a

zeštíhleli.

V albu se začaly objevovat certifikáty dokládající jeho úspěchy. Počet dosažených met. Nejlepší hráč.Potom přišly novinové články. „Slibný mladý nadhazovač ve Woburnu.“ „Woburnská střední škola si vedenejlépe ve své historii.“ „Skauti z Major League hledají v našem městě mladé talenty – přijeli se podívat

na Riggse juniora!“

A ty fotky… Fotografie zvláštního agenta Davida Riggse, Melanie by si nikdy nepomyslela, že takhle mohl

někdy vypadat. Žádné vrásky, žádná zachmuřená tvář. Zářil na barevných fotografiích, nadšeně pózovalse svou rukavicí, potom při nadhazování. Utahoval si z fotografa. Mrkal na obecenstvo. Byl hrdinarodného města, snímky o tom jasně svědčily. Mladý David Riggs se natahuje po míči, tvář má taknapjatou, tak soustředěnou!

Další fotografie. Míč drží v rukavici, vypadá, jako by sestupoval z nebes, tvář mu září nadšením.

Další snímek. David zvedá míč, ukazuje ho otci, který cosi křičí za postranní čarou. Pro tebe, tati, říká jehovýraz. A Melanie čte jeho odpověď z rozevřených rtů. To je můj kluk, křičí nadšeně táta. To je můj kluk!

Rychle album zavřela. Zašla už příliš daleko do Davidova soukromí. To jsou osobní fotografie z doby,která už je dávno pryč. To byl David se svou rodinou a David s baseballem, což byl zřejmě ještě osobnější

vztah. Měla by toho nechat. Každý si zaslouží mít svoje zdi, za které nikdo nesmí.

Přesto znovu album otevřela.

Páni, jak úžasně mu to slušelo, když byl šťastný. Ta vášeň, ten oheň. Určitě je dobrý jako agent FBI, alejako baseballový hráč… paráda.

A potom se Melanie začala bavit těmi nejstrašnějšími ze všech ženských představ – jestlipak by hodokázala takhle rozesmát, jestlipak by dokázala naplnit jeho oči takovou upřímnou radostí. Dokázala by

ho uzdravit, aby se cítil jako celý muž?

Tentokrát album rozhodně zaklapla a zastrčila ho zpátky do police, ale ty představy nedokázala odehnat, i

když se snažila ze všech sil.

Dveře ložnice zůstávaly zavřené. Přistoupila blíž a slyšela, že uvnitř mluví. Telefonuje. S kým? Potom jinapadlo, že ať říká cokoli, má to nejspíš co dělat s jejím případem. To znamená s jejím životem. A po tom

mu nic není, sakra.

Přiložila ucho na dveře. Slyšela každé slovo.

David právě někoho pořádně plísnil. „Sheffield nebyl doma celou noc, sakra. Povídal Melaniinu otci, ževčera vyhrál, takže musel vyrazit někam do herny. A když byl pryč, někdo se mu vloupal do domu.Nevíme, jestli se něco ztratilo, ale našel tam lístek se vzkazem. Chci vědět, co na tom lístku bylo!

Jo, Chenney. Už tomu rozumíš, proč se nikdy nesmíš vykašlat na objekt sledování? Proč je to tak důležitý?Už ti to došlo? Když odejde někdo nemocný z práce domů, neznamená to ještě, že tam zůstane.

Hele, já od začátku nevím, co si o tom mám myslet. Tenhle případ se mi zdál poněkud přitažený za vlasy.Ale posunuli jsme se už dost daleko. Víme, že Harper Stokes dostal výhrůžný vzkaz. Melanie si myslí, žeho dostala i její matka. Sice si nemůžu být jistý, ale začínám věřit, že někdo to rozehrál i doma uSheffielda. Potřebujeme vědět, k čemu přesně tam došlo.

Ne, nevloupáš se tam. Prohlídneš jeho odpadky. To je daleko jednodušší.

Jo, trochu si zašpiníš ručičky, ale to patří k našemu úžasnýmu povolání. Sheffield má dnes v noci službu,

že jo?

Jo, chci, aby ses mu přilepil na paty. A neodlepil se, dokonce ani v práci. Ta nemocnice mě začínázatraceně zajímat. Náš anonym zatím zřejmě přesně ví, o čem mluví, takže možná zjistíme víc, než jsme

si mysleli.

Jojojo, já vím, že ty nic nevíš. Sakra, měli by vás, kluci, líp školit. Máš papír a tužku? Tak si piš.

Tak poslouchej, vycházejme z toho, že ten anonym má pravdu a že tam vážně instalujou pacemakeryzdravým pacientům. Žádný doktor ani zdravotník, jakkoli znamenitý, nemůže jen tak doporučitkardiostimulátor. Kardiolog může mít svůj názor. Kardiochirurg taky. Potom tam jsou doktoři napohotovosti, kteří pacienta přijímají, a sestry, který se o něj starají. Potom anesteziolog, který monitorujepacientovy životní funkce a podává léky během operace. Tihle všichni ho prohlížejí, doplňují údaje dokarty a vědí, co se děje. To ovšem za předpokladu, že pacient se neptá na mínění nikoho dalšího. To dělá

hodně lidí, což potom znamená, že kartu čte celá jiná parta doktorů a ti pak přicházejí se svými názory.

Takže první věc, která se nabízí, je doplňování falešných údajů do karty nebo nesprávná diagnóza.Nemocnice jsou zařízený tak, aby takováhle situace nemohla nastat. Takže naši podezřelí by museli najítněkoho, kdo má nějaké příznaky. Třeba pacienta, kterého přijmou na pohotovost s ‚bolestí na hrudi‘ achtějí se ujistit, že se nejedná o infarkt myokardu. Srdeční záchvat, Chenney. Infarkt myokardu znamenásrdeční záchvat.

Takže, postup je takový, že na většině pohotovostí mu udělají EKG, rentgen plic a vezmou mu šest nebosedm zkumavek krve na testy kardioenzymů. Ale těmhle enzymům může trvat dvanáct až šestatřicethodin, než se v krvi objeví, takže i když je rentgen negativní a EKG v pořádku, nemocnice si nechápacienta na den dva na pozorování, zvlášť pokud má něco takovýho v rodině nebo patří do rizikovýskupiny – má nadváhu, vysoký tlak atakdál. Doktoři z pohotovosti taky posílají pacienty do katetrizačnílaboratoře, aby se vyloučilo zablokování koronární tepny.

V katetrizační laboratoři zavedou pacientovi katetr stehenní tepnou a nastříknou mu tam barvivo. K tomu

výkonu ho utlumí sedativy a potom ho pošlou na monitoring a zotavení na JIPku. Drží ho dál pod

sedativy, aby se náhodou uprostřed noci neprobudil a katétr si nevytrhl. A to je první příležitost provést sním nějakou nekalost.

V noci je na JIPce většinou fofr a sestry se věnují těm nejtěžším případům. Náš pacient se zotavuje, jeutlumený léky a samozřejmě neví, co s ním kdo dělá a proč. Někdo by mohl jednoduše vklouznout dopokoje, něco mu píchnout nebo si pohrát s EKG, a potom zmizet, aniž by si toho někdo všiml.

Zkus se nenápadně vyptávat. Nebývá doktor Sheffield často vidět na JIPce? To by mohlo být důležitý.

Ne, nevím, co to má společného s Meagan Stokesovou. Jenom ten náš anonym asi ví víc než my. Už mášnějaký výsledky z laboratoře?

Dva typy krve? Vážně? Do háje.“ David si povzdechl. „Ten případ začíná být stále podivnější. Ještě něco?

Já vím, je ještě brzo, ale jsem optimista. Dobře, ať udělají test DNA. Řekl bych, že jeden vzorek krve patří

nejspíš Melanii Stokesové. O tom druhým nemám tušení. Už poslali z Houstonu spis o MeaganStokesové?

Co tím myslíš, že spis je nedostupný? Uzavřeli to před pětadvaceti lety! Musí to tam ležet v archivu.

Spis o případu prostě nemůže být, vy řazený!4 FBI přece není veřejná knihovna, sakra! Někdo nám hází

klacky pod nohy. A co houstonská kriminálka? Faxovali ten spis? Jo, jo. Tak mi to pošli.

Životní pojistka. Na dvě děti. Jeden milion na každý. Sakra, který rodiče pojistí svý děti na milion doláčů?Vysvětlovalo by to ale ten nóbl palác na Beacon Street.

Žádný doličný předměty k případu Meagan se nikdy nenašly? Jo, myslel jsem si to. Fajn, až dorazím dohotelu, ještě jednou ti zavolám a ty mi pošleš ten fax. S Lairmorem si nedělej starosti. Jsem z nás dvouvyšší šarže, beru si to na triko. Zítra ráno mně nejspíš vypráší prdel, ale snad to všichni nějak přežijem.Takže dnes večer vyrážíš za Sheffieldem do nemocnice, jasný?

Já vím, že jsi utahanej, Chenney. Já taky. Ale ten, kdo tohle všechno provádí, spěchá, aby dohnalztracený čas. V sobotu se objevil Larry Digger, na neděli byl nachystaný ten oltář a najatý vrah střílel vpondělí. Bůhví, co se děje v tuhle chvíli, když spolu telefonujeme. Musíme zkrátka zabrat.

Dnes večer hlídám Melanii Stokesovou.

Jo Já vím, že vždycky slíznu smetanu. Užij si to s Sheffieldem. Pa pa.“

Melanie odběhla k pohovce. Dveře ložnice se rozletěly a David vkráčel do místnosti, mračil se a vypadalzadumaně.

„V laboratoři ještě nestihli udělat hloubkovou analýzu,“ spustil rovnou, „ale už víme, že na tom cáru látkyve vašem pokoji byly dva druhy krve. Budou dělat další testy.“

Melanie přikývla. David jí nic dalšího nesvěřil. Stál uprostřed pokoje s rukama v bok a myšlenkami namilion mil daleko. Je unavený, uvědomila si Melanie. Kolem úst a v koutcích očí měl nové rýhy. Kůži mělnapjatou a vypadal ještě drsněji a přísněji než dřív.

Přešel místnost a přistoupil k záznamníku. Blikající světýlko oznamovalo vzkaz. Zmáčkl tlačítko, potomodešel zpátky do ložnice a vrátil se s námořnickým pytlem právě ve chvíli, kdy se ozvala první zpráva.

„Ahoj, Davide, tady je táta. Ještě pořád ses neozval. FBI tě nejspíš moc zaměstnává, viď? Čtu si teď onových metodách úpravy zaměřovače. Nechceš přinýst svoji berettu? Rád bych si vyzkoušel pár věcí.“Hlas Bobbyho Riggse se najednou rozpačitě zlomil. „No nic. Jenom jsem chtěl vědět, jestli seš doma. Nicse neděje. Zavolej mi, až budeš mít čas. Mám lístky na Red Sox – nebo… ále, do háje. Dlouho jsem těneviděl, Davide. Někdy zavolej.“

Melanie pohlédla na Davida. Ve tváři měl kamenný výraz. Ozval se další hlas.

„Riggsi, pouštíte si ten záznamník vůbec někdy? Dostal jsem zprávu, že jste se zapletl do nějaképřestřelky. Mluvil jsem s šéfem bostonské policie, prý tam došlo k vraždě. Riggsi, copak nevíte, že semáte jenom koukat a poslouchat? A co úřední postup? Když některý z mých agentů použije zbraň,rozhodně nečekám, že mě o tom bude informovat bostonská kriminálka. Jestli ten záznamník úplněneignorujete, chci vás vidět ve své kanceláři zítra v sedm nula nula. Přesně! A laskavě s sebou přineste

hlášení!“

Hovor náhle skončil. David se jenom pousmál.

„To byl šéf,“ pronesl bezstarostně. „Tak tu rohovou kancelář nakonec asi opravdu nedostanu.“

Z pásky se potom ozval profesionální, rozvážný hlas. „Tady je vrchní zvláštní agent Pierce Quincy z

Quantika. Promiňte, že vám volám domů, agente Riggsi, ale houstonská kancelář mi dnes nahlásila, žejste je žádal o spis případu Meagan Stokesové. Chtěl bych vědět, proč se zajímáte právě o tento případ.Můžete mě, prosím, kontaktovat na…“

Vychrlil číslo. Melanie pohlédla vzrušeně na Davida, který úplně znehybněl.

„Do prdele,“ řekl, když se vzpamatoval a rychle škrábal telefonní číslo na papír. „Co to má sakra

znamenat?“

„Řekl, že jste žádal o spis.“

„No jasně. Ale nejdřív mi houstonská kancelář sdělí, že spis je nedostupný, a teď mi za necelýchčtyřiadvacet hodin Quantico volá domů a chce vědět, na co ho potřebuju. Proč se najednou každý takzajímá o uzavřenej případ? A hlavně, proč zrovna Quincy?“

Melanie na něj nepřítomně pohlédla. „Mohl byste to, prosím, trochu vysvětlit někomu, kdo je sice osobně

ohrožený, ale jinak úplný laik?“

David potřásl hlavou. Stále vypadal zmateně. Tedy, spíš nervózně. Konečně se vydal do kuchyně, popadl sáček s mraženou mrkví a přiložil si ho dolů na záda. „Vy jste to jméno nikdy neslyšela? Minulý podzimřešil ten případ Jima Becketa.“

„Toho několikanásobného vraha, který utekl z Walpoleu?“

Slyšela o tom případu. V Nové Anglii zřejmě nebyl nikdo, kdo by nezamykal dveře i okna, když sebývalému policistovi, vrahovi deseti žen, podařilo uprchnout z věznice. V krátkém čase stráveném nasvobodě kosil lidské životy hlava nehlava. Už si nepamatovala, kolik lidí nakonec zavraždil. Určitě jich bylo

hodně.

„Quincy vystavěl jeho profil,“ zamumlal David. „Sloužil jako poradce FBI, když se znovu sešel vyšetřovacítým, a pomáhal při vypracovávání strategických postupů. Becket zavraždil agentku FBI, víte. V té době se

spekulovalo o tom, jakou roli vlastně v tom případu hrála, ale Quincy prohlásil, že zemřela při plněníslužebních povinností, a věřte mi, když to řekl Quincy, všichni byrokrati si ji připsali na seznam těch, kdozahynuli při plnění služebních povinností. Když pomohl chytit Becketa, stal se ze dne na den oficiálnímexpertem na násilné trestné činy a politicky nedotknutelnou osobou v FBI. Zkrátka, právě mi o MeaganStokesové telefonoval sám pánbůh.“

„Proč vám ten expert volal kvůli Meagan?“

„To lze zjistit jediným způsobem.“ David zvedl papír s telefonním číslem.

Melanie se zachvěla. Zvedla bradu, vypjala se v ramenou. Jedna část jejího já toužila být statečná. Je tojejí rodina, udělala by pro svou rodinu všechno na světě. Dluží jim to.

Druhá část se cítila celá zničená, jako zmlácená. Chtěla znát pravdu, ale zároveň se jí bála. Není to tak, že

pravda tě vždycky osvobodí. Někdy ti může zjevit strašné, temné věci a připravit tě o lidi, které miluješ.„Nechcete jít do ložnice?“ navrhoval David. „Můžete si odpočinout, než vyřídím ten telefonát.“

„Ne. Zvládnu to.“

„Máte za sebou dlouhý den.“

„Je to moje rodina, Davide. Chci zůstat.“

Chvíli mlčel, potom pokrčil rameny. Ale pohled se mu změnil, byl víc chápající. To ji trochu uvolnilo. Budižmi nebe milostivo, pomyslela si. Jestli se začne David Riggs chovat mile, nejspíš to nezvadnu.

Odvrátil se chvíli předtím, než se mohlo stát něco, co ani jeden z nich nebyl připraven zvládnout.

Položil telefon na jídelní stůl a oba se posadili. I když bylo po pracovní době, vrchní zvláštní agent Pierce

Quincy se jim ozval na první pokus.

David zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu: „Tady je zvláštní agent David Riggs, volal jste mi. Pro vašiinformaci, u přístroje se mnou sedí Melanie Stokesová.“

„Dobrý večer, slečno Stokesová,“ pozdravil zdvořile Quincy a potom se Davida zeptal: „Proč se účastní

telefonátu?“

„Jsem uprostřed případu, který se jí týká,“ informoval stručně David, „a o informace o Meagan Stokesovéjsem žádal kvůli ní. Proč se o to zajímáte? Nejedná se snad o uzavřený případ?“

„Ano. Tudíž mě velice překvapilo, že se o tyto informace zajímá agent z Bostonu. Vy přece pracujete na oddělení zdravotnické kriminality, jak jsem zjistil z kartotéky.“

David znervózněl a Melanie vytušila, že se ocitla uprostřed války zájmů a že asi bude stát hodně úsilíprostřílet se k informacím. Jako mladší musel začít David.

„Nerad bych teď rozebíral, do jaké míry jsem do případu zapojen,“ sdělil stroze. „Ale řeknu vám toto:Melanie Stokesová je adoptivní dcera Patricie a Harpera Stokesových. Před dvěma dny se v Bostonu

objevil reportér Larry Digger –“ „Ten reportér z Dallas News?“

„Ano, ten. Přišel s tvrzením, že slečna Stokesová je dcera Russella Lee Holmese. Včera našla u svépostele jakýsi oltář. Byl tam červený dřevěný koník, nejspíš hračka Meagan Stokesové, cár modré látky,pravděpodobně z Meaganiných šatů a čtyřicet čtyři aromatických svíček s vůní gardénií, které bylysestavené do jména Meagan. A dnes byl Larry Digger zastřelen. Proč máte u sebe ten spis Meagan

Stokesové?“

„Čtyřicet čtyři svíček?“ zabručel Quincy. Melanie slyšela, jak škrábe perem po papíru a dělá si poznámky.

„S tou hračkou a cárem látky jste něco udělal?“

„Jsou teď v laboratoři. Brian Stokes, Meganin bratr, je okamžitě identifikoval.“

„Zajímavé. Není mi známo, že by policie toho červeného dřevěného koníka nebo ty šaty někdy našla.

Přitom v Holmesově boudě nalezli spoustu předmětů, které patřily obětem.“

„Proč máte ten spis?“

„Jen klid, agente,“ řekl chlácholivě Quincy. „Promiňte, jestli ten můj vzkaz zněl nějak naléhavě. Jenom

jsem začal studovat případ Russella Lee Holmese jako součást jednoho interního projektu. Chceme rozšířit

intelektuální kapitál –“ „Co to je?“ zašeptala Melanie.

„Zkoumá případ Russella Lee Holmese, aby zařadil jeho profil do databáze informací o násilných trestníchčinech,“ překládal David. „Ten Becketův případ musel být něco jiného, protože FBI se většinou pouští dointerních projektů, když usoudí, že vyšetřující agent postupuje krátkozrace nebo málo vynalézavě.“

„Čím víc se zabýváte smrtí, agente,“ pronesl tiše Quincy, „tím víc přicházíte na to, jak cenné je občas sezastavit a přivonět si k růžím.“

Melanii připadalo, že ten postarší muž hovoří spíš lítostivě než přemoudřele. Začínal se jí líbit.

„Zvláštní agent Riggs má pravdu. V divizi násilných trestných činů vedeme kompletní databázi informací,které jsme získali o vrazích, násilnících, o všech lidech, které byste rozhodně nepozvala k mamince navečeři. Ty případy analyzujeme a pachatele srovnáváme a to nám umožňuje sledovat shodné rysy a

modely jejich chování.

V rámci projektu jsem navrhl, abychom se vrátili k nejznámějším případům z historie a podrobili jeanalýze. Minulý měsíc jsem se začal zabývat Russellem Lee Holmesem. Dokážete si představit mépřekvapení, když jsem v polovině výzkumu dostal dotaz na jeden ze spisů.

Víte toho hodně o případu Meagan Stokesové, slečno Stokesová?“

„Není to věc, o které by moje rodina hovořila.“

„Máte nějakou teorii, proč vás Larry Digger vyhledal?“

„Když mi bylo devět let, našli mě v nemocnici. Ztratila jsem paměť, nevím nic o své minulosti. Jsem tedy

snadný terč.“

„To nechme zatím stranou,“ přerušil ji netrpělivě David. „Jsou jisté náznaky, které by mohly potvrzovat,

co Digger říkal. Ale proto jsem o spis Meagan Stokesové nežádal.“

„Proč tedy?“

„Protože nejsem slepý, hluchý ani pitomý,“ vyštěkl David. „Protože umím číst mezi řádky. Musel jste na topřijít taky, když jste se tím posledních pár týdnů zabýval. Existuje řada důvodů se domnívat, že Meagan

Stokesovou nezavraždil Russell Lee Holmes.“

„Výborně, agente. Strávil jsem tři týdny přemýšlením, co dělat. Nakonec, vražda nepodléhá zákonu opromlčení, a já jsem téměř na sto procent přesvědčený, že Russell Lee Holmes skutečně nebyl vrahem

Meagan Stokesové.“

„Byl nevinný?“ vyhrkla Melanie.

„Neřekl bych, že byl nevinný,“ rozvážně ji opravil Quincy. „Jsem si jistý, že skutečně zavraždil šest malýchdětí. Ale pochybuji, že unesl a zavraždil Meagan Stokesovou.“

„Russell Lee Holmes nebyl za její vraždu nikdy souzen,“ připomněl David. „Byl usvědčen z vražd šestijiných dětí. K vraždě Meagan Stokesové se přiznal až později, když už byl odsouzen. Přiznal se Larrymu

Diggerovi.“

„Proč si myslíte, že to udělal?“ ptal se Quincy Davida jako učitel, který zkouší studentíka.

„Protože už byl stejně odsouzený k smrti. Jedna vražda navíc, co to je?“

„Počkejte!“ protestovala Melanie. „I když ho to nic nestálo, proč by Russell Lee Holmes někomu dělaltakovou laskavost? Nebylo to přece žádné dobrotisko.“

„Nemyslím si, že by to udělal jen pronic zanic,“ řekl David a poprvé se vyhnul jejímu pohledu. „Myslím si,

že dostal nabídku, která nešla odmítnout.“

Nerozuměla tomu. Před chvílí spolu přece mluvili, proč jí o tom nic neřekl? Jaká nová teorie se zrodila v téjeho hlavě?

„Myslím si,“ pokračoval pomalu, „že jsme právě přišli na to, proč vaši rodiče zřejmě vědomě adoptovalidítě vraha. Kryje jejich hřích.“

Melanie zalapala po dechu. Měla pocit, jako by se Davidův byt začal naklánět a ona se řítila po hlavě do

propasti.

„Melanie?“ zeptal se tiše David. Podařilo se jí otočit k němu hlavu. Upřímně, starostlivě se na ni díval. Oči

jako by mu zezlátly. Jak je možné, že si toho nikdy nevšimla? Najednou zatoužila, aby ji znovu vzal do

náručí jako tu první noc, kdy ji odnášel domů, pryč od Larryho Diggera, a aby znovu ucítila tu uklidňujícívůni Old Špice.

Sklopila oči. Snažila se popadnout dech, potom se nadechla ještě jednou. Svírání na hrudi začalopovolovat, začínal se jí vracet klid.

„Není třeba se unáhlit,“ pravil rozumně Quincy. „Nastínil jste jisté zajímavé závěry, agente Riggsi, alezatím toho ještě mnoho nevíte, nemáte všechny potřebné informace. Slečno Stokesová, jste si jistá, že se

chcete účastnit tohoto rozhovoru?“

„Ano,“ řekla chraptivě. „Ano.“

Quincy začal téměř laskavě.

„V roce 1969, když Russell Lee Holmes unesl první dítě, začal Howard Teten rozpracovávat techniku,které říkáme profilace. Místní policie a FBI, kteří v té době ještě neměli vypracované přesné postupy vřešení takových zločinů, vyšetřovali případ Russella Lee Holmese tak, jak se běžně vyšetřuje vražda.Zajímalo je, jak byl zločin spáchán, zajímal je modus operandi, nikoli proč byl spáchán čili co je příčinouvrahova chování. To je velký rozdíl, slečno Stokesová, protože modus operandi několikanásobného vraha se může časem měnit. Například své oběti už nepoutá, ale zdroguje. Ale vrahova potřeba ovládat ženy aporoučet jim se nemění. Tomu se říká vrahův ‚podpis‘. To bude stejné u každé vraždy, od první potřináctou, i kdyby všechny ostatní okolnosti zločinu byly jiné.

Ale v roce 1969 policie tento princip ‚podpisu‘ ještě neznala. Omylem připsali vraždu Russellu LeeHolmesovi, protože modus operandi byl shodný s jeho předchozími zločiny. Neměli prostředky pro hlubší

analýzu, neznali jeho charakteristické patologické rysy.

Russell Lee Holmes nenáviděl chudé bílé děti. To je vám známo, že?“

David přikývl. Melanie špitla: „Ano.“

Quincy pokračoval. „Russell Lee Holmes se nedostal přes čtvrtou třídu základní školy a byl negramotný.Vykonával nekvalifikovanou práci, byl znám jako nepříjemný člověk. Jeho poslední zaměstnavatel tonapsal lakonicky: ‚Rád plive.‘ Russell Lee Holmes nenáviděl chudé bílé děti, protože hluboko ve svém nitru

vlastně nenáviděl sám sebe. A ta nenávist byla patologická, vybíral si malé, zranitelné dívenky a chlapce,protože se tak vlastně tím nejprimitivnějším způsobem snažil zničit své vlastní kořeny. Neměl žádnésvědomí. Ale měl v sobě strašlivou nenávist.

Jako negramotný, nevzdělaný člověk nemohl provést nic sofistikovaného, čím by svoji nenávist vyjádřil.Těch šest vražd, to byly bleskové akce. Šel někam do chudinské čtvrti, kterou nejspíš dobře znal a kambez problémů zapadl, a prostě tam sebral první dítě, které se mu namanulo. Policie později objevilaboudu, kde prováděl svoje nejpříšernější zločiny.“

„Bylo to někde v lese, že?“ zašeptala Melanie. „Jedna místnost. Jen sbitá prkna, ani tam nebyla podlaha.Ale okna byla zaprášená, nebylo vidět ven. Sklo bylo popraskané. Viděla jsem pavouka, jak prolézá

puklinou.“

„Slečno Stokesová,“ hovořil opatrně Quincy. „Náhodou mám před sebou na stole fotografie té boudy,barevné policejní snímky. Nevím, co popisujete, ale v boudě Russella Lee Holmese žádná okna nebyla.Byla to obyčejná, amatérsky postavená kůlna, ale ujišťuji vás, podlaha tam byla. Pod těmi prkny našlapolicie Holmesovu sbírku ‚fetišů‘.“

Melanie vytřeštila oči. „To není…? Já si nevybavuji boudu Russella Lee Holmese?“

„Rozhodně ne.“

Pohlédla na Davida. „Tak to jsem tam možná nebyla. Možná tedy nejsem… Nebo Russell Lee Holmes

věznil Meagan někde jinde.“

„Anebo neměl s Meagan nic společného,“ řekl Quincy.

„Tak proč bych byla v té boudě, proč bych tam Meagan viděla?“ Melanie zoufale pohlédla na Davida.

„Nevím. Možná byla Meagan zavřená někde jinde a z nějakého důvodu jste tam byla taky.“

„Slečno Stokesová,“ řekl Quincy, „když říkáte, že jste viděla Meagan Stokesovou, co přesně tím myslíte?“

Melanie se nezmohla na odpověď. Prosebně pohlédla na Davida.

„V poslední době se jí začíná vracet paměť. To je jeden z důvodů, proč si myslíme, že Larry Digger možnámluvil pravdu. Melanie si vzpomíná, jak byla zavřená v nějaké dřevěné boudě s Meagan Stokesovou.“

„Na co si ještě vzpomínáte?“

„To je všechno.“

„Ale paměť se vám začíná vracet, že? Představte si, co všechno máte možná uzamčeno v mysli. Mohlibychom se od vás dozvědět tolik věcí, především o Meagan Stokesové. Nepřijela byste sem? Známněkolik vynikajících hypnotizérů, kteří by s vámi mohli pracovat.“

Melanie se skoro zasmála. „Ano, jistě, všichni jsou fascinovaní tím ‚potenciálem,‘ který mám v hlavě!“Zkřivila rty. „Kromě mě, samozřejmě.“

„Hypnóza, slečno Stokesová. Pod přísnou kontrolou. Slibuji, že bychom vám poskytli veškerou péči –“

„Ne, děkuji.“

„Slečno Stokesová –“

„Říkám ne! Děkuji! Proboha, to všechno se stalo před pětadvaceti lety! Nechci si vzpomínat na umírajícíděti!“

Quincy se odmlčel. Nejspíš byl zklamaný.

„Jistě,“ řekl konečně. „Tak si shrneme, co víme z policejních záznamů. Russell Lee Holmes nenávidělchudé bílé děti. Unášel je, mučil je ve své boudě, a když se uspokojil, uškrtil je holýma rukama. To jedalší rys hluboce osobního násilného činu. Těl se zbavoval náhodně, házel je nahá do příkopů, kanálů, dopolí. Tím si zase uspokojoval svou potřebu ty děti pošpinit, odhodit je jako ty příslovečné hadrovépanenky, které si ani nezaslouží být chráněny před přírodními živly.

Zkrátka, každým takovým činem demonstroval svoji nenávist k mládí, chudobě a slabosti. Byl to projevjeho nenávisti k sobě samému. A teď se dostávám ke spisu Meagan Stokesové.“

„Nebyla chudá,“ připomenul David. „Byla tam žádost o výkupné. A její tělo bylo pohřbené v lesích, nikolipohozené. Měla uříznutou hlavu.“

„Byla v autě chůvy,“ zamumlala Melanie. „Bylo zaparkované před domem chůviny matky. Myslela jsem, žeto byla chudinská čtvrť.“

„Byla to čtvrť, kde bydleli lidé s nižšími příjmy,“ informoval věcně Quincy, „ale do kategorie Holmesovýchobvyklých rajonů by spadat mohla. Oběť má ovšem jiný profil. Meagan byla hezky oblečená, upravená.Seděla v krásném autě a hrála si s hračkou z dovozu. Byla chytrá a šikovná. V Holmesovi, který provádělprimárně sebedestruktivní činy, by vražednou touhu ničím nevzbudila. Nebylo na ní nic, co by mupřipomínalo jeho samotného.“

„Mohla to být pomsta,“ napadlo Melanii. „Ty ostatní děti nenáviděl, protože se mu podobaly. ZavraždilMeagan, protože ho převyšovala.“

„To je možné, slečno Stokesová, ale nepravděpodobné. To by byl velký motivační posun, vpsychopatologii několikanásobných vrahů velmi vzácný. V některých případech vrah zvolí jiný typ oběti,protože cíl, po němž touží, je nedosažitelný. Dává například přednost mladým, zhruba dvacetiletýmblondýnkám, ale když jeho krvežíznivost přesáhne hranice únosnosti, ‚spokojí‘ se s třicetiletou brunetou.Ale v tom případě je vrahova potřeba, to jest ubližovat ženám, uspokojena, protože ta je dominantní. Alepro jiné vrahy je profil oběti vnitřně svázán s jejich podpisem. Nechtějí pouze ubližovat ženám. Potřebujíubližovat například ‚padlým‘ ženám. Takový vrah tudíž nikdy nevymění spořádanou matku tří dětí zaprostitutku, ani kdyby ta matka byla dostupnější. Takový zločin by zkrátka jeho potřebu neuspokojil. Najítsvůj cíl znamená pro tyto muže totéž jako se zamilovat. Popisují, jak trávili týdny, měsíce, roky hledáním‚té pravé‘. Začnou u vzhledu – u Holmese to byly malé, špinavé a chudé děti. A potom ji prostě uvidí. Tu,která jim něčím pohne ‚u srdce‘. Tu, ze které se jim potí dlaně. A vědí – ta je můj cíl.

Russell Lee Holmes patřil do této skupiny. A když zvažuji profil této oběti, jsem přesvědčen, že na téčisťounké, dovádivé dceři bohatých rodičů Meagan Stokesové nebylo nic, co by Russella Lee Holmesepřitahovalo. Lidově řečeno, nebyla jeho typ.“

„Jsou tady ještě další faktory,“ vložil se do toho David. Pohlédl na Melanii. „Jak by takový negramotnýčlověk sesmolil žádost o výkupné?“

„Skvělý postřeh, agente,“ pochválil ho Quincy. „Mám kopii té žádosti o výkupné před sebou. Policie sice vroce 1972 tvrdila, že je to primitivní vzkaz, slova jsou vystřižená z novin a jsou tam gramatické chyby.Někdo to osobně přinesl do nemocnice, kde pracoval Harper Stokes, což bylo chytré, ale jednoduché.Tohle všechno by na Russella Lee Holmese sedělo. Ale když si ten lístek prohlédnete důkladně, zjistíte, že

to neobstojí. Ta slova jsou tam úhledně poskládaná, zpod okrajů těch výstřižků neukáplo ani trochulepidla. Tak precizně by to nevzdělaný, zuřivý mladý muž, jako byl Russell Lee Holmes, nikdy nesvedludělat. A navíc, nejsou tam žádné otisky, známka, dokonce ani sliny. Přitom byla obálka zalepená. Ať tovyrobil kdo chtěl, udělal to pečlivě, inteligentně a obezřetně. Věděl, co obnáší policejní procedura. Nic ztoho se neshoduje s tím, co víme o Russellu Lee Holmesovi.“

Melanie vstala a roztřesenýma rukama si napustila z kohoutku vodu do sklenice. „Tak proč si vybavujiMeagan v té boudě? Jestli ji Russell Lee Holmes neunesl, kde by se tam vzala?“

„Nevím, slečno Stokesová. Vážně by mě moc zajímalo, co ty vaše ‚vzpomínky‘ na Meagan Stokesovouznamenají. Můj celkový dojem je, že to byl rafinovaný zločin, který provedl někdo, kdo věděl oHolmesových zločinech a kdo se ho snažil napodobit. Nikoli z nějaké neurózy, ale z racionálního důvodu:aby zamaskoval či zamaskovala svůj zločin. Když byla Meagan unesená, už existovalo podezření, že tyděti jsou někde vězněné a živé, takže bouda byla možná zvolena proto, aby ten zločin měl co nejvícshodných ‚průkazných důkazů‘. V roce 1972 to k oklamání místní policie a FBI rozhodně stačilo.

Ale jak jsem se už zmínil, profilace nám pomáhá rozpoznat imitaci zločinu od zásadní motivace a chování.Znovu říkám, případ Meagan Stokesové nesedí k motivaci Russelle Lee Holmese. Což mě přivádí kposlednímu, nezvratitelnému faktoru, který mám na mysli – likvidaci těla.

Všechny oběti Russella Lee Holmese byly svlečené a někde pohozené. Až na Meagan Stokesovou. Bylanahá, ale její tělo bylo zabalené v prostěradle. Nebyla někde pohozená, ale pečlivě pohřbená. Také bylazohavená, měla uříznutou hlavu a ruce. Víte něco o stínání hlav, agente Riggsi?“

„Jak to myslíte?“

„Děje se to zpravidla ze dvou důvodů. Jeden je logický. Chytřejší pachatelé, většinou psychopati, kteří sesnaží po sobě zamést stopy, odstraní hlavu oběti, aby ztížili identifikaci. V některých případech uříznou i

ruce.“

„Už jsme se ale shodli, že Russell Lee Holmes nebyl ani chytrý, ani logicky uvažující. Takže, jaký je ten

druhý důvod?“ chtěl vědět David.

„Emocionální. Když má vrah pocit viny, výčitky svědomí nebo se stydí, odstraní hlavu nebo ruce oběti, abyzločin odosobnil. Stětí hlavy může znamenat, že vrah byl oběti blízký.“

„Panebože,“ vydechla Melanie. Tušila, co přijde.

„Abych to tedy uzavřel,“ pronesl tiše Quincy, „udělal to někdo, kdo byl buď velice pečlivý, nebo někdo,

komu na ní doopravdy záleželo.“

„Rodiče,“ řekl David a potom dodal téměř rozzuřeně: „Kvůli penězům, že? Kvůli milionu dolarů.“

Melanie na něho vyděšeně pohlédla: „Cože?“

„Harper a Patricia Stokesovi měli na obě děti uzavřenou milionovou životní pojistku,“ klidně sdělovalQuincy. „Ještě předtím, než se Russell Lee Holmes přiznal, policie intenzivně vyšetřovala doktora HarperaStokese. Sedmdesátá léta pro něj byla těžká doba. Přišel o spoustu peněz při různých spekulačních

obchodech a bez té životní pojistky by možná musel vyhlásit bankrot.“

„Kvůli penězům přece člověk nezabije vlastní dítě!“ vykřikla Melanie. „Ne… ani za milion dolarů! A jestlibyly pojištěné obě děti, proč právě Meagan? Proč ne Brian? Ach, Bože, proč ne Brian?“ Sklonila hlavu.Pocítila ještě větší hrůzu. To přece muselo Briana taky napadnout. Její trudnomyslný bratr nejspíš strávilposledních pětadvacet let úvahami na téma: Proč jsem to nebyl já? A k otci se vždycky choval takpodrážděně, téměř nenávistně. Věděl o tom? Měl podezření? Ach, Briane…

„Cožpak by nestačilo ten únos předstírat?“ zvolala. „Třeba jenom hráli, že se ztratila, schovávali ji v téboudě a potom vybrali z banky to výkupné! Tak to mohlo být, podle toho, co vím –“

„Ale jak by ty peníze vysvětlili,“ zeptal se laskavě David. „Kdyby měli Harper a Patricia Stokesovi najednousto tisíc dolarů, upadli by v podezření. Ale když ztratili dceru a dostali vyplacenou její životní pojistku, pak bylo všechno vysvětleno.“

„Až na to, že jejich dcera je mrtvá. To by nikdy neudělali. Znám je, Davide. Jsou to moji rodiče a já vámpřísahám, že by něco tak strašného neudělali. Nezavraždili by kvůli penězům svoji čtyřletou holčičku!“

„Slečno Stokesová,“ pronesl zasmušile Quincy. „Já vím, že to nechcete slyšet, ale všechno tadynaznačuje, že Meagan Stokesové někdo uřízl hlavu z pocitu viny. Byla pohřbena s lítostí. A z lásky bylazabalená do prostěradla. Slečno Stokesová, znám jenom tři případy, kdy jsem viděl tělo mrtvého dítětetak starostlivě zabalené a pohřbené. A ve všech třech případech se nakonec ukázalo, že vraždila matka.“

„Panebože.“

„Několikanásobní vrazi nemají potřebu balit své mrtvé oběti do měkkých prostěradel. Ale chránit dítě, ikdyž je už pozdě, i když je to z pocitu viny, je rys ryze mateřský. Agente Riggsi, slečno Stokesová: Nazákladě těchto indicií znovu otevřu tento případ. Pečlivě si posvítím na všechny členy rodiny. Prošetřímmotivy, všechny události v rodině, které se staly v létě 1972, včetně přátel a příbuzných. A začnu u

Patricie Stokesové.“

The Waltham Suits byl slušný hotel. Apartmá se dvěma ložnicemi bylo vymalované na modro asvětlefialovo a byl v něm nábytek z napodobeniny třešňového dřeva, jaký má v oblibě tolik hotelů v NovéAnglii. Jedna ložnice byla nahoře v podkroví, druhá dole, proti kuchyňce. David si odložil námořnický pytel

do dolní ložnice – blíž ke dveřím – a Melanie bloumala po obýváku. Pořád ještě byla bledá jako stěna.

V drogerii nedaleko Davidova bytu koupili základní toaletní potřeby. Žádné oblečení tam ale neměli, takžeMelanie na sobě stále měla Davidovo staré tričko a velké tepláky. Vypadala tak droboučká, když teď stálau temného okna s rukama křížem ovinutýma kolem pasu a pohledem upřeným do bezměsíčné noci.Venku svištěla auta po dálnici, dálková světla se jí míhala po tváři, oči se jí leskly.

„Tak co,“ promluvil konečně David, „co si o tom všem myslíte?“

„Je to v pořádku.“

Čekal, že řekne víc, ale mlčela. Nevěděl, co má dělat. Od toho rozhovoru s Quincym se Melanie propadala

hlouběji a hlouběji do sebe. Měla unavený pohled válečného veterána, rty sevřené a bledé. Je v koncích,myslel si. Teď se buď vzchopí, nebo zhroutí. Naneštěstí to nedokázal odhadnout. Začínalo ho to děsit.

Zapnula televizi. Nějaká žena v křiklavých šatech vážně hleděla do kamery a hlásila: „Dnes dopoledne sev centru Bostonu střílelo.“ Na obrazovce se objevily záběry hotelu, kolem vchodu se motali nějací lidé.Několik turistů fotografovalo. Nebyly známy žádné podrobnosti a desetivteřinový šot vyzněl víceméně

naprázdno.

Vypnula televizi. Popadla časopis, rychle jím zalistovala, potom ho zase odložila. Pak zvedla popelník.Ruce se jí třásly. Jaké má malé ruce! Nedokázal si představit, jak je zavřená v nějaké boudě s takovouzrůdou, jako byl Russell Lee Holmes.

David položil laptop na jídelní stůl. Měl v plánu strávit většinu noci prací, pokročit v šetření, napsathlášení. Přesně v sedm ráno se mají s Chenneym sejít s inspektorem Lairmorem. Nebude to příjemnýrozhovor. Lairmore měl rád čistotu a pořádek, vyšetřování si představoval jako očíslované balíčky. To, žese jeho agenti zabývají pětadvacet let starou vraždou, ho rozhodně nepotěší.

Šel do kuchyňky, hodil svou zásobu zeleniny do mrazáku, a potom zaváhal.

Záda ho bolela. Sakra, úplně mu v nich škubalo.

Málo spal a byl ve stresu. Zase střílel, a zpětný ráz mu vždycky rozhodil záda. Musel uznat, že udělalidobře, když ho přeřadili na úsek zdravotnické kriminality. Nezvládl by šílené honičky temnými uličkami,nedokázal by brát po dvou či po třech schody nějaké vysoké budovy. Měl zdravotní problémy a ty se mu

zhoršovaly.

Život se mu smrskl na tři možnosti, které každý večer měl: mrkev, květák nebo brokolice?

Rozhodl se pro květák, nacpal si dva pytlíky dozadu pod pás džínsů. Když vyšel z kuchyňky, vypadal jakoidiot, a dobře to věděl.

Melanie už neseděla na gauči. Vrátila se k oknu a dlaně si opřela o sklo. Ve tváři měla cosi znepokojivého,pustého, rezignovaného. Nahánělo mu to strach.

Davidovi se vybavila bláznivá vzpomínka. Bylo mu devět a maminka se konečně vrátila z nemocnice.Ležela na gauči v obýváku a on stál s otcem a se Stevem nad ní. Otec i bratr se strnule usmívali. Táta jimto už předtím vysvětlil – matka umírá. Už se nedá nic dělat. Teď musí být silní, kvůli ní. Tak silní, jak jen

to dokážou.

Maminka mu prohrábla vlasy, potom pohladila Stevena po tváři, jako by byl ještě malé děťátko. Pakodvrátila pohled, nepřítomně hleděla do prázdna, odevzdaně, a tak bolestně, že se v Davidovi zatajil

dech.

Všichni se snaží být stateční, uvědomoval si jako devítiletý hošík, ale přitom ona je ta nejstatečnější ze

všech. Snažili se být hrdiny, ale největší hrdinkou byla ona. Ach, Bože, jeho matka byla úžasná žena!

A za chvilku si ji rakovina vzala na věčnost.

David se vrátil zpátky do hotelového pokoje. Je dospělý muž, ne dítě. Na zádech má mraženou zeleninu.

Rodinná bolest mu svírala hrudník.

Přál si, aby se dokázal k Melanii chovat jako silný muž. Do háje…

„Měla byste se vyspat,“ pronesl stručně.

Obrátila se, tvář měla bez výrazu. „Co budete dělat vy?“

„Pracovat. Zítra mám poradu u šéfa a potom se mám sejít s detektivem Jaxem. Bude to náročný den.“

Melanie se zamračila. „A co mám dělat já?“

„Držet se v ústraní, samozřejmě. Trochu si odpočiňte. Posedle si u voňavé kávy.“

„Mám si posedět u voňavé kávy?“ Zvedla obočí i hlas a tváře jí zrudly. Možná by na něj neměla být tak

drzá. „Posedím si u voňavé kávy. Jasně. Do hajzlu! Tak já se dozvím, že jsem nejspíš dítě vrahaadoptované jinými vrahy, kteří to tentokrát hodili na něj, aby po sobě zametli stopy. Jasně, strávím den ukafe. To zní skvěle! Do hajzlu!“

David znehybněl. Potom ucítil, že sám začíná dostávat vztek. Nevěděl, co má říct. Je jenom chlap, doháje. Přepracovaný, nedoceněný, sexuálně frustrovaný chlap.

„Vzal bych vás do kanceláře,“ chladně jí sdělil, „ale FBI neposkytuje celodenní pečovatelskou službu.“ Oči se jí rozšířily. Tepna na krku jí začala pulsovat. Ruce sevřela v pěst a vztek jí projel páteří v dlouhé,prudké vlně.

Najednou byl v koncích.

Melanie se chce prát, uvědomil si, chce se jí křičet, chce se jí řvát, nejraději by někam utekla. Všechno tovnímal, jak to v ní vře, jak jí to zatemňuje mysl.

Svatá Melanie. Ušlechtilá Melanie. Báječná dcera, skvělá sestra Melanie. Poprvé mu to došlo. Všechnysvoje pocity – zlost, odpor, strach – musela v životě polykat, protože byla adoptivní dcera a nemohla si je

dovolit dávat najevo. Nemohla si dovolit být horší než Meagan.

Do háje, zatoužil ji políbit. Zrušit tu hradbu mezi nimi, vzít si její rty a dát volný průchod všem emocím,které v něm dřímaly. Vzteklá Melanie. Zraněná Melanie. Opravdová Melanie. Zatoužil být upřímný, a tobyla ta největší lež.

„Chci být sama,“ sdělila mu příkře.

„Pořád chcete něco skrývat? Usmívat se a předstírat, že je všechno v pořádku?“ Přistoupil o krok blíž.

„Od mluvení jste tady přece vy.“ Vysunula bradu, snažila se tvářit blazeovaně, ale bylo mu jasné, že má

vztek. Tváře měla rudé a oči jí žhnuly. Vypadala úžasně.

Přistoupil ještě blíž. Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ ucedila zlostně. „Sakra, prostě ne. Je mi jedno, jak vypadáte nebo jestli voníte po Old Špice. Je mi

jedno, že je to už celé měsíce, co jsem s nikým nespala. Je mi jedno, že milovat se s vámi by bylo

tisíckrát lepší, než myslet na Russella Lee Holmese –“

„Takže jste na to myslela,“ řekl dotěrným, neodpustitelně samolibým tónem. Vzdorovitě na něj pohlédla.

„Samozřejmě. Hned ten první den, když jste mě vzal do náručí. Odnesl jste mě domů. Cítila jsem se svámi v bezpečí.“ Hlas se jí zlomil, toužebně vydechla a to ho přitáhlo ještě blíž, bralo mu to dech. Potomsevřela rty a utrousila: „Ale tak to nebylo, Davide, že ne? To nebyla vůbec žádná laskavost, to jenomfederální agent dělal svoji práci. A navíc jste mi lhal. Už jsem tak strašně unavená z toho, jak mi všichni

lžou!“

„Nesměl jsem prozradit, kdo jsem. To je moje práce. Není lež jako lež.“

Ironicky se zasmála. „To jsou jenom kecy! Nic než kecy! Panebože, moje matka.“

Klesla na židli. David cítil, že všechno ostatní je v tu chvíli nedůležité, a přistoupil k ní.

Seděla nehybně, vypadala nepřístupně. Objal ji jednou rukou, myslel si, jestli se na mě vztekle vrhne, jeto moje vina. Ale ona ho neudeřila. Vydechla, tiše a odevzdaně, a potom ho ta silná, samostatná Melanie

objala.

Ach, Bože. Byla tak drobná, skoro ji necítil v náručí. A ty její blonďaté hedvábné vlasy a něžná citrusová

vůně. Bůh pomoz, chtěl být jejím hrdinou.

Posadil si ji na klín a přitáhl ji k sobě.

Neplakala. Říkal si, že nebude. Místo toho mu zabořila prsty do mikiny a položila mu hlavu na rameno.

Přitiskl tvář k jejím vlasům a sevřel ji stehny.

„Já je miluju,“ šeptala. „Jsou moje rodina a já je miluju. Je na tom něco špatného?“

„Ne,“ hlesl. „Nic.“

„Dali mi všechno, co jsem kdy chtěla. Hráli si se mnou, měli mě rádi. Dokonce se mnou chodili dovýprodejů! Stokesovi! Chodili do výprodejů kvůli mně. To přece nemohla být lež. Určitě ne.“

„Já nevím. Nevím.“

Objala ho pevněji. Za chvilku zamumlala: „Je mi devět let, probudím se v nemocnici, z těla mi trčí všechnyty trubičky a dráty a není tam nikdo, kdo by mě odtamtud odvedl. Nikdo nepřijde.“

„Pšš,“ konejšil ji. „Pšš.“

Rozplakala se. Políbil ji do vlasů, potom jí odhodil vlasy z obličeje a slíbal jí slzy z tváří. Líbal ji na krk, načelo, na uši. Všude, jen ne na ústa. Věděl, oba to věděli, že ji nesmí políbit na rty. Nepřekročit hranice,jenom nepřekročit hranice.

Zvedla hlavu a on ji líbnul do koutku úst, na bradu, na špičku nosu, na důlek ve tváři.

„Ještě,“ zašeptala. „Ještě.“

Začal ji tedy líbat na krk, byly to drobné, kradmé polibky, jako když se dva teenageři, kterými lomcujíhormony, mazlí na gauči. Vzal do úst její ušní lalůček a sál, vzdychla a nepokojně se mu zavrtěla na klíně.Jemněji kousl do ucha. Zavrtěla se, cítila jeho erekci. Oba zrychleně dýchali.

Ten její krk. Měla dlouhou, vzrušující šíji. Její tváře, hladké jako hedvábí. Přejel jí ústy po tváři, a potom,jako přitahován magnetem, měl rty zase v koutku jejích úst. Cítil, jak rychle dýchá. Jak je napjatá, plnáočekávání. Stačilo málo, a jejich ústa by se spojila ve vášnivém polibku. Hladově by rozevřela rty a on byucítil tu nádhernou vůni Melanie Stokesové, po níž tak toužil.

Cítil, jak se chvěje. Bože, tak strašně ho vzrušovala.

Pomalu, pomaličku se odtáhl. Oba si povzdechli a tím bylo řečeno všechno.

Je agent, kterého poslali, aby si posvítil na jejího otce. Ještě pořád jí neřekl celou pravdu. K tomu nebylvychovaný. I když nemůže být baseballovým hráčem, jak by si otec přál, může se pořád chovat jako muž.

„Jak se cítíš?“ zamumlal po chvíli. „Líp.“

Pořád se mu seděla vmáčknutá do klína. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Jemu to také nebylo nepříjemné.Je to jedna z výhod dospělosti, pomyslel si. Můžeš prostě někoho jen tak objímat.

Obtočil si jeden dlouhý pramen jejích vlasů kolem prstu. Měla překrásné vlasy. Taky krásně voněly.Zatoužil do nich zabořit ruce a vískat jí je, až by začala vzdychat.

Erekce mu začala být trochu nepříjemná a musel se posunout.

„Voníš po Old Spice,“ špitla. „Já jsem si myslela, že Old Špice už nikdo nepoužívá.“

„Můj táta,“ řekl nepřítomně a naklonil se k mušličce jejího něžného ucha. „Jste si blízcí, viď?“

„Byli jsme.“

Melanie Stokesová měla rozkošná i ouška. Prsty u nohou bude mít nejspíš taky roztomilé, napadlo ho.

„Byli jste?“ Vzhlédla k němu.

„Věci se mění. Tak to v životě je.“

„Myslíš tu artritidu?“ Přimhouřila oči. „Tvůj otec je taky tak úžasně komunikativní jako ty?“

„To jsem se naučil od něj.“

„Aha. A maminka už nežije, aby to mohla nějak ovlivnit. To je škoda.“

„Jo.“ Takhle nikdy předtím neuvažoval, ale Melanie to nejspíš vystihla.

„Povídej mi o své mamince,“ prosila dychtivě. „Povídej, jaké to je, vyrůstat s lidmi, o kterých víš, že jsou

tvoji rodiče a že tě budou mít vždycky rádi.“

David nedokázal okamžitě odpovědět. Ta bolest, s jakou to vyslovila, mu sevřela hrdlo.

„Já nevím. Moc si to nepamatuju. Znáš děti. Žiješ ve světě, do kterého ses narodila, a bereš všechno jakosamozřejmost.“

„Pekla tvoje maminka cukroví? Když jsem byla v té nemocnici, vždycky jsem si představovala nějakoumámu, která peče v bílé nadýchané zástěře čokoládové sušenky. Nevím proč, ale ta představa se mipořád honila hlavou.“

„Jo, máma pekla cukroví. Čokoládový sušenky. Ovesný rohlíčky. A na den svatého Patricka cukroví sezelenou cukrovou polevou. Páni, na to jsem už skoro zapomněl.“ Poškrábal se na čele. „Jo, a taky námčetla pohádky. A chtěla, abychom si uklízeli v pokoji. Smála se, když otec vyprávěl příhody z práce. A byla

moc hezká,“ dodal. „Pamatuju si, jak jsem si jako malej kluk myslel, že moje máma je ta nejhezčí mámaz celý čtvrti.“

„Asi byla skvělá.“

„Jo,“ tiše zašeptal. „To byla. Pamatuju si… Pamatuju si, jak se s tátou vrátili z nemocnice. Posadili si nás

ke stolu, drželi se za ruce a můj táta brečel. Nikdy předtím jsem ho plakat neviděl. Potom nám řekli:‚Rakovina.‘ Jenom tohle. Rakovina. Jako by to vysvětlovalo všechno.“

„Nedokážu si představit, jak se tohle dá vysvětlit dítěti.“

„Oni asi taky ne, myslím. Táta nám oznámil, že maminka bude potřebovat, abychom jí doma vícpomáhali, tak jsme se se Stevem to odpoledne pustili hned do gruntování. Vlastně jsme se poprvé vživotě pokusili uklidit v koupelně, chtěli jsme ji překvapit. Zjistili jsme, že mýdlo nerezovou ocel mocnevyčistí. Mělas nás vidět, jak jsme potom zápasili s vysavačem. Páni.“

„Nezvládli jste to?“

„Vysáli jsme půlku záclony. Koho by to napadlo?“

Melanie se usmála. „Ale to od vás bylo moc hezký, že jste se tak snažili.“

„Jo. Máma šla na chemoterapii a my drhli podlahu v kuchyni. Začalo ozařování a my jsme umyli okna. Její

zdravotní stav se znovu zhoršil a my začali šamponovat koberce. Lidi z okolí nám pořád nosili hrnce sjídlem, guláš a takový věci, protože si mysleli, že když máme nemocnou mámu, umíráme hlady. Chválili,jak je v domě krásně uklizeno a jak skvěle se Stevenem vypadáme. Jací jsme malí stateční hrdinové.

Máma se potom vrátila do nemocnice. Stáhli jsme potahy a vyleštili nábytek a vyprášili matrace a

nablýskali stříbrné příbory. Potom se vrátila domů. Vrátila se do toho vycíděného obýváku a umřela.Protože tohle dělá rakovina. Zabije tě, když máš báječné malé synáčky a milujícího manžela, kteří dělajívšechno pro to, aby tě udrželi naživu.“

„Je mi to líto,“ zašeptala.

Mrzutě pokrčil rameny. Hlas se mu zlomil a zněl trpčeji, než chtěl. Nedokázal v tu chvíli říct nic, co bypochmurnou náladu zlehčilo. O těchto věcech nikdy nepřemýšlel. Prostě ne. Vyčerpalo ho to.

Jemněji odstrčil, vstal ze židle. Potřeboval prostor. Cítil, že ji to trochu zamrzelo, ale nemohl jinak.

„Je to… není to lehké o tom mluvit.“ „Já vím.“

„Já jenom, jenom si potřebuju vydechnout.“

„Já vím, Davide.“

„Kristepane, kolik neštěstí může potkat jednu obyčejnou rodinu!“

Tentokrát Melanie neřekla nic. Prudce vydechl. Tak se seber, Riggsi! Je čas se dát dohromady. Založilruce v bok a rozhlédl se. „Je pozdě, Melanie. Co říkáš?“

„Jo, myslím, že je čas jít do postele.“ Náhle se zarděla. „Chci říct, je čas jít spát. Každý ve svém pokoji, ve

své vlastní posteli.“

„Ty běž nahoru. Já zůstanu u dveří.“

„Vážně budeš celý den pryč?“

„Musím jít na tu poradu. Šéf je trochu na větvi z toho, že jsem střílel. Možná si myslíš něco jiného, ale

mně se to nestává každý den. Pracuju totiž na úseku hospodářské kriminality.“

„Zvládl jsi to skvěle,“ řekla pochvalně. „Dostals mě ven. Zranil jsi toho chlapa.“

David se zašklebil. „Pořád střílím jenom do papírových terčů, tak jsem to jednou poslal tam, kam to patří.“

„Byl to člověk, Davide. Ne papír.“

„No, až se znovu objeví, uvidíme, jestli si to budeme pořád myslet. Budu se snažit nezdržet se tam moc

dlouho. Pořádně se prospi, objednej si velkou snídani. Můžeš celý den odpočívat a dát se zase

dohromady.“

„Možná,“ řekla konečně. Potom dodala: „Měla bych zavolat matce.“

„Ne –“

„Ano! Nemůžu zůstat celou noc pryč a ani nezavolat. Nemáš představu, jak se o mě bojí.“

David na ni varovně pohlédl. „Neříkej jí, co se děje. Dokud nevíme, kdo v tom všem má prsty, je to příliš

nebezpečné. Jasný?“

„Řeknu, že přespím u kamarádky.“

„Nezacházej do detailů. Detaily ti jenom nadělají potíže.“

„Jak si pán přeje,“ ucedila. Zamířila ke schodům. Pohlédla nahoru. Míhaly se tam stíny. Ramena se jí

roztřásla. „Nechám rozsvíceno, co říkáš?“

„To je v pohodě, jsem dospělá ženská. Přece se nebudu bát tmy.“

„Jo, ale já jsem agent FBI a, upřímně řečeno, my jsme takový poseroutky. Neznám agenta, kterej by

nespal při rozsvíceným světle. Vážně.“

Usmála se. Bylo v tom tolik vděčnosti, až se mu stáhlo hrdlo. „Děkuju ti,“ zašeptala.

David ji sledoval, jak kráčí vzhůru, a najednou ucítil, jak mu do kalhot stékají pramínky vody. Květák už se

rozpustil.

Pustil počítač. Vyjel si fax, který dostal před několika hodinami od Chenneyho, a začal pročítat pětadvacetlet starý policejní spis, který mu laskavě poskytla houstonská kriminálka. V zádech mu škubalo, oči ho pálily únavou. Uvařil si instantní kávu a pokračoval. „Dostanu tě,“ cedil mezi zuby. „Ať jsi kdokoli, za to, cos provedl malé Meagan, budeš pykat.“

Když zazvonil telefon, Patricia Stokesová spala. Zdál se jí sen, že je zase Miss Texas, kráčela po pódiu sesebevědomým úsměvem, v šatech s korálky. Podívejte se na mě, podívejte se na mě, podívejte se na mě.

A dívali se. Muži nadšeně hulákali. Ženy plakaly nad takovou krásou. Srdce všech ve státě patřila jí. Otecna ni byl pyšný. Když jí nasadili diamantovou korunku, přála si, aby ta chvíle trvala věčně.

Pohádky by neměly nikdy končit.

Zašla do zákulisí, kde ji objal Jamie O’Donnell. „Jak jsi krásná, pampeliško. Jak jsi krásná.“

Zasmála se a vášnivě ho políbila.

Ohlédla se a spatřila bezhlavé tělíčko své dcerky.

„Zlá máma! Zlá, zlá, ZLÁ MÁMA!“

Patricia se s výkřikem probudila.

Tma, všude kolem byla neproniknutelná tma. Telefon zazvonil podruhé, šmátrala po sluchátku

roztřesenýma rukama. Teď už viděla na hodiny. Bylo po půlnoci. Harper se ještě nevrátil domů. Přiložila si sluchátko k uchu.

„Mami?“

Patricia byla tak dezorientovaná, že málem znovu vykřikla.

„Tady je Melanie,“ pokračoval hlas. Patricia, neschopná slova, jenom přikývla. Potom uchopila sluchátko

pevněji, aby byla své druhé dceři blíž. „Ano, Melanie, zlato? Odkud voláš? Už je po půlnoci – jsi v

pořádku?“

Nastala pauza, příliš dlouhá pauza. Patricia nejistě zašeptala: „Zlato, je všechno v pořádku?“

Taky jsi našla ten výhrůžný vzkaz? Vhodil ti ho někdo do zamčeného auta? Někdo ti ublížil? Unesl tě?

Chce tě zabít? Ach, Pane Bože, prosím tě! Dítě, dítě, řekni mi, že jsi v pořádku. Přísahám, že jsem nikdy

nechtěla –

„Jenom jsem měla dlouhý den,“ řekla Melanie. „Potkala jsem jednu kamarádku. Zašly jsme do několika

barů. Zůstanu u ní přes noc.“

Patricia se zamračila. To její dcera nikdy neudělala, aby popíjela s někým neznámým a potom ani nepřišlana noc domů. „Vážně jsi v pořádku? Můžu pro tebe přijet. Vůbec by mi to nevadilo. Vážně, přijedu ráda.“ „Jsem v pořádku.“ „Nemáš zase migrénu? Měli jsme o tebe s otcem starost.“ „Vážně?“ znělo to překvapeně. „Samozřejmě. Melanie, já nevím, co se děje. Zavoláš mi uprostřed noci a jako bys to ani nebyla ty. Prosím

tě, zlatíčko, jestli si chceš promluvit, jestli se něco stalo a potřebuješ se mi vyplakat na rameni…“ Měla prosebný, téměř zoufalý hlas. Náhle pocítila stejné svírání na hrudi, jako když se tenkrát vrátiladomů a všude kolem stála policejní auta a nějaký neznámý muž, kterého nikdy předtím neviděla, jí řekl, že dělají všechno, aby našli její dceru.

„Melanie?“ zašeptala.

„Pamatuješ si, jak jsi za mnou poprvé přišla do nemocnice?“ zeptala se náhle její dcera. „Pamatuješ, jakjsi mě poprvé uviděla?“

„Samozřejmě. Proč –“

„Když jsem já uviděla tebe, mami, vzpomínám si, jak jsem si myslela: Ta je krásná, ta je tak nádherná!Strašně jsem toužila být tvojí malou holčičkou. Nevím proč, prostě to tak bylo. A co sis myslela ty, když jsimě uviděla?“

„Já… vím jen, že jsem byla unesená, Melanie. Byla jsi malé, opuštěné dítě, nemělas ani jméno, nemělaspaměť. Každý by čekal, že se budeš bát. Ale ty ses jenom statečně usmívala. Vyprávěla jsi vtípky avšichni se smáli. Zdála ses… zdála ses taková silná, Melanie. Vypadalas tak, jak jsem vždycky chtěla

vypadat já.“

„Ale proč jste mě adoptovali? Mluvili jste s otcem někdy předtím o tom? Chtěli jste si adoptovat dítě?“

„No… asi ne“

„Tak proč?“ naléhala. „Proč jste si najednou adoptovali devítiletou holku?“

„Já nevím! Bylo to asi tak, jak jsi řekla. Ve chvíli, kdy jsem tě spatřila, taky jsem zatoužila tě mít.“

„Ale proč, mami? Proč?“

„Já nevím!“

„Ale víš! Chci to slyšet, do háje! Proč zrovna mě?“

„Na tom přece nezáleží –“

„Ale ano, záleží! Dobře to víš. Pověz mi to. Teď hned mi to řekni! Proč jste mě adoptovali?“

„Protože jsi vypadala jako Meagan, když to chceš vědět! Stačí? Potěšilo tě to? Protože když jsem tě

spatřila, vzpomněla jsem si na Meagan a musela jsem tě mít. Prostě jsem tě musela mít…“ Patricia sezarazila. Uvědomila si, cože to vlastně řekla. Ticho na druhém konci drátu to potvrzovalo. Ach, Bože, co to

provedla?

„Meagan,“ pronesla tiše její dcera. „Podívala ses na mě a uviděla jsi Meagan.“

„Ne, ne! Tak jsem to nemyslela! Melanie, prosím, zmátla jsi mě, přinutilas mě tohle vyslovit.“

Jako kdyby ji neslyšela, Melanie řekla: „Získala jsem rodinu, protože jsem vypadala jako zavražděná

holčička. Domov, tvoje láska… prostě jsi jenom chtěla zpátky Meagan.“

„Ne!“ vykřikla Patricia. „Ne, to jsem nechtěla říct –“

„Ale ano, je to tak, mami. Konečně se dostáváme k pravdě. Proč je v naší rodině tak obtížně dobrat se

pravdy?“

„Melanie, zlato, poslouchej mě. Já jsem jenom člověk. Na začátku… na začátku jsem možná byla

zmatená. Možná jsem opravdu viděla, co jsem vidět chtěla. Já přece vím, že nejsi Meagan. Pamatuješ, jakjsem tě oblékala do těch krajkových šatiček a jak jsem ti natáčela ty lokýnky? Pamatuješ, co to s teboudělalo? Ale já jsem si to uvědomila, Melanie, došlo mi, jak ti tím ubližuju. A nechala jsem toho. Uvědomila

jsem si, že vlastně nehledám Meagan. Ta byla pryč, ale Bůh mi ve své štědrosti nadělil jinou holčičku,Melanii Stokesovou, která ráda nosila obnošené šaty a chodila si kupovat nábytek do výprodejů. A mnědošlo, že tuhle Melanii Stokesovou upřímně miluji! Tys mě uzdravila, holčičko. Ty jsi ta nejlepší věc, jakámě kdy v životě potkala. A já ti přísahám, Melanie, tvůj život nebyl žádná lež! Miluju tě. Věř mi.“

Žádná odpověď. Jenom mrazivé ticho, signalizující, že o tom její dcera pochybuje, že je její dcerazraněná.

Patricia zavřela oči. Slza jí stékala po tváři. Neutřela ji.

„Melanie?“ zašeptala.

„A Meagan jsi doopravdy milovala?“

„Proboha, jistě. Víc než svůj život.“ Zase ticho. „Já… já už musím končit.“

„Melanie, tebe taky miluju.“

„Dobrou noc, mami.“

„Melanie –“

„Dobrou noc.“

Telefon cvakl. Patricia osaměla ve tmě.

Vzpomněla si na ty slunné dny v Texasu, se svojí první dcerou, kterou tak milovala. Vzpomněla si na tenvýhrůžný vzkaz v autě. Vzpomněla si na svého syna, který nemluví s otcem. Vzpomněla si na JamiehoO’Donnella a na všechny ty hříchy, které nelze odčinit.

Zašeptala: „Už dost, Pane. Tahle rodina už zaplatila dost.“

Doktor William Sheffield spal na prázdném nemocničním lůžku, jak se to naučil, když byl internistou.Potom ručička na budíku dorazila k trojce a ozvalo se tiché zvonění.

Vstal a z hlubokého spánku se rázem dostal do stavu naprosté bdělosti, jak to jen lékaři umějí. Vzadu vhlavě cítil slabý tlak. To je tou whisky, samozřejmě.

Vzal si s sebou do nemocnice půllitrovou láhev, zalezl si do prázdného pokoje a několik hodin sbíralodvahu, ohmatával revolver, který teď nosil pod bílým pláštěm. Snažil se nemyslet na to, co včera večernašel ve svém domě – hromadu čerstvých růžových orgánů a naleštěné červené jablko na posteli a nazrcadle v koupelně nápis krví: Dostaneš, co si zasloužíš. Teplo whisky ho zaneslo na zvláštní místo, bylbáječný hoch, skvělý anesteziolog, muž, který vždycky vyhrál v ruletě se svým šťastným číslem osm.

„Ještě pár dalších“ opakoval včera Harper.

Je to moc riskantní, trval na svém William.

Nesmysl, odsekl Harper, ale William poznal, že má taky strach. V posledních dnech nebyl Harper,

pověstný svým klidem a sebeovládáním, ani klidný, ani se neovládal. William si dokonce všiml, jak seobčas ohlíží, jako kdyby čekal, že mu něco ošklivého vyskočí za zády.

„Ještě tři a dost,“ prohlásil konečně Harper. „To zvládneš, Williame. Zbavíš se dluhů a začneš znovu sčistým štítem. Jako anesteziolog pořád vyděláš přes půl milionu. Když nezačneš znovu hrát, budeš si žítskvěle. Nikomu tím neublížíš. A budeš svým pánem. Tos přece vždycky chtěl, nebo ne?“

Ano, to William vždycky chtěl. Krásný dům, krásné auto, krásné oblečení. Aby všechny symboly úspěchuzářily z jeho zápěstí, z chodidel, z celého těla. Tak souhlasil. Posilnil se whisky, vešel na JIPku a před

zraky Božími i zraky všech píchl kandidátovi injekci propranololu.

To bylo před hodinou. Teď nahmatal v kapse svého bílého pláště druhou stříkačku.

Vyšel na chodbu.

Byly tři hodiny ráno, v potemnělé nemocnici panoval naprostý klid. Světla byla kvůli pacientům ztlumená.Sestry hovořily tichými hlasy. Přístroje rytmicky pulsovaly. Chodby byly liduprázdné, když vklouzl na

JIPku.

Tohohle kandidáta přijímali ráno. Tak jim William říkal. Kandidáti.

Ten dnešní byl pětašedesátiletý muž. Zdravý. Aktivní. Rodinná anamnéza srdečních chorob tu byla – byl u

toho, když jeho otec v padesáti podlehl srdečnímu záchvatu – takže při prvních příznacích bolesti nahrudi muž vytočil 911a doufal, že ho převezou na pohotovost.

Prošel všemi vyšetřeními včetně fluoroskopie, která neukázala žádné ucpané arterie. Teď ležel najednotce intenzivní péče pod sedativy, aby si nevytrhl katétr. Záznam na srdečním monitoru vypadaldobře. Zatím nebyly prokázány žádné nebezpečné srdeční enzymy a nejspíš ho ráno pustí domů.

Jenomže před hodinou mu doktor Sheffield píchl beta blokátor – propranolol, který způsobil dočasnéselhání srdeční činnosti. Sestra mu podala pět miligramů atropinu a stav se stabilizoval. To bylo okolojedné. Teď nastal čas na druhé kolo. Přepracovaná sestra odběhla do jiného pokoje za dalším pacientem.

Za všechno může krácení rozpočtu, pomyslel si lhostejně William. Za všechno můžou ty hloupé sestry,které náležitě nechrání své svěřence před lidmi, jako je on. Můžou si za to sami paranoidní kandidáti, kteří

si myslí, že se můžou bez omezení ládovat feferonkovou pizzou a topinkami s česnekem. Můžou za tovšichni, jenom ne on. On je jenom osamělý, opuštěný kluk, který se snaží vybojovat si své místo naslunci. Ostatní mají být chytřejší. Popadl z tácu jehlu a nasadil ji.

Kandidátova srdeční akce klesla pod třicet tepů za minutu a na monitoru začal pípat červený alarm.

William se rozběhl ke dveřím. Už z nich vybíhal, když uviděl sestru, jak běží chodbou, druhá se už objevila

za rohem za ní. Sakra, uvidí ho! Jak vysvětlí, co tam dělal? Co teď? Musí se schovat. Klesl k zemi a zahrabal se pod hromadu špinavých prostěradel, právě když první sestra

dorazila do pokoje.

„Tak Hany, Hany, vzpamatujete se,“ říkala pacientovi. „Tohle mi už nedělejte.“

Dorazila druhá sestra. „Mám puls.“ „Dýchá, jaký je tlak?“

Ozval se křupavý zvuk suchého zipu manžety tlakoměru. Sestra utrousila nějakou nadávku, protožemonitor pořád ječel. Harryho srdce odmítalo zrychlit.

„Potřebujeme atropin,“ rozhodla první sestra. „To je už dneska v noci podruhé. Harry, co to na nászkoušíte? Máme vás tady rádi, věřte mi.“

Vyběhla ven, za chvíli byla zpátky. William slyšel, jak klepe na stříkačku, aby odstranila vzduchovou

bublinu.

Atropin, odhadoval. Prosím, prosím, ať tu stříkačku neupustí a nemusí se sehnout, aby ji zvedla.

„Tak honem, honem,“ bručela druhá sestra. Pípání náhle ustalo. Atropin zabral, srdeční rytmus se vrátil

do normálu.

„Tak, už je stabilizovaný,“ oddechla si první sestra.

„Volalas doktorce Carson-Millerové?“

„Ještě ne, ale brnknu jí teď. To je Harryho druhý záchvat ve třech hodinách. To není dobrý.“

„Potřebuješ mě na něco?“

„Ne, zvládnu to sama. Díky, Sally.“

„Rádo se stalo. M & M dávají ve čtyři, viď?“

„Jasně. To bych si hrozně nerada nechala ujít.“

Sally zmizela. První sestra zvedla sluchátko a zavolala lékařce, která měla službu na kardiochirurgii.

Všechno opět probíhalo podle plánu.

To mu Harper vysvětlil už před dvěma roky. „Kde jsou slabiny nemocnice? V tom, že všechno je rutina.

Každá krize má předem naplánovaný postup. Všechno, co děláme, je naplánované a předvídatelné.Medicína je stejně jenom běžící pás na sériové výrobky, i když si to většina lékařů nechce připustit. A toho

můžeme využít.“ „Už druhá bradykardie,“ vysvětlovala sestra doktorce Carson-Millerové, kterou nade vši pochybnostprobudila ze spánku v nějakém prázdném nemocničním pokoji. „Dvakrát jsem mu podala atropin, aby seupravil srdeční rytmus.“

William znal lékařčinu odpověď dopředu. „Dvakrát, říkáte? Nechte Harryho na monitoru. Ošetřující lékař

ho ráno znovu prohlédne. Musíme zavolat na konzultaci doktora Stokese. Podívejte se, jaký má zítraprogram, ano? Dobrou noc.“

Telefon zaklapl. Williamovi se podařilo nadechnout. Je po všem. Byl hrozně nervózní, ale nevěděl proč.Vždyť to proběhlo jako u všech ostatních případů, jako po másle. Dvě injekce, kandidát měl dvěbradykardické příhody. Kardiolog rozumně doporučí pacemaker, aby se srdce stimulovalo, doktor Harper

Stokes s tím bude souhlasit, a je to.

Proč ta sestra neodchází? Ať už vypadne!

Uslyšel kroky, hlasité, dunivé kroky rozléhající se halou. Na podlaze se objevily pánské boty. Hnědé italské

semišky.

„Pane,“ řekla okamžitě sestra. „Lituji, ale na jednotku intenzivní péče je vstup zakázán!“

„Já vím,“ omlouval se muž. „Ale já jsem tady za rodinu.“

„Teď není návštěvní doba,“ řekla nesmlouvavě.

„Ano, já vím. Ale já jsem u FBI…“ William se kousl do rtu.

„Ten muž je můj přítel. Je to starý rodinný přítel. Dozvěděl jsem, že měl dnes bolesti na hrudi a že hoodvezli na pohotovost. Sdělili nám, že to není nic vážného, a potom jsem zjistil, že je na JIPce. Slíbil jsemotci, že se na něj zajdu podívat. Víte, moje zaměstnání mi nedovoluje přijít v návštěvních hodinách. Chtěljsem se na něj jenom kouknout, ale ta paní na příjmu mi prozradila, že má kamarád nějaké problémy.Aspoň mi povězte, co se děje.“

Ten chlap lže, uvědomoval si William. Čtyřleté dítě by poznalo, že si vymýšlí. Agent FBI se zjeví ve čtyřiráno v nemocnici, aby se podíval, jak se daří ‚kamarádovi‘?

A potom mu to došlo. Ten vzkaz – Dostaneš, co si zasloužíš. A ty orgány, samozřejmě, ty orgány mělysymbolizovat, co s Harperem dělají. Někdo o tom ví. Někdo na něj poslal toho agenta, který může každou

chvíli vytáhnout zbraň a zastřelit ho.

Jsi gauner, chlapče. Opravdový gauner.

„Je mi líto, pane,“ sestra byla neoblomná. „Musím vás požádat, abyste odešel.“

„Ale je v pořádku?“

„Pan Boer měl těžkou noc. Obávám se, že ho ráno nejspíš budeme muset operovat. Ale jeho ošetřující

lékař vám řekne víc.“

„On potřebuje operaci srdce!“ Znělo to vyděšeně, ale zároveň triumfálně.

„Ano, je to možné.“

„Prosím vás, sestro, řekněte mi přesně, co se stalo.“

William uslyšel šoupání nohou. Sestra se snažila toho muže vyprovodit z místnosti. Zároveň se pustila dovysvětlování.

William ležel bez hnutí.

Dostaneš, co si zasloužíš.

Pomalu natáhl ruku, sáhl po zbrani. Odjistil.

Jsem připraven, rozhodl se. Není přece žádný vyplašený srab. Hodně se toho naučil, když vyrůstal vtexaském sirotčinci.

Je čas vzít rozum do hrsti, Williame. Je čas vzít to do svých rukou.

Dostaneš, co si zasloužíš.

William se rozhodl. Hraje rozehraná, dobrá, bude ji tedy hrát dál. Doktor Harper Stokes si nejspíš myslí,

že je neškodný slaboch. Však pozná, čeho je William schopen.

V potemnělém apartmá Four Seasons, přímo naproti parku Public Garden, přímo naproti Stokesovu sídlu vBeacon Street, seděl Jamie O’Donnell na modré sametové pohovce. V jedné ruce držel placatku s brandy,ve druhé ovladač.

Starý kozel jako on by neměl přejíždět po televizních kanálech v místnosti se zhasnutými světly. Měl bytelevizor vypnout a jít spát. Přitulit se k Annie a nechat se ukolébat jejím něžným dechem. Je to nádhernáženská. Je to nejlepší, co ho v životě potkalo.

Ale nehýbal se z místa a dál přepínal kanály.

V mnoha ohledech se Jamie pokládal za prostého člověka. Celý život tvrdě pracoval, zuby nehty bojoval schudobou. Zabíjel lidi a viděl je umírat. Vykonal věci, na které byl pyšný, a také takové, na které by radějipozdě v noci nevzpomínal. Člověk dělá, co musí.

Přijel do Texasu, když mu bylo třináct, a už se cítil jako dospělý muž. Ve čtrnácti začal pracovat naropných polích. Ve dvaceti si vypěstoval široká ramena a býčí šíji nádeníka. Tvář měl věčně umazanou, zanehty špínu. Rozhodně nebyl žádný krasavec, ale měl svůj osobitý šarm.

Jakmile zapadlo slunce, jako první opouštěl pole, skočil pod sprchu a vyrážel do města. Mezi studenty, nauniverzitní kampus, tam chodil nejraději. Tam mohl snít. A tam se také seznámil s Harperem Stokesem.

Seznámili je společní známí a ti dva se okamžitě navzájem prokoukli. Všímavý Harper bystře odhadl, že tam Jamie nezapadá – ten osmahlý, robustní muž ničím nepřipomínal studenta –, a Jamie zase poznal, že

tam nezapadá ani Harper – ten štíhlý, přehnaně vyšňořený chlapík určitě nebyl aristokrat. Byli obaoutsideři, a věděli to o sobě. Několik následujících měsíců spolu soupeřili o vyšší bidýlko ve zlaté klecipeněz. Kuli proti sobě pikle, navzájem se zesměšňovali, ale nakonec skončili jako přátelé.

Harper už tehdy rád hovořil o penězích. Byl posedlý tím, jak chodí ostatní chlapci oblečení, v jakých jezdíautech. Jamie mu rozuměl. Strávil dost času dřinou na ropných polích, aby věděl, že jednou chce také být

někým lepším.

Harper ho neustále poučoval o důležitosti vzdělání, jak správně hovořit a oblékat se. Jamie si uvědomil, že

má nejspíš pravdu. Trochu se zušlechtil a na oplátku naučil Harpera, jak správně nasadit pravý hák. Tobylo něco, co by měl každý správný chlap umět.

V pátek večer potom dostávala jejich vzájemná výchova hlubší rozměry. Nepraktický vzdělanec Harper,který zoufale toužil po manželce z vyšší třídy, nebyl ani schopný si domluvit s dívkou rande. Zato Jamieměl na každém prstě deset děvčat. Měl ženské moc rád. A ony ho přímo zbožňovaly. Takže každou chvílinějakou přihrál Harperovi. Byla to pro něho maličkost.

A potom do jejich životů vstoupila Patricia.

Jaká ironie, že muži dokážou z lásky udělat daleko horší věci než z nenávisti.

Život všechno vyřešil za ně. Dnes už to Jamie věděl. V mnoha ohledech získali on i jeho přítel všechno, po

čem toužili. Harper žije v Bostonu v krásném domě, má ženu jako obrázek, zlaté děti, skvělou reputaci.Na původ by se toho vznešeného pana doktora Stokese nikdo neopovážil zeptat.

Ani Jamie si nemůže stěžovat. Obletěl celý svět, vybudoval si obchodní impérium. Navštěvoval správnámísta, stýkal se se správnými lidmi. Jistě, všichni jeho přátelé nepatřili zrovna mezi tu nejslušnějšíspolečnost. Ale teď má moc. Ze svého potu bohatne, a sám.

Dva staří muži. O tolik let moudřejší.

Největším poučením pro něj asi bylo, že když spolu mají lidé celá léta hodně důvěrný vztah a příliš mnohotoho o sobě vědí, mohou začít jeden druhým pohrdat.

Před hodinou mu Harper telefonoval, vyburcoval ho ze spánku. Měl příliš klidný hlas. A jeho hněv byl příliš

tichý.

„Co to vyvádíš, O’Donnelle? Je to už pětadvacet let! Já jsem splnil všechno, k čemu jsem se zavázal, amyslím, že na takové ptákoviny jsme už dost staří. Nemyslíš?“

Jamie zívl. „Harpere, jsou dvě ráno. Nevím, o čem mluvíš, a nemám zrovna náladu na luštění hádanek –“

„Ten lístek v mém autě, sakra. Ta malá krevní msta Willianiovi. To je vážně na úrovni, vloupat se do jehodomu a hodit mu tam hromadu prasečích vnitřností, O’Donnelle. Vskutku Šarmantní kousek.“

„Někdo věnoval Williamovi hromadu prasečích vnitřností?“ zasmál se Jamie. „Pozvracel se z toho aspoňten chlapeček? Vsadím se, že jo. Za to bych dal nevím co, abych to viděl. Toho hada bezpáteřního jsem

odjakživa nesnášel.“

„Nech těch keců! Rád bych věděl, proč to děláš. Sakra, víš, co nás to může všechny stát?“

„Jseš na strašným omylu, kamaráde. Nevím, co se to ksakru děje nebo kdo to všechno dělá, ale dnesvečer jsem taky vstoupil do klubu.“

„Cože?“

„Taky jsem dostal dáreček. Někdo mi to donesl na recepci. Bylo to moc hezky zabalený, to se musínechat. I mašličky tam byly. To by se ti líbilo, Hape, moc by se ti to líbilo.“

„Co to je?“ Harper byl úplně vyvedený z míry. Nesnášel překvapení a navíc to bralo jeho spravedlivému

hněvu vítr z plachet.

„Dostal jsem láhev, zavařovací láhev. A v ní, v nějaké sračce, nechci ani vědět jaké, je péro a koule.

Penis. Naloženej penis.“

Nastalo zděšené ticho. Potom se Harper zasmál. Vzápětí chladně ucedil. „Uříznutý penis, no to jekouzelné. Řekni, Jamie, ještě pořád o ní sníš? Ještě pořád toužíš po mojí ženě?“

„Proboha, Harpere, znovu ti opakuju, že s tím nemám nic společnýho. Je to už pár desítek let. Už jsemněkde jinde.“

„Pár desítek let, jasně. Řek bych, že ani královny krásy nevypadají po třiceti letech stejně –“

„Jseš idiot, Harpere.“

„Jasně, to sis o mě myslel vždycky. Ale kdo ji nakonec dostal, co? Moc dobře vím, že tě to pořád žere,O’Donnelle. Prostě nejsi schopný spolknout, že jsi Pat ani mně nikdy nerozuměl.“

„Hape, něco ti uniká.“

„Co mi uniká, sakra?“

„Někdo všechno ví, Harpere. Po všech těch letech někdo ví, co se stalo s Meagan.“

Harper se odmlčel. Potom se vrátil k věci a společně probrali všechna fakta. Nic povzbudivého. Harper

dostal výhrůžný vzkaz, William hromadu orgánů a vzkaz, a Jamie naložený penis. Annie pořád někdo volá

a vždycky zavěsí. A po všech těch letech se ve městě objevil Larry Digger.

„Možná to dělá on,“ řekl po chvíli Jamie.

„To by nevymyslel. Nikdy neměl fantazii.“

„A co Patricia? Ta nic nedostala?“

„Nic mi neřekla.“

„To by taky neudělala, přinejmenším by to neřekla tobě.“

Harper se nehádal. I když rád tvrdil něco jiného, jejich manželství se za ty roky hodně vzdálilo

zamilovanému románku, a oba to věděli.

„Řekla by to ale Brianovi,“ hlesl konečně. „A ten by měl takový vztek, že by mi to vyzvonil.“

„I teď?“

„Víš stejně dobře jako já, O’Donnelle, že mě můj vlastní syn nenávidí víc než kdy předtím. Asi z toho máš

radost.“

„Ne,“ řekl upřímně Jamie. „Ne, to teda nemám.“

Harper si odkašlal. Byl ze syna zoufalý. Může si za to sám, říkal si Jamie, ale jeho zoufalství je upřímné.O’Donnell pocítil cosi, na co nebyl po všech těch letech připravený: lítost.

Někdy Harpera Stokese nenáviděl. Viděl všechny ty věci, které Harper prováděl a o kterých rodina nemělaani ponětí. Často si myslel, že je to učiněný ďábel. Potom ale byly chvíle, kdy z něho byl i sám Jamiezmatený. Opravdu svého syna miluje. Tím Brianovým přiznáním byl nadobro vyvedený z míry.

„Melanie měla migrénu.“ řekl najednou Harper.

„No a?“

„Myslel jsem, že to bylo ze stresu, ale co když ne? Neměla migrénu deset let, ani když se rozešla sWilliamem. Tak proč teď, tak najednou? Co když to nebylo ze stresu. Co když se jí začíná vracet paměť.“

„To je možný. Jo, to je možný.“

Jamie nedokázal povědět nic víc. Bylo mu jasné, že Harper má strach. Její paměť byla tou divokoukartou, něčím, co by mohlo všechno odhalit. Na začátku je to neustále pronásledovalo, ale po pětadvaceti

letech se snad už všichni uklidnili.

„Pravda žije svým vlastním životem,“ řekl konečně Jamie. „Možná jediný opravdový překvapení je, že jí

trvalo tak dlouho, než si nás našla.“

„Kdo to sakra může dělat?“ vybuchl Harper.

„Já nevím.“

„Co ty? Nebo Brian?“

„Co bychom tím získali, kamaráde? Jak bychom s tím mohli vyrukovat? Melanie by nás začala k smrtinenávidět! Tobě na tom možná nezáleží, ale mně ano. A dal bych hlavu za to, že Brianovi taky.“

„Už je moc pozdě, O’Donnelle. Ztratili bychom teď všechno. Rozhodl jsem se vzít rodinu do Evropy.“

„Do Evropy?“

„Copak jsem ti to neříkal?“ Harper zněl nevinně a Jamie věděl, že se ho jeho starý přítel chystá ohromit.

„Ráno jsem o tom mluvil s Pat. Pojedeme všichni, i Brian, na dovolenou. Jenom si sbalíme kufry a

vyrazíme. Vykašleme se na všechno. To je úžasně romantické, řekla mi. Vypadá to, že je z toho nadšená.Já tedy určitě.“

Jamie neřekl ani slovo. Jenom pevněji sevřel sluchátko a poslouchal.

„Copak ti to ještě nedošlo, kámo? Patricia mě miluje. Já moc dobře vím, jak ji udělat šťastnou,O’Donnelle. Já jsem prostě její typ. Tak se o tu osobu postarej, jo? Oba dobře víme, že na špinavou práci

jsi ty, ne já.“

Harper zavěsil. Ale Jamie stejně zašeptal do telefonu: „Ano, vždycky tě milovala. Ale ty sis toho nikdynevážily kamaráde. Měl jsi báječnou, skvělou rodinu a nikdy, nikdy sis toho nevážil!“

Práskl sluchátkem. A potom pocítil jenom únavu.

Čtyři ráno. Začali vysílat minutový přehled místních zpráv. V centru města se v jednom hotelu střílelo.

Reportér Larry Digger je mrtvý.

Jamie zkameněl. O tom se Harper nezmínil. Tohle Jamie rozhodně nezorganizoval. Co se to děje?

Zesílil zvuk. Vrah uprchl, nejspíš je ozbrojený a nebezpečný. Na obrazovce se objevil načrtnutý portrét.Jamie tu tvář okamžitě poznal.

Vztekle odhodil ovladač, díval se, jak se rozletěl na kusy. To mu nestačilo. Převrhl skleněný stolek, sklozařinčelo.

„Ty zmrde! Jak jsi mohl takhle zpanikařit, ty posranej, bezpáteřnej zmrde! Jak ses opovážil mě takhlepodrazit? Jak ses opovážil mě podrazit!“

Dveře od ložnice se otevřely. Stála v nich Ann Margaret s prostěradlem omotaným kolem těla a vyděšeněna něj hleděla.

„Jamie?“

„Běž spát!“

Ale Ann Margaret se nehýbala z místa. „Jamie, co se děje?“

„Běž pryč. Prosím tě, jdi pryč.“

Přistoupila blíž. Potom klidně řekla: „Neblázni, Jamie. Já přece zvládnu všechno, co děláš. Miluju tě, lásko,

věř mi.“ Jamie sklonil hlavu a zaúpěl.

Věděl, že by to neměl dělat. Ale stejně to udělal, přistoupil k ní, třemi rychlými kroky, srdce mu bušilo,

poléval ho studený pot. Objal ji a okamžitě pocítil klid a bezpečí.

Ta žena měla svou zvláštní krásu a svou zvláštní sílu, nezlomného ducha a tvrdou, praktickou skořápku.

Žádné domýšlivé fráze, žádná vznešená slovíčka, žádné falešné řeči. Měla pravdu, všechno, co Jamiedělá, dokáže zvládnout. Ani jeden nebyl lepší, ani jeden horší. A za to ji miloval. Miloval ji hluboce a to byla jedna z mála věcí v životě, které ho děsily. Vymanil se z jejího objetí. Má spoustu věcí na práci a jsou to záležitosti, kterým sluší tma. Televize pořád hrála, zalévala místnost přízračným namodralým světlem. Ann Margaret si najednou všimlazavařovací láhve, kterou tam Jamie bezmyšlenkovitě nechal stát.

„Jamie?“ zašeptala.

Zavřel oči. „Přišlo to dnes,“ řekl mrzutě. „Někdo má nejspíš zvrhlý smysl pro humor.“ „To není kvůli ní, že ne?“

„Annie, to bylo už tak dávno –“

„Ale ne dost, Jamie. Ne tak dávno, aby si to někdo nepamatoval. Aby tě nechtěl vidět za to platit.“

Jamie na to nedokázal nic odpovědět.

„Ještě pořád ji miluješ?“

„Ne, Annie. Už ne.“

„A co ona? Ona nedostala penis cizoložníka? Nebo pás cudnosti?“

Jamie ji vzal za paži a přinutil ji, aby se na něj podívala. „Annie,“ řekl jemně. „To se netýká jenom

Patricie.“

„Jak to víš? Co se děje?“

„Harper dostal výhrůžný vzkaz,“ sdělil jí.

„Jaký?“

„‚Dostaneš, co si zasloužíš.‘ Navíc, ve městě je Larry Digger, Melanie má migrény a, Annie, William

dostal… William taky dostal ten vzkaz. ‚Dostaneš, co si zasloužíš.‘“

„Ach, Bože.“ Její tvrdá, praktická skořápka se zachvěla. „Skončí to všechno vůbec někdy?“

„Já nevím. Možná to tak má být. Některým lidem se žije dobře, jiným ne.“

Jamie si připnul zbraň. „Nikoho nepouštěj dovnitř, Annie, ani neber telefon.“

„Kam jdeš? Co chceš udělat?“

„Ještě nevím.“

„Jamie…“

Vykročil ke dveřím. Otevřel je. Udělal krok. Znovu se otočil, vrátil se a přistoupil těsně k ní, aby jí mohl

přímo do tváře říct, co měl na srdci.

„Postarám se o vás, Annie. O tebe i o Melanii. Přísahám.“

Brian Stokes se s trhnutím probudil. Bylo to už popáté za posledních pět hodin, a jeho milenec konečně

řekl: „Chceš si o tom popovídat, nebo ti mám přinést krabičku žiletek?“

„Nech mě na pokoji.“

„Něco se ti zdálo, víš. Volal jsi ze spaní jméno.“

Brian se odkulil. „Sklapni.“

Nate se místo toho posadil. Kromě Melanie byl tento zralý muž jediný člověk na světě, kterému Briandůvěřoval. Vždycky ho ochotně vyslechl a vždycky mu dokázal poradit. Teď odhodil pokrývku a upravil si

pyžamo. Bylo to jasné znamení, že se chystá na vážnou debatu.

„Volal jsi Meagan,“ řekl jemně. „Briane, i když jsi vzhůru, nikdy to jméno neříkáš.“

Brian měl pocit, že se rozpláče. „Jdi do prdele.“ Vstal, přistoupil k oknu a hleděl na spící město. Ale viděl

jenom své vzpomínky, obrazy, které se mu honily hlavou.

Pohřeb za šedivého, ponurého dne. Matka půlku obřadu stráví na kolenou, napůl ze žalu, napůl z džinu.

Jeho otec má kamennou tvář, na matku se dívá, jako by ji nenáviděl.

Potom to ticho následujících dní. Obrovský dům, kde chybí výskot malé dívenky.

Jednou v noci Harper řve: „A kde jsi sakra byla celý den? Kdybys jenom přišla domů…“

A matka odpovídá: „Já jsem nechtěla… Já nevěděla… Myslela jsem si, že Brian potřebuje být nějaký čas

jenom se mnou, sám. Víš, jaký dokáže být, hlavně když je s ní.“

„Jo, tak teď tě má už jenom pro sebe. Jenom sám pro sebe!“

Je mi to líto. Ani vám nedokážu říct, proč jsem byl tak krutý.

Nate si stoupl za něj. „Děláš si starost o sestru, že?“ zeptal se a přejel mu dlaněmi po pažích. „Vždycky,

když se s ní sejdeš, jsi takový.“ „Nechci o tom mluvit.“

„Jasně,“ souhlasil přívětivě Nate. „Tak jak dlouho se hodláš nenávidět, Briane? A jak dlouho hodláš mít

Melanii za zlé, že si dovoluje se o tebe zajímat?“

„Já přece –“

„Přišla za tebou, protože potřebuje pomoc. A tys ji od te doby ani nezavolal.“

„Tomu nerozumíš.“

Nate na něj pohlédl. Zažil Briana v době, kdy mu bylo nejhůř, kdy byl tak plný sebenenávisti, ženedokázal ani vylézt z postele. Nate tomu rozuměl. „Tak mi to vysvětli. Řekni mi jeden logický důvod,proč kašleš na chudáka svou sestru.“

Brian stísněně pokrčil rameny. „Její líp beze mě. Daleko líp.“

„To jo! Tvoje sestra k tobě vzhlíží. První problém, a co udělá? Zavolá tobě: svému velkému bratru

Brianovi. Protože ví, že ti na ní záleží. Protože jsi pro ni byl vždycky oporou. Ona ti věří. Má tě ráda. Proč

se teď chováš tak divně?“

Brian zaťal zuby. „Je to jinak.“

„Tvoje sestra potřebuje pomoc. Tak to je.“

„Je to komplikovaný, rozumíš? Ona neví o Meagan. Nikdo neví o Meagan. Do hajzlu, ani já bych o ní

nejradši nic nevěděl!“

Nate tiše řekl: „Víš, ty jsi jediný člověk, kterého znám, kdo se veřejně přiznal ke své orientaci, jenom abyskryl daleko větší tajemství.“

„Já jsem ale –“

„Párkrát jsem to viděl, vím, jaké to je. Sledoval jsem jiné muže, jak se veřejně přiznali ke svéhomosexualitě. Není to lehké. Ale většinou potom nastává obrovská úleva. Ty ale žádnou takovou úlevunecítíš, viď, Briane? Je to už půl roku a ty jsi pořád stejně nervózní a utrápený. Proč? Když jsi konečněpřijal sebe takového, jaký jsi, proč jsi takový zlostný?“

Brian mu nedokázal dát odpověď. Nate ji ale nepotřeboval: „Protože to nebylo to pravé tajemství, že

Briane?“

Brian mlčel.

Bylo pět ráno, nad obzorem začínalo svítat a bostonskými ulicemi se rozlévaly zlaté stíny. Muž se konečněodtrhl od okna. Byl po dlouhé, vyčerpávající noci unavený, ale zároveň veselý.

Hra už běží na plné obrátky, hráči ještě nejsou všichni na jednom místě, ale už se pohybují po šachovnici.Připadalo mu zajímavé, že skupina lidí, kteří se vzájemně napůl nenáviděli, spolu vydržela pětadvacet let.Ulehčilo mu to je celou dobu sledovat.

Harper se vyplašeně ohlíží přes rameno, William u sebe nosí zbraň. Brian Stokes nemůže v noci spát. A

všichni ostatní se zoufale snaží udržet si svoje tajemství.

Střelec je puštěný z řetězu, padla první oběť.

A Melanie? Ani neví, kde je, ale snad je v pořádku. Jinak by se to dozvěděl.

Melanie je královna. Ona je hlavní cena hry, jediný důvod, proč se to všechno spustilo, jediná věc, kterou

musí získat.

Tak do toho, Melanie. Všechno teď záleží na tobě.

Snaž se, vzpomeň si, zlato. Je čas poskládat všechny útržky dohromady.

Je čas vrátit se domů k tatínkovi.

Je čas vrátit se domů ke mně.

„Tak,“ řekl ledově Lairmore. „Co se ksakru děje?“

V sedm ráno nebylo radno si s inspektorem zahrávat. Jeho dvouřadové šedé sako bylo bezchybně ušité,

bílá košile dokonale vyžehlená a krátké, po vojensku zastřižené vlasy pečlivě učesané. Seděl za svýmobrovským stolem z ořechového dřeva a na zdi nad hlavou mu visel jako svatozář modrý znak FBI střinácti hvězdami a bílý prapor Věrnosti, Statečnosti a Cti. I při pracovních jednáních budil dojem, žepořádá tiskovou konferenci.

Ale David ho měl přesto rád.

Ve svých téměř padesáti letech byl šéf bostonského oddělení FBI pro boj se zdravotnickou kriminalitouschopen vysvětlit, co znamená každá barva a každý symbol na štítu FBI. Také by ani na mučidlechneodvolal, že to, že Hoover* kontroloval, jestli nosí Američanky spodní kalhotky, je bohapustá pomluva.

* Pozn. překl: J. Edgar Hoover (1895-1972), byl od roku 1924 až do své smrti šéfem FBI. Byl zapřísáhlýmantikomunistou a často byl ostře kritizován za přílišné zasahování do soukromí a sbírání informací ořadových občanech, kteří nebyli zločinci ani nepřátelé Spojených států.

Byl konzervativní, byl byrokrat, ale také věřil, že kriminalita ve zdravotnictví je vedle organizovanéhozločinu nejhorší epidemií, jaká kdy zasáhla Spojené státy. Z každého dolaru se promrhá deset centů, ošpatné péči a léčbě ani nemluvě, všechny ty zbytečné procedury, hazardování s lidskými životy. Potil krev,

aby s těmi nešvary zatočil. Byl to muž, který věřil ve svou práci. To je v dnešní době velmi vzácný jev,jak David dobře věděl.

Lairmore teď upřeně hleděl na dva agenty, kteří celou noc ani nezamhouřili oka.

„Pro všechno na světe!“ zvolal konečně. „To jste se aspoň nemohli oholit a osprchovat? Tady nejste nažádné pánské jízdě!“

David s Chenneym na sebe pohlédli. Oba potřásli hlavou.

„Já jsem sledoval Sheffielda,“ zabručel Chenney a oči se mu rozzářily. „Docela bomba!“

„Já studoval materiály o případu Meagan Stokesové,“ hlásil David. „Vyhýbal jsem se kulkám. Mluvil jsem s

vrchním zvláštním agentem Quincym. Žádné bomby.“

„Vy jste mluvil s Quincym? Z Quantika?“

„Jo, včera pozdě v noci. On je taky pořád ve své kanceláři. Co to jen máme za práci?“

Chenney na něho obdivně pohlédl. „Páni!“

Lairmore vyskočil. „Za mnou do chodby!“

Vyřítil se ven. Následovali ho. Naházel do automatu na kávu pár čtvrťáků a podal jim kouřící kelímky,které mašinka okamžitě vyplivla. Přijali, spálili si jazyk a poslušně následovali šéfa zpátky do kanceláře,kde dostal David vynadáno za to, že překročil své pravomoce a zasáhl do vyšetřování „velmi důležitého,ne-li přímo kritického“ případu. David tiše usrkával zbylou kávu a srovnával si myšlenky, aby, až dostanepříležitost, mohl říct něco inteligentního. Přišlo to dřív, než se nadál.

„Začneme u případu Meagan Stokesové.“ Lairmore pleskl o stůl složkou „Harper Stokes/ WilliamSheffield“. „Jak se sakra stalo, že jste skončil u pětadvacet let starého vyřešeného případu vraždy?“

David začal od začátku. Nakonec šéfovi sdělil, že je přesvědčený, že Stokesová rodina má daleko většítajemství než podvodné operace pacemakerů. Lairmore váhavě souhlasil. „Většina pachatelů za sebouskutečně mívá nějaké menší hříšky, například začnou podvodem s pojistkou na auto, potom jdou dál azačnou kšeftovat s farmaceutickými firmami a nutit pacientům jejich zboží. Ale za celou svou éru, agente,jsem se nesetkal s člověkem, který by začal komplotem a zavraždil vlastní dítě kvůli pojistce, a teprve

potom rozjel podvody ve zdravotnictví.“

David se unaveně usmál. „A my ani nevíme, jestli Harper Stokes ty podvodné operace skutečně dělá.Nevíme, jestli měl něco společného s vraždou Meagan. Quincy by tipoval spíš matku –“

„Harper to dělá!“ Chenney už to nevydržel. „Vím to. Přistihl jsem Sheffielda!“

Chenney se se zápalem pustil do vyprávění o své dobrodružné noci: Harry Boer měl bolesti na prsou,přivezli ho na pohotovost. Večer byl na JIPce pod sedativy, ale všechno se zdálo být v pořádku. Potom,zničehonic, měl během pěti hodin dvě bradykardické příhody a teď má jít na operaci a dostat pacemaker.A operovat ho bude samozřejmě doktor Stokes. A William Sheffield byl shodou okolností několikrát viděnna JIPce, dlouho poté, co mu skončila služba. Žádné pacienty na oddělení neměl. Jenom prý „šel náhodou

kolem“. Schválně kolem, kdybyste se ptali Chenneyho.

„Dnes ráno jsem hned volal kamarádce, lékárnici,“ sděloval Chenney. „Řekla mi, že kdybyste to chtělinahrát tak, že někdo potřebuje pacemaker, existují dva léky, které účinně zasáhnout do srdečního rytmu.Je to propranolol a digoxin. Propranolol je beta blokátor, užívá se ke zpomalení srdečního tepu. Digoxinmůže srdeční rytmus zpomalit, ale taky zrychlit tak, že člověk zemře. To je příliš riskantní, naznačila.Sheffield s největší pravděpodobností používá propranolol.

Takže,“ uzavíral Chenney vítězoslavně, „Sheffield se v noci proplíží na JIPku. Proto je tak často v

nemocnici. Kdyby píchnul pacientovi jenom jednu dávku propranololu, bylo by to málo. Sice by to

vzbudilo pozornost, ale nestačilo by to, aby vzbouřili kardiologa, který by okamžitě navrhl operaci. Alekdyž dojde ke dvěma srdečním příhodám za sebou –“

„Tak to vypadá, že má pacient oběhovou poruchu a potřebuje operaci,“ dopověděl David.

„Úžasně jednoduché,“ přikyvoval hlavou Lairmore. „Sheffieldovi ta jedna injekce zabere tak dvě minuty. A

jsou připravení na hodinovou akci, která Harperovi vynese dva tisíce dolarů za operaci a další čtyři tisícena dřevo, protože používá svoje vlastní pacemakery, které si nechává dělat na zakázku. Když to udělajídvakrát týdně…“

„Tak nemá Sheffield problém zaplatit dluhy z heren a Harper může utrácet, jak se mu zlíbí.“ David sipovzdechl. „Jednu věc o Harperu Stokesovi víme jistě: Miluje honosný životní styl.“

Lairmore zamyšleně přikyvoval. Chenney se zatvářil starostlivě.

„Ale i když se nám podaří dokázat, že Harper vydělává na nezákonných operacích, jak to souvisí s tím, cose stalo před pětadvaceti lety Meagan?“

„To je to, co se chci dozvědět,“ David se naklonil, položil si lokty na kolena. Byl unavený jako pes po nocistrávené hrabáním ve spisech, kdy ho sužovaly bolesti. „Prošel jsem včera v noci všechny materiályhoustonské kriminálky o tom případu,“ začal, „a pár klíčových zjištění o Meagan Stokesové vyplavalo napovrch. Za prvé, v roce 1972 byli Stokesovi ve značné finanční tísni. Žili ve velkém domě, ale to byl dar od

Patriciina otce, nic, co by si Harper mohl dovolit. Vydělával v té době nějakých deset tisíc dolarů ročně azoufale toužil dosáhnout životního stylu, na který byla jeho žena zvyklá. Vzal si na dům druhou hypotéku.Když se Meagan ztratila, byl o tři splátky pozadu. Poznámka pod čarou: Z ryze finančního hlediska bylaMeaganina vražda to nejlepší, co se kdy Harperovi a Patricii Stokesovým přihodilo.“

„Takže motiv bychom měli,“ suše konstatoval Lairmore.

Chenney prohlásil pochybovačně: „Jestli šlo jenom o peníze, nemohl Harper už tenkrát rozjet ty svoje

operace?“

„Ne, měl pevný plat. Nebyl placený od výkonu. Jedna operace pacemakeru za týden nebo deset, to nebyl

žádný rozdíl.“

Teď měl námitku pro změnu Lairmore: „Ale doktor Stokes pořád mohl dělat jiné věci – prodávatnemocniční léky, brát úplatky od zástupců farmaceutických firem. Dobře víme, že způsobů, jak podvádětve zdravotnictví a nekale vydělávat je nepřeberně. Myslím, že Chenney má pravdu. Víme, že Stokesovipotřebovali peníze, ale nepřesvědčil jste mě, že jsou typem lidí, kteří by pro ně chladnokrevně zavraždili

svoji malou dcerku.“

„Dobrá. Teď se dostávám ke druhému klíčovému zjištění,“ řekl David. „Kromě toho, že u Harpera by bylmotiv, už tehdy měli všichni v rodině nějaké problémy. Kdepak jeden podezřelý, v té době měla policiehned čtyři: Harpera Stokese, Patricii Stokesovou, Jamieho O’Donnella a věřte nebo ne, i Briana Stokese.“David viděl jejich překvapené výrazy, a přikývl. „Přesně tak. Tahle rodina nemá jenom kostlivce ve skříni,

ale také hroby. Takže jestli se vám nelíbí Harper jako vrah, podívejme se na ostatní.

Patricia Stokesová. Než poznala Harpera, byla nesmírně bohatá. Narodila se do olejářského blahobytu,vychovával ji pánovitý otec, který ji střežil jako oko v hlavě. Harpera asi moc v lásce neměl, myslel si, ženení pro jeho dceru dost dobrý. Ale to mu nezabránilo jí vystrojit pohádkovou svatbu a věnovat jízámeček na kopci. Ale když se Patricia usadila jako paní doktorová, vůbec se jí to nelíbilo. Brian ještě nosil

plenky, a už začala být nepokojná a znuděná. Utrácela spousty peněz. Obrážela večírky. A začala trávitvíc času s Jamiem Ó’Donnellem než se svým manželem. I když její manžel nezůstával pozadu, trávil zasevíc času s dvacetiletými sestřičkami než se svou ženou.

Podle rodinných přátel se pokusili o smír. Harper byl doma častěji a rozhodli se mít druhé dítě, Meagan.Tentokrát to zřejmě zabralo. Patricia měla doma dvě děti, přestala chodit na večírky a snažila se býtvzornou matkou. Začala se věnovat charitě, stala se členkou několika organizací, ale hlavně se věnovaladětem. Služebná vypovídala, že už zase s Harperem sdílí ložnici, i když prostěradla se tam vyměňovat

nemusela, jestli rozumíte, co tím myslím.“

„Tak dopadá spousta manželství,“ konstatoval poklidně Lairmore. „Kdyby to měla být známka kriminálníčinnosti, museli bychom zatknout všechny manžele, kteří jsou spolu déle než pět let.“

David se usmál. „Jistě, ale to ještě není o Stokesových všechno. Takže, narodila se Meagan a Harper sPatricií šťastně žili se svými dětmi. Ale potom, půl roku před Meaganinou vraždou, se začali každou nochádat. Jedna služebná se prořekla před přáteli rodiny a Patricia ji na hodinu vyhodila. A, světe div se,znovu se na scéně objevil Jamie O’Donnell.“

„Měli spolu s Patricií románek,“ soudil Chenney.

„Vypadá to tak. Policii se to nepodařilo dokázat, ale těžko věřit, že by k nim chodil jenom na svačinku. APatricia začala pít. Všichni tvrdili, že džinu propadla až po vraždě dcerky, ale policie zjistila, že už to začalo

před Meaganinou smrtí. Chvíli před ní, což znamená, že ať se dělo cokoli, byla Patricia v diskutabilnímstavu. Kdoví, čeho jsou ženské v takovém ‚diskutabilním stavu‘ schopné?“

Lairmore rozvážně přikývl a našpulil rty. „Zajímavé. Takže máme materialistického doktora workoholika,nešťastnou ženu alkoholičku a milostný trojúhelník s rodinným přítelem. Jak se vlastně Jamie O’Donnell s

rodinou seznámil?“

„Je to Harperův starý kamarád ze studií. Tedy, ne že by O’Donnell studoval. Je to samorost a sám sevypracoval. Začal manuálně pracovat na ropných polích a odtud se vyšvihl. Zvenčí to vypadalo, že jsou sHarperem naprosto nesourodá dvojice, ale měli mnoho společného. Touhu šplhat nahoru. Jejich cesty seale značně lišily. Harper je teď pan Někdo, společensky na nejvyšší příčce a vzorný otec rodiny. JamieO’Donnell zase zná lidi. Interpol o něm vede záznam.“

„Cože?“ Ta informace vyburcovala Lairmoreův živý zájem.

David pokračoval: „Interpol se mu bezúspěšně snaží dokázat obchodování se zbraněmi. Nikdy ale nepřišlina víc, než že se obklopuje zajímavou společností. Jinak má legální dovozovou firmu, každého patnáctého

dubna vzorně platí daně a do kalhot leze nejdřív pravou a pak levou nohavici, jako my ostatní.“

„Jenomže my ostatní nespíme s Patricií Stokesovou,“ suše pronesl Chenney.

David pokrčil rameny. „Jistě. Takže máme motiv peněz a milostný trojúhelník. Možná měl Harper na svojiženu takový vztek, že usoudil, že Meaganinou vraždou potrestá manželku a zároveň vyřeší finanční

problémy. Nebo to bylo tak, že si Jamie O’Donnell myslel, že Patricia nikdy neopustí manžela, když spolu

mají dvě děti, a rozhodl se s tím něco udělat. Anebo když jednou Patricia přebrala, Meagan začala zlobit abum, sbohem Meagan. Teď se ale dostávám ke třetí možnosti – k Brianu Stokesovi.“

„Ta rodinka je čím dál roztomilejší,“ zabručel Chenney.

David souhlasně přikývl. „Brian se v dětství choval dost příšerně. Podle zprávy houstonské policie domačasto rozbíjel věci a vědělo se, že skoro každý večer dohání matku k slzám. Policista, který vyslýchalchůvu, zapsal do protokolu, že měla příkaz nikdy nenechávat Briana samotného v jedné místnosti sMeagan. Snad jí dokonce rozbil nějaké hračky. Asi proto začal chodit v roce 1972 na terapii. A taky si měl

hrát se zápalkami.“

„Děláte si legraci.“ Lairmore se napřímil. „Ještě mi řekněte, že se v noci počurával do postele a týralzvířátka.“

Lairmore narážel na profilaci pachatelů násilných trestných činů a tři základní charakteristické rysy jejichchování. Několikanásobní vrazi v dětství vždy dělali nejméně dvě věci z téhle trojice. Ale Brian Stokes ne.

„Ne, žádný žhář nebyl,“ informoval David. „Ale aby to bylo ještě zajímavější, nemají s Patricií na ten den,kdy Meagan zmizela, žádné alibi. Patricia vypovídala policistům, že jela s Brianem k terapeutovi. To bylopolicii potvrzeno, ale schůzka skončila v deset dopoledne. Chůva jim telefonovala ve dvě hodiny, žeMeagan zmizela z jejího auta. V pět přijela Patricia s Brianem domů a tam je ta zpráva překvapila.“

„A co Harper Stokes nebo Jamie O’Donnell?“ ptal se Lairmore. „Ti mají alibi?“

David zavrtěl hlavou. „Harper tvrdil, že byl v práci, ale nikdo mu to nedosvědčil. O’Donnell vypověděl, žebyl mimo město, ale žádný důkaz nepředložil. Policie si dokonce nebyla jistá, jestli ta chůva mluví pravdu

o době, kdy Meagan unesli.

Mluvila mizerné anglicky, nedívala se jim do očí a pořád se otáčela na Harpera. Mysleli si, že s ním možnáněco má, nebo se aspoň snaží ujistit se, že je spokojený s tím, co říká. Meagan mohla být klidně ten denunesená kdykoli a z jakéhokoli místa. Prostě jednoho dne Meagan zmizela. Druhý den se v nemocnici, kdeHarper pracoval, objevila žádost o výkupné. A o tom únosci už potom nikdo nikdy neslyšel. Za osm týdnů

našel Meaganino tělo nějaký člověk, který v lese věnčil psa.

Quincy má pravdu. Všechno kolem Meagan je záhada a každý člen rodiny je podezřelý. Kdyby se RussellLee Holmes nepřiznal, policie by vyslýchala Stokesovy i O’Donnella donekonečna. Dokud není vyšetřováníuzavřeno, pojišťovna nevyplatí peníze. Takže Holmesová zpověď Larrymu Diggerovi v poslední minutězastavila velmi ponižující vyšetřování a vynesla rodině milion dolarů.“

„To se jim muselo moc hodit,“ zabručel Lairmore, „že se Russell Lee Holmes přiznal.“

„Přesně tak,“ zvolal David. „Přesně tak!“

„Quincy ten případ znovu otevře?“ ptal se šéf.

„To mi přislíbil. Ale nemyslím, že by ho musel oficiálně znovu otvírat. Budeme se tím zabývat jakosoučástí našeho případu.“

„Nebudeme,“ sdělil mu Lairmore.

„Ne?“

Lairmore ho za ten drzý tón odměnil přísným pohledem. „Ve vší úctě, agente, jste zaměstnancemoddělení pro boj se zdravotnickou kriminalitou. Tady agent Chenney objevil životaschopné důkazy protidoktoru Harperu Stokesovi a doktoru Williamu Sheffieldovi. Musíme se pokusit jim jejich činnost dokázat.To je vaše práce. Tomu se teď musíte věnovat.“

„Ale ten vrah, co zastřelil Larryho Diggera –“

„To bude vyšetřovat bostonská kriminálka, protože to spadá do jejich kompetence. Stejně jako je případ

Meagan Stokesové ve velmi schopných rukách Quincyho.“

„Do háje!“ David vyletěl ze židle a nevěřícně zíral na svého nadřízeného. „To je můj případ! Dřel jsemjako blázen, abych všechno pospojoval, ukryl jsem do hotelu jednu vyděšenou ženu, která ani neví, jestlije bezpečné se vrátit domů k rodině. A navíc je tady přímé spojení s případem, na kterém pracuju!“

„Žádné přímé spojení tady není!“ odpálil Lairmore. Varovně na Davida pohlédl. Ten si toho nevšímal.

„Jak to, že ne!? Před pětadvaceti lety potřebovali Stokesovi peníze a jejich dcera zemřela. Vyneslo jim tomilion. Teď je Harper zase na dně a vymyslí další způsob, jak přijít k penězům. Klidně rozpárá nevinné lidi

kvůli profitu. To je model chování.“

Teď na něho dokonce i Chenney pohlédl jako na blázna. „To není žádný model. Vražda vlastního dítěte

má hodně daleko k ilegálnímu voperování kardiostimulátoru.“

„To první je pojišťovací podvod, to druhé zdravotnický podvod.“

„To první je vražda! To druhé je zločin, jistě, ale i když člověk pacemaker nepotřebuje, neublíží mu.

Kardiostimulár se aktivuje jenom při srdečním záchvatu.“

„Někdo by mohl zkolabovat a zemřít mu na stole. Je to bezohledné hazardování s lidskými životy.“

„Což je ale pořád na hony vzdálené vraždě vlastního dítěte.“

„Chenney má pravdu,“ řekl Lairmore. „Máte motiv, agente Riggsi, ale nemáte pachatele. Víme, že si

Harper Stokes rád žije na vysoké noze, možná natolik rád, že se kvůli tomu dopouští zločinů, ale jakýmáme důkaz, že spáchal vraždu? Má nějaké záznamy, dopustil se někdy násilí?“

„Ne.“

„Zneužití dítěte, partnerky? Zanedbání péče?“

„Ne.“

„Podle všeho vychoval dvě zdravé děti. Žádné převozy na pohotovost, žádné rvačky nahlášené sousedy. Anenapsal jste ve své první zprávě o Harperu Stokesovi, že se těší reputaci starostlivého otce a manžela,který se stará o svoji ženu až s přehnanou štědrostí?“

David zaťal zuby. „Ano.“

„A Patricia Stokesová. Já vím, že Quincy na ni má podezření kvůli tomu pečlivě zabalenému tělu, aleznovu: Má nějaké záznamy? Zneužívání, zanedbání?“

„Má problémy s alkoholem.“

„Které se znovu objevily před půl rokem? Dopustila se od té doby nějakého násilí?“

David musel opět odmítavě zavrtět hlavou.

„Což nás přivádí k Jamiemu O’Donnellovi. Možná tam je zločinecká minulost. Podle Larryho Diggera

navštívil tu porodní bábu v Texasu. Ale podle všech záznamů má rád své kmotřence a je to blízký rodinný

přítel.

Zbývá nám Brian Stokes,“ pokračoval Lairmore. „Ale jak jste sám přiznal, zbožňuje svoji adoptovanou

sestru a vždycky se o ni staral. Přiznejte si to, agente, ten případ je nad vaše síly. Jsou tady motivy i

příležitosti, ale nikdo z těch lidí nám nehraje. Přenechte to expertům. Nechte to Quincymu.“

„Ty případy jsou propojené,“ tvrdil neústupně David. „A řeknu vám poslední důvod proč.“

Lairmore i Chenney už vypadali netrpělivě.

„Ten anonym v telefonu, který nás upozornil na ty podvodné operace, zároveň přivedl Larryho Diggera k

Melanii Stokesové. To, co dělá, má být zřejmě odplata za Meagan. Aby každý ‚dostal, co si zaslouží‘.

Takže když do toho vtáhl nás, musí to všechno být propojené.“

Lairmore se nadále tvářil skepticky, ale potom si povzdechl.

„Tak dobrá, agente. Dám vám poslední šanci. Najděte pachatele. Přineste mi jakýkoli důkaz, že Harper,Patricia nebo Brian Stokesovi byli tak krutí nebo natolik chladní či psychicky labilní, že byli schopnizavraždit čtyřletou Meagan, a já vás na tom nechám pracovat – ve vašem volném čase. Momentálně jsem

přesvědčen, že případy zdravotnické kriminality jsou jediná věc, kterou se moji agenti mají zabývat.“

„Fajn,“ odtušil úsečně David.

Protože Lairmore už nechtěl slyšet nic o pětadvacet let starých vraždách, soustředili se na to, co objevilChenney. Neměli žádné hmatatelné důkazy, takže možnosti byly omezené. Mohli dokázat motiv – peníze

– a příležitost. Ale potřebovali důkazy nebo svědecké výpovědi. Naneštěstí bývají očití svědkové vnemocničním prostředí velmi těžko k sehnání. Je tam spousta sester i lékařů, kteří jsou navíc vázánilékařským tajemstvím. A nepodrazili by se navzájem, i kdyby o nějakém zločinu náhodou věděli.

Jednomyslně se dohodli vyslat Chenneyho v přestrojení do nemocnice jako zřízence. Obhlédne to naJIPce, bude se vyptávat sester, možná dokonce chytí Sheffielda při činu.

David dostal zábavný úkol: dát dohromady všechny papíry, projít všechna finanční přiznání, prověřit je.Hledat důkazy plateb mezi Harperem a Sheffieldem. Potom obrátil svoji pozornost k Melanii Stokesové a

pustil se s vážností do práce. Když se den chýlil ke konci, nezbylo mu, než dát Lairmoreovi za pravdu.

Kromě migrén se Melanie těšila skvělému zdraví, nikdy neměla zlomenou jedinou kost, nikdy žádnounevysvětlitelnou modřinu. Mluvilo se o ní jako o šťastné, dobře vedené dívce, která mívala ty nejkrásnější

oslavy narozenin v okolí.

Podle všeho ji celá rodina milovala až k smrti.

Když se Melanie v úterý ráno probudila, myslela na Meagan, na rodinu, kterou tak milovala a o které sedomnívala, že miluje ji.

Vstala a pohlédla na sebe do zrcadla. Sakra, vůbec nevypadá jako Meagan. Není ani zdaleka tak krásná.

Přibouchla dvířka skříňky a seběhla dolů.

David tam nebyl, ale na stole v kuchyni jí nechal vzkaz.

Šel jsem na poradu. Vrátím se po páté. Nezapomeň, žádné vycházení! D.

Položila lístek a vydala se na obhlídku kuchyně. V mrazáku našla zeleninu a na lince plechovku s instantníkávou. Dala vařit vodu, aby se nějak zaměstnala, a mezitím vyhrabala z kabelky diář a prohlédla si svůjdnešní program. Měla doručit knihy antikváři. Má domluvený oběd s jednou bývalou spolužačkou zWellesley, potom odpoledne schůzi rady pro zimní ples dětské nemocnice. Už je skoro červen a ještě

nemají ani vymyšlený kulturní program. Bude to katastrofa.

Melanie usedla k telefonu a všechno zrušila. Mám chřipku, oznamovala. Všichni měli pochopení. Nabádaliji, aby si pořádně odpočinula.

Samozřejmě že to zvládnou bez ní.

Zavěsila a pocítila zklamání. Toužím po tom, uvědomila si, aby byli zoufalí, aby volali: Potřebujeme tě,

Melanie, bez tebe se neobejdeme!

Jsi jiná, Melanie. Jedinečná.

Ty nejsi žádná náhradní dcera.

Sakra, jak mohla matka vyslovit, že chtěla novou Meagan? Jak se mohla podívat na Melanii a vidět v ní

Meagan?

Vždycky to bylo jenom o Meagan?

Cítili to tak všichni? Její matka, otec, její bratr i kmotr? Lidé, kteří se jí ujali a dali jí domov. Lidé, kterýmvěřila a které pokládala za svou vlastní rodinu.

Dost těch otázek, poručila si. Odpovědi musí najít sama. Otevřela zápisník, nakreslila do něj kruh a označila ho Meagan. Kolem něj udělala další, jeden kruh bylmatka, druhý otec, třetí její bratr a čtvrtý Jamie. Potom přikreslila Russella Lee Holmese, Larryho Diggeraa sebe. Nakonec přidala Ann Margaret. David si myslí, že je do věci nějak zapletená, a Melanie nesmíopomenout žádnou z možností. S tímto vědomím ještě přidala Williama Sheffielda.

Devět různých lidí, všichni kolem jedné malé holčičky.

Nakreslila čáry spojující Meagan s matkou, otcem, bratrem a kmotrem. Měla z toho nepříjemný pocit,

cítila se jako milenka, připouštějící si existenci jiné ženy v partnerově životě. Ale byla to pravda. Meagan

byla v rodině před ní. Další čára, Larry Digger, který se o ni zajímal jako novinář.

Ale žádné přímé spojení Meagan s Williamem nebo Ann Margaret Melanie nevymyslela.

S Russellem Lee Holmesem to bylo ještě těžší. Chtěla napsat vrah, ale Quincy vzbudil příliš mnoho

pochybností. Russell Lee Holmes tenkrát nejspíš měl co dělat s lidmi kolem ní, ne s Meagan samotnou.

Po chvíli váhání spojila čarou Russella Lee Holmese a sebe. Otce a dceru. Tady to měla, černé na bílém.

Všechno ostatní jí už potom připadalo snadnější.

Chvíli po půl šesté zaklepal David třikrát na dveře a vešel dovnitř. Nesl papírovou tašku. Melanie na něhopohlédla z gauče a tázavě zvedla obočí.

„Přinesl jsem cínu,“ řekl a ukázal jí sáček; doufal, že jí pozvedne náladu.

„Fajn,“ souhlasila.

Vplul do kuchyně. „Kořeněné hovězí na pomerančích a kuře generála Zao.“

„To je příjemné.“

David měl obavy, že se na něho bude zlobit, ale nebylo to tak. Celý den strávila se svým diagramem a

došla k závěru, který potřebovala – nikdo z rodiny v žádném případě Meagan nezavraždil. Melanie z toho

měla radost.

Vyskočila z gauče a šla za Davidem do kuchyně.

Měl svlečené sako, kravatu se zeleným skotským vzorem povolenou a rukávy bílé košile vyhrnuté k

loktům. Pomalu by potřeboval ostříhat. Slepené pramínky vlasů svědčily o tom, že si je během dne

mnohokrát pročísl prsty, a v koutcích očí měl zase ty unavené vrásky.

Vypadalo to, že má za sebou hodně náročný den. Na chvilku zatoužila ho pohladit po tváři. Kdo ví, jestli

by se k ní otočil, jestli by přistoupil blíž…

Líbilo se jí, jak ji včera objímal.

„Misky jsou v kredenci,“ řekl.

Vytáhla je, naložili si jídlo a půlku večeře mlčky jedli. Až potom David promluvil: „Jak ses měla?“

„Dívala jsem se na Jerryho Springera. A ty?“

Zabořil lžíci hlouběji do smažené rýže. „Na Jerryho Springera bych se díval určitě raději. Spala jsi v noci?“

„Trochu.“

„Zdálo se ti zase o Meagan?“

„Takové zmatky. Meagan Stokesová byla v té boudě. Ale tys tam byl taky.“

Překvapeně na ni pohlédl. Na spodní ret se mu přilepilo zrnko rýže. Bezmyšlenkovitě mu ho palcem

sundala. Ten pohyb je oba trochu vyplašil. Rychle ruku zase stáhla.

„Jo…, byla jsem v té boudě s Meagan a s tebou,“ řekla trochu stydlivě.

„Se mnou?“ Znělo to zaraženě, ani se na ni nepodíval, upřeně hleděl do své misky. „Co jsem tam dělal?“

„Uklízel.“ „Cože?“

Melanie polkla sousto. „Meagan Stokesová se krčila v koutě, svírala svého koníka a hrozně, hrozně sebála. Najednou jsi tam přišel ty a začal jsi uklízet. Vytřel jsi podlahu, smetl pavučiny, umyl okna. A taky jsipověsil záclonky.“ „Pověsil jsem záclonky?“ David vypadal vyplašeně. „To jsem trochu přehnal, ne?“

„Byly to moc hezké záclonky,“ ujistila ho. „Meagan byla šťastná.“

„Prostě prvotřídní hospodyňka,“ zamručel a odstrčil prázdnou misku. „Dones mi zástěrku a pověsím svoji

práci na hřebík.“

Povzdechl si. Ten jeho unavený výraz ji píchl u srdce. „Tak,“ pokračoval už vážně, „zajímá tě, co jsem se

dneska dozvěděl?“

Odstrčila misku a napjala ramena. „Jistě. Povyprávěj mi to hned a bez obalu. Co ses dozvěděl?“

„Nic,“ odtušil unyle. „Velký agent FBI se nedozvěděl nic. Celý případ prostě nedává smysl.“ Vstal a začal

sklízet ze stolu. „Co ten vrah?“

„Jax říká, že zkontrolovali všechny nemocnice i soukromé ambulance. Zatím to vypadá, že se po něm

slehla zem.“

„A v Diggerově pokoji nic nenašli? Žádné stopy? Žádné papíry?“

„Ne, vůbec nic.“ David odnesl misky do kuchyně a bouchl jimi do dřezu.

„A co Meaganina vražda? Mluvili jste o tom?“

„Jistě, probírali jsme to všechno se šéfem a s Chenneym. Shodli jsme se na tom, že Quincy došel kpozoruhodným závěrům. Vsadil bych hlavu, že ji Russell Lee Holmes opravdu nezabil. Takže nám zbývátvoje rodina, jak víš. Motiv měli.“

„Peníze,“ hlesla a vstala. Téma hovoru bylo natolik znepokojující, že nemohla zůstat sedět. „Milionová

životní pojistka.“

„A ještě další věci. Například, v té době byli tvoje matka a Jamie O’Donnell nejspíš milenci.“

„Cože?“

„Je to v policejních záznamech. O’Donnell u vás trávil spoustu času a tvoji rodiče měli hromadu manželských problémů. Hádali se, křičeli na sebe a podobně.“

Melanie potřásla hlavou. „Moji rodiče na sebe nikdy nekřičí. ‚Diskutují‘ za zavřenými dveřmi.“

„Jo, ale tenkrát se hádali tak, že si toho všimlo služebnictvo i přátelé. Tvůj otec byl podle všeho matcenevěrný –“

„On hodně flirtuje.“ Zvedla ruku a připustila: „No, možná to není jenom flirtování. Ale i když to zní divně,myslím, že to matce nevadí. Vždycky jsem měla pocit, že přijímá otcovu práci i životní styl jako jeho

výsostné právo. Chlapi jsou chlapi.“

„Jistě. Co je dovoleno bohovi…“

Melanie zkřivila rty, toto nové odhalení se jí nelíbilo. Ale v poslední době si začínala zvykat, že víc věcí osvé rodině neví než ví.

Přešla ke stolku a zvedla zápisník s diagramem, kterým se celý den zabývala.

„A potom je tady ještě tvůj bratr.“

„Brianovi tehdy bylo devět!“

„A měl už tolik problémů, že chodil k psychiatrovi. A tvoje matka chůvě přikazovala, aby ho nikdynenechávala s Meagan samotného. Podle všeho na ni hrozně žárlil a ničil jí hračky. Pamatuješ, přiznal, žetím koníkem mrštil o krb. Takže máme ve vaší rodině peníze, lásku i psychickou nevyrovnanost. Ale to jevšechno. Prostudoval jsem všechny informace o rodinném zázemí Stokesovy rodiny. Nic nenasvědčujetomu, že by někdo z nich byl schopný zavraždit čtyřletou holčičku.“

Melanie horečně přikyvovala. Pak zamávala zápisníkem. „Přesně tak! Podívej. Napsala jsem si, co řeklQuincy o osobě, která ten zločin provedla. A udělala jsem si vlastní rozbor. Tvrdila jsem, že to nikdo z mérodiny nemohl udělat, protože je mám tak ráda. Ale jelikož to není žádný přesvědčivý kriminalistickýdůkaz, zkusila jsem se na to podívat tvýma očima.“

Usedla na gauč a položila zápisník na stolek. David se posadil vedle ní. Ucítila teplo jeho těla. To jiznepokojilo, mluvila proto rychle a neodtrhávala oči od diagramu.

„Tady je Meagan a moje rodina. Tady je všechno, co víme o vzájemných vztazích, tady, co víme o

každém jednotlivci. Přemýšlela jsem nad tou profilací, o které mluvil Quincy, jak zkoumáte psychologickévzorce chování zločinců. Nevím, zda můžu objektivně posoudit, jestli jsou mí rodiče dobří nebo špatní lidé,

ale jestli jsou chytří nebo pečliví nebo nepořádní, to vím.“

„Dobrá,“ přitakal David. „Zatím s tebou souhlasím.“

„Tady stojí, co řekl Quincy o té osobě, která zavraždila Meagan. Ta osoba byla pečlivá a něco věděla opolicejních postupech. Potom ta osoba musela být dost chytrá a zároveň důvěryhodná, aby se mohlapřiblížit k Meagan. Taky si myslím, že to musel být někdo s dost silným žaludkem, aby vůbec dokázaljednat s někým, jako byl Russell Lee Holmes. Ale zároveň byl ten člověk citlivý a nejspíš měl také výčitkysvědomí, když zabalil Meagan do prostěradla a tělo pohřbil. Také se musel za svůj čin stydět, natolikstydět, že – že jí uřízl hlavu.“

Tato skutečnost ji děsila, i když byla jenom napsaná na papíře. Polkla, a protože nechtěla ztrácet čas aDavidovu pozornost, kterou viditelně upoutala, zabořila hrot tužky do diagramu.

„Je to unikátní kombinace povahových vlastností. A vystupují zřetelně, nezdá se ti? Tak se podívejme nanaše hráče. Je tady můj otec, velice pečlivý a chytrý člověk. Ale upřímně řečeno, i když ho mám ráda,nemůžu o něm tvrdit, že by se nějak zvlášť citově projevoval. Objímání a pusinkování, to byla vždyckyvýhradně matčina doména. Co se znalosti policejních postupů týká, myslím, že otec nedostal v životě anipokutu za překročení rychlosti. Nedívá se na kriminálky ani nečte detektivky, takže si myslím, že o těchtověcech nemá ani páru. A navíc, že by měl tak silný žaludek a spojil se s Russellem Lee Holmesem? Prosím

tě, je to člověk, který nevydrží týden bez čerstvé manikúry. Russell Lee by ho sežral zaživa.

A co moje matka? Mateřský cit, výčitky i pocit viny, to by sedělo. Ale myslíš, že je moje matka pečlivá?Nevšiml sis, jak se jí třesou ruce? A i když si myslím, že je to inteligentní žena, není určitě takhlevychytralá. O policejních postupech neví určitě vůbec nic. A v žádném případě by se nepřiblížila k člověku,

jako byl Russell Lee Holmes. Dovedeš si to představit? Ona tedy taky nesedí.

Můj kmotr… budu upřímná. Vždycky jsem měla dojem, že se Jamie ohromně vyzná v tlačenici. Když jsižena, kterou miluje, cítíš se s ním bezpečně, jako s kámošem, kterého se všichni bojí, ale ty víš, že toběnikdy neublíží. Vyrůstal v tvrdých podmínkách a dovedu si představit, že by se dokázal domluvit i s někým

takovým, jako byl Holmes. A zřejmě se vyzná v zákonech. Ale Jamie není pečlivý. Je to takovýneohrabaný, neotesaný hromotluk. A v žádném případě si nedokážu představit, že by ublížil maléholčičce. V jeho světě by to bylo něco… potupného, řekla bych. Asi by dokázal být krutý k někomu, kdoby se zachoval zle k jeho milované bytosti, ale spíš by si uřízl ruku, než by něco udělal bezbrannémudítěti. Dokonce bych řekla, že má v sobě něco jako mateřský cit k malým dětem. Rozhodně byl vždyckyněžný a laskavý, alespoň ke mně a k Brianovi. Určitě není kombinací chladného, pečlivého a otrléhochlápka. Potom je tu můj bratr.“

„Je lékař,“ přerušil ji David. „Takže pečlivý být musí.“

„V devíti letech? A co by věděl v tom věku o policejních postupech, Davide? A jak by, pro všechno nasvětě, přemluvil devítiletý kluk Russella Lee Holmese, aby se přiznal ke zločinu, který nespáchal? Copak tito není jasné?“ Vážně na něho pohlédla. „Na tomhle seznamu není nikdo, kdo by odpovídal osobě, kterou

Quincy hledá. Nejsem žádná odbornice, to je pravda, ale když si všechno takhle srovnám, nefunguje to.

Vrah prostě není nikdo z mé rodiny. Konec, tečka.“

Melanie se konečně uvolnila.

Ale potom jí vzal David zápisník z ruky a půjčil si i tužku. Nakreslil několik čar. A potom, úplně lehce, tu

bublinu propíchl.

„Máš pravdu, Melanie,“ konstatoval. „Máš úplnou pravdu. Nikdo neodpovídá všem požadavkům sám osobě. A o tom všem to je. Byl jsem blázen, že mi to předtím nedošlo. Ten výhrůžný vzkaz nedostal jedenčlověk. Dostali ho všichni. A když si je pospojuješ…“

Pohlédl ji do očí. „Tvoje matka, otec, bratr ani kmotr ten zločin nemohli spáchat sami. Ale tahle rodinaspolečně…“

„Ne,“ hlesla.

„Ano,“ odvětil. „Je mi to líto, Melanie. Ale je to tak.“

Musela se zvednout z gauče. Několikrát přešla sem a tam po místnosti, myšlenky jí vířily hlavou.

„Je to kombinace,“ zabručel David. Čmáral si poznámky a vypadalo to, jako by mluvil sám se sebou. „Jako

jednotlivci nehrají. Ale jako skupina mají všechny rysy, všechny znalosti a schopnosti potřebné k tomuzločinu. Harper vymyslel tu žádost o výkupné a přišel s nápadem hodit to na Holmese. Tvoje matka,nešťastná a plná výčitek, zabalila Meagan do prostěradla. Tvůj kmotr se potom o tělo postaral a domluvilse s Russellem Lee Holmesem, když policie začala mít příliš mnoho vtíravých otázek. Přiměl Holmese, abyse přiznal k Meaganině vraždě a na oplátku mu nabídl, že se rodina postará o jeho vlastní dítě. Pomysli,jak by se ten nápad Holmesovi zamlouval. Celý život nenáviděl chudobu a najednou dostane nabídku, žejeho dítě bude vyrůstat v nejvyšší společenské třídě. To je přece obchod!“

„Ale… ale ta vražda,“ protestovala. „Nikdo není tak krutý, aby spáchal vraždu. Sám jsi to řekl, nikdo z nichnení přece tak krutý!“

David vzhlédl a zatvářil se pobaveně. S hrůzou si uvědomila, že je to pro něj akademické cvičení,hádanka, kterou vyřeší ten báječný agent svou bystrostí. Byla v šoku.

„A co když to nebyla vražda, Melanie? Co když malý Brian Stokes prostě jenom zašel jednoho dne vesvém záchvatu žárlivosti příliš daleko?“

„Panebože,“ zašeptala vyděšeně.

„Přemýšlej o tom, Melanie. Devítiletý Brian. Ze žárlivosti nebo ze vzteku ublíží Meagan. A co udělají tvojirodiče? Jedno dítě ztratili.“

„Ne.“

„Tvůj kmotr jim pomůže. Navíc by asi udělal cokoli, aby ušetřil Patricii dalšího utrpení. Takže máme třidospělé, kterým nezbude, než se spojit.“

„Ale ta uřezaná hlava a ruce!“

„Možná to museli udělat. Quincy o tom mluvil, že tím se pachatelé často snaží zločin zamaskovat. A kdybyse někdo pokusil napodobit vraha, který své oběti škrtil holýma rukama…

Ale co když to byla nehoda, při které Meagan zahynula? Možná spadla ze schodů, udeřila se do hlavy.Museli ji stít, jinak by se přišlo na pravou příčinu smrti. Jestli ji někdo udeřil do hlavy tupým předmětem, v

ráně mohla zůstat nějaká barva nebo vlákno nebo částečky kovu, které by pomohly vražedný nástrojidentifikovat. Takže neměli na vybranou. Uřízli hlavu, odstranili ruce, aby se nepřišlo na jiné rány nebodůkazy, a vymysleli komplot. Předstírali, že to provedl několikanásobný vrah, o kterém se dočetli vnovinách.“

Melanie nesouhlasně vrtěla hlavou.

„Ale policii se jim na sto procent přesvědčit nepodařilo,“ pokračoval David. „Harper neznal všechnydetaily, aby dokázali zločin věrohodně napodobit. Potom byl zatčen Russell Lee Holmes a oni se rozhodlijít přímo ke zdroji. Jamie. Jamie ho navštívil. A dohodli se.“

David na ni pochmurně pohlédl. „Je mi to líto, Melanie, ale ten scénář sedí. Jsi dcera Russella LeeHolmese a oni si tě vzali tu noc, kdy zemřel, aby zamaskovali, co se před pěti lety stalo s Meagan.“

„Mýlíš se, mýlíš se!“ opakovala.

Pevně si ovinula ruce kolem pasu. Hlas jí zněl zoufaleji, než by si přála. David vstal z gauče. V očích mělvýraz, jaký u něj Melanie ještě neviděla. Možná něžný. Možná soucitný. Uchopil ji za ruce a potom, anižby to čekala, si ji přitáhl k sobě a přitiskl si její tvář na svou širokou hruď. Poprvé si uvědomila, že senekontrolované chvěje.

A potom zašeptal: „Možná. Ale faktem zůstává, že Larry Digger byl zavražděný. A že ty střely byly určenéi tobě.“

Zhroutila se. Podlomila se jí kolena a byla by upadla, kdyby ji David pevně nedržel. Chytla se jeho košile.Přitiskla se k němu a on ji sevřel pevněji.

„Bude to v pořádku,“ znovu jí zašeptal do vlasů. „Nedovolím, aby ti ublížili. Nikomu nedovolím, aby ti

ublížil.“

„Moje rodina, moje rodina… já je miluju!“

Přitiskla mu hlavu k rameni a pevně se k němu tiskla.

Ještě chvíli trvalo, než ta bouře utichla. Najednou si uvědomila, že ji David vede ke gauči. Položil ji na něja přitiskl k ní své štíhlé tělo. Hladil ji po vlasech, po zádech. Přejel jí rty po tváři, po záhybu ucha. Něžně.Jemně.

Divoce se k němu otočila, přimkla mu rty na ústa a vášnivě ho políbila. Rty se jim k sobě přisály, zuby nasebe narazily, dech se jim zrychlil. Vypjala se, toužila se celá ponořit do pocitu té chvíle, odplouvala s nímkamsi daleko, jeho jazyk jí divoce vjel do úst, naplňoval ji, cítila se celistvá…

Potom, když se jí ňadra napjala, bradavky začaly brnět a celé tělo se nepokojně svíjelo, potom senajednou odtáhl. Slyšela jeho přerývaný dech a hlasitý tlukot srdce. Viděla, jak se mu roztřásly ruce.

„Dost,“ řekl neklidně. „Proč?“

„Protože by to nebylo správné. To nechci.“

Spěšně se zvedl z gauče, uvědomoval si, že ona není v stavu, kdy by ho dokázala odmítnout, a on není vstavu, kdy by ji mohl přijmout. Kalhoty mu vpředu napínala erekce, musel vrazit ruce do zadních kapes,aby se po ní znovu nenatáhl. Melanie chvíli zvažovala, jestli nemá naléhat. On ji chce a ona potřebuje,aby ji někdo chtěl. Kdokoli.

Ale má pravdu. Je teď zoufalá a později by za to sebe i jeho nenáviděla.

Zvedla se a přistoupila k oknu.

„Oni mi nikdy neublížili, Davide. Byli na mě vždycky tak hodní.“

Neodpověděl. Minuty míjely.

„Policie by měla toho Diggerova vraha brzy najít,“ promluvil konečně. „Jakmile ho budeme mít, dozvíme

se od něj pár důležitých věcí.“

„Jako třeba kdo ho najal.“

„Přesně tak.“

„A potom budeme moudřejší.“

„Přesně tak.“

„Dobře,“ hlesla. „Dobře.“

David zvedl ruce nad hlavu a protáhl si záda. „Musím se trochu prospat.“ „Já vím.“

„Ty zůstaneš vzhůru? Zvládneš to?“

„Ano. Zvládnu.“

„Přijdeme na to,“ ujišťoval ji. „Na všechno přijdeme.“

Melanie se jenom usmála. Už si nebyla jistá. Myslela si, že některé věci je možná lepší nevědět.

David vykročil k ložnici. Potom se zarazil a v očích měl neurčitý výraz.

„Víš,“ řekl tiše, „ty je nepotřebuješ tak moc, jak si namlouváš. Jsi silnější, než si myslíš.“

„Co to má společného s tím, že je miluju?“

Nevěděl, co na to odpovědět.

Melanie zůstala vzhůru dlouho do noci. Seděla na gauči s koleny pod bradou a přemýšlela o svých

rodičích a bratrovi a kmotrovi. Jak se spolu objímali a smáli, jak na ní všichni viseli. Jak se jí věnovali a jak

se o ni starali. Jako by byla dárek, po kterém dlouho toužili a který konečně dostali. Chvíli předtím, než usnula, si pomyslela: Jestli jsem doopravdy dcera Russella Lee Holmese, proč Quincyřekl, že mé vzpomínky na tu boudu nejsou správné? A jestli to všechno tenkrát udělali jenom proto, abychránili Briana, proč jim teď nevadí, že je vyděděncem?

Vrah, ten, kdo zastřelil Larryho Diggera, jim to poví.

Ale takové štěstí neměli. Druhý den ráno je probudil telefon. Volal detektiv Jax. Objevil toho střelce.

Bohužel byl mrtvý.

„Nebude to nic příjemného,“ varoval ji David.

Melanie jenom přikývla. Hleděla z okénka u sedadla spolujezdce na dvojdomky lemující 93. dálnici. Zevzdálených továren bafal dým. Blížili se k bostonské přístavní oblasti. Vzduch byl cítit solí.

„Jax říkal, že ho našli ve vodě,“ sděloval jí David. „To je vždycky ještě horší. Vážně, Melanie, měla byspočkat. Můžeš ho identifikovat v márnici přes video.“

„Ale to by bylo nejdřív zítra ráno, že?“

„Na bostonském oddělení vražd jsou všichni poněkud přepracovaní.“

„Tak to udělám hned,“ trvala na tom, co prohlásila hned po Jaxově telefonátu. „Jestli je to on a je mrtvý,tak můžu jít domů. Nemá cenu to protahovat déle, než je nezbytné.“

„Žádné ukvapené závěry, ano?“

David to pronesl jakoby mimochodem, ale pochopila, že je to důrazné varování. Rychle na něj pohlédla,ale on se jejím očím vyhnul. Jasně o celé věci nemínil diskutovat. Dobrá, však to počká, dokud nespatřítělo. Své rozhodnutí ale nezmění. Minulou noc hodně přemýšlela a vytvořila si několik vlastních hypotéz.

Otočila se zpátky k oknu. Na pravé straně dálnice byl výjezd a David to k němu střihnul přes tři pruhy.Jeden turista zatroubil, ale jinak si toho zřejmě nikdo ani nevšiml. V dálce se vynořilo přístaviště.

Scéna jako vystřižená z kriminálního filmu, posetá černobílými policejními vozy. Přes cestu byla nataženážlutá policejní páska. Před ní stál agresivně rozkročený tělnatý policista. Nepustil je, dokud Davidnezamával svým průkazem. Znak FBI jim jako členům elitního klubu otevřel cestu k prvotřídnímu

kulturnímu zážitku: zhlédnutí mrtvoly.

Zastavili vedle dvou černých sedanů a jedné staré rachotiny. David jí otevřel dveře. Uvědomila si, že todělá vždycky, dokonce odsouvá židle. Maminčina výchova, pomyslela si a přijala podanou ruku, aby jípomohl vystoupit. Ale když jí potom nabídl rámě, odmítavě zavrtěla hlavou. Touhle pěšinkou raději

pošlape sama.

Prošli kolem skupinky detektivů v civilu a jednoho soudního lékaře. Vzduch byl prosycen vůní soli a visel v

něm těžký, sladký zápach rozkladu. Tato část bostonského přístavu měla k malebnosti daleko. Melaniesem nechodívala často. Byla tam stará, zanedbaná budova, balírna ryb. Tmavá, olejnatá stojatá vodapáchla leklými rybami, mrtvými racky a dnes i lidskou mrtvolou. I když ji na to David připravil, úplně setím smradem zachvěla.

Detektiv Jax je přišel přivítat. Zase měl mezi zuby párátko, které si zuřivě posouval ze strany na stranu.Pevně stiskl Davidovi ruku a na Melanii se povzbudivě usmál.

„Jak se daří, slečno Stokesová?“

„Ještě mě nikdo nezastřelil. Tak si asi vedu líp než v pondělí.“ Detektiv Jax se pobaveně ušklíbl a potomzvážněl. „Tak jste připravená? Není to hezký pohled.“

„David mě varoval.“

„Určitě si nechcete počkat na záznam z márnice?“

„Jak jsem řekla –“

„Dobrá, dobrá, rozumím. Už máte federálního klubu plný zuby a chcete jít domů. Takže, postup je

následující. Nemusíte si ho zapamatovat ani nic podobného. Jenom se podíváte a povíte nám, jestli simyslíte, že je to on. Jeden pohled a konec.“

„Jít domů a na všechno zapomenout?“ zamumlala a potom následovala detektiva Jaxe. David jí jemněpřiložil ruku na záda.

Mrtvola ležela tváří vzhůru na rozpraskaném asfaltu. Nafouklý šedivý obličej vypadal jako z gumy. Natekléruce měl nad hlavou, byly okousané od ryb. Tmavý oblek byl nasáklý vodou a obalený řasami. Dvě černédíry v bílé košili svědčily o dvou střelách, které neminuly svůj cíl.

Tentokrát žádná krev. Voda ji odplavila. „Tak co myslíte,“ ptal se Jax.

„Je to on.“ Nemohla odtrhnout pohled. Mrtví nikdy nevypadají tak, jak by si člověk myslel. Digger byl příliš

krvavý. Tento muž vypadal jako z jiného světa, voda způsobila, že připomínal voskovou figurínu. „Vypadá to, že dostal dvě rány, zblízka,“ hovořil nenuceně detektiv. „Nejspíš včera. Dá to práci hoidentifikovat, neměl u sebe žádné papíry a s otisky to bude taky těžké. Řekl bych, že ryby měly parádníhostinu. Pošleme ho do státní laboratoře, tam udělají všechny rozbory. Voda to všechno ztěžuje, alepožádal jsem o tu práci Jeffreyho Amese. Ten je na tyhle věci třída.“

„Jeffa znám,“ sdělil mu David. „Je fakt dobrej.“

„Vy znáte Jeffa?“ Detektiv Jax si přehodil párátko na levou stranu a zvědavě na něj pohlédl.

„Jsem členem massachussettské Střelecké asociace,“ vysvětloval David. „Jeff tam taky střílí.“

„Vy jste člen Asociace? Počkejte, Davide Riggsi! Nejste náhodou syn Bobbyho?“

David přikývl. Detektiv se rozzářil.

„Páni drazí, to vás rád poznávám! Bobbyho mám moc rád. Ten chlap je opravdovej machr na zbraně!

Pozdravujte ode mě tátu, jo? A vzkažte mu, že bych si od něj rád nechal prohlídnout tu svou bouchačku.

Trochu mě zlobí.“

„Vyřídím mu to. Kdy počítáte, že dostanete první výsledky?“

„Za osmačtyřicet hodin, odhaduju. Budu na to tlačit, ale jsme tyhle dny docela ve skluzu. Jaro je letos v

Bostonu divoký.“

„Víte, kdo ho zabil?“ zeptala se tiše Melanie. Začínal se jí zvedat žaludek.

„Svědky nemáme žádné, jestli se ptáte na tohle. Ještě prohledáváme terén, ale zatím nemáme nic, žádnénábojnice ani krev, takže se možná střílelo někde jinde. Kluci z laborky mu možná najdou na botách nebona šatech něco, co nám pomůže vraždu lokalizovat. To byste nevěřila, jaký kouzla dnes dokáže párdobrých chemiků.“

„A co ty papíry s poznámkami, které sebral v Diggerově pokoji?“

Detektiv Jax zavrtěl hlavou. „Nic. Odhaduju, že přišel na domluvenou schůzku, předal zboží a čekalodměnu. Ale jeho zaměstnavatel asi neměl radost z toho bordelu, co nadělal. Nebo možná odvedl svoupráci jenom napůl. Takže obchod zakončil dvěma dávkama olova. Mezi takovýma lidma se čest moc

nenosí.“

„Takže nic nevíme,“ zamumlala Melanie. „Ten člověk je mrtvý, to je fakt, ale ten dotyčný si může najmoutněkoho jiného, a potom dalšího a dalšího…“ Zvýšila hlas. Vypadalo to, že tu situaci nakonec nezvládne.

David s detektivem Jaxem na ni upřeně hleděli. Zhluboka se nadechla, uvědomovala si Davidovu teplou,uklidňující ruku na zádech. Přikývla a všem se ulevilo.

„Nevadilo by vám, kdybyste nám pomalu všechno povyprávěli?“ ptal se Jax. „Nebo mám počkat ještě na

jednu mrtvolu?“

„Já nevím,“ odvětil David. „Kdy čekáte, že se objeví?“

„No, to mně byl čert dlužen, pracovat s federálama,“ Jax vyplivl párátko. „Hele, dělám v tom, co můžu,

agente Riggsi. Nemám zdroje ani experty jako máte vy na FBI, ale s dovolením si troufám tvrdit, že my

obyčejný poldové v terénu odvádíme svoji práci, jak nejlíp svedem. Tak co, naznačíte mi aspoň něco,nebo si to mám všechno vyčenichat sám jako alík?“

„Larry Digger tvrdil, že má důkazy o tom, kdo jsou mí praví rodiče,“ nabídla mu informaci Melanie.„Vypadá to, že si někdo nepřeje, abych se to dozvěděla.“

„Proč? Každej dneska pátrá po svých předcích. Je to skoro tak populární jako ten polystyrénový chlebíček,co nemá ani půl kalorie!“

„Protože můj pravý otec byl možná několikanásobný vrah. A mé rodině by mohlo být krajně nepříjemné,kdyby se rozneslo, že vědomě adoptovali dceru takového člověka.“ Detektiv Jax zbystřil. „No, to měpodržte, to by bylo něco! Takže ten Larry Digger tvrdil, že má důkazy o vašem původu?“

„To říkal. Sice nám žádné papíry neukázal, ale povědět nám toho stačil dost.“

„A tvrdil, že vaši rodiče vás i tak vědomě adoptovali? To mají tak velký srdce nebo co? Netušil jsem, že by

něčeho takovýho byla honorace s modrou krví z Beacon Street schopná!“ Jax na ni upřeně pohlédl.„Slečno Stokesová, já umím tančit stejně dobře jako tady kolega. Jenom mi tango připadá trochu směšný.

Jestli nám chcete pomoct, tak mi to naservírujte bez obalu. A já uvidím, co bych s tím mohl udělat. UJaxe se hraje na rovinu a bez vytáček. Rozuměno?“

„Nemusím snad zdůrazňovat,“ pronesl vlídně David, „že se jedná o případ ve stadiu vyšetřování.Poslouchejte, detektive, jestli chcete pomoct, nejvíc potřebujeme tohle: Střelec je mrtvý, ale my pořádnevíme, kdo si ho najal. A vzhledem k tomu, že napoprvé se akce zdařila jen na padesát procent, rýsujese reálná možnost, že dojde k druhému pokusu Melanii zabít. Kdybyste se něco dozvěděl –“

„Tak bych vám měl asi dát vědět, že jo.“ Jax se otočil k Melanii a potřásl hlavou. „Budu dělat, co se dá, avynasnažím se pana Dotyčného vypátrat. Ale tyhle věci chtějí čas. Několik dní potrvá, než dostanuvýsledky z laborky. A to jenom za předpokladu, že chemický rozbory hned něco ukážou. Když je tělo vevodě, může to trvat podstatně déle. Už teď můžu říct, že kulky jsou z měkký oceli, takže nebudou mítžádný drážky. To znamená, že zbraň budou muset v laboratoři určit podle třídy, ne podle charakteristiky.To taky zabere nějaký čas. Vážně, madam, někdy trvá celý týdny, než dostaneme první vodítko. Avzhledem k tomu, že už teď jste v nebezpečí…“

„Má pravdu,“ přikyvoval David. Byl rád, že našel spojence. „Zavezu tě zpátky do hotelu, Melanie. Koupíme

šaty a vymyslíme pro rodiče nějakou přijatelnou výmluvu. Třeba jim namluvíš, že budeš nějakou dobupryč, protože potřebuješ najít sama sebe. To je nakonec pravda. A rozhodně to bude daleko bezpečnější,

než –“

„Ne.“

„Ano –“

„Ne! Já vím, kdo jsem, Davide. Je mi devětadvacet, posledních dvacet let jsem žila v Stokesové rodině.Tam, kam patřím.“

„Nesmysl. Nechají tě zabít –“ „To přece nevíš! Nemáme jediný důkaz, jenom pár teorií spíchnutých horkou jehlou. Jenom kvůli tomuneodejdu z domova! A nakonec, kdybych byla zavřená v nějakém hotelu, k čemu by to bylo dobré, na cobychom přišli? Když se vrátím domů, bude to ten nejúčinnější způsob, jak pokročit ve vyšetřování!“

„Kvůli nějakému případu nehodlám riskovat tvůj život!“

„Tady nejde o tebe, Davide. Tady jde o mě, a já jdu domů!“

Otočila se a vykročila k autu. David ji chytil za ruku.

„Uděláš ze sebe živý terč.“

„Oni mi neublíží,“ trvala vzdorovitě na svém. „Neublíží mi.“

„Když se jedná o tvé rodiče, nevidíš a neslyšíš. Jsi v zajetí romantické představy o své rodině. Nevíš, že

jdeš na smrt!“

„Děkuji, Davide. Vážím si tvého úsudku i inteligence, ale ani trochu ti nevěřím!“ Vyškubla se mu a rozběhla se k autu.

Detektiv Jax tiše hvízdl. „Asi jsme ji naštvali.“ „Nechápe to.“

„Ta ženská tady stála před mrtvolou. Myslím, že to chápe až moc dobře.“

„Ne, nechápe.“ David se otočil k Jaxovi. „Vy ji neznáte, detektive. Ona byla opuštěné dítě, kterého seujala tahle skvělá rodina. Má zkreslený pohled. Její rodina je báječná. Její rodina ji potřebuje. To jí sedí vhlavě. Dá se to pochopit. Jenomže tahle představa ji může zabít.“

Detektiv Jax pokrčil rameny. „A kdyby to byla vaše rodina, Riggsi? Kdyby to byl váš otec, o kterém jsme

mluvili? Kdo by potom byl za naivního romantika?“ „Ale držte hubu,“ ucedil David a vydal se k autu za Melanii.

V napjatém mlčení dojeli do centra, David mrzutě klepal prsty na volant a Melanie zarytě hleděla z okna.

„Jsi tvrdohlavý blázen,“ řekl jí konečně.

Upjatě se usmála. „Asi to máme v rodině.“

Urazili další půl míle, když znovu vybuchl: „Sakra, nemůžeš ignorovat skutečnost, že tě někdo chce zabít!“

„Já to neignoruju.“

„Řítíš se do té příslovečné jámy lvové!“

„Ne! Jdu domů, což je moje právo. Políbím maminku na tvář, obejmu tatínka. Promluvím si od srdce se

svým bratrem a potom se sejdu s kmotrem a budu si s ním dlouho povídat.“

„Protože věříš, že ti jako zázrakem všechno prozradí?“ Opovržlivě ztišil hlas. „Ať se s Meagan stalo cokoli,skrývali to před tebou pětadvacet let. Někdo teď dokonce zašel tak daleko, že si najal vraha. Rozhodně sinemyslím, že teď najednou prozradí pravdu. Ani své milované dceři ne.“

Melanie se zlobně nadechla, až to zasyčelo. „Nejsou zlí.“

„To bych netvrdil. Ksakru, Melanie.“ David náhle praštil do volantu. „Nutíš mě to říct?“

„Možná.“

„Já jsem agent. Jsem ve službě a něco takovýho bych vůbec neměl vyslovit.“

„Tak já to škrtnu z protokolu.“

Cosi zabručel, ale ona to chtěla slyšet.

Teprve v této chvíli jí došlo, jak moc je to pro ni důležité. Vědět, že o ni má někdo zájem. Slyšet, že na níněkomu záleží. Naklonila se k němu. Upřeně se na něj zadívala. Začala ho potřebovat víc, než siuvědomovala. Chtěla vědět, že posledních několik dní nebyla jenom další iluze.

Hovořil rychle. „Mám o tebe strach, sakra! Záleží mi na tobě, Melanie. Víc, než by mělo. Nechci, aby tiněkdo ublížil.“

„Já vím.“

„Rozumím ti. Vím, jsou tvoje rodina. Já sice nejsem ten nejvzornější syn, ale na mé rodině mi taky záleží.

Kdyby se jednalo o mého otce nebo bratra, nevím, jestli bych se choval jinak.“

„Já jim musím věřit, Davide. Vždycky mě měli tak rádi.“

„Samozřejmě že tě měli rádi, Mel. Tolik jim připomínáš Meagan, že to ani jinak nešlo.“

Melanie sebou trhla. Věděla, že se ji snaží vyvést z míry. Fungovalo to. Oči ji pálily. Měla na krajíčku pláč.

Nikdo na světě netouží tak silně jako ona být milován jenom proto, že je sám sebou. Nebylo od něj fér jí

tohle říct, že ať se snaží jak chce, bude vždycky jenom jejich náhradní dcera.

Odvrátila se a hleděla z okna.

David vyjel z dálnice, prosvištěl bankovní čtvrtí a potom už se vyhoupli na Beacon Street. Tři bloky od

jejího domu. Zpomalil. Snažila se dát se dohromady. Když konečně zastavil, ještě se necítila připravená.

„Buď opatrná,“ řekl jí tiše. Už se nemračil. Vypadal skutečně znepokojený a to ji dojalo.

„Děkuju ti,“ zlehka ho pohladila po ruce.

Odtáhl se a zavrtěl hlavou. „Nestojím o tvůj vděk. Jsem už dost starý na to, abych předstíral, že se jedná

o profesionální zdvořilost.“

„Jo, je to součást tvého šarmu.“

„Já nemám žádný šarm. Jsem starý, mám artritidu a jiné neduhy. Povětšinou se chovám jako nevrlý

dikobraz. Nevykládej mi, že mám šarm.“ „Ale máš. Protože pod tím vším bije dobré srdce.“

„Ženská představivost,“ zabručel.

„Je to pravda.“

Vypadalo to, že se chce ještě přít, ale potom si povzdechl a sám ji vzal za ruku. „Melanie, z několika

důvodů, které znáš, nemůžu zastavit před domem.“

„S tím jsem počítala.“

„Teď už budeš na všechno jenom sama.“

„Já vím.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Ano.“

„Tak dobře. Tady máš moje číslo.“ Načmáral ho na kus papíru. „Kdybys měla potíže, přijedu. Kdyby se ti

něco ošklivého zdálo, přijedu. Jenom vytoč to číslo, ano? Hned budu u tebe, Melanie. Slibuju.“

Vzala si papírek. „Díky,“ řekla a viděla, jak je mu to nepříjemné. „Už musím jít.“

„Mel, počkej.“

Ale Melanie nepočkala. Vyklouzla z auta. Vykročila a ani jednou se neohlédla. Ani když vůz nastartoval a

odjel.

Potom osaměla.

Třešně na ni vesele mávaly rozkvetlými větvemi. Vzduch byl prosycený kořeněnou vůní hyacintů.Překrásný den v překrásném městě.

Melanie pozvedla oči k třípodlažnímu cihlovému domu, kde měla svůj domov. Viděla masivní dveře zořechového dřeva, těžkou železnou bránu. Viděla arkýřová okna svého pokoje.

A na okamžik ji zamrazilo.

Potom otevřela dveře a vešla dovnitř.

María, služebná, ji přivítala přátelským pokývnutím. Pohlédla na její pomačkané oblečení a rozcuchanévlasy, ale dělala, že si ničeho nevšimla. Rodiče a seňor O’Donnell obědvají vzadu na verandě. Dá si takyněco?

Melanie zavrtěla hlavou a zamířila k verandě.

Jamie právě procházel zadními dveřmi. Zahlédl ji a zastavil se, ve tváři měl překvapený výraz.

„Melanie?“ řekl váhavě a roztáhl ruce, jako vždy, jenom tentokrát trochu nejistě.

Objala ho, uvědomovala si, že potřebuje kontakt daleko víc, než si myslela. Předčasně se odtáhl, pevně si

ji přidržel napřaženými pažemi a řekl:

„Co se děje, pampeliško? Prý jsi byla dva dny pryč a ani jsi o sobě nedala vědět. Proč takhle trápíš svoji

matku? To se ti vůbec nepodobá.“

Melanie si dala s odpovědí načas. Setkala se s prvním členem rodiny a zjistila, že neví, co chce vlastně

povědět. Nebo možná nevěděla, co chce slyšet. David měl pravdu. Bylo to daleko složitější, než si

myslela. Její první otázka ji samotnou překvapila.

„Máš mě rád?“

„Ale to víš, že ano, pampeliško! Jsi moje nejmilejší žena na světě.“

„Proč?“

„Proč?“ Kmotr zvedl obočí a zkoumavě na ni pohlédl. „Ty máš ale náladu. No, nevím. Proč máš ty někoho

nebo něco ráda, Melanie? Prostě proto, ne?“

„Vážně? Vždycky jsi mi byl nablízku, Jamie. Když jsem šla poprvé do školy, když jsem měla narozeniny,když jsem promovala, když jsem pořádala charitativní plesy, vždycky. To je velký zájem o kmotřenku,

nemyslíš?“

„Ty jsi taková zvláštní kmotřenka.“

„Ale proč? Proč mě máš tak rád, Jamie? Co ode mě za to chceš?“

Hlas se jí zlomil. Kmotr ji ale okamžitě uklidnil. Klidně a prostě řekl: „Miluju tě za to, že jsi. A jediné, co

jsem kdy chtěl, bylo, abys byla šťastná.“

To je jedna z nejkrásnějších věcí, jaké jsem kdy slyšela, pomyslela si Melanie. A o zlomek vteřiny později

ji napadlo: Nevěřím mu ani slovo. Poprvé v životě o svém kmotrovi zapochybovala.

Nastalo ticho, napětí houstlo. Jamieho něžný výraz vystřídal obezřetný pohled.

„Kdyby se s tebou něco dělo,“ promluvil konečně, „řekla bys mi o tom, viď?“

„Nevím. Kdyby se něco dělo s tebou, ty bys mi o tom neřekl, že ne?“

„Ne, neřekl.“

„Proč? Je mi devětadvacet, jsem připravená tě vyslechnout –“

„A mně je devětapadesát, to znamená, že jsem pořád starší a moudřejší než ty.“

„V čem jsi moudřejší, Jamie? V tom, co víš o reportérovi jménem Larry Digger nebo o jedné porodní bábě

nebo o Russellu Lee Holmesovi? Jsi moudřejší v tom, co víš o Brianovi a o Meagan Stokesových?“ Kmotr na ni pátravě pohlédl. Ty jeho oči, uvědomovala si, jsou tak ostré. Určitě toho hodně ví, daleko víc,než by si mohla myslet. „O Brianovi ne,“ řekl. „Ale o tobě, pampeliško. O tobě.“

„Jamie –“

Otočil se, předstíral, že si sbírá smítko z pláště. „Nějakej čas tady ve městě pobudu, Melanie. Byznysvzkvétá, nemůžu si stěžovat. Takže, kdybys cokoli potřebovala,“ – významně na ni pohlédl – „zavolej mido Four Seasons. Přijdu za tebou, ve dne nebo v noci.“

„Jamie –“

„Potkal jsem jednu ženu, Melanie, už jsem ti to říkal? Myslím si, že se možná v tomhle městě usadím. Coty na to? Dokážeš si mě představit jako ženáče? Pchá! Máš pravdu, máš pravdu. Copak vypadám jako

rodinný typ? To je Harperova doména, víš. To jsem se jenom zasnil, jak sedím u krbu a bafám z dýmky.

Začíná se ze mě stávat starý sentimentální dědek.“

„Jamie –“

„Bydlím ve Four Seasons. Stačí zavolat a tvůj stařičký kmotr za tebou přiběhne. Teď se zkus trochu

prospat.“

A byl pryč.

Za chvíli už Melanie otevírala prosklené dveře.

Její rodiče obědvali sami. Harper měl na sobě nemocniční oblečení a četl si noviny. Patricia seděla protiněmu, odlupovala si měsíčky grapefruitu a zajídala je ždibečky suchého toastu. Kam až Melanii paměťsahala, matka obědvala vždycky jenom tohle: grapefruit a suchý pšeničný toast.

Patricia ji slyšela přicházet, otočila se a pohlédla na ni. Oči měla rozšířené. Dívaly se na sebe rozpačitě,ještě pořád mezi nimi visel ten nedokončený telefonní rozhovor. Melanie se nikdy necítila vůči matcetrapně, až teď, poprvé v životě.

Potom se Patricia konečně pousmála a vztáhla ruce, aby dceru objala.

Melanii se podlomila kolena. Po tomhle jsem toužila nejvíc, uvědomovala si. Po osmačtyřiceti hodinách sipřála konečně se vrátit domů k mamince. Chtěla cítit vůni Chanelu číslo 5 a pleťového krému Lancóme,kterou tak důvěrně znala po většinu svého života. Chtěla slyšet, jak její matka říká, to co za ta létavyslovila tolikrát: „Bude vše v pořádku, holčičko. Teď jsi Stokesová a my se o tebe vždycky postaráme.“

A potom Melanii napadlo: Bože, co jste to vy lidi provedli Meagan?

„Jak ses měla?“ zeptala se vstřícně Patricia.

„Fajn,“ zamumlala Melanie. Hleděla dolů na dlažbu verandy, potom sáhla na červánkový okvětní lístek

popínavé růže. Matka konečně odtáhla ruce. Otočila se zpátky ke svému grapefruitu. Cítila se mizerně, ale

Melanii bylo ještě hůř.

Otec spustil noviny. Pohlédl na ni, potom na Patricii, potom zase na ni. Zamračil se. „Melanie? Jsi v

pořádku? Neviděli jsme tě celé dny. Na to u tebe nejsme zvyklí.“

„Já jsem jenom potřebovala trochu prostoru.“

„Ovšem, na to máš samozřejmě právo, ale pořád jsme rodina. Příště nezapomeň zavolat. To je slušnost.“

„Jistě,“ zamumlala. „A jak… jak se vede tobě?“

„Samá práce,“ povzdechl si otec. „Dnes ráno mi volali z práce, další pacemaker. Tahle nemocnice mě

nenechá chvíli odpočinout.“

„Říkali jsme si s otcem,“ vložila se do hovoru znenadání matka, „že je nejvyšší čas udělat si rodinnou

dovolenou. I s Brianem.“

„Pojedeme do Evropy,“ řekl Harper.

„Cože?“ Nic nemohlo Melanii překvapit víc.

„Vždycky jsem říkal, že bychom měli jet jako rodina na dovolenou,“ pokračoval mírně otec. „A teď jsemtvé matce řekl, že stačí jenom sbalit zavazadla a vyrazit. Půl roku budeme cestovat po Anglii a Francii akolem Středozemního moře. Bude to nádhera.“

Byla ohromená. „Já ale nechci jet do Evropy. Ne teď.“

„Nesmysl,“ řekla matka.

Melanie měla pocit, že její tón je příliš důrazný, jako kdyby peskovala malé dítě. „Potřebuješ dovolenou,Melanie. Zasloužíš si ji. Bude to báječné. Budeme odpočívat, opalovat se…“

Melanie zavrtěla hlavou. Dívala se pátravě na rodiče, ale oni jí pohled neopětovali. Patricia kroutilarukama v klíně a potom si začala hrát se snubním prstenem. Harper podupával nohou, nakláněl sedoprava, potom zase doleva. Něco takového ho nikdy dělat neviděla.

To by nebyla dovolená, uvědomovala si Melanie. To by byl útěk. Taky jim někdo postavil v ložnici oltář?Nebo jim možná někdo zatelefonoval, že dostanou, co si zaslouží. Propadli panice a rozhodli se to zaseřešit útěkem, jako tenkrát, když uprchli z Texasu do Bostonu?

„Já nepojedu,“ oznámila jim.

Harper se zamračil. „Nabízíme ti výlet do Evropy, Melanie. Samozřejmě že pojedeš!“

Potřásla hlavou. Založila ruce v bok. Uvědomovala si, že mluví zvýšeným hlasem. „Tohle nemá sdovolenou nic společného. Ty přece na dovolenou nikdy nejezdíš, tati. Kdybys strávil víc než deset minutmimo svoji milovanou nemocnici, nepřežil bys to!“

Otec na ni pohlédl úkosem. „Nevím, o čem to mluvíš, mladá dámo. A ten tvůj tón se mi vůbec nelíbí.“

„Ale já moc dobře vím, o čem mluvím!“ křičela Melanie. „Mluvím o tom, co se stalo malé holčičce Meagan

Stokesové!“

Rozhostilo se ticho. Melanie viděla, jak matka zbledla. Potom ho prořízlo zaskřípění kovu o kamennoudlaždici. Otec prudce odstrčil židli a vyskočil. Tvář měl brunátnou. „Neopovažuj se, mladá dámo!Neopovažuj se tohle vytahovat před svou matkou!“

„Proč ne? Je to už pětadvacet let. Proč nikdy nemluvíme o Meagan? Vím, že na ni myslíte. Maminka sepořád dívá na její portrét, i ty k němu často zalétneš pohledem přes sklenku skotské. Brian občas vyslovíjejí jméno, a když jsem byla malá, Jamie se vždycky přeřekl, když měl vyslovit Melanie. Meagan je tady.Je v tomto domě a je součástí života nás všech. Tak proč o ní nikdy nemluvíme? Čeho se tak bojíte?“

„To stačilo, mladá dámo. Takhle se svými rodiči mluvit nebudeš –“

„Se svými rodiči. Ano, moji rodiče! To je další věc, o které jsme ani jednou nemluvili. Proč jsme nikdynepátrali po mých pravých rodičích, tati? Proč jsi mi nikdy nenavrhl hypnózu nebo regresi nebo cokoli, coby mi pomohlo dozvědět se něco o svém původu? A proč jsi byl ten večer v nemocnici, a ne na popravě

Russella Lee Holmese?“

„Melanie!“ Matka zalapala po dechu. „Co… co to má znamenat?“

Ale Melanie nedostala příležitost k odpovědi. Harper zvedl ruku a okamžitě tím gestem manželku umlčel.Pohlédl na dceru tak mrazivě, jak ještě nikdy v životě.

„Jak se jenom opovažuješ?“ Oči mu žhnuly jako ten večer, kdy Brian veřejně přiznal, že je gay. „Jak seopovažuješ se mnou takhle mluvit v mém domě. Po tom všem, co jsem pro tebe udělal. Ujal jsem se tě,měla jsi střechu nad hlavou. Dělal jsem všechno, co má dělat otec, staral jsem se o tvé zdraví, zaplatiljsem ti vzdělání, vedl tě životem. Nikdy jsem tě v ničem neomezoval, mladá dámo. Choval jsem se k tobějako k vlastnímu dítěti, ty jeden rozmazlený, nevděčný –“

„Co?“ řekla tichým, vyzývavým hlasem. „Vrahův spratku? Tohle jsi mi chtěl říct?“

„Ty čubko!“ Napřáhl se a udeřil ji vší silou do tváře. Melanie upadla na dlaždice, ani nestihla vydat hlásku.Jakoby zdálky slyšela matčin tichý, zoufalý pláč.

Pomalu zvedla hlavu.

„S tím nic nenaděláš, tati,“ zašeptala. „Pravda vyšla najevo a ani nejlepší bostonský kardiochirurg už ji

neututlá!“

„Nevíš, o čem mluvíš.“

„Nechte toho,“ vykřikla Patricia. „Okamžitě toho nechte!“

Oba se k ní otočili. Patricia potácivě vstala. Celá se chvěla a oči měla zalité slzami.

„Prosím,“ šeptala. „Už dost. Tohle je naše dcera, Harpere. Brian je náš syn. Jsou všechno, co máme. Co

to děláš?“

„Snažím se je naučit troše vděčnosti. Vidíš, dali jsme jim všechno, a jak to dopadlo? Jak se oba vybarvili

–“ Patricia mu položila ruku na rameno. „Harpere, prosím.“

Vytrhl se jí. Byl příliš rozzlobený, příliš zasažený.

„Tak ty taky, Pat?“ zavrčel. „Sakra, už toho mám dost. Kdo koupil tenhle dům a ta auta, ve kterých sevozíte? Ty šaty, co nosíte, i jídlo, které jíte? Určitě jsi to nebyla ani ty, ani tvůj otec. On nechal všechnyprachy charitě, pamatuješ? Řekl nám, ať si vyděláme svoje. Tak jsem vydělával. Každý den v nemocnici,sedřenej jako pes. Ve stresu, jaký si nedokážeš ani představit. A co za to mám? Jak to moje žena ocení?“

Blýskl očima po Melanii. „A ty? Děláš pro charitu, to je moc ušlechtilé, ale rentu to nezaplatí. Jakouzodpovědnost projevuješ doma? Zmizíš si na dva dny a vykašleš se na všechno! Co by se stalo, kdybychněco takového udělal já? Co? Co by se stalo! Copak vám to nedochází? Moje děti tančí a baví se a chodí s

úchylama na večírky. Já platím zatracený účty. Moje žena nakupuje a fouká si svoje bebínka, ale já každý

ráno musím vstát a jít do práce, v dešti, v nepohodě, i když se mi třeba nechce. Kristepane, Pat, jediný,co jsem po tobě kdy v životě chtěl, bylo, abys byla dobrou mámou. Potom umřela Meagan a tysnedokázala ani tohle. Stala se z tebe plačka, profesionální plačka na plný úvazek! Může se někdo divit, žeje z Briana teplouš? Není divu, že je na chlapečky! K ženským mohl v životě získat jedině odpor!“

Patricia zalapala po dechu. Ale její manžel ještě ani zdaleka neskončil.

„Tak se do mě nenavážej!“ Probodával Melanii pohledem. „Tímhle tónem se mnou mluvit nebudeš! Tohleje můj dům! Já ho zaplatil, já se o něj starám, protože o tom je můj celý život – musím se o vás ovšechny starat, i kdybych nechtěl. Vy si užíváte. Takový luxus jsem já nikdy nepoznal. A když zavraždilimoji malou holčičku, tak ty, ty sobecká, sebestředná –“

Hlas se mu náhle zlomil. Měl na krajíčku pláč. Panebože, dohnala svého otce k slzám.

Otřel si oči hřbetem ruky. Rychle se vzpamatoval, ale zlost jím stále lomcovala.

„Odcházím do nemocnice. Mezitím vy dvě koukejte přemýšlet. A od tebe, Melanie, od tebe čekám omluvu.

Omluvíš se mně i matce. A potom si začneš balit kufry. Protože ať se ti to líbí nebo ne, celá tahle rodinaodjíždí na dovolenou, a budeme šťastný, i kdyby nás to mělo zabít!“

Harper za sebou zabouchl prosklené dveře. Potom ho slyšeli, jak rozzuřeně proběhl halou a práskl zasebou venkovními dveřmi. Dům ztichl.

Patricia se dívala na Melanii, která přemýšlela, co říct, co udělat. Přejela si prsty po tváři, pořád ji pálila.

Nedokázala to pochopit. Otec ji za celý život ani jednou neuhodil.

„Potřebuje nějaký čas, aby se uklidnil,“ zamumlala Patricia. „V poslední době je pod velkým tlakem…“

Melanie mlčela.

„To bude v pořádku,“ řekla matka, ale neznělo to přesvědčivě. „Tak to v rodinách chodí. Lidé procházejírůznými obdobími, špatnými obdobími. Ale zvládnou je. Projdou jimi a potom jsou silnější.“

„Možná bychom jimi neměli pořád procházet,“ řekla unaveně Melanie. „Možná že tahle rodina by se mělakonečně rozpadnout.“

Potácivě vstala ze země. Měla nohy jako z gumy. Za levým okem cítila tlak. Blíží se další migréna.

„Je ti teprve devětadvacet. Kdybys byla starší, tohle bys nevyslovila. V rodině je nejdůležitější umětodpouštět, Melanie. Ale taky zapomínat.“

„Proč? Nikdy jste nezapomněli na Meagan. A s tátou jste si, jak je vidět, taky nikdy neodpustili. Jinak bypřece nemohl vyslovit ani polovinu toho, co řekl! Co jste to tenkrát provedli? Co se vlastně tenkrát stalo?“

Patricia znovu zbledla jako stěna. Potom jí klesla ramena a Melanie dostala, co nejspíš chtěla. Matka sezhroutila, vypadala jako zraněné, k smrti vyděšené zvířátko.

Melanie z toho ale necítila pražádné uspokojení.

V jejím pokoji ji jásavě vítaly barvy. Červená, zelená a modrá. Žlutá a oranžová. A strašlivý nepořádek.

Strhla ze sebe šaty a skočila pod sprchu. A tam, pod cákající vodou, nikým neviděna, se rozbrečela.Prostě proto, že to potřebovala.

Když vyšla z koupelny, všechny emoce byly odplaveny. Už neměla ani strach, ani zlost, ani depresi. Byla

jenom unavená.

Vzala si fiorinal, zavrtala se do postele a během několik vteřin upadla do hlubokého spánku.

Jednou se probudila a spatřila ve dveřích otce, stál tam s rukama v bok a se zlověstným výrazem ve tváři.

Potom ji zase pohltila tma, kterou běžela, kolem bylo husté křoví, trnité větve se jí zaplétaly do vlasů a

vzduch byl prosycen omamnou vůní gardénií.

Já chci domů. Chci domů.

Utíkej, Meagan, utíkej.

Slyšela za zády supění, blížilo se to… blíž a blíž….

UTÍKEJ, MEAGAN, UTÍKEJ!

Ty gardénie, ty keře, větve, ty těžké kroky už jsou tak blízko – Neee! Když se probudila, na posteli u ní seděla Patricia a hladila ji po vlasech. „Je to v pořádku,“ zašeptala. „Neztratím další dítě. Neztratím.“

David pracoval dlouho. Nakláněl se nad stolem, projížděl si prsty vlasy a hrabal se v hromadě papírů. Očiho únavou pálily, bolely ho svaly a záda se mu dole zablokovala. Ze všech sil se to snažil překonat,protože věděl, že čas běží.

Chenney odpoledne prohrabal Sheffieldovy odpadky. Našel balík prasečích vnitřností, potřísněné ložníprádlo a jedno zářivě lesklé jablko. Pokud neměl William Sheffield nějakého morbidního koníčka, Davidvěřil, že mu tam někdo nainstaloval strašidelnou výstavku.

Má už po pětadvaceti letech některý z kompliců všeho dost? Nebo je ve hře ještě někdo jiný? A jaké dalšívýhrůžné vzkazy, o kterých FBI zatím nic neví, byly rozeslány?

Tuto otázku David nenáviděl ze všeho nejvíc. Ze všeho měl dojem, že ho ženou jako dobytek a že tenposel špatných zpráv se pohybuje nejen rychle, ale také nesmírně schopně. Každého zmáčkne nabolavém místě a pokračuje dál. Všechny je posouvá jako figurky v nějaké nesmírně složité hře a konec už

má na dohled.

Ten konec Davida dost děsil.

„Máte už něco?“ ptal se detektiva Jaxe ve čtyři hodiny odpoledne.

„Dvaačtyřicet případů a dvě neidentifikované mrtvoly. A co vy? Jak se máte?“

„Mám moc práce a málo lásky. Už jste identifikovali toho střelce?“

„Ne. Tarotové karty mi nevyšly. Teď přemýšlím, že se spojím s médiem. Třeba nám poví jeho jméno a

ještě nám zazpívá písničku od Elvise Presleyho. Víte, my obyčejný poldové nemáme nic lepšího na práci.“

„A co ten telefonát? Víte už, s kým ten chlap mluvil?“

„Hele, agente, dejte si pohov. To nějaký čas trvá, než získáme povolení a prokoušeme se všema

záznamama! Ledaže byste mi s tím papírováním pomoh.“

„Je to váš případ,“ sykl David.

„To teda je, to si pište. Tak proč se s váma vlastně vybavuju?“ Detektiv Jax zavěsil. Těch dvaačtyřicet

případů toho člověka zřejmě opravdu poznamenalo.

David pocítil hlodavou frustraci a měl hodně špatnou náladu. Získat soudní povolení je záležitost, která se

často vleče. A prohlédnout záznamy hovorů z veřejných telefonních automatů z centrálního Bostonu,

kterých je za jediný den celá záplava, taky nějakou chvíli potrvá.

Jenže on chtěl znát odpovědi na své otázky hned.

Sedm hodin večer.

Lairmore se u něj zastavil, když odcházel domů. „Tak jak jsme na tom?“

„Stejně jako ráno. Jenom přibyla další mrtvola.“

Lairmore se zamračil. David tázavě zvedl obočí. „Měl jste špatný den, šéfe?“

„Špatný týden,“ odsekl vrchní agent. David nenaléhal. Lairmore má svoje záležitosti, David zase své.

Červené světýlko na záznamníku ukazovalo už třetí zprávu od otce.

Lairmore po chvíli odešel.

David se vrátil k otevřenému spisu na stole. Byl zarovnaný horou materiálů. Vypadaly jako kouskyobrovské skládačky čekající na zařazení na správné místo. Měl složku o Stokesových financích, kteroumusí mít kompletní do sedmi do rána, kdy má další poradu u Lairmorea. Nic převratného. Penízepřicházely, peníze odcházely. Někdo by řekl, že Harper si užívá života víc, než všichni Ewingovi z Dallasu

dohromady.

David si povzdechl. Nechal na záznamníku dva vzkazy Brianovi Stokesovi, ale ani na jeden nedostal

odpověď. V osm večer se za vyděděným synem vydal osobně. Všude bylo zhasnuto, nikdo nebyl doma.David to zkusil v soukromé ordinaci, kde Brian pracoval, ale řekli mu, že pan doktor je nemocný.

Osmačtyřicet hodin nebylo po Brianu Stokesovi ani vidu, ani slechu. David nevěděl, co si o tom má

myslet.

Devět večer. Zkusil zavolat do laboratoře. Na nic nového nepřišli. Žádné otisky. Svíčky byly vyrobené vjedné továrně v Maine a běžně se prodávají na stovkách míst ve státě. Ta hračka bude asi opravdu stará.Nejzajímavější byl ten cár látky, na kterém se našly dva druhy krve. Doufali, že do konce týdne budouhotové testy na DNA, a to pokládali za rekordní čas. Ovšem aby takové testy k něčemu byly, je třeba je sněkým porovnat a zjistit, jestli souhlasí.

To je starý známý svět vyšetřování: spěchat a čekat.

Víc udělat nemůžeš, Riggsi. Snažíš se jí pomoct, ale nejde to.

Lhal jsem jí, pomyslel si tupě, a nakonec jsem ji v tom nechal samotnou. Neřekl jsem jí, že vyšetřujujejího otce. A už vůbec ne to, že sbíráme důkazy o jeho podvodných operacích.

To je tvoje práce. Dělej svou práci. Jinak jí pomoct nemůžeš.

Co když je v tom rozdíl? Kdyby toho věděla o svém otci víc, otevřelo by jí to oči, pomohlo by ji to ochránitpřed nebezpečím.

To nemůžeš vědět, Riggsi. Jak řekl Chenney, mezi hazardováním s lidskými životy a najmutím zabijáka kvraždě adoptivní dcery je pořád propastný rozdíl.

Konečně zamířil domů.

Natáhl si trenýrky a vklouzl do postele.

Usnul s tváři přitisknutou k mobilnímu telefonu. Zdálo se mu, že je v dřevěné boudě, ale s Melanii, ne s

Meagan Stokesovou. Uklízel, vytíral zuřivě podlahu, jako by je to mohlo všechny zachránit.

Ale pořád viděl Melanii nataženou uprostřed podlahy, a i když drhnul podlahu ze všech sil, nehýbala se.

Ve dveřích stál Russell Lee Holmes a hlasitě se chechtal.

Chenney byl unavený. Skutečně unavený. Odpoledne se mu podařilo si chvilku zdřímnout, ale byl todlouhý den, který začal prohrabováním Sheffieldových odpadků a končil vyptáváním na jeho minulost vjednom chlapeckém dětském domově v Texasu. Ale aspoň se dozvěděl jednu zajímavou věc. Podle jednéřádové sestry byl William Sheffield pěkný gauner. Dokonce si myslela, že nejspíš otrávil jednoho staršíhochlapce. Nezemřel, ale vyvolalo to v něm tolik bázně, že se Williamovi začal vyhýbat. V tom hubeném,převzdělaném anesteziologovi bylo zřejmě víc, než se na první pohled zdálo. Chenney teď bloumalpotemnělými chodbami Všeobecné nemocnice, tlačil vozík s čisticími prostředky, obrovskou plechovku naodpadky a role a role toaletního papíru. Chodby byly liduprázdné, rozléhala se jimi ozvěna vozíkurachotícího po linoleu. Chenney propadl trudnomyslnosti. Neměl rád taková velká veřejná místa.

Když sestra z JIPky odběhla k jinému pacientovi na oddělení, podařilo se mu nahlédnout do karetpacientů. Nerozuměl ničemu – tohle je Riggsova parketa.

Leželi tam dva starší lidé napojení na monitory a infúzi. Pacientka byla ve velice zbědovaném stavu.Bezzubá ústa otevřená pod kyslíkovou maskou. Kolem krku povislé záhyby kůže. Kůže skoro šedivá.Chenneymu bylo jasné, že její stav, jakkoli vážný, není uměle vyvolaný.

Muž byl mladší, asi kolem padesátky. Vypadal docela zdravě. Na hlavě slušivý sestřih, pěkně opálený odjarního sluníčka a silné, svalnaté paže. Až přijde sestra, zdvořile se jí přeptá na pacientův stav.

Chenney zabočil za roh a pokračoval dál. Měl bych s tím případem pohnout, pomyslel si.

„Ach, promiňte!“ Byl tak zabraný do svých myšlenek, že vrazil vozíkem do nějakého doktora.

Muž uskočil, vylekaný podobně jako Chenney.

Mladý agent stál tváří v tvář doktoru Williamu Sheffieldovi.

Musel se přidržet vozíku, aby neupadl. Jsem přece zřízenec, připomněl si opožděně.

„Tak pohnete se, nebo ne?“ vyštěkl na něj Sheffield.

Chenney ucítil slabý zápach whisky.

„Promiňte.“ Zacouval s vozíkem. Musel sklopit hlavu, byl přesvědčený, že jeho obličej by ho prozradil.Sheffield naštěstí neměl náladu se vybavovat. Se znechuceným úšklebkem se kolem něj protáhl a rázovaldál po chodbě.

Fajn. Co teď?

Měl by to rychle otočit a pospíchat zpátky na JIPku. Udělal by to Sheffield dvě noci po sobě? Všechno je

možné.

Chenney zrychlil. Nevěděl, že se za ním Sheffield ještě jednou zlostně ohlédl. Zrak mu padl na zřízencovyboty. Stačil mu jediný pohled na vzdalující se italské semišky. Zvedl se mu žaludek a v ústech mu vyschlo.

Rozrazil dveře nejbližšího záchodu. Vyzvracel se do mísy. Sáhl do kapsy po dvou ampulích propranololu,důkladně je otřel toaletním papírem a zastrčil hluboko do odpadkového koše.

Harper z něho chce udělat obětního beránka, hajzl jeden. Předhodí ho vlkům a sám se bude dál slunit vesvé slávě.

To se ale přepočítal. William se nevzdává bez boje. Obzvlášť když má v kapse pár trumfů.

„Máme problémy,“ ozval se na druhém konci drátu Harperův hlas.

„Zabilo by tě, kdybys mě nechal spát?“ Jamie O’Donnell zívl. Dvě noci po sobě ho Harper probudil, sakra.Jamie pohlédl na hodiny vedle postele. Dvě ráno. Do prdele.

„Počkej.“ O’Donnell odhodil přikrývku a tiše vylezl z postele, aby nevzbudil Annie. Zlehka ji pohladil potváři a odnesl si telefon do vedlejší místnosti. Zavřel za sebou dveře.

„Co se děje, člověče? Máš už letenky do Evropy?“ Jamie znovu zívl. Ta dovolená v Evropě ho ještě pořádhnětla. Harper odjíždí do dáli jako ten správný kovboj v bílém klobouku.

„Do háje s Evropou! Tohle se týká Williama. Je úplně nepříčetný. Volal mi v totální panice, že ho sledujenějakej maník v italských semiškách a že mi to nedaruje. Potom praštil telefonem. Dvakrát jsem muzkoušel volat zpátky, ale nebere to. Šel jsem k němu domů. Vypadalo to tam jako po tornádu. William

zmizel i s autem.“

„Jo? Odhopkal nám, králíček.“

„Proboha,“ vybuchl Harper. „On si myslí, že jsem ho píchnul policajtům. Nic takovýho jsem neudělal. Kdoza tím vším může sakra být? Myslel jsem, že na to přijdeš.“

„Snažím se. Chtěl jsem si o tom promluvit s Larrym Diggerem, ale není to bohužel možný. Larrýček námodešel do věčných lovišť.“

„Cože?“

„Nedělej blbýho, Harpere. Dobře vím, žes to byl ty.“

„Ne!“ Harper téměř zaječel. „Co se to sakra děje? Někdo po mně jde, Jamie. Věř mi. Někdo tady něcorozjel. Do háje, dokonce Melanie přišla domů a obvinila mě, že jsem něco udělal Meagan!“

Jamie chvíli mlčel. Ještě nikdy nezažil, že by se jeho starý přítel takhle přestal ovládat, že by se něčehotak zoufale bál. Čekal, jestli z toho nebude cítit nějaké uspokojení, ale necítil. Nemohl se zbavit pocitu, žeto Harper jenom hraje. U něho člověk nikdy nevěděl.

„Tys vážně nezařídil, aby Diggera někdo odstranil?“

„Ne!“

„No, já taky ne.“

„Ale… ale…“ Harper byl viditelně v koncích. „Kdo tedy?“

„Nevím.“

„Musíš se o to postarat, Jamie. Všechno se rozpadá. Takhle to přece nemůže skončit. Ne… ne po všech

těch letech. To nedává smysl. Vždyť je to už všechno dávno pryč, konec, uzavřená kapitola.“

„Ty jsi s tím znovu začal, Hape. S těma operacema. Varoval jsem tě, aby sis nešpinil ruce –“

„Dobrá, dobrá. Už s tím končím. Jenom mi najdi Sheffielda. Vyřiď to s ním.“

„Proč si myslíš, že by mě poslechl? Nenávidí mě stejně jako tebe!“

„Protože, Jamie, protože je ze stejnýho těsta jako ty. Copak tomu nerozumíš?“

Jamie mlčel. Potom musel potřást hlavou. Má to nechat na Harperovi? Když je na dně, dokáže kolem sebe

pořádně kopat. Ten upjatý, dokonalý, vznešený pan doktor Harper Stokes! Pouliční rváč je ve srovnání sním mírná holubička.

„Dobrá,“ řekl nakonec neochotně. „Ještě jednou, naposledy se o něco postarám. Dej mi den nebo dva.“ A

potom dodal, jakoby mimochodem: „Harpere?“

„Ano?“

„Mluvil jsi v poslední době s Brianem?“

„Ne. Chtěl jsem mu zavolat. Zítra to udělám.“

„Tak to ti přeju hodně štěstí, kamaráde. Já se ho snažím sehnat už čtyřiadvacet hodin, ale vypadá to, žeBrian taky někam zmizel. Rád bych věděl, co to má všechno znamenat, Hape. Moc rád bych to věděl.“

Když se Melanie probudila, tvář ji pořád ještě pálila. Přiložila si na ni dlaň. Bolí, ale není to nic, co by senezhojilo. Smutně se usmála: To celkem výstižně charakterizuje události posledních dní.

Když sešla dolů, dům byl prázdný. Nikde nikdo, ani Harper, ani Patricia, ani María.

Zatelefonovala bratrovi. Brian nebyl doma. Zkusila to k němu do práce. Je nemocný, informovali ji. Něcojako dvoudenní chřipka. Melanie tomu ani trochu nevěřila. Kdyby byl Brian nemocný, byl by doma. Coteď?

Ten anonymní telefonát, který byl údajně z tohoto domu. Ve zmatku posledních dní na to skorozapomněla. Vytočila číslo místní telefonní společnosti a požádala o zaslání výpisu hovorů. To budezačátek. A co do té doby?

Melanie bloumala po přízemí. Cítila se divně, vůbec ne ve své kůži. Její domov jí připadal jako dokonalevymyšlené a vypracované kulisy. Obývací pokoj – růžové hedvábí, jako stvořený pro společenská setkání.Přední salon se zlatým italským mramorem, tam se vodí pracovní návštěvy, když na ně chcete udělatdojem. Jídelna s velikým stolem z ořechového dřeva a dvanácti židlemi, dokonalá pro rodinné večeře adůvěrné rozhovory, když se Stokesovi uvolní po namáhavém dni.

Vzadu je veranda s hliněnými květináči s popínavými růžemi a stůl z ohýbaného železa, nejvhodnější

místo pro fackování dcery otcem.

Dost. Melanie sešla do suterénu, kde byla uložená hromada krabic nesoucích stejný nápis: MEAGANSTOKESOVÁ, 1968-1972.

Když bylo Melanii dvanáct, Patricia se přimlouvala za to, aby v suterénu udělali dětem tělocvičnu. Harper s

tím nesouhlasil.

Každá rodina potřebuje místo, kam se odkládají krámy, trval na svém. Suterény mají svůj význam.

To by dávalo smysl, až na to, že Stokesovi žádné haraburdí neměli. Žádné krabice starého oblečení, knih,skládaček nebo her. Žádné potřísněné koberce nebo nábytek vyšlý z módy. Harper byl puntičkář –všechno, co už rodina nepotřebovala, se sepsalo, ohodnotilo a poslalo do Armády spásy, aby to mohl dátdo daňových odpisů. Všechno mělo svoji cenu. Kromě těchto krabic, jejichž obsah měl nevyčíslitelnou

hodnotu.

Už dřív si ty věci prohlížela, jako devítileté dítě, které se zoufale touží něco dozvědět o životě svýchnových rodičů. Uctivě hladila svýma dětskýma ručkama křestní krajkovou roušku, červené sametovévánoční šatičky, ručně pletenou růžovou dečku. Prohlížela si malé zlaté botičky, otisk ručky v keramickéhlíně, první obrázky nakreslené pastelkami. Měla u toho smíšený pocit viny a okouzlení. Věděla, že by setěch věcí neměla dotýkat, ale zároveň toužila dozvědět se víc.

Toto bylo všechno, co zbylo po Meagan Stokesové, a Melanie chtěla něco zjistit o opravdové lásce vživotě její rodiny.

Začala u rodinného alba.

První fotografie byly ze starých texaských časů. Jamie, Harper a Patricia ve starém bílém sedanu; Jamie sHarperem v proužkovaných oblecích, ve kterých vypadali jako gangsteři z padesátých let; Jamie objímající

mladou, krásnou Patricii, která se zářivě usmívá do objektivu; Jamie odvracející hlavu, zatímco mladý,troufalý Harper líbá svoji budoucí ženu.

Svatební fotografie: Patricia a Harper v obrovské katedrále, drží se za ruce. Patricia vypadá jako

princezna, metry a metry kanýrů jí splývají po štíhlounké postavičce.

Venku opět s Jamiem, pózujícím v bílém smokingu jako Harperův svědek. Její kmotr se usmívá, ale stojína všech fotografiích daleko od Patricie, někdy se dokonce ani nevešel do záběru. Ať ti tři tvrdili cokoli,svatbou se všechno změnilo.

Najednou přišly obrázky dětí. Brian Harper Stokes, 25. února 1963, tři kila devadesát. Brian v Harperověnáručí, otec se triumfálně usmívá, Patricia unaveně. Brian se plazí, Brian chodí. Tříletý Brian se natahujepo sošce, na kterou nemůže dosáhnout. Tříletý Brian vyděšeně hledí na rozbitou sošku. Poznámkapřipsaná Patriciiným písmem: „Brianovo první setkání s uměním. Kdy ho to přejde?“

Brian oblečený na Halloween v masce čerta. „Brian má stále ‚ďábelské období.‘ Ale sluší mu to.“

Potom Patricia těhotná. Brian kdesi rozmazaný v pozadí. Zaostřeno na vysokou, štíhlou Patricii s bříškem,které si objímá. Patricia z profilu, dívá se na něco do dálky. Patricia na pikniku, Brian pobíhá kolem.Patricia ve vysokém stupni těhotenství ukazuje fotografovi plyšového medvídka. Brianův obličej za ní jesotva rozeznatelný. Jamieho rukou připsáno: „Pat, 1968. Krásná jako vždy, pampeliška.“

Melanie otočila stránku. Meagan. Patricia tiskne k prsům miminko, má červenou baculatou rozespaloutvářičku a malá ručka je sevřená v pěst. Brian sedí vedle své matky a právě narozené sestřičky. Vedlenemocniční postele stojí Jamie a směje se, tlustý prst sevřený v Meaganině malé pěsti.

Najednou jsou Brian i Meagan na fotografiích daleko větší. Snímek Briana, jak krmí Meagan. Briansestřičce předčítá. Brian táhne Meagan v červeném vozíku, celý rozzářený.

O tři Halloweeny později je Brian pořád v čertovském kostýmu, ale vedle něj sedí Meagan přestrojená za

hadrovou panenku Raggedy Ann. Oba se usmívají. Na další fotografii se do objektivu usmívají Patricia,

Brian a čtyřletá Meagan, krásná mladá matka se svými dvěma veselými, roztomilými blonďatými dětmi.

Melanie odložila album. Ruce se jí třásly.

Věděla, co se stalo potom. Toho horkého letního dne v Texasu. Jednou ráno nechala Patricia s BrianemMeagan s chůvou a šli k doktorovi. A něco se to odpoledne stalo. Něco, co způsobilo, že Meagan

Stokesová zmizela z povrchu zemského.

Vážně byli taková dokonalá rodina.

V krabici nebyla žádná zmínka o Russellu Lee Holmesovi. Žádné novinové výstřižky, dokonce anikondolence z Meaganina pohřbu. Na jedné stránce alba se Meagan zářivě usmívá, na druhé už není.Konec, příběh dál nepokračuje.

Melanie ještě jednou prolistovala album. Jamie, Harper a Patricia. Harper a Patricia. Malý Brian. Brianroste. Těhotná Patricia, miminko Meagan. Meagan a Brian.

Něco jí blesklo hlavou.

Těhotná Patricia, miminko Meagan. Meagan a Brian.

Nedocházelo jí to. Měla z toho strach, to slovo měla na jazyku. To není možné.

Těhotná Patricia, miminko Meagan. Meagan a Brian –

Kristepane! Kde je Harper? Proč tam není jediná fotografie Harpera s čerstvě narozenou dcerkou?

Najednou něco zaslechla. Otevřely se přední dveře, potom se zabouchly. Slyšela nad hlavou kroky.

Někdo přišel domů. Melanie rychle schovala album na místo. Krabice po Meagan jsou posvátné, a teď

není zrovna příhodný čas na to, aby ji někdo nachytal, jak se v nich přehrabuje.

Další kroky. Přecházejí z haly do obýváku, do chodby a směrem k pracovně. Je to tedy Harper. Vrátil se z

nemocnice a dohání papírování.

Melanie tiše vyběhla po dřevěných schodech, zavřela dveře. Vzduch byl čistý. Vkradla se do haly. Zachvilku už stála před zrcadlem; oprášila si ruce, džínové šortky a modrobílé tričko.

Slyšela, jak Harper rámusí ve své pracovně. Podle těch zvuků usuzovala, že není zrovna v nejlepší náladě.

Naposledy se zkontrolovala v zrcadle a rozhodla se: Zkusím to.

Otec nikdy nebyl velkorysý, když ho zahnali do kouta. Ale někdy dokázal sám dojít k nezávislému závěru,

že se možná mýlil. Mohla by začít jako první a omluvit se. Uvidí, co otec udělá. Za pokus to stojí.

Vešla do otcovy pracovny. Čekala, že tam uvidí Harpera v lékařském, jak se sklání nad pracovním stolem.

Našla tam Williama Sheffielda. Kolem něj poletovaly nějaké papíry a v ruce držel zbraň.

William měl špatný den, špatný týden, špatný život. Ale z toho průšvihu se vyseká za jakoukoli cenu.

Jenom potřebuje důkaz. Harper tady určitě někde má finanční doklady.

„Williame?“ ozval se mu ženský hlas za zády. „Co tady děláš?“

William ztuhl a pomalu se otočil. Ve dveřích spatřil Melanii s rukama v zadních kapsách šortek. Obezřetně

pohlédla na jeho zbraň.

„Williame?“ řekla znovu.

„Ty tady nemáš být, Mel,“ vyhrkl. Myslel si, že dům je prázdný. Myslel si, že jednoduše přijde a zase

odejde. Ale teď ho viděla. Ta sladká Melanie, která vždycky všechno vyslepičí svému tatíčkovi. To se mu

vůbec nehodí.

„Co to děláš, Williame?“

„Užívám si ve vašem domě.“ Rozmáchlým gestem ukázal po luxusně zařízené místnosti. „To je panečku

domeček. Vždycky jsem si představoval, jaký to asi je, vracet se sem každej den. Škoda, že moje máma

nebyla chytřejší a nenaprala mě drogama a nepohodila na pohotovosti!“

„Odejdi,“ řekla mu chladně. „Harper tady není, nemáš co pohledávat v jeho pracovně.“

„Hele, něco ti povím.“ William k ní vykročil. To nečekala, vyplašeně pohlédla na revolver. „Je mi u prdele,

co si myslíš. Nejsi Harperova vlastní dcera a víš hovno!“ „Williame…“

Dala se na ústup. Věděl, že se ho nikdy nebála, a teď se mu to líbilo, vychutnával si, jak na něhovyděšeně hledí. Přimáčkl ji ke zdi.

„Běž pryč,“ řekla.

„Proč, Mel? Já tě přece znám. Měl jsem tě celou.“

„Sakra, Williame –“

Chytil ji za vlasy a prudce škubnul. Vykřikla a do očí jí vyhrkly slzy. Vždycky byla tvrdá, suverénní. Williamse rozhodl, že je načase to změnit. Nastal čas užít si trochu legrace na Harperův účet.

„Už ti to došlo, Mel?“

„Já… Ne!“

„Samozřejmě že ne. I když jsi chytrá ženská, víš hovno o svý rodině. Jo, tak je to. Díváš se na mě jako na

nějakou špínu, myslíš si, že jseš lepší než já. Nejseš. Nejseš lepší, Mel, jenom naivní. Já tvýho fotraodhadl během pěti minut, ale tys to nedokázala za dvacet let. Kdo z nás je chytřejší?“

Hrubě ji znovu zatahal za vlasy. Vyjekla bolestí, tentokrát to už nedokázala potlačit. To se mu líbilo.

„Tvůj tatíček si myslí, že mě dostal,“ hovořil unyle William. „Myslí si, že na mě hodí všechny ty svojenezákonný operace a že já budu tak blbej, že na to nepřijdu. Jo, o tom taky nic nevíš, Mel, viď že ne?“Mával hlavní revolveru po místnosti. „Vidíš tohle všechno, pusinko? Všechno je to ze špinavejch peněz.Tvůj tatík je možná nejlepší kardiochirurg v Bostonu, ale o penězích neví nic. Jen po nich sáhnul, už hodostaly. Ten chlap hrabe a hrabe čím dál víc. Myslíš, že by přestal, že by se dokázal smířit s nižším

životním stylem? Kdepak. Toho by úžasný Harper Stokes nebyl schopnej.

Vymyslel si tenhle plán, jak snadno přijít k prachům. Rozřezává starý nevinný lidi a strká jim do hrudníkupacemakery. ‚Nikomu to neublíží,‘ rád tvrdí. ‚Pojišťovny si to můžou dovolit.‘

Není to paráda, Melanie?

Není tvůj tatíček naprosto geniální?“

Rty se jí zachvěly. Ale potom mu pohlédla do očí a vyslovila tím svým chladným tónem, který taknesnášel: „Nevím, o čem mluvíš.“

Za ta smělá slova ji odměnil tvrdým políčkem. Ani nemrkla, což ho zklamalo, ale praskl jí spodní ret.Objevila se krev a rána začala natékat.

„Takže se můžeš s tatíčkem rozloučit, pusinko, protože já rozhodně nemám v úmyslu přijít domů a najíttam další dáreček s překvapením. Dostane, co si zaslouží, hajzl jeden. Viděl jsem v nemocnici toho agenta

FBI. Sakra dobře vím, co tam hledal. A sakra dobře vím, že já se ze schodů shodit nenechám!“

„Panebože, tak ty jsi taky dostal ten vzkaz!“

„Vzkaz?“ Vztekle na ni pohlédl. „Já nedostal žádný vzkaz. Já to našel krví načmáraný na svým zrcadle.Kdo by to do tvýho tatíčka řek?“

Melanie potřásla hlavou. „A co ty máš společného s Russellem Lee Holmesem? Ty jsi znal Meagan?“

„Cože?“ William nevěděl, o čem mluví. Ale bylo mu to jedno. Umlčel ji tím, že ji pevněji přitiskl tělem kezdi. Pásl se na jejím vyděšeném pohledu.

„Chceš znát pravdu, Mel? Naservíruju ti to bez obalu, ty hloupá huso. Tvůj táta je křivák, kterej radějirozřízne zdravýho člověka, než by přiznal, že je na mizině. Tvoje máma je hysterická alkoholička, kteráneumí svýho manžela uspokojit, a tvůj bratr je srab, kterej si troufne leda tak na teplý chlapečky. A tvůjkmotr je jenom vyparáděnej zločinec. Není to rozkošnej rodinnej portrét? Dva kriminálníci, jednaalkoholička a buzerant. A ty, Melanie? Ty jseš jenom jejich obětní beránek. Celejch dvacet let tě mají zaobětního beránka. Hezký, co?“

William se usmál. Melanie zvedla bojovně bradu. Ale také jí viděl na očích, že pochybuje, že se chce

bránit, že by byla ráda, kdyby vzal svoje slova zpět.

Zvedl ruku a udeřil ji do tváře. „Jak se opovažuješ se nade mě tak vyvyšovat?“

„A jak ty se opovažuješ se ke mně takhle chovat!“ vykřikla a zkusila ho kopnout kolenem. Lehce jí v tom

zabránil, potom ji chytil za zápěstí a začal jí ho drtit.

„Potřebuju kód k sejfu, Melanie. Potřebuju všechny Harperovy papíry.“

„Já ho neznám!“

Pustil jí zápěstí a udeřil ji pistolí. Narazila hlavou na zeď, potom se sesula k zemi. Vytřeštila na něho oči.

„Larry Digger.“

„O čem to sakra meleš? Potřebuju ten kód k sejfu!“

„Můj otec… můj otec zastřelil Larryho Diggera?“

William zavrtěl hlavou. „Nevím, o čem mluvíš. Harpera zajímají jenom prachy, ne vraždy. Tak dělej, ten

kód!“

„Co se stalo s Meagan?“ zamumlala. „Co udělali Meagan?“ „Vyser se na Meagan. Prozraď mi ten kód, nebo tě zabiju!“

Omotal si její dlouhé vlasy kolem ruky a jedním škubnutím ji postavil na nohy.

A potom už se všechno řítilo samospádem.

Sladká Melanie ho praštila ramenem do břicha. Vyrazila mu dech. Zatlačila mu dlaň pod žebra a dupla mu

na nohu.

„Do hajzlu!“ Uskočil, zaklel a namířil na ni.

„Ty mrcho!“ zařval. „Zabiju tě. Vystřelím ti mozek z hlavy –“

„Nech toho,“ zalapala po dechu, popadla ho za ruku a začala jí lomcovat.

Ozval se výstřel. Oba znehybněli. William vyděšeně vyvalil oči a Melanie s hrůzou sledovala, jak pomalu

klesá k zemi.

Měl díru v břiše. Krev se rozlévala všude kolem. Měla ji na rukách, byla na papírech, na podlaze. Je to

stejné jako u Larryho Diggera, blesklo jí hlavou.

„Dios mío!“ Výkřik protrhl ticho.

Melanie se otočila ke dveřím. Stála tam María s pytlem potravin v náručí.

„To jsem nechtěla,“ zašeptala Melanie.

María se otočila a utíkala pryč. Melanie si teprve teď uvědomila, že pořád drzí zbraň a že má ruce

postříkané krví.

Jediné, po čem vždycky toužila, byla rodina. Lidé, kteří by ji milovali. Lidé, kteří by pro ni žili. Místo, které

by bylo konečně jejím domovem.

Lži a krev. Lži a krev.

Její tělo se samo pohnulo.

Popadla kabelku. Vyřítila se předními dveřmi z domu. Rozběhla se a běžela bez zastávky.

Lairmore právě znovu pouštěl na své vyšetřující agenty hromy a blesky, když Davidovi zazvonil telefon. „Musím to vzít,“ řekl klidně a odešel z šéfovy kanceláře. Ten cosi nevlídně zabručel, ale David ho

ignoroval.

Číslo, které se objevilo, neznal, ale někdo to okamžitě zvedl. Ve sluchátku slyšel lomoz dopravy a nějaké

hlasy.

„Tady je Riggs.“

Chvíli bylo ticho. Potom mu došlo, že je to ona. „Melanie?“

„Lhal jsi mi.“

„Melanie, kde jsi?“

„Neřekls mi, že vyšetřuješ moji rodinu. Řekls, že sleduješ Williama. Doufám, že jsi v noci spal klidně.

Superagent odvedl svoji práci.“

„Melanie, poslouchej mě. Snažím se ti pomoct –“

„Jdi do prdele, Davide Riggsi. Jak ses mi opovážil lhát. Jak sis mohl dovolit neříct mi pravdu, po tom

všem, co jsme spolu zažili.“ „Melanie –“

„Ten výstřel vyšel nešťastnou náhodou, jenom abys věděl. William mě chtěl zabít. Můžeš to vyřídit mérodině, ale pochybuju, že je to bude zajímat. Nevím, jestli je ještě vůbec něco zajímá. Měl jsi pravdu,vůbec jsem je neznala.“

„Melanie, pověz mi, kde přesně jsi. Budu tam v minutě.“

„Ne. Hra skončila. Už sebou nenechám manipulovat. Vždycky jsem všem dovolila, aby si se mnoupohrávali. To skončilo. Teď budu jednat sama za sebe. Sbohem.“

Telefon cvakl. David zuřivě zaklel. Všichni kolem zvedli zvědavě hlavy. Lairmore vyšel z kanceláře,

Chenney za ním.

„Riggsi!“ varoval ho Lairmore.

David popadl plášť. „Spojte se s detektivem Jaxem. Volala Melanie Stokesová. Řekla mi, že právězastřelila Williama Sheffielda.“

Stokesův dům se stal velice populárním místem. Vpředu stály dvě sanitky a tři policejní vozy, blikalamodrá světla a kolem se míhali uniformovaní muži. Dorazily přenosové vozy dvou televizních stanic,reportéři místního vysílání ABC byli už zřejmě na cestě.

Sousedé postávali ve dveřích a vykláněli se z oken, turisté cvakali fotoaparáty a doprava v celé ulici se

zastavila.

David Riggs zaparkoval o blok dál, zbytek cesty doběhl. Chenney funěl za ním. Zkoušel volat ještě jednouMelanii, ale bez úspěchu. Potom se mu podařilo spojit se s detektivem Jaxem, který mu potvrdil, že sestřílelo, a zároveň mu stačil sdělit, že bostonské oddělení vražd má na své dobré přátele z FBI pár otázek.

David zamával na policistu průkazem, Chenney se prostě prodral za ním. Propletli se zástupem policejních

fotografů, detektivů z oddělení vražd a strážníků z okrsku do pracovny na konci domu. Patricia Stokesová

stála v koutě, paže měla zkřížené a ruku s lesklými šperky přitisknutou ke krku. Vypadala zmateně avylekaně a při každém hlasitějším zvuku se zachvěla.

Její manžel se mračil a vraštil čelo v opačném rohu místnosti. Určitě ho odvolali přímo od operace.Zelenou masku měl staženou pod bradou, paže podél těla a jeho postoj vyhlížel agresivně.

Jamie O’Donnell stál u dveří. Podařilo se mu už nasadit obezřetný výraz, který byl směsí znepokojení anedůvěry.

„Samozřejmě, María to chtěla uklidit,“ pronesl úsečně Harper. „Je služebná, je to její práce.“

„Je to maření úředního výkonu ohledání místa činu a matení stop,“ sdělil mu důrazně Jax a postavil sepřed něho.

Harper pokrčil rameny. „Jak to měla vědět? Myslela si, že dělá svou práci.“

Davidovi okamžitě došlo, kam Jax míří. Krev nebyla v jasně ohraničené kaluži, kam vyšplíchla, alerozmazaná všude po podlaze, což značně ztěžovalo vyhodnocení místa činu. Na okrajích těch špinavýchrozetřených pruhů byly ostré čáry sražené krve. Vypadalo to, jako by tam někdo rozházel listy papíru.Papír byl ale pryč. Nabízel se výklad: Když byl William zastřelen, inkriminované dokumenty mu ležely u

nohou.

Zdálo se, že k tomuto závěru došel i detektiv Jax. „Jestli zjistím, že jste s tím měl něco společného,doktore Stokesi, obviním vás z maření vyšetřování, falšování důkazů a napomáhání trestnému činu.

Jenom pro vaši informaci.“

Harper se křečovitě usmál. „Jen si poslužte, detektive. Můj právník si dá váš odznak k obědu.“

„Prosím vás,“ ozvala se třaslavým hlasem Patricia. „Můžete mi říct, co se stalo s Melanii? Kde je mojedcera? Je v pořádku?“

„Hledáme ji, madam.“

„Jsem si jistá, že to neudělala schválně,“ pokračovala zoufale. „Neměla žádný důvod Williamovi ublížit.“

„To nemůžeme vědět,“ Harper pohlédl unaveně na manželku. „Po té včerejší scéně? Přiznej si to, Pat,naše dcera se v poslední době chovala podivně. Možná si ten rozchod s Williamem brala víc, než jsme si

všichni mysleli.“

„Harpere!“ vykřikla Patricie.

„Měla často migrénu a špatně spala! Předchozí noc dokonce vůbec nepřišla domů. Nebudu těm lidem lhát.Ani ty, ani já už o našich dětech nic nevíme.“

David se nerozmýšlel. Z místa, kde stál vedle Chenneyho a poslouchal, jak Harper obviňuje dceru, bylskokem u něj v opačné části místnosti, chytil ho za zelený operační plášť a přitlačil překvapeného chirurga

ke zdi.

„Neopovažujte se to hodit na ni,“ zavrčel výhrůžné. „Tohle vyšetřování neovlivníte, vy kryso! Williamova

smrt je to nejlepší, co mohlo vás a ty vaše slavné operace potkat! Všechno je to pro vás jenom taková

hra, viďte! Mohla kvůli vám umřít! Slyšíte? Skoro jste zabil svoji dceru. Podruhé!“

„Do-do-do hajzlu!“ koktal Harper. „Okamžitě mě pusťte!“

„Tak klídek,“ ozval se zezadu O’Donnell. „Jenom klídek, kámo.“

David si najednou uvědomil, že jediná osoba, kterou překvapilo, co se v místnosti děje, je Patricia.Harper, kterého chytil pod krkem chlápek, jehož znal jako číšníka, překvapený nebyl. Jamie O’Donnell,tváří v tvář dvěma mužům, které nikdy neviděl, byl taky v klidu.

Věděli. Věděli, kdo je David, a věděli, kdo je Chenney. Nejspíš věděli o vyšetřování víc, než sami federální

agenti.

David uvolnil sevření. Rychle ustoupil a přelétl pohledem z Harpera na Jamieho.

„Tak co?“

Oba muži na něj lhostejně zírali.

„Ne,“ David potřásl hlavou. „To vám nesežeru. Myslím, že jste si ani vy dva neuvědomili, čeho by bylSheffield schopný, kdyby ho k tomu dohnaly okolnosti. Nejspíš jste si stejně jako my mysleli, že je tojenom bezpáteřný srab. Ale on začal jednat na vlastní pěst, že jo? Udělal tu pitomost, že se odvážil pustitdo boje. Jediný člověk, který projevil aspoň špetku zdravého rozumu, byla Melanie, viďte? Hraje lépe než

vy. Hraje lépe než my všichni.“

O’Donnellovi zaškubal sval ve tváři. „Nevím, o čem to mluvíte, kámo.“

„Ale samozřejmě že víte! Gratuluju vám, že jste vystavil svoji kmotřenku nebezpečí. To se nestává každýden, aby si někdo objednal vraždu krásné mladé ženy. Ale člověk si na to časem zvykne, viďte,O’Donnelle? Jestli správně počítám, je to už podruhé. Nejdřív jste si najal vraha, teď lokaje. Řekl bych, že

stárnete.“

O’Donnellův výhrůžný pohled Davida ujistil, že trefil do černého. „Dejte si pozor, kámo. Zatracenej pozor.“

David se jenom usmál. „Já bych vám poradil totéž, kámo, protože každý den jsem o něco chytřejší adostávám se dál a dál. Vražda nemůže být nikdy promlčená, víte to? Obzvlášť, když jde o vraždu maléholčičky. Obzvlášť, když jde o ubohou bezbrannou holčičku, která nemá ponětí, čeho jste schopný.Vsadím se, že ona svoji rodinu taky milovala. Stejně jako Melanie.“ Vydal se ke dveřím. Za zády slyšelPatricii: „O čem ten člověk mluví? Co se stalo s Melanii? Napadlo někoho zavolat Brianovi?“

„Brianovi? Myslíte Briana Stokese?“ chtěl vědět Jax.

„Samozřejmě,“ odpověděla a vypadala ještě zmatenější.

„Jeho přítel před dvěma hodinami nahlásil jeho zmizení. Jsou to dva dny, co Brian Stokes odešel naprocházku a od té doby ho nikdo neviděl.“

Tato poslední novinka už byla na Patricii příliš. Slabě vykřikla a omdlela. Její manžel ji nezachytil. Udělal to

Jamie O’Donnell.

„Mohl bys mi prozradit, co se děje?“ dožadoval se Chenney. Téměř Davidovi nestačil, když vyběhl z domuStokesových a vydal se ostrým krokem po chodníku. Záda ho bolela příšerně, zbytek těla poměrně dost.

„Něco nám uniklo. Nikdy jsme je neviděli, ale oni přesto vědí, kdo jsme.“

„Do háje. Myslíš, že jim to pověděla Melanie?“

„Melanie nevěděla, že vyšetřujeme jejího otce.“ Došli k vozu, David škubl dveřmi víc, než bylo zapotřebí, a

nasedl. Chenney pospíchal za ním. „Neposkytuj zatím informace nikomu, jenom Lairmoreovi. Všechno

teprve začíná. Ani je nepřekvapilo, že jsem se zmínil o Meagan. Přesně věděli, o čem mluvím.“

„Mají v tom prsty.“

„Až po ramena.“ David nastartoval. Potom se zamračil. „Kromě Patricie. Ta neměla potuchy, o čem jeřeč.“

„Kam jedeme?“

„Do bytu Briana Stokese, samozřejmě. Kam jinam mohla Melanie jít?“ Vůz se s řevem rozjel.

Chenney po chvíli pronesl: „Tos ale nezvládl. Víš o tom? Nezvládl jsi to! Až se Lairmore dozví, jak jsi tam

vyjel po Harperovi, na měsíc tě postaví mimo službu.“ David neodpověděl.

Byt Briana Stokese Davidovi připomínal sterilní muzeum. Přemluvili správce, aby Je pustil dovnitř; jehoslužby byly nejspíš v ceně nájemného. Čtyřpokojový byt v třípatrovém domě byl zařízený jenom křišťálověčistým sklem, chromovanými rámy a černou koženou pohovkou. „Dokonce ani nemá na zdi rodinný portrét,“ řekl Chenney. „On svoji rodinu nejspíš nemá příliš v lásce.“

„Adoptovaná dcera je za své rodiče vděčná,“ zabručel Chenney, „a vlastní syn by se jich nejraději zřekl.“ Prošli všechny místnosti. Nikde ani smítko, papírek, jediný pohozený kus oblečení. Od toho člověka semohli David se svým bratrem před lety lecčemu přiučit.

„V lednici je jenom pivo a jogurt,“ podával zprávu Chenney.

„Na záznamníku nejsou žádné vzkazy,“ řekl David a potom se zamračil. „Je to možné, po dvou dnech ani

jeden vzkaz?“

„Možná volá a vybírá si je. Takové chytré mašinky dnes existují.“

„Jo, možná.“

Ještě jednou prošli bytem. Brian je asi velice čistotný a pořádkumilovný. Ten mladý muž má problémy,usuzoval David. Žádný normální člověk nežije v tak sterilním prostředím.

Správce tvrdil, že žádnou blondýnku ten den do domu vcházet neviděl, ale také přiznal, že má slabost prosledování telenovel. Briana taky neviděl. Těch nájemníků si ale moc nevšímá, řekl, pokrčil rameny,povytáhl kalhoty a poškrabal se na pivním břiše. Oni jsou tak trochu na opačný straně hřiště, jestli pánovévědí, o čem je řeč. Nechtěl, aby si o něm něco nesprávného pomysleli.

Chenney s Davidem se vydali po schodech dolů. Když už nasedali do auta, zastavil je nějaký hlas.

„Agente Riggsi? Chenney?“

Otočili se jako jeden muž a Chenney sáhl po zbrani. Brian Stokes se vyloupl z temného stínu u dveří.

Vypadal, jako by několik dní nespal.

„Nech tu zbraň, Chenney,“ řekl suše David. „Myslím, že Brian Stokes nás nepřišel vyzvat na souboj.“

„Chci si jenom promluvit,“ upřesnil Brian.

„Víte, kde je vaše sestra?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom jsem dostal vzkaz. To je moje role v rodině.“

„A jaká byla vaše role před pětadvaceti lety, když zmizela Meagan?“

Brian na něj překvapeně pohlédl. „Vy si myslíte, že jsem za to mohl já,“ řekl a potom se usmál. „Jistě.

Sám jsem o tom byl vždycky přesvědčený.“

„Briane –“

„Pojďte se mnou, agente. Potřebuju vám cosi ukázat a taky bych vám rád něco řekl. Něco, co jsem měluž dávno říct všem.“

Šli pěšky, míjeli blok za blokem elegantních cihlových městských domů, stojících v řadě jako cínovívojáčci. Prošli několika ulicemi. Potom zabočili do úzké uličky, lemované staršími, ale stále honosnými – adrahými – domy. Dovedl je k tomu poslednímu a vytáhl klíč. Když procházeli těžkými dřevěnými dveřmi,mávaly jim na uvítanou žluté květy narcisů v truhlíku. Ale nikdo z nich jim nevěnoval pozornost.

„Můj… můj přítel tady bydlí,“ promluvil konečně Brian, když je vedl nahoru po schodišti.

„Myslíte váš milenec.“

„Můžete to tak říct. Jméno člověka, se kterým se stýkám, teoreticky nikdo neznal. Ani nikdo nevěděl, že vjeho domě často trávím noc.“

„Teoreticky?“

„V úterý ráno jsem dostal balíček. S mým jménem. Někdo ho osobně donesl sem, do jeho bytu.“ David s Chenneym si vyměnili pohledy. „A od té doby se schováváte?“ ptal se David. „Potřeboval jsem trochu času na přemýšlení.“

„A co to hlášení o vašem zmizení?“

„Požádal jsem o to Natea. Aby ho nevypátrali.“

„Jeho?“

„Já nevím, agente. Doufal jsem, že mi poradíte.“

Vystoupali do třetího patra. Brian odemkl dveře a pustil je dovnitř. Téměř okamžitě zmizel v kuchyni. Bytse pyšnil dřevěnými podlahami, stěnami z červených cihel a hromadami a hromadami semišovýchpolštářů a měkkých vlněných koberečků – bylo tady všechno, co v Brianově bytě chybělo.

„Je Nate doma?“ ptal se David. Jedna otázka byla vyřešená. Tohle je Brianův pravý „domov“, ten druhýbyt je jenom výkladní skříň.

„Je v práci. Je taky doktor.“

„A co Melanie? Kdy jste ji viděl?“

Brian se vynořil z kuchyně. Nesl kartónovou krabici a podrážděně na Davida pohlédl. „Už jsem vám říkal,

že jsem ji neviděl.“

„Ale víte, že byl William Sheffield zastřelen?“

„Před půl hodinou jsem kontroloval záznamník. Byly tam dvě zprávy. První od Melanie. Mluvila tak klidně,

že jsem si skoro myslel, že je to vtip. Řekla, že ji chtěl William zastřelit, ale místo toho že zastřelila ona

jeho. Chtěla, abych věděl, že je v pořádku. Potom se zmínila o vás a říkala, že vyšetřujete našeho otce, žek tomu máte nejspíš dobrý důvod. Potom řekla –“

Brianovi se zlomil hlas. „Řekla, že ví, že Russell Lee Holmes nezabil Meagan. A pak ještě povídala –“ zajíklse. Odkašlal si. „Povídala, že mě má moc ráda. A že mi děkuje za těch dvacet let.“

Brian upřeně hleděl na krabici před sebou. Měl napjatou tvář, David si všiml, jak mu cuká sval na čelisti.Potom mu to došlo. Brian neměl jenom malý problém osobnosti. Nenáviděl sám sebe. Upřímně senenáviděl a dával si za vinu všechno, co se v jeho rodině stalo – včetně osudu jeho dvou sester.

„Zmínil jste se o dvou vzkazech,“ naťukl David.

„Ten druhý byl od kmotra. Nechává mi tři denně. Taky mi pověděl o Williamově smrti. Naznačil, že seněco děje a že si o tom musíme nutně promluvit. Vypadá to, že taky dostal nějaký dáreček. Myslím, že ho

dostali všichni.“

„Všichni?“

„Moje matka, otec, Jamie, Melanie i já. Každý, kdo s tím měl tenkrát něco společného. I když někteří si

pamatují víc než ostatní. Ukážu vám to.“

Nadzvedl víko kartónové krabice. Tam na bílém hedvábném papíře ležel černý, svraštělý kravský jazyk.

Brian na ně na oba pohlédl. „Byl u toho lístek: ‚Dostaneš, co si zasloužíš,‘ ale já vím, co to má znamenat.Ztratil jsem sestru, víte. Nechtěl jsem ztratit i otce.“

David se posadil. Vytáhl kroužkový zápisník a pero. „Tak začněme od začátku, protože mám spoustuotázek, které mě pálí, a vy máte co vysvětlovat. Kde jste byl ten den, kdy byla Meagan unesená? Co jstes matkou dělali?“

Brian se zhluboka nadechl a potom, s pohledem upřeným na kravský jazyk, začal.

„Já jsem nebyl hodné dítě, víte? Dnes by to nejspíš diagnostikovali jako lehkou mozkovou dysfunkci neboporuchu soustředění. Ale tenkrát jsem byl pro všechny jenom vzteklý zlobivý spratek a nikdo nevěděl, jakmě zkrotit. Moje matka ze všech nejmíň. Upřímně řečeno, moje rodina tenkrát nebyla ani zdaleka idylická.

Nevím, jak to měli mí rodiče na začátku manželství, ale co si já pamatuju, byl otec přetažený workoholik,který to nejlepší ze sebe nechával v práci a na doma už mu nic nezbývalo. Matka byla většinu časuukřivděná a mrzutá, jejím koníčkem bylo utrácení peněz, dělala všechno pro to, aby na sebe upozornila.Bylo mi myslím osm, když jsem zjistil, že je to ještě daleko horší – že když otec nebývá doma, není to jenproto, že by pořád pracoval, a že moje matka o těch ostatních ženách ví a vynahrazuje si to tím, že lítá po

večírcích. Nevím, bylo to, jako by vás vychovával nějaký robot a šestnáctka. Ani jeden z nich o tomdruhém nikdy nic špatného neřekl, ale ty spodní proudy, když byli spolu v jedné místnosti… Děti tyhle věci

prostě poznají, víte?“

„Jo,“ vážně souhlasil Chenney, což mu vyneslo překvapené pohledy. Davidův i Brianův. Pokrčil rameny.Nejspíš to sám dobře znal.

„Potom se narodila Meagan,“ pokračoval po chvíli Brian. „Byla tak roztomilá a pořád se smála. Ať se dělocokoli, byla jako sluníčko a natahovala k člověku ruce. Všichni ji milovali. Prodavačky v supermarketech,sousedi, a věřte nevěřte, i zatoulaní psi. Každá živá bytost prostě musela milovat Meagan Stokesovou aona taky všechny milovala. O mně tohle nikdo nikdy prohlásit nemohl. Ano, přiznávám, žárlil jsem. Měljsem vztek. Ale… já k ní taky nebyl imunní, agente. I když jsem žárlil, miloval jsem ji. Někdy jsem se tajně

vplížil do jejího pokoje a díval se, jak spí. Byla tak spokojená, tak šťastná. Nikdy jsem nechápal, jakmohli moji rodiče zplodit malou holčičku, která je opravdu šťastná.

A potom jsem se začal bát. Měl jsem strach, že ji taky zničí. Že je bude milovat, jako jsem je miloval já, aže za to bude muset platit. Harper ji opustí a Patricia se začne nudit a ona pozná, že její rodiče jsoujenom dva totálně egocentričtí, sobečtí požitkáři. Začal jsem jí rozbíjet hračky, krást její věci. Byl jsempřesvědčený, že když na ni budu hodně zlý, naučí se být silná, bude se umět bránit. Ubližoval jsem jí. Aledodnes trvám na tom, že jsem to dělal pro její dobro.“ Zkřivil rty. „To je Stokesová verze rodiny.“

„A co ten poslední den? Co jste tehdy dělal?“

„Užíval jsem si, agente. Skutečně jsem si chvíli užíval života, a to byl asi můj největší hřích. Ten den… tenden jsem šel počtvrté na terapii. Potom ten psychiatr chtěl mluvit s matkou o samotě. Nevím, co jí řekl.Ale vzala mě na zmrzlinu, i když bylo teprve jedenáct dopoledne. Dokonce si taky dala, a to je žena, která

posledních padesát let obědvá výhradně grapefruit a suchý obilný toast. Byli jsme prostě spolu, agente,nevím, jak to jinak vyjádřit.

Potom mi máma slíbila, že se všechno změní. Že rodina prožívá těžké období a že už nebudou s otcempředstírat, že to nevím. Bude se mnou trávit víc času. Společně s otcem všechno napraví. Že siuvědomila, že rodina je pro ni to nejdůležitější na světě a že je připravená udělat všechno proto, aby jiudržela pohromadě. Řekla mi, že mě miluje, opravdu miluje, a že všechno bude v pořádku.

Potom jsme si hráli v parku. Houpala mě na houpačce, i když jsem na to byl už příliš starý, a mně se tolíbilo. Pamatuju se, jak jsem byl skoro šťastný. Bylo to zvláštní a neobvyklé. Měl jsem pocit, že jsem nikdy

předtím šťastný nebyl.

Potom jsme jeli domů a ten policista nám pověděl, že je Meagan pryč. Jen tak, jako by se nechumelilo.

Jste fatalista, agente?“ Brian se usmál. „Já tedy ano.“

„Byl jste s matkou celý den?“

„Celý den.“

„Viděl jste Meagan nasedat do toho auta s chůvou?“

„Ne. Odjeli jsme dřív než ony.“

„Briane, víte jistě, že Meagan unesl Russell Lee Holmes?“

„Skutečně jsem tomu věřil. Kdyby měl ďábel lidskou tvář, agente Riggsi, vypadal by jako Russell Lee

Holmes.“

David se zamračil. Věřil Brianovi. Když tedy byli s Patricií celý den spolu a neměli se Meaganinou smrtí nicspolečného…

„A co ten jazyk?“ ptal se netrpělivě. „Jestliže nejste do únosu své sestry nijak zapletený, tak proč ten‚dáreček‘?“

Brian semkl rty. „Nevím to jistě. Ten oltář v Melaniině pokoji mě vyvedl z míry. Že by mohla být dceraRussella Lee Holmese… Bože, já nevím. Nejspíš se tenkrát stálo něco, na co policie nepřišla, a teď to chce

někdo za každou cenu vytáhnout na světlo. Například, můj kmotr dostal před třemi dny v láhvi naloženýpenis. Můžete třikrát hádat, co to má znamenat.“

„On a Patricia?“

„Jistě. I když si to každý myslel, nebyly všechny problémy mých rodičů způsobené otcovou posedlostíprací.“ Brian pokrčil rameny a zhluboka se nadechl. „A ten jazyk… Můj otec tenkrát neměl sto tisíc dolarůna výkupné. Byl jenom přepracovaný mladý lékař, který ještě nesplatil studentskou půjčku, ale už sesnažil udržet krok s životní úrovní, jakou měla matka za svobodna. Tak ty peníze dodal Jamie. Byl jsem utoho, když přijel s tím kufříkem narvaným sto tisíci dolary v hotovosti. A –“

Brian zvedl hlavu, setkal se s jejich pohledy. „A taky jsem potom viděl, že můj otec ty peníze na smluvené

místo nedoručil. Dal tam místo toho svůj kufřík. Prázdný. Vím to, protože když jsem si všiml, že Jamiehokufřík leží pod postelí mých rodičů, vytáhl jsem ho a otevřel. Byly tam, balíčky bankovek, jeden vedledruhého. Chápete to? Můj otec to výkupné nezaplatil! Byl tak odporně chamtivý, že si je nechal pro sebe.A Russell Lee Holmes… Russell Lee Holmes zabil mou sestřičku!“

Brian začal zlostí zrychleně dýchat. „A já o tom nikdy nikomu nepověděl ani slovo. Nešel jsem napolicajty, neřekl jsem to Jamiemu ani mámě, prostě nikomu. Jenom jsem večer co večer s hrůzousledoval Harpera, jak večeří a ujišťuje matku, že všechno bude v pořádku. Večer co večer. Nehorázně lhal, prodal mou sestru za sto tisíc dolarů! A já nikdy neměl dost odvahy, abych prozradil, že to vím.Nikdy. Bůh sám ví, jak hrozně jsem to chtěl povědět, ale prostě jsem to nedokázal. Do hajzlu, já jsem to

nedokázal!“

Brian smetl krabici z dubového stolku. Tím si ale příliš nepomohl. Jazyk vypadl ven a vyplazoval se na nějz koberečku před ním.

„Do prdele,“ řekl po chvíli. A pak ještě jednou: „Do prdele.“

David to v duchu opakoval po něm. Takže Brian s Patricií Meagan neublížili. Nebyl to komplot, kterýmchtěla rodina chránit syna. Jestli Meagan někdo ublížil, musel to udělat Harper nebo Jamie a musela to

být chladnokrevná vražda.

Vražda čtyřleté modrooké holčičky s kudrnatými blonďatými vlásky.

Řekl: „Jestli vám to nějak pomůže, jsem si na devadesát procent jistý, že Russell Lee Holmes Meaganneunesl ani nezavraždil. To by mohlo vysvětlovat, proč váš otec ty peníze neodevzdal. Věděl, že to nenítřeba.“

„Jak to myslíte?“

David na Briana vážně pohlédl. „Myslím, že vašemu otci nešlo o sto tisíc. Ve hře byl milion dolarů.“

„Cože?“

„Životní pojistka, Briane. O tom jste nevěděl? Vy i Meagan jste byli pojištění na milion dolarů.“

Brian Stokes to nevěděl. Před očima obou agentů zbledl jako stěna. Potom se mu tvář zkřivila strašlivýmvztekem. „Ten hajzl jeden zasranej! Já ho zabiju. Tomu nemůžu uvěřit…“

„Ta žádost o výkupné byla na Russella Lee Holmese příliš chytře vymyšlená. Meagan byla úplně jinýpřípad než všechny jeho ostatní oběti. Nikdy se nenašly žádné přímé důkazy, které by ho z toho zločinuusvědčily. Vlastně jediné, co měli, bylo jeho přiznání –“

„Proč by se ale přiznával?“

„Aby se jeho vlastní dítě dostalo do bohaté rodiny. Melanie je jeho dcera, Briane. Vaši rodiče ji adoptovali,aby po sobě zametli stopy.

A teď mi povězte, mění se tím pro vás nějak vztah k vaší sestře?“

Brian chvíli mlčel. „Ne. Samozřejmě že ne. Melanie je Melanie. Ona je to nejlepší, co naši rodinu kdypotkalo. Možná to tak mělo být, aby ďáblova vlastní dcera milovala Stokesovy.“

David se rozhodl tuhle poznámku přejít mlčením. „Dobře. Teď mi ale musíte pomoct. Původně jsme simysleli, že s tím měla něco společného vaše matka. Víte, v pětasedmdesáti procentech takových případůjsou pachateli členové rodiny. Z toho musíme vycházet. Vaše matka má tedy alibi. Co Harper?“

„Byl v práci. Alespoň si to myslím. Nevím to jistě. Můj otec je možná grázl, ale nedovedu si představit, žeby unesl… zavraždil…“ Brian zavrtěl hlavou. „On není člověk, který by si špinil ruce.“

„Ne? A co Jamie O’Donnell?“

Brian svěsil hlavu. Byla to jednoznačná odpověď. „Miloval nás, na to bych přísahal. Hrál si s námi, nosil

nám dárky, rozmazloval nás, snesl by nám modré z nebe. Ale –“ „Ale?“

Zašeptal: „Ale tak jednoduché to s ním není. Je to člověk, který toho má hodně za sebou. Zná spoustuvěcí. Mám takový pocit – Harper, ten má rád čisté ruce, ale Jamie je ve špíně jako doma.“

„Je to takový typ,“ souhlasil David.

„Jo, možná. Ale Meagan byla jenom malá holčička. Dokážu si představit, že by byl Jamie schopnývystartovat na dospělého chlapa nebo na někoho, kdo by nám něco udělal, ale nedokážu si představit, žeby byl schopný ublížit dítěti. A už vůbec ne Meagan. Víte, že jeho jméno bylo první slovo, které senaučila? Otec z toho byl zlostí bez sebe.“

„Podívejme se na to z jiného úhlu,“ navrhl po chvíli David. „Jde tady o dvě různé věci. Je tady osoba,která ublížila Meagan Stokesové. Nejspíš to byl Harper nebo Jamie. Potom tady máme člověka, který znácelou pravdu, který přesně ví, co kdo před pětadvaceti lety udělal nebo neudělal. Ten člověk chce, abypravda vyšla najevo, a snaží se o to hnusným a nenormálním způsobem. Kdyby se nám podařilo tohočlověka najít, možná by se to všechno rozřešilo. Kdo věděl, že jste ty nedoručené peníze viděl a nikomuto neřekl?“

Brian zavrtěl hlavou. „Myslím, že to nevěděl nikdo. Kdybych věděl, že mám nějakého spojence, netajil

bych to.“

David mu pohlédl do očí. „To není možné. Někdo to vědět musel, protože jinak by vám neposlal tenhle

kravský jazyk.“

„To máte pravdu. Ale jak vám povídám, agente, nikdo to nevěděl!“

„Russell Lee Holmes,“ vykřikl vzrušeně Chenney. „Ten musel znát všechny podrobnosti. Že Harper typeníze nikdy neodevzdal, že v rodině byl milostný trojúhelník. Než se přiznal, určitě chtěl znát všechnypodrobnosti. Byl natolik hnusný a perverzní, že by ho taková hra určitě bavila.“

„Russell Lee Holmes zemřel,“ odbyl ho Brian. A potom vypálil: „Viděl jsem to na vlastní oči!“

„Všechno se dá zfalšovat, všechno se dá zakamuflovat. Třeba to byla součást úmluvy.“ Chenney pokrčilrameny. „Proč předpokládat, že to udělal jenom pro budoucnost svého dítěte? Co když se přiznal, aby sizachránil život, ha?“ David mladíka zpražil pohledem. „Nemáme žádný důkaz, že by Russell Lee Holmes

byl naživu.“

„Ale jeden díl skládanky nám chybí,“ hádal se Chenney. „To nemůžeš popřít.“

„Vraťme se zpátky k faktům,“ pronesl suše David. „Tak za prvé. Někdo ví, co se stalo před pětadvacetilety a snaží se vyburcovat všechny, kdo s tím měli něco společného. Možná se dovtípil, že Brian o těchpenězích věděl. Taky musel vědět, kde byly celé roky schované ty Meaganiny věci, ten koník a šaty.Takže musí mít nějaké spojení s rodinou. Sakra, co když to byl William Sheffield! Možná se Harper jednou

večer opil a moc povídal a William se chopil příležitosti, jak vymáčknout ze všech peníze. Tohle musímeprošetřit.

To nás přivádí k člověku, který ten zločin před pětadvaceti lety skutečně spáchal a zoufale se ho snažíudržet v tajnosti. Ten člověk najal vraha, aby odstranil Larryho Diggera, protože už toho hodně věděl. Ataky Melanii, protože se jí začínala vracet paměť.“

„Cože?“ hlesl Brian.

David přikývl. „Ať to dělá kdokoli, hraje natvrdo. Myslím, doktore Stokesi, že to vůbec nebyl špatnýnápad, když jste požádal Natea, aby vás ohlásil jako nezvěstného.

A když už teď víte, že je Melanie v nebezpečí a že hledáme člověka, který zavraždil čtyřletou holčičku,

znovu se vás ptám: Nevíte, kde je vaše sestra?“

„Nevím, agente. Dostal jsem od ní jenom ten vzkaz.“

„Dobrá. Ona ví, že doma jí hrozí nebezpečí. Neví, kde jste vy. Není dost zkušená ani připravená na to, abydokázala zmizet z povrchu zemského. Kam myslíte, že půjde?“

Brianovi se rozjasnila tvář. „K Ann Margaret. Ke své šéfové do dedhamského centra Červeného kříže.“

Cesta do dedhamského dárcovského centra trvala pětatřicet minut. Chenney řídil, David telefonoval.Nabídl Jaxovi lahůdku: Melanie nechala svému bratrovi na záznamníku vzkaz, že Williama zastřelila vsebeobraně. Ten mu na oplátku sdělil, že mají svědeckou výpověď, podle níž Melanie telefonovala zbudky v Government Center. Chlapci už tam vyjeli a hledají vražednou zbraň. Také našli taxikáře, který ji

vezl k Brianovu bytu. Popsal Melanii jako bledou, zamlklou a „trochu vyplašenou“.

Policie teď obchází sousedy, vyptává se taxislužeb, monitoruje letiště a zjišťuje stav jejích účtů v bance.Určitě ji brzo najdou. Jak dlouho se dokáže taková začátečnice schovávat?

David většinou do telefonu jenom bručel. O tom, kam má teď namířeno, se nezmínil. Agenti FBI majíspolupracovat s místní policií, ale nikdo jim nemůže bránit, aby nebyli o krok napřed.

Na parkovišti u Červeného kříže zastavili něco po třetí. Melanie už byla na útěku přes dvě hodiny a mělaspoustu času se do Dedhamu dostat vlakem nebo taxíkem.

Našli Ann Margaret uprostřed rozlehlého dárcovského centra v maličké kanceláři, jak se sklání nad papíry.

Její pracovní stůl vypadal provizorně, plastové židle prakticky. Kancelářský nábytek sestával ze sériověvyráběných šedivých kovových polic a kartotéky.

Ta žena se do té kanceláře hodila. Střízlivý sestřih šedých kudrnatých vlasů. Vrásčitá tvář s nesmytelnoubarvou jižního slunce. Drobná, štíhlá postava v sesterské uniformě. I když nebyla vysoká ani mohutná,působila dojmem ženy, na kterou se lze stoprocentně spolehnout, že svou práci odvede bezchybně.

Když se objevili, zamračeně na ně pohlédla. Když vytáhli průkazy, zbledla.

„Co se děje?“ ptala se úsečně. Znělo to, jako kdyby byla už dávno připravená na špatné zprávy. „Co se

stalo?“

„Rádi bychom vám položili několik otázek ohledně Melanie Stokesové,“ sdělil jí David. Zatvářila se zmateně. Příchod agentů FBI ji nepřekvapil, ale dotaz na Melanii ano. David přistoupil ke dvěma žlutým plastovým židlím. „Můžeme se posadit?“

Ann Margaret nebyla tak neslušná, aby nesouhlasila.

„Nechápu, proč se ptáte na Melanii,“ řekla a položila pero. „Dnes ani nepřijde do práce.“

„Už tady pracuje jako dobrovolnice dlouho?“ ptal se David.

„Pět let.“ Ann Margaret se zamračila. „Stalo se jí něco? Co se děje?“

„Znáte Williama Sheffielda?“

„Ano, je to její bývalý snoubenec. Poslyšte,“ – naklonila se a přísně stiskla rty – „chci vědět, co se stalo.“ „Před dvěma hodinami byl William Sheffield nalezen zastřelený. Máme důvodné podezření, že spoušť

stiskla Melanie.“

Ann Margaret to viditelně otřáslo. „Ne,“ zašeptala.

„Ano, madam.“

„Ale… ale…“ Nemohla se z toho vzpamatovat. Rukama začala šátrat po stole, jako by se potřebovala

něčeho chytit. „Je mrtvý?“

„Ano, madam. Ale je třeba to zatím udržet v tajnosti, dokud neuvědomíme jeho rodinu.“

„On žádnou rodinu nemá. Je taky sirotek. V tomhle na tom byli s Melanii stejně.“

„Co víte o jejich vztahu?“

Ann Margaret se viditelně ještě nevzpamatovala. „Já nechci… já, víte, nejsem jenom její šéfová. Jsemtaky její přítelkyně. Pamatuju si, jak byla šťastná, když ji požádal o ruku,“ koktala.

David trpělivě čekal.

„Seznámil je myslím její otec. Chodili spolu půl roku, vypadali šťastní. Vzpomínám si, jak mi jednouMelanie řekla, že jí William trochu závidí, že ji adoptovala taková bohatá rodina, a jeho ne. Nerozumělatomu. Vždyť nakonec vystudoval, stal se lékařem a žil si velice dobře. Myslím, že to mezi nimi způsobilorozkol. Melanie o něm od té doby skoro nemluvila. Myslím, že ten rozchod byl vzájemný.“

„Zmínila se někdy, že by se s ním chtěla usmířit nebo že se cítí ublížená?“

„Vůbec ne. A i kdyby – poslouchejte, mladíku.“ Ann Margaret už zase byla ve své kůži. „William s Melaniise rozešli, ale to přece není důvod k tomu, aby ho zabila! William byl moc příjemný člověk, chytrý,šikovný anesteziolog. A Melanie by neublížila ani mouše. Jejich rozchod je navíc už dávná minulost. Určitě

to bylo jinak.“

„Vyprávěla vám ještě o něčem jiném, co se děje v jejím životě?“

„Vlastně jsem s ní poslední čtyři nebo pět dní skoro nemluvila. Necítila se dobře. Trápila ji migréna…“

Zarazila se. Napadlo ji, že je to možná důležité.

David čekal, ale Ann Margaret se viditelně rozhodla, že bude lepší nic víc neříkat.

„Potřebujeme s Melanii mluvit,“ řekl klidně David.

„To chápu.“

„Kdybyste věděla, kde je –“

„To nevím.“

„Určitě se s vámi nespojila?“

„Jsem její šéfová, agente. Nejsem její matka.“

David ji tiše, ledově upozornil: „Jestli zjistíme, že ji ukrýváte –“

Ale Ann Margaret nehnula ani brvou. Jestli věděla víc, nemínila se o tom šířit.

David jí položil na stůl svoji navštívenku. Zvedli se a nechali ji samotnou, s pohledem tupě upřeným na

znak FBI na kartičce.

Když procházeli dveřmi, David se náhle otočil.

„Říká vám něco jméno Angela Johnsonová?“

Měl pocit, že se zachvěla.

„Ne.“

„A co Annie?“

Ve tváři jí zaškubalo. „Jmenuju se Ann Margaret Dawsonová. S tím si vystačím, agente. Pokud nemám

špatný den.“

„Jistě.“

Vyšli s Chenneym ven. „Co si o tom myslíš?“ ptal se mladík, když nastupovali do auta.

„Ještě nevím.“

„Zdá se, že ji to sebralo.“

David několikrát poklepal prsty na volant a potom nastartoval. „Myslím, že by stálo za to se jí pověsit na

paty.“

„Já nevím. Melanie Stokesová má strach a neví, co dělat. Kdybys měl strach a nevěděl, co dělat, běžel bys

do Dedhamu?“

„Ne, ale kdybych se skutečně jmenoval Ann Margaret Dawsonová, netřásl bych se při zmínce o Angele

Johnsonové.“

„Kdo je Angela Johnsonová?“

„Žena Russella Lee Holmese.“

Chenney vykulil oči. „Ty si myslíš…“

„Ann Margaret, Annie, Angela. Příliš mnoho Aniček na to, aby to byla jenom náhoda.“

„Je z Texasu.“

„A věk by taky souhlasil.“

„Fíha!“

David jenom přikývl a šlápl na plyn. V hlavě mu vířilo tisíc věcí, ale ze všeho nejvíc se bál o Melanii.

Chenney celou cestu do Bostonu nepromluvil ani slovo. „Do háje,“ zvolal potom. „Riggsi, jsme mužskýšovinistický prasata!“

„Asi jo.“

„Přemýšlej chvilku. Stokesová rodina nemá důvod tenhle rozruch vyvolávat. Myslíme si, že O’Donnell takyne. Melanie určitě ne a ty jsi přesvědčený, že Russell Lee Holmes je po smrti.“

„Jo, o tom nepochybuj.“

„A co jeho manželka? Tahle Angela Johnsonová přece musí vědět o všem, co se tenkrát stalo!“

„Sakra,“ ucedil David a kousky skládačky mu začínaly zapadat do sebe. „Máš svatou pravdu. Jsme mužský

šovinistický prasata.“

„Nejspíš znala všechny podrobnosti o tom zločinu a věděla všechno o životě Stokesových.“

„To by vysvětlovalo ten oltář v Melaniině pokoji. Kdybys byl ženská a vzdal se před dvaceti lety svý dcery,

aby se dostala do bezpečí, aby měla lepší život, přál by sis –“

„Aby si vzpomněla. Nebo aby mě jednoho dne začala hledat.“

„Do háje. První věc, do který se ráno pustíme –“

„Zjistíme si všechny informace o Angele Johnsonový –“ „A o Ann Margaret Dawsonové.“

„Jasně.“

David se vrátil domů až v deset večer. Zastavil se přede dveřmi a znejistěl. Melanie ví, kde bydlí. Třeba zaním sama přišla, chce mu dát ještě šanci.

Odemkl a rozrazil dveře. Stříbrné měsíční světlo zalévalo ten strašlivý nepořádek jeho soukroméhoútočiště, starý zelený gauč i zaprášenou sbírku trofejí, kterou se nemůže odhodlat konečně vyhodit do

popelnice.

Po Melanii ani stopy. Do háje.

V osm večer už policie věděla, že si dvakrát vybrala peníze z bankomatu, a z banky oznámili, že ze svéhoúčtu odčerpala vyšší hotovost. V tuto chvíli u sebe měla pár tisíc dolarů. Za takové peníze se může dostathodně daleko. David toužil vědět kam.

Dobelhal se do kuchyně a popadl sáček s mraženým hráškem. Záda měl zase v háji.

Jeho kariéra taky nebyla v posledních dnech nijak závratná.

Všechny noviny psaly o vraždě Williama Sheffielda. Reportéři už volali tiskovému mluvčímu FBI s tím, žedobře vědí o přítomnosti dvou agentů na místě činu a chtějí vědět, proč se o ten případ vůbec zajímají.

Lairmore pronesl klasickou frázi: „Pouze místním policejním složkám adekvátním způsobem poskytujemeasistenční výpomoc,“ kterou stejně nikdo nebral vážně.

Bude jen otázkou času, než někdo zjistí, že probíhá vyšetřování trestné činnosti doktorů Sheffielda aStokese. Potom si někdo vzpomene, že viděl Larryho Diggera u Stokesů, spojí si ty dvě vraždy dohromady

a bude mít senzaci na první stránky novin. A FBI to sníží reputaci. Agenti za sebou při vyšetřováníobvykle nechávají nevyřešené vraždy. Ti federálové – vždycky přijdou o hodinu později a investují o dolarméně. Možností, jak se do FBI navážet, je nespočet.

V devadesátých letech si už od novinářů slízli svoje, informoval úsečně Lairmore Riggse a Chenneyhokrátce po páté. Jestli rychle nespraví, co pokazili, budou první agenti v historii FBI, kteří budou převedenido funkce dopravních strážníků.

David přecházel sem a tam po obýváku. Serval si z krku kravatu, odhodil sako. Do háje s Lairmorem.David zuří, že tomu případu nedokáže přijít na kloub.

Před pětadvaceti lety Harper uzavřel dohodu s Russellem Lee Holmesem. Něco se stalo MeaganStokesové a Harper chtěl, aby to Holmes vzal na sebe. Harper dostal milion dolarů. Dcera Russella LeeHolmese nový, krásný domov. Všichni žili šťastně. Až do dne, kdy Harper zase začal potřebovat peníze.

Tentokrát přišel s plánem číslo dvě. Rozřezávat ze ziskuchtivosti zdravé lidi. Nikomu neubližuje, není tonic odporného. Po ututlané vraždě je to prostě brnkačka.

Jenže tentokrát se mu nepodařilo zamést všechny stopy a někdo po něm jde. Možná se ten dotyčný čidotyčná chce pomstít za Meagan nebo je už z doktora Stokese k smrti otrávený. David tedy každopádně

byl. Zabít jednu dceru, adoptovat druhou, dvacet let ji vychovávat a potom ji naservírovat policii na

stříbrném tácu. Ten člověk má v žilách místo krve ledovou vodu. Zazvonil telefon. David rychle popadl

sluchátko.

„Melanie?“

Chvíli bylo ticho. „Davide?“

Nebyla to Melanie, ale táta. David byl zklamaný a dalo se to poznat na hlase. „Tati? Co se děje? Už jepozdě.“

„Promiň. Nechtěl jsem tě rušit, jenom nejsi v normální dobu nikdy k zastižení. Dostal jsi moje zprávy? Měl

jsem strach, jestli se ti něco nestalo.“

Znělo to pokorně a ublíženě. David obrátil oči v sloup.

„Jo… jsem v pořádku. Jenom… mám moc práce.“

„Vede se ti dobře?“ Bobby zvýšil hlas. „Mám pár nápadů, jak vylepšit tvoji zbraň.“

„Moje zbraň je v pořádku. Jo, dělám něco s detektivem Jaxem. Mám tě od něj pozdravovat.“

„Jax! Toho mám rád. Je to fajn chlap. Dobře střílí, ale ty střílíš líp. Nechystáš se na střelnici?“ ptal se otec

nadšeně. „Mohli bychom se tam sejít.“

„Nevím. Mám teď jeden hodně složitý případ.“

„S těma doktorama?“

„Jo.“

Otec se odmlčel a David se netrpělivě zavrtěl. Chladná voda mu stékala po zádech. Mohl by mu říct víc.

Tak co, tati, jak si vedou Red Sox? Ne, neříkej mi to. Oba bychom z toho byli smutní.

„No,“ začal otec sám. „Tvůj bratr je na tom teď už líp. Poslal toho nadhazovače na střídačku, jak jsem muporadil. Postavil toho mladýho kluka, je moc šikovnej. Ve druhý hře měl hned deset parádních nadhozů.“

„To je dobře.“

„Vymaloval jsem dům. Na Šedo, s temně modrýma pruhama. Ale nic světobornýho.“

„Měl jsi mi dát vědět. Pomohl bych ti.“

„To nepotřebuju, mám spoustu času. Obchody trochu váznou.“

Další odmlka.

„A co tvoje záda?“ vyhrkl otec.

„V pohodě,“ lhal David.

„Bereš ty pilulky, co ti doporučil doktor?“

„Ne, nepotřebuju je.“ Další lež.

„Davide,“ řekl Bobby. „Já jsem tvůj táta. Nemůžeš mi říct, co se děje?“

David svěsil hlavu, pohlédl na velkou trofej na polici. Šampión státu… Ten den ho táta tak silně objal, že

si myslel, že mu zláme žebra. Bolelo ho to. Hrozně to bolelo, ale s jeho zničenými plotýnkami to nemělo

nic společného. Zradil svého tátu. To bylo už moc. Spoustu věcí dokázal překonat, ale tohle ne.

Mdle vykoktal: „Já… já mám jenom spoustu práce, tati. Fakt toho mám moc. Už musím končit.“

„Rozumím. Podvody?“

„Podvody. Vraždy. Nedaří se mi držet s těma grázlama krok.“

„To zvládneš,“ řekl otec povzbudivě.

David zavřel oči. „To neznáš, tati. Není to tak, že jsem vyměnil skvělou kariéru úžasnýho nadhazovače za

úžasnou kariéru agenta FBI. Já jsem úředník. Vyšetřuju zdravotnickou kriminalitu. Čtu hlášení, neměním

svět. Něco ti řeknu. Jedna mladá žena dnes kvůli mně zastřelila jednoho chlapa, aby si zachránila život. A

teď je na útěku, má strach a bůhví co ještě! A je to všechno moje vina!“

„Však ty jí pomůžeš.“

„Do prdele! Poslouchej, tati, teď mě poslouchej. Já nezachraňuju lidi ani se nesnažím spasit svět. Šetřím

státu dolary a centy.

To je celý. Většinu roku trávím nad papíry a soudními spisy. Já nepotřebuju berettu s laserovýmzaměřovačem. Já potřebuju mozek! Mozek!“

V telefonu se rozhostilo ticho. David si uvědomil, co právě vyslovil. Panebože. Zoufale by to chtěl vzítzpátky, ale věděl, že už je pozdě.

„Promiň. Jsem přepracovaný. Málo spím.“

„Já tvý práci nerozumím,“ řekl ponuře otec. „Snažím se, Davide, ale nejsem tak vzdělaný jako ty. Nemámžádný školy. Pracuju rukama a něco vím o zbraních a taky o baseballu. Když jsi hrál, rozuměl jsem

všemu. Potom jsi studoval, doopravdy studoval, nebylo to jenom sportovní štípko, i když jsme si mysleli,

že to tak bude. Dostal ses na akademii. Pro všechno na světě, něco takovýho bych já nikdy nezvládl. Teďřešíš případy, vyšetřuješ doktory, nemocnice, pojišťovny, a to nejsou žádní hlupáci.

Ne, Davide, tvý práci nerozumím. Umím ti opravit zbraň, v tom jsem dobrej. Ty si se mnou už baseballnezahraješ, Davide. Nezbylo mi než spravovat tvoji berettu. Tak to dělám. Nemůžu ti radit, nemůžu tětrénovat. A skoro si s tebou ani nemůžu povykládat. Tak se starám o tvoji zbraň. Možná ti to připadápošetilý, ale radši budu pošetilej, než abych s tebou neměl vůbec nic společnýho.“

„Tati…“ David nevěděl, co říct. Měl by tátu uklidnit. Být k němu milý. Položit to sluchátko, než řeknenějakou pitomost. Ale potom se uslyšel, jak šeptá: „Tati, dnes jsem zradil jednu ženu. Myslím jinak nežprofesionálně. Ona mi věřila. Potřebovala mě. A já ji nepodržel. Lhal jsem jí a namlouval si, že je to vpořádku, protože dělám svou práci. Udělal jsem něco, co bys ty nikdy neudělal. Nevím, jak se to mohlo

stát.“

Otec chvíli mlčel. Potom tiše pronesl: „Davide, ty jsi dobrej chlap. Víš, že jsi udělal chybu, a teď to

napravíš.“

„Dokonce ani nevím, kde teď je.“

„Tak to zjisti. Ty jsi ten nejchytřejší člověk, kterýho znám, Davide. Myslím to vážně. Když mi doktor sdělil,

že tvoje nemoc je dědičná, způsobená geneticky, něco ošklivýho mě napadlo. Dlouho jsem z toho mělvýčitky, ale stejně si myslím, že je to pravda.“

„Co?“

„Myslel jsem si, jednoho z nás to postihnout muselo. A byl jsem rád, že jsi to byl ty. Měl jsi sice báječnejnadhoz, ale taky jsi měl ještě něco navíc. Kde by dnes byl Steve bez baseballu?

Co bych si počal já? Ale ty, ty jsi po matce. Jsi chytrý. A dnes je z tebe agent FBI. Čestnej, poctivej

federální agent. Copak ti nikdy nedošlo, jak ti se Stevem závidíme?“ David nemohl polknout. „Asi ne,“ hlesl.

„Zvládl jsi to dobře. Moc dobře, synku.“

David nedokázal odpovědět. Sevřelo se mu hrdlo.

„No,“ řekl táta. „Už je pozdě. Vím, že máš moc práce.“

„Jo, jo. Brzo se za tebou stavím. A možná přinesu berettu. Můžeš si pohrát s tím zaměřovačem.“

„Fajn. A já zase zkusím mít mozek.“

David se trochu chraptivě zasmál. „Dík.“

„Dobrou noc, Davide.“ „Dobrou, táto.“

Zavěsil. Ještě chvíli zůstal sedět v jídelně. Cítil se vyčerpaný. Cítil se… klidnější.

Už dlouho si skutečně nepopovídal se svým otcem. Bylo mu šestatřicet. Pořád si myslel, že mu na otcověuznání už nezáleží, ale byl to nesmysl. Na tom záleží člověku vždycky, a je jedno, kolik je vám let.

Potom mu bleskla hlavou myšlenka, která všechno ostatní odsunula stranou.

Melanie je na útěku. Melanie se cítí podvedená. Má pocit, že celý její život byla jedna velká lež. MelanieStokesová se chce jednou provždy dozvědět, kdo je.

Náhle přesně věděl, kam se vydala.

Zvedl telefon a vytáhl Chenneyho z postele.

Ann Margaret nemohla usnout. Seděla ve svém přízemním domku plném temných stínů. Ještě pořád nasobě měla sesterskou uniformu. Věděla, že nepřijede hned, ale později, až bude mít jistotu, že ho nikdo

neuvidí.

Dveře se konečně otevřely. Vešel tiše do obývacího pokoje.

„Asi už to víš,“ řekl konečně.

Nepřítomně na něho hleděla z opačného konce místnosti. Věděla, že jí nemůže říct nic, čím by ji utěšil.Bylo bláhové na něho čekat, ale byli spolu přece už tak dlouho. Nejdřív jako přátelé, potom se z nich stalimilenci. Brala ho jako svoji druhou šanci na štěstí. Myslela si, že tentokrát to bude jinak. Že tentokrát to

bude láska laskavá.

Zapomněla, že měla vždycky slabost pro ty nesprávné muže.

„Je mi to líto, miláčku,“ řekl něžně. „Je mi… je mi to moc líto.“ Přistoupil o krok blíž.

„Nech toho.“

„Annie, prosím, poslouchej mě.“

„Ti agenti mi řekli, že ho zastřelila Melanie. Proč? Co se mohlo stát?“

„Já nevím, Annie. Přece nevěříš, že jsem tohle chtěl. Je to hrozné. Udělám všechno, abych to nějak

napravil.“

„Všemocný Jamie O’Donnell!“ Zkřivila rty. Konečně vstala, překvapená, že se jí nepodlomily nohy.

„Kdybych teď promluvila, po všech těch letech, ty bys mě zabil, že Jamie?“

„To neříkej, miláčku. Takhle nemluv.“

„Je to pravda, viď? Myslíš si, že jsi lepší než Harper, ale nejsi, Jamie. Oba kašlete na lidi, kteří vás milují.

Mužský by měli trávit méně času se zbraněmi, měli by si zkusit porodit dítě.“

Protáhla se kolem něj ráznými kroky. Zkusil ji uchopit za rameno. Udeřila ho do tváře tak silně, až se celámístnost otřásla. Ve tváři mu zaškubalo. Oba věděli, že má ve zvyku všechny rány vracet, byť zasloužené.Ale nyní se ovládl. Zaťal ruce v pěst a spolkl to. To snad doopravdy znamená, pomyslela si, že mě

miluje… jako Patricii Stokesovou. „Je mi to líto, Annie,“ opakoval.

„Jdi k čertu.“

„I když mě nenávidíš, zlato, jednou jsi něco slíbila a já čekám, že slovo dodržíš.“

„Prodala jsem duši ďáblu.“

„Pětadvacet let, Annie,“ řekl mírně. „Pětadvacet let hezkýho života. Sama bys toho nikdy nemohla

dosáhnout, a ty to dobře víš. Já jsem svý slovo dodržel. Hned na začátku jsem ti říkal, že Jamie O’Donnell

svý slovo nikdy neporuší, a myslel jsem to vážně.“

Oči se jí najednou zalily slzami. To ho zasáhlo daleko silněji než ta facka. Nikdy neviděl Ann Margaret

plakat. Ani jedinkrát. Nejdřív ji obdivoval, že je tak silná, a potom ji za to začal milovat.

„Nebreč,“ zachraptěl. „Annie…“

„Já jsem tě milovala,“ zašeptala. „Myslela jsem, že tím se všechno zlepší, ale jenom se to zhoršilo.“

„Nic se nemusí měnit.“

„Ale už se změnilo! Tys to věděl od začátku, viď? Věděl jsi, že to takhle dopadne!“

Chtěl ji vzít za ruce. Vyškubla se mu.

„Už nikdy v životě nechci vidět ani tebe, ani Stokesovy,“ zvolala. „Udělala jsem tenkrát chybu. Zaplatila

jsem za to, ale dál platit nebudu.“

„To nemůžeš myslet vážně –“

„A jestli se něco stane Melanii,“ pokračovala, „najdu si tě, Jamie O’Donnelle. Zabiju tě vlastníma holýmarukama. Nemysli si, že jsem se od lidí kolem sebe v životě něčemu nepřiučila. Nepodceňuj mě. Když jechlap krutý, může to být rozmar. Když je krutá ženská, je to vždycky vážná věc.“

Otočila se a odešla.

Jamie sledoval, jak důstojně kráčí chodbou, a znovu ho sevřelo na prsou. Cosi mu říkalo, že se blížísrdeční záchvat. Ano, pukalo mu srdce. Byl to úplně stejný pocit jako tenkrát v noci, kdy se mu z náručevytrhla Patricia a řekla mu, že se navždy vrací k Harperovi. Že tomu grázlovi dá ještě poslední šanci.Jamieho možná milovala, ale Harper, ten ufňukaný Harper, k ní patřil.

Jamie se ale nezměnil. Nezměnil se a bylo mu to líto.

Teď zašeptal: „Neudělej žádnou hloupost, Annie. Prosím tě. Ať tě nemusím zabít.“

Patricia stála před skříňkou s alkoholem. Otevřela dvířka a vytáhla skoro plnou láhev džinu. Zdála setěžká, jako by vážila cent.

Byla sama. Její manžel byl někde pryč a dělal, co dělával v těchto nočních hodinách. Nechtěla vědět, co toje. Bylo jí už všechno jedno, a jestli v ní k jejímu muži zbyl ještě nějaký cit, byla to chladná nenávist, sníž by se ho jednou provždy chtěla zbavit.

Tupě hleděla na láhev džinu.

Nedělej to. Neudělej znovu stejnou chybu. Nemusíš znovu klesnout na dno.

Možná musím. Vyřešili jsme snad někdy v téhle rodině nějaký problém? Nebo jsme vždycky jenom utekli?Manžel i syn v sobě mají pořád tolik nenávisti… a moje dcera, moje drahá adoptivní dcera byla přinucenázastřelit člověka, a přitom jí z tváře ještě ani nezmizel otisk otcovy ruky.

Zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a otevřela uzávěr láhve.

„Co je?“

„Mami?“ Byl to její syn. „Briane?“

„Už piješ? Myslel jsem si to.“

„Ach, Briane.“ Rozplakala se. „Chci svoje dítě zpátky. Co udělali Melanii, jak jsem mohla ztratit Melanii?“

„Chtěl bych tě nenávidět,“ řekl chraptivě. „Proč tě nedokážu nenávidět?“

„Je mi to líto, je mi to líto, všechno je mi tak strašně líto!“ Položila láhev a usedavě se rozplakala.

„Celý večer na to myslím, ptám se, jestli sis tohle všechno vlastně nezasloužila,“ sdělil jí. „A říkám si, mělo

by mi to být jedno. Není to můj problém. Já se o tebe nemůžu starat. Nemůžu řešit věci za tebe a zaotce. Nikdy jsem neuměl ani jednoho z vás potěšit. Ale potom si vzpomenu na Melanii a jak by jizklamalo, kdybych nic neudělal. Do háje… máš ji ráda?“ zeptal se nečekaně. „Řekni mi, máš aspoň ji

doopravdy ráda?“

„Strašně moc.“

„Já taky,“ zašeptal Brian a potom vyhrkl: „Co jsme tentokrát udělali špatně, mami? Jak jsme mohli

dvakrát selhat?“

A potom začal taky plakat. Plakali spolu, ve tmě, protože oba tehdy chtěli Melanii. Víc než Harper. Oni byliti dva, kteří tenkrát toužili začít znovu. Oba Melanii milovali a oba ji ztratili. Matka se synem našlikonečně společnou řeč.

Po chvíli se Brian vzpamatoval. Vyprávěl jí o příjezdu Larryho Diggera a o tom, co Digger Melaniiprozradil. Pověděl matce o tom oltáři v Melaniině pokoji. A o následné Diggerově vraždě a o tom, žeMelanie stále víc věří tomu, že je dcerou Russella Lee Holmese. Taky že věří, že Stokesovi jsou součástínějakého spiknutí.

„To je šílené,“ koktala Patricia. Znovu se natáhla po džinu.

„Opravdu?“ ptal se její syn. „Mami, já vím, že jste se tenkrát s otcem pořád hádali a že oba hádky

nesnášíte. Proboha, co mohlo otce tak rozzuřit, že na tebe řval?“

Srdce jí bušilo jako zvon. Není to fér, pomyslela si, aby se matka musela přiznávat synovi.

„Bylo to kvůli Meagan, viď?“ přerušil klidně její mlčení. „Hádali jste se kvůli Meagan.“

„Ano.“

„A Jamiemu.“

Patricia zavřela oči. Nedokázala ze sebe vypravit slovo.

Její syn ostře vydechl. „Kristepane, ona byla Jamieho dcera, že? Proto byla tak veselá, tak roztomilá! Jávěděl, že tahle rodina nemohla zplodit někoho tak šťastného. Já to věděl!“

„Briane –“

„On ji zabil, zabil ji! Copak ti to ještě nedošlo, mami? Nebyl to Russell Lee Holmes. Policie má důkazy, že on Meagan zabít nemohl. Udělal to otec! Zavraždil ji kvůli milionové pojistce. A proto, že věděl, že to neníjeho dítě. Panebože, on zničil vlastní rodinu, protože potřeboval peníze. A my jsme mu to dovolili, mami.

My jsme ho nikdy nepodezírali.“

„Nevěděl jsi to,“ mumlala zoufale. „Nevěděli jsme –“

„Já jsem ty zasraný prachy viděl, mami! Ten den, kdy je Jamie přinesl, ale otec tam ten kufřík neodnesl

–“ „Ne!“

„Ano! Našel jsem ho pod vaší postelí. Viděl jsem ty Jamieho peníze. Otec si je strčil do kapsy, protože

věděl, že žádné výkupné platit nemusí. Protože věděl, že Meagan už je mrtvá!“

„Ne, ne, ne! Takové věci neříkej! Jsi jeho syn, jak můžeš říkat takové věci? Vždycky tě miloval –“

„Vykopl mě z domu!“

„A celé dny už se snaží zavolat tě zpátky. Jedeme do Evropy. Jedeme do Evropy jako jedna šťastná

rodina!“ Zaječela jako v horečce. Slyšela se, jak křičí jako šílenec, který má záchvat zuřivosti. Potom

zalapala po dechu.

Nejsou žádná šťastná rodina. Její manžel vydědil vlastního syna a dceru chtěl udat policii. Nezaplatilvýkupné za Meagan. Věděl, že Meagan je dcerou Jamieho O’Donnella. Panebože, ona žila s člověkem,který zavraždil jejich vlastní dítě, a co hůř, ona ho milovala. Byla mu vděčná za květiny, které jí nosil,vděčná za každý náznak zájmu, který o ni projevil. A těšila se, že jednoho dne, až půjde do penze, budepatřit jen a jen jí.

Dokonce si myslívala, chudáčku Harpere, ty se tak zoufale bojíš, že budeš obyčejný člověk, že nikdynepřerosteš svoje rodiče. Vůbec si neuvědomuješ, jak jsi šikovný a jak tě všichni milují.

Hlavně Meagan.

Panebože, asi to nezvládne.

„Už ho nebudu krýt, mami,“ řekl tiše její syn. „Nemůžu věřit tomu, co nám provedl.“

„Je to tvůj otec –“

„Mami, ty jsi alkoholička a tvůj vlastní manžel pořád schválně nosí domů alkohol. To už přece o něčem

svědčí, nemyslíš? Budu Melanii hledat. Jednu sestru jsem už ztratil, nechci přijít i o druhou.“

Zavěsil.

Patricia zůstala sama ve tmě. Odšroubovala uzávěr z láhve džinu. Ruce se jí třásly. Odnesla láhev do

kuchyně, obrátila ji hrdlem dolů nad velikým nerezovým dřezem a poslouchala, jak džin bublá do výlevky.

Dostaneš, co si zasloužíš. Dostaneš, co si zasloužíš.

Ne! To není pravda! Já jsem si tohle nezasloužila. Já si zasloužila dvě zdravé, šťastné děti. Zasloužila jsemsi vidět, jak moje čtyřletá dcera vyrůstá do dospělosti. Můj jediný zločin byl, že jsem podlehla svýmcitům, ale i to jsem se snažila napravit. Poslala jsem Jamieho pryč a zasvětila se rodině.

Pověděla jsem to Harperovi. On to ví, že ho miluju.

Našla whisky a vylila ji do dřezu. Do nosu ji udeřil svíravý pach alkoholu.

Broskvový likér, Cointreau, hruškové brandy, ostružinové brandy, Courvoisier, Kahlua, Baileys,

Glenfiddich, Chivas Regál. Potom přišla na řadu vodka, šest láhví. Všechny vytekly do kanálu. Pokračovalavanilkovou tresti, mandlovou tresti, potom otevřela lahvičku se sirupem proti kašli. Posbírala všechno, conašla v kuchyni, dole na toaletním stolku, nahoře v koupelnách. Vyčistila dům od alkoholu, vypátrala jeho

každý, sebenepatrnější zdroj.

Zavraždil ji kvůli milionové pojistce. A proto, že věděl, že to není jeho dítě.

Melanie, máš pravdu. Měla jsem to všechno nechat rozpadnout. Naše rodina by byla lepší, kdyby nebyla.

Vrátila se do kuchyně s další láhví sirupu proti kašli a celou ji vylila. To ale nestačilo. Potřebovala víc, ještě

něčeho se zbavit. Čeho? Pohled jí padl na ledničku. V mžiku škubnutím otevřela obrovské dveře a začala z ní vytrhávat chladicíboxy. Vhodila do odpadu saláty a nechala je přístrojem rozšrotovat. Za nimi letěla celá jablka. Otvíralasklenice s majonézou a kečupem a hořčicí a všechny je vylévala. Chléb, pivo, víno, sýry, vejce, jogurt,

grapefruity.

Dostala se do varu, vlasy jí poletovaly kolem hlavy, všechny její pohyby byly překotné a zoufalé. Melanie,drahá Melanie, která si zaslouží daleko víc. Tuhle dceru zachráním! Budu bojovat! Jednou v životě sekonečně postavím za svoje děti!

Nejsem jenom alkoholička!

Harper vešel do dveří kuchyně právě ve chvíli, když házela do odpadu půlku krocana. Zarazil se a

šokovaně, vyděšeně na ni pohlédl.

„Zbláznila ses?“ zařval.

Zmáčkla zuřivě tlačítko a poslouchala, jak se krocan točí a je drcen na kusy.

„Pat, co to sakra děláš?“

Konečně se otočila ke svému muži. Pohled jí padl na obvaz na jeho pravé ruce. Nevšiml si toho, jenom na

ni nechápavě zíral.

Potom pozvedl ruku a jemně ji k ní vztáhl, uklidňujícím gestem. Bože, jak mu to slušelo, když se na ni

takhle díval. Pomyslela na všechny ty roky, které spolu prožili, na chyby, které udělal, na omyly, kterých

se dopustila sama, na to, jak se neustále přesvědčovala, že všechno může být odpuštěno, že všechno

překonají a budou šťastní. Oba si zasloužili alespoň to.

Ach, Harpere, kde jsme udělali chybu? Jak jsme si mohli navzájem tolik ubližovat? Jak jsi mohl ublížit

Meagan? Říkala ti táto. Naučila se Jamieho jméno, ale tobě říkala táto.

Řekla: „Odcházím od tebe.“

„Pat, miláčku, co se děje? Jsi úplně mimo.“ Pohlédl na podlahu, na prázdné láhve od alkoholu. „Prosím tě,

řekni, že jsi zase nepila… vždyť jsi to už tak dobře zvládala…“

„Já to zvládám v pohodě. Ale proč se staráš? Vždyť přece ty sám nosíš domů alkohol.“

„Pat! Co se to s tebou stalo? Jedeme do Evropy…“

„Utíkáme! Tak to bylo, jenom jsem byla příliš hloupá, že jsem na to nepřišla hned. Taky jsi dostal ten

vzkaz, že, Hape? Že dostaneš, co si zasloužíš.“ Zarazil se, jeho pohledné rysy mu ztuhly.

Konečně se vzchopila a zvedla bradu.

„Ne, nedostali jsme, co jsme si zasloužili. Já jsem si nezasloužila ztratit svoji malou holčičku! A ty… jestlisjí skutečně ublížil, budeš se smažit v pekle!“

Přemohl ji hněv a zoufalství. Musela odejít, pryč od něj, než na ni ještě jednou pohlédne těma svýmaočima a ona se zhroutí.

Když ho míjela ve dveřích, chytil ji za ruku.

„Pat, já ti to vysvětlím…“

„Nemůžeš mi vysvětlit, žes ublížil naší holčičce. Byl jsi její táta. Kašlu na genetiku. Tys byl její táta!“

„Já jsem Meagan neublížil!“

„Dostal jsi milion dolarů –“

„Byly jí čtyři roky, Pat. Proboha, za jakou zrůdu mě to pokládáš?“ Znělo to zoufale, ukřivděně.

Potřásla hlavou. „Já už nevím! Vykopl jsi našeho syna. Řekls policii, že naše dcera nejspíš zabila Williama,

protože se s ní rozešel –“

„Všechno ti to vysvětlím, Pat. Ach, Pat…“ Hlas mu zjihl, vpíjel se do ní těma svýma očima, těmahlubokýma modrýma očima. Zašeptal: „Dej mi trochu času. Do háje, všechno se začíná rozpadat. To aninetušíš. Neopouštěj mě teď, Pat. Potřebuju tě. Copak tomu nerozumíš? Já tě potřebuju.“

Patricia zaváhala a pohlédla na Harpera. V očích měl zmatek, bolest, strach a stud. Proto jsme se spoludali tenkrát dohromady, pomyslela si. Věděla, že i ona měla pohled plný stejných emocí. Byli oba taksebestřední! Jak si jenom mohli kdy myslet, že dokážou být dobrými rodiči?

„Sbohem, Harpere,“ řekla jenom, vytrhla se mu a zamířila po schodech nahoru.

„Všechno je na moje jméno,“ zakřičel za ní. „Odejdi a zruším tvoje zlaté karty, bankovní karty, všechno. Vminutě nebudeš mít ani cent!“

„To je mi jedno,“ hlesla a za pět minut, s jediným kufrem v ruce, vyplula ze dveří.

Noční vánek ji laskavě vítal, pohladila ji vůně tulipánů. Pouliční lampy zalévaly park bledým světlem,kolem svištěly taxíky.

„Máš, cos chtěla!“ hulákal Harper z okna jejich ložnice. „Nepokoušej se nikdy připlazit zpátky, Pat. Skončilijsme spolu! Slyšíš mě? Mezi náma je konec!“

Na prázdném chodníku roztáhla ruce vstříc voňavému vzduchu.

„Jsem volná,“ zašeptala. „Melanie moje drahá, já jsem volná!“

Nahoře v ložnici zabouchl Harper hlasitě okno. Zkoušel udělat krok, ale místnost se s ním zatočila a ontěžce dopadl na okraj postele. Chvíli jenom seděl, nemohl se hnout a v uších mu zvonilo.

Opustila ho. Pat ho opustila. Panebože, jeho Pat ho opustila. Všechno, s čím tak dlouho žongloval, mupopadalo a leží rozházené všude kolem, pomyslel si divoce. Ta hromada orgánů ve Williamově domě. Tendáreček, co dostal O’Donnell. Ty změny, které se udály s jeho ženou i dcerou. Williamova obvinění,Jamieho zprávy, že FBI už rychle spěje k uzavření případu jeho podvodných operací.

Zašel příliš daleko. Z toho už se nevykroutí. A potom si řekl: Musím. Musím se z toho dostat, musím

ochránit svoji rodinu.

Nikdy si nedokázal představit, že by k něčemu takovému mohlo dojít. Na začátku pro něj byla Pat jenomskvělou společnicí. Okouzlující, půvabná, sebevědomá. Skvělá hostitelka, domácí paní pro lékaře, kterýzačíná budovat svoji kariéru. Vhodná matka pro jeho děti. Posuzoval ji téměř klinicky, vybaven odbornými

publikacemi a, samozřejmě, radami Jamieho O’Donnella.

A potom ten postupně rašící údiv, že ho taková bytost dokáže upřímně milovat. Že mu věří víc, než si věřilon sám. Že dokáže velkoryse přehlédnout jeho nízký původ a vidět v něm muže, kterým si zoufale přál

být.

Někde po cestě jejich manželstvím se přihodilo, že se do své ženy beznadějně zamiloval. A tehdy se tovšechno začalo rozpadat. Vzájemná zraňování, vzájemné podvádění. Byl z toho zmatený, protože začínalzjišťovat, že ji ztrácí. A nevěděl, co s tím má dělat.

Potom nastoupil hněv, když odhalil její románek s O’Donnellem. Jeho láska se rozpadla v prach a tenhněv ho nutil ji udeřit do té její krásné, prolhané tváře. Myslel si, že to potom bude lepší, že už nikdy k ní

nebude chovat takové city. Stanou se obchodními partnery, tak to má v manželství fungovat.

Potom přišli do Bostonu. Bojovali se synovými náladami. Pilně pracovali na výchově adoptivní dcery.Občas si povšiml, jak se na něj jeho žena dívá, jak po něm tiše touží, jak ho přijímá.

Hněv se během let postupně taky rozpadl v prach a on znovu objevil lásku. Tentokrát byla něžnější,laskavější.

Chtěl dát své ženě všechno na světě. I synovi. Brian mohl mít všechno, co on v životě neměl.

A Melanie nejspíš taky. Protože i když nebyla jeho vlastní dcera, i když přesně věděl, odkud přišla,vzhlížela k němu. A on k tomu nebyl imunní. Byly dokonce chvíle, kdy byl přesvědčený, že jsou dokonalá

rodina.

Ale peníze tak rychle docházely! Penze začala klepat na dveře, a on neměl žádné úspory. Co měl říct svébývalé královně krásy? Že by si měla v šedesáti začít hledat nějaké zaměstnání?

Vymyslel plán. Nikomu to neublíží. Vynese to nějaké peníze a pomůže to i Williamovi. Všechno bylo vpohodě. Žádné škody, žádná špína. Jenom ještě chvíli…

Dostaneš, co si zasloužíš!

Do háje, nevěděl, co dělat. A domeček z karet se začínal rychle hroutit…

Dnes večer byla v baru Armani zase ta pěkná zrzka, seděla na stejné židli jako minulý týden. On si tam

chodil odpočinout od života, od starostí s penězi.

Koupil té zrzce skleničku. Potom druhou, třetí.

Šli do Four Seasons. Pod tou lesklou černou halenkou měla něco průsvitného, jenom samé krajky.

Pamatoval si, jak zápolil se zapínáním. Pak se místnost začala utápět v mlze, odplula kamsi daleko… A

potom…

Probudil se ve svém autě v jedné špinavé bostonské čtvrti. Dveře byly zamčené, klíček v zapalování.Autorádio hrálo píseň od Rolling Stones, „Řekni ďáblovi ano“.

Na pravé ruce mu pod obvazem prosakovala krev. Prsty se mu třásly. Pomalu odmotal gázu. Vytřeštěně

zíral na to, co bylo pod ní. Slyšel tlukot vlastního srdce.

„Já jsem Meagan neublížil!“ Harper zaúpěl. „Proč mi nikdo nevěří! Nikdy jsem nikomu neublížil!“

Ten člověk v temné místnosti se nyní pohyboval rychle, házel věci do tašek. Nepodařilo se mu doručit

všechno, co zamýšlel, ale ten největší dárek dnes došel na místo určení. To stačilo.

Je čas se pohnout.

William Sheffield je mrtvý. Melanie Stokesová zmáčkla spoušť. To nečekal, ale naplňovalo ho to pýchou.

To je moje děvče!

Není čas otálet, jenom se musí trochu zamyslet.

Hra běží rychle.

Zapnul zip u poslední tašky a vyšel z místnosti. Už měl letenku do Houstonu. Věděl jistě, že ji má i Brian

Stokes, a tušil, že si ji co nevidět koupí i Patricia a Harper Stokesovi.

Past byla připravená, návnada nastražená. Všechno skončí tam, kde to začalo.

Pro tebe, Meagan. Pro tebe.

Melanie zjistila, že na bohatou dívku zvládá útěk překvapivě dobře. Vybrala si co nejvyšší hotovost zesvých účtů a potom v jedné postranní uličce zahodila všechny karty. Ve velkoměstě jako je Boston se jistě

najde laskavý zloděj, který je objeví, použije a přivede policii na špatnou stopu. Alespoň někdo si to užije.

Potom si koupila baseballovou čapku – myslela na Davida, jeho artritidu, jeho baseballové fotografie.Snažila se ty myšlenky odehnat a nacpala si vlasy pod čapku. Sluneční brýle, plandavé tričko a lacinýplátěný batoh ji proměnily v mladou studentku.

Pokradmu se rozhlédla a vyrazila k autobusovému nádraží přecpanému stovkami cestujících. Z Jižníhonádraží odjela do New Yorku, na Penn Station. Taxík ji zavezl na Kennedyho letiště, kde narazila na prvnípřekážku. Nastoupit do letadla mohla jenom s platnou identifikační kartou. Žádnou falešnou samozřejměneměla, proto musela cestovat pod svým pravým jménem. Nezbývalo jí než doufat, že newyorskéaerolinky nikdo kontrolovat nebude, a odletěla do Houstonu.

Na Hobbyho letišti našla informační kancelář.

Úředník byl velice ochotný. Vytáhl mapu a vyznačil jí na ní cestu do Huntsvillu. Bylo to nějakýchdevadesát minut. To určitě najdete, slečno, ujišťoval ji. Jeďte pořád po I-10 a sledujte značení. Ubytování

seženete bez problémů, slečno. Jste přece v Houstonu! V Texasu jsou nákupní střediska a restaurace nakaždém kilometru. A není nic neobvyklého vidět tady každý den tři nebo čtyři pohřební průvody. Žije tadytaková spousta lidí, slečno, že jich taky spousta umírá. Dávejte na sebe pozor, slečinko!

Melanie se vydala k půjčovně aut. K tomu potřebovala platný řidičský průkaz a kreditní kartu. Nastal čas sivypůjčovat, pomyslela si pochmurně, když vyplňovala formulář.

Vyjela na dálnici. Začala padat tma. Svět zčernal, byl velký, cizí a nepřátelský.

Podél cesty se začínala vynořovat nákupní střediska, autobazary a motely, jeden za druhým. Napravo vuhasínajícím světle se tyčily z rovné pláně vysoké houstonské budovy jako měsíční krátery. Provoz senáhle zastavil: přes cestu přecházel pohřební průvod. Za dvacet mil musela zastavit kvůli dalšímu.

Měla pocit, jako by jela na obřím šlapacím kole, a pocítila první záchvěvy hysterie. Mineš hotel, po pětimílích ho spatříš znovu. Mineš autobazar. Hleďme, už je tady zase. Všechno bylo tak šedivé, samý beton.Když dojela k I-10 a spatřila zase Motel 6, usoudila, že je načase, aby sjela ze silnice.

Zaplatila za pokoj v hotovosti. Za přepážkou stál další vlídný člověk. Řekl jí, kde je lékárna, potraviny aželezářství. Osmělila se a zeptala se ho, jestli je tam i obchod se zbraněmi. Ani nemrkl, jenom přikývl.Osamělá mladá cestovatelka potřebuje ochranu. Obzvlášť takhle blízko Huntsvillu. Jestlipak ví, že vtomhle městě je největší texaská věznice, má sedm tisíc dvě stě obyvatel?

To nevěděla. Poznamenala si všechno, co jí řekl, a místo do pokoje se vydala nakupovat.

Koupila si ovoce. To ji uklidnilo. Potom koupila nůžky, make-up a barvu na vlasy. V náhlém návalu vběhlado výprodeje a nakoupila několik pytlů levného oblečení.

Všechno to dovlekla do svého pokoje. Na koupi zbraně už bylo pozdě. Zamkla za sebou všechny tři zámkyna dveřích a konečně na sebe pohlédla do zrcadla.

Tvář bledá jako stěna. Blonďaté vlasy. Hluboké fialové kruhy pod očima, modrýma jako chrpy.

Najednou se jí na sobě znelíbilo úplně všechno. Vypadá jako Melanie, ale není Melanie. Je Tatínkovaholčička. Opuštěná, bezejmenná. Nemá žádnou identitu, žádnou minulost, žádné rodiče.

Vypadalas jako Meagan, když to chceš vědět! zvolala její matka. Podívala jsem se na tebe a uviděla jsemMeagan! Vrahův spratek, vrahův spratek, syčel Larry Digger. Povězte, podíváte se na dítě a pocítíte hlad?

Popadla nůžky. Stříhala jako zběsilá, vlasy jí padaly z hlavy jako hustý déšť. Pustošila se dál. Když shodívlasy, třeba přestane být Melami Stokesovou. Když si odstřihne ještě další prameny, možná přestane vidět

Williamovu krev na svých rukách i krev Larryho Diggera na tom temně modrém koberci. Když si ostříhávlasy, Tatínkova holčička snad konečně ukáže svoji pravou tvář a ona se pozná.

Vždycky jsem chtěla jedinou věc. Aby mě moje rodina měla tak ráda, jako já jsem měla ráda ji.

Od chvíle, kdy jí bylo devět let a probudila se v bílém nemocničním pokoji, se nikdy necítila tak strašněosamělá.

V šest hodin ráno vstala. Dala si k snídani půlku ananasového melounu a laciný tvarohový koláč zplastového obalu. Zapila to hořkou motelovou kávou bez mléka. Potom se znovu osprchovala, naházelana sebe nové oblečení, nanesla něco make-upu a byla hotová.

V Huntsvillu nebyla jenom věznice, ale také vězeňské muzeum. Otevíralo v devět a Melanie chtěla býtprvní, kdo ráno projde jeho dveřmi. Jestli se může někde něco dozvědět o Russellu Lee Holmesovi, budeto jistě tam.

Zastavila se v turistickém centru, vyzbrojila se lesklými barevnými mapkami a pokračovala rovnou docentra. Na město, ve kterém proběhlo víc poprav než v kterémkoli jiném ve Spojených státech, vypadalHuntsville překvapivě přívětivě. Obchůdky jako z westernu, cukrárny s verandičkami, čisté chodníky,široké ulice. Uprostřed smaragdového moře trávy trůnila impozantní kamenná soudní budova.

Vězeňské muzeum našla v tom zvláštním, kuriózním městě během tří minut. Zaparkovala vůz na místě,kde ještě zbylo úvaziště pro koně. Bylo teplo a dusno, nejspíš se večer přižene bouřka. Vydala se zarodinkou vesele fotografujících turistů po mírně se svažujícím chodníčku.

Malé muzeum bylo vmáčknuté mezi klenotnictví a western shop. Nevypadlo nijak vábně. Tmavé zdi, nízký

strop, vybledlý hnědý koberec. V místnosti byl veliký model huntsvilleské věznice a volně stojící exponáty

představující jednotlivá oddělení.

Melanie se vydala podél stěn s portréty úředníků, kteří se podíleli na budování káznice. Dozvěděla se oznámém vězeňském rodeu. Zastavila se před Old Sparkym, elektrickým křeslem vystaveným v kašírovanépopravčí komoře. Dřevo vypadalo neporušené a lesklé, široké kožené popruhy a kovové elektrody sezdály zcela funkční. Kolem křesla porůznu visely lístky, na nichž stálo, co si odsouzenci přejí k poslednímujídlu. Tři sta dvaašedesát mužů bylo podle nich obslouženo.

Melanie našla, co hledala, v malé místnosti označené VĚZEŇSKÁ SÍŇ SLÁVY. Byly tam fotografie taknotoricky známých zločinců jako Bonnie a Clyde a – samozřejmě – i Russella Lee Holmese. Úhlednátabulka vedle jeho portrétu jí ale bohužel mnoho neřekla: Usvědčen z vražd šesti dětí. Byl prvnímodsouzeným, kterého popravili na elektrickém křesle po obnovení trestu smrti, ale – protože mu OldSparky oderval od těla ruce i nohy – taky posledním.

„Máte víc informací o jednotlivých vězních?“ zeptala se.

„Pořád dostáváme nějaké knihy a kazety. Některé jsou podrobnější.“

„Kde bych je našla?“

„Na hromadách kolem zdí, zlato. Poslužte si, nemusíte spěchat. Huntsvilleská věznice má jednu znejzajímavějších historií ve Státech. Jsme tady, abychom se o ni s vámi podělili.“

Melanie se začala probírat horou starých, vybledlých románů.

Hodiny míjely. Kurátor odešel, vystřídal ho mladík, který si četl u předního stolku až do pozdníhoodpoledne v Grayově anatomii. Potom, když už bylo jasné, že se Melanie nechystá k odchodu, nabídl jí,že ji v muzeu zamkne a doběhne si přes ulici pro sendvič. Matně si uvědomovala cinknutí zvonku, když se

dveře znovu otevřely. Vysoký, nohatý student medicíny jí nabídl pastrami. S díky odmítla.

Četla si o smrti lidí, mnoha, mnoha smrtích a procesech, které skončily popravou. Tu knihu, rekordnízáznam poprav v Huntsvillu, napsal novinář, který se jmenoval Larry Digger.

Melanie četla dál. Přišel další návštěvník. Uslyšela zvonek a hned věděla, kdo to je. Vlastně na něj čekala,uvědomovala si. Věděla, že ze všech lidí je jediný, kdo by mohl přijít na to, kam odjela. Byl to člověk,kterému věřila.

Nezvedla oči. Čekala, až za zády ucítí teplé, silné tělo Davida Riggse.

„Melanie,“ řekl tiše.

Ukázala na černobílou fotografii uprostřed Diggerovy knihy.

„To je můj otec.“

„Tak spusť, Melanie,“ poručil jí přísně David a natáhl si nohy uprostřed jejího motelového pokoje. Bylvzhůru skoro celou noc, cestoval od šesti od rána. Neměl náladu na žádné výmluvy a měl vztek – ne, cítilse provinile, bál se a bylo mu až mdlo z představ, co všechno se Melanii mohlo stát. Nebyl zvyklý mít oněkoho starosti. Potom jí pohlédl do tváře plné modřin od Williamových pěstí, a zase dostal vztek. Bylojasné, že se rozhodla změnit vzhled, ale moc si nepomohla. Černá džínová sukně, na niž bylo použitoméně látky než na čelenku, bílé bavlněné tričko alespoň o dvě čísla menší a modré oční stíny, které

vypadaly, jako by si je nanesla zednickou lžící.

Tušil, co se snaží dokázat, a cítil se ještě mizerněji.

Zvedla obočí nad jeho nepříjemným tónem a pokrčila rameny. „Lituju, agente, ale přiznávám se, že jsemporušila páté přikázání.“

„Melanie –“

„Co myslíš? Sluší mi ten ohoz? Vypadám jako pravá Texasanka, ne? A taky mladší. Myslím, že by na mě

Russell Lee byl pyšný.“

„Tak dost, Melanie. Už zacházíš příliš daleko.“

„Já si naopak myslím, že bych měla zajít ještě mnohem dál.“

„Ty přece nejsi takováhle holka! Ty nejsi… taková ubožačka.“

„Tak kdo teda jsem, Davide? Pověz mi, kdo jsem?“ vybuchla.

Popadl ji za paži.

„Zase si měla noční můry, viď?“

„Možná jo, možná ne. Možná jsem nikdy nebyla v Texasu. Přesto mi to tady všechno připadá zatraceněpovědomé.“

„Melanie, začíná ti přeskakovat.“

„Jo, jasně. Ale co je ti po tom?“ Vytrhla se mu a zničeně na něho pohlédla. „Proč jsi přijel, Davide? Změniljsi postoj? Uklidním tě – už je pozdě.“

„Sakra, jsi hledaná v souvislosti se smrtí Williama Sheffielda.“

„Přijel jsi mě zatknout?“

„Chci tě vyslechnout!“

„Tak mě pusť z těch kleští.“

„Co ti mám říct? Že je mi to líto? Jo, je mi líto. Že mám výčitky? Jasně. Ale uvědom si, že ti chci pomoct.

Protože ty potřebuješ pomoct! Tvůj otec před policí prohlásil, že ti dal William kopačky, že ses v poslednídobě chovala divně a že jsi zmáčkla spoušť, aby ses mu pomstila. Zastřelila jsi člověka a tvůj otec těvydal katům. Je to vážná věc.“

Ustoupila o krok. Její zmalovaná tvář konečně dostala klidnější výraz, ale oči jí stále žhnuly. Otočila se a

sedla si na okraj postele; černá minisukně se jí vyhrnula vysoko na stehna.

„No co,“ řekla s nuceným klidem. „Lehce nabyl, lehce pozbyl.“

„Blbost. Nevěřím Harperovi. Nevěří mu ani tvá matka, ani tvůj bratr. Nejsi v tom sama, Melanie, máš

spojence.“

„Našel jsi Briana?“

„Jo. Mrzelo ho, že jste se minuli.“

„Vážně?“ Zvážněla. Potom složila ruce do klína. „A co matka? Jak se jí daří?“

„Je otřesená, ale zvládá to. A tvůj bratr ji očistil. Už nevěříme, že oni dva Meagan ublížili.“

„Takže zůstává už jenom můj drahý tatínek. Víš, já mám v životě na muže vážně štěstí…“

„Nemá alibi. Mohl zorganizovat Meaganinu smrt, aby dostal milionovou pojistku. Ty peníze rozhodně

potřeboval.“

„Jestli to udělal, nebyl sám. Nikdy by se nepřiblížil k takovému chlapovi, jako byl Russell Lee Holmes.

Musel mu pomáhat Jamie.“

„Mám ten pocit, že v tom jeli spolu.“

Chabě se usmála. Potom jí klesla ramena. Dokázal číst její myšlenky. Dva muži, kteří pro ni v životě nejvícznamenali, se spolčili, aby unesli a zavraždili malou holčičku. Kdo to naplánoval? Kdo ji zabili? Jak mohlataková čtyřletá dívenka prosit? Jak moc křičela – nebo snad o ničem nevěděla?

„William mi řekl, že má rodina je jenom iluze,“ zamumlala po chvíli. „Můj ušlechtilý otec operoval kvůlizisku zdravé lidi, matka je alkoholička, bratr homosexuál. A já jsem jejich obětní beránek, tohle tvrdil.Jejich obecenstvo, protože jsem jim vždycky bláhově věřila. Neměli mě rádi, jenom jsem byla blbá.“

„William byl kretén.“

Nepřesvědčilo ji to. „Tys o těch operacích věděl, že, Davide. Nebyl jsi u nás v domě proto, abys sledovalWilliama. Sledoval jsi mého otce. Hospodářská kriminalita! Ten ‚případ‘ o kterém jsi nemínil diskutovat sdetektivem Jaxem ani s agentem Quincym. A mně to nedošlo. Jsem prostě blbá, i pro tebe.“

„Nebylo to tak docela –“

„Ale jasně že bylo! Proboha, přestaň mě brát jako úplného idiota! Jednou jedinkrát v tom mémzpackaném životě chci slyšet celou pravdu. Proč je pro všechny tak těžké mi říkat pravdu?“

David zaťal ruce v pěst. Sám začínal pěnit. Promluvil úsečněji, než zamýšlel: „Tak dobrá. Chceš slyšetpravdu? Tady je. Máme důvodné podezření, že si William s Harperem vybírali zdravé pacienty a píchali jim

beta blokátor, aby to vypadalo, že potřebují pacemaker. Tvému otci to vynášelo čtyřicet tisíc měsíčně, atvůj otec peníze miluje. Sakra, jestli pro milion zavraždil vlastní dítě, co je proti tomu taková operace zaosm tisíc?

Můžeme mu to dokázat? Ne, žádné důkazy nemáme. Doufali jsme, že chytíme Williama při činu vnemocnici a zmáčkneme ho. Ale potom jsi ho zastřelila, takže…“ Pokrčil rameny.

Melanie vyskočila, vyrazila k němu, oči měla nebezpečně zúžené.

„Chceš naznačit, že jsem ti zkurvila život, agente? Zkomplikovala jsem ti ho, pokazila ti plány? Vítej do

klubu, Davide! Vítej do mého zasraného klubu!“

Zabodla mu prst do prsou. Ucukl. Ale potom spatřil, jak se jí do očí derou slzy. Pohlédl na její potlučenoutvář, nateklý ret, třesoucí se ruce a všechno se v něm zlomilo.

„Je mi to líto, Mel,“ slyšel se, jak chraptí. „Je mi to líto, moc líto.“

Objal ji, i když se mu bránila. Kopla ho.

„Nenávidím tě, nenávidím, nenávidím!“

Objal ji pevněji. „Já vím, pšš. Já vím.“

Začala plakat, celá se třásla smutkem a hněvem. David si ji přitiskl k hrudi. Rozmazala mu modré stíny ačernou řasenku po celé jeho bílé košili. Tiskl ji pevně, ale nestačilo to. Ublížil jí, nezachoval se jako muž,kterého vychoval jeho otec. Tentokrát to nemohl svádět na svůj zdravotní stav. Držel se zpátky, ale

Melanie si zasloužila víc.

Chtěl jí dát víc.

Najednou zvedla hlavu. Zajela mu prsty dozadu do vlasů a přitáhla si k sobě jeho tvář. Ten polibek nebylani trochu pasivní. Melanie byla rozrušená a rozhněvaná. Zuřivě se na něj vrhla, hledala ventil pro svůjvztek. Šel do toho s ní. Do háje, dělal to s ní, strhávali ze sebe šaty jako dva primitivové.

Strhl z ní tričko a zatlačil ji k posteli. Chňapla mu po pásku, kůže zapraskala, jak cloumala sponou. Než semu podařilo rozepnout jí zip vzadu na sukni, už zahákla palce za okraj jeho slipů a stáhla mu je kekotníkům.

Potom odkopla sukni a natáhla se na postel jenom v bavlněných kalhotkách. Při tom pohledu se

vzpamatoval, rozum se mu vrátil.

„Klid,“ zašeptal. „Jenom klid.“

Odhrnul jí vlasy, pohladil ji po tváři, pokoušel se utišit to svíjející se tělo.

„Je mi to líto,“ znovu šeptal. „Je mi to líto.“ Objel jí prsty půvabnou křivku lícních kostí, dotkl se něžnéjamky na krku. Cítil pod palcem její puls. Políbil ji na rameno, cítil, jak se zachvěla. Posunul rty níž, otřelse jí tváří o pevné, plné ňadro. Chvíli počkal. Tiše zasténala, bylo to skoro jako vzdech. Přisál se dlouze k

bradavce.

Zachvěla se, obtočila mu nohy pevně kolem pasu, a jeho zdravý rozum byl nenávratně pryč.

Líbal ji na ňadra, na břicho, na pupík, ruka mu vklouzla mezi její stehna, hladil ji v klíně, cítil, jak pro nějvlhne. Byla tak vášnivá, tak vnímavá. Trvalo to dlouho. Touha vzít si ji hned teď se v něm rvala s touhou,aby ta chvíle trvala věčně.

Odtáhl se a zašátral po podlaze. Hledal peněženku. Cestoval s kondomem, věčný optimista.

Když se zvedl a vítězoslavně třímal balíček, viděl ji celou, její štíhlé tělo natažené na temně modréprošívané pokrývce, pevná prsa s růžovými hroty, krémovou, sametovou pleť. Líčidlo měla rozmazané, aleviděl víc, rozevřené rty, oči přetékající vášní.

„Podívej se na mě,“ zachraptěl naléhavě. „Tohle není jenom nějaký úlet, Mel. Když to jednou uděláme, už

nikdy od tebe neodejdu.“

Natáhl si kondom a s pohledem stále upřeným na její tvář do ní vstoupil; zanořil se okamžitě a hluboko. Nahlas vykřikla.

„Melanie. Sladká Melanie.“

Pohled jí potemněl. „Ne,“ zamumlala, a potom zalapala po dechu, když se začal kolébat. „Žádná Melanie.

Nikdo.“

„Mýlíš se, lásko. Jsi Melanie, sladká Melanie. Moje Melanie.“ Vstoupil hlouběji. Zaťala zuby do spodníhortu. Cítil, jak má napjaté tělo. Potom se stal ten malý zázrak vyvrcholení, který jí rozzářil tvář. Byla

nádherná. „Davide…“

Za okny rachotil rušný provoz. Nevnímal ty zvuky a vydal se za ní na druhý břeh.

Za několik minut se odtáhl. Nechtěl se jí ale přestat dotýkat, a tak ji zezadu objal; tiskli se k sobě jako dvě

lžičky. Melanie měla hlavu opřenou o jeho rameno a nepřítomně hleděla do vzdálené zdi. Znovu siuvědomil, jak je proti jeho velkému, tmavému tělu droboučká, jak má útlou paži a půvabnou křivku zad.Vzpomněl si, jak se musela bránit Williamu Sheffieldovi, a přál si, aby ten chlap byl naživu. Aby ho mohl

zabít sám.

Melanie se teď stahuje, dává se v duchu na ústup. Pomyslel si, jestli taky vzpomíná na Williama. Třeba na

to, jak ji podváděl, nebo na ten výraz, co měl ve tváři, než ji udeřil. Anebo možná myslí na Harpera, namuže, kterému říkala celý život tati a o kterém se teď dozvěděla, že je chladnokrevný zločinec, ne-li vrahdítěte. Potom tu byl Russell Lee Holmes, genetický otec, který vraždil malé holčičky ze záliby.

„Nevrátím se do Bostonu,“ řekla náhle. „Ještě nemůžu. Odpovědi na mé otázky jsou schované tady.

Musím je najít.“

Prsty mu spočívaly nad jejím loktem, lehce ji ho sevřel. „Když budeš souhlasit, že zůstaneš pod mýmdohledem,“ řekl po chvíli, „budu se snažit ukrást pro nás pro oba nějaký čas. Můžeme se do toho pustitspolu, uvidíme, na co přijdeme.“

„Milovali jsme se spolu.“ „Ano.“

„Ty jsi agent. Myslela jsem, že máte něco takového zakázané, když jste ve službě.“

„Jo, jistě. Porušil jsem pravidlo.“

„Co ti udělají?“

„Nevím. Možná mě postaví mimo službu. Možná přijdu o práci. Je to možný.“

Překulila se a pohlédla na něj s tak zuřivým výrazem v očích, až ho zamrazilo. „Lituješ toho, viď? Přiznej

mi to, chci to slyšet.“

„Ne, Mel,“ odpověděl jí upřímně. „Pro tebe ničeho nelituju.“

Zašeptala: „Já jsem úplně rozložená, Davide. A ani mi nezůstalo dost kousků, které by se daly slepitdohromady. Hrozně se bojím, na co přijdu. Mám vztek a strach a… Nemůžu uvěřit, co dělal William, anemůžu uvěřit, že mě Harper tak nenávidí.

Nemůžu uvěřit, že jsem je všechny milovala, a vlastně je vůbec neznala. Cítím se tak strašně, absolutněprázdná! A přitom je mi to nakonec jedno.“

„To se spraví, Melanie. Uvidíš, že se to spraví.“

„Sama sebe už vůbec neznám. Proč dělám, co dělám? Proč říkám, co říkám? Chci si koupit zbraň. Zbraně

jsem vždycky nenáviděla. Co se to se mnou děje?“

„To se vyřeší, Mel,“ zkoušel to znovu. „Já ti pomůžu.“

„Davide, já ti nevěřím.“

Musel přikývnout. Ta slova ho zabolela, ale měla pravdu. Přitáhl si ji znovu k sobě a objal ji. Alespoň

neprotestovala.

Po chvíli jí zašeptal do vlasů: „Měla by sis teď odpočinout, Melanie. Už jsi toho zvládla hodně. Teď topřevezmu zase já.“

Zdálo se mu, že mu v náručí přikývla. Potom se odmlčeli a pak usnuli. Když se David probudil, Melanie sevyprošťovala z jeho objetí a vstávala.

„Musím se osprchovat,“ sdělila mu. „Mám schůzku.“

„S kým?“

Po tváři jí přelétl chabý úsměv a vydala se do koupelny.

„S Russellem Lee Holmesem.“

Když nasedali do Davidova auta, po obloze se hnala černá bouřková mračna. Zakryla slunce a nadměstem visel děsivý temný příkrov. Jeli mlčky asi čtvrt hodiny, dívali se, jak se na horizontu honí blesky.Bylo dusno, jen závany vzduchu z větrání jim osvěžovaly tváře.

David zastavil u hřbitova Kapitána Joea Byrda. „Za chvilku se to spustí,“ podotkl.

„Vždyť je to jenom voda.“ Vystoupila a zamířila rovnou ke hřbitovu.

Neměl plot, po obvodu byly vysázené nějaké květiny, které měly z horka svěšené hlavičky. Řady bílýchkřížů se táhly, kam až oko dohlédlo. Ty poslední byly už tak zničené povětrnostními vlivy, že data i číslavězňů podlehla erozi. Kolem těchto křížů byla tvrdá zem a hustá, stará tráva. V předních řadách byly nové

hroby, půda kolem křížů byla nakypřená a ještě neslehlá.

Zahřmělo, Melanii spadly první kapky na nos. Zahoukala sova a oblohu prořízl blesk.

„Měli bychom si pospíšit,“ Davidovi unášel slova od úst sílící vítr, tmavé sako se mu přilepilo na tělo.„Bouřka je přímo nad náma.“

„Musíme najít jeho číslo!“ Oddrmolila ho.

Znovu se zablesklo, tak blízko, že úplně cítili, jak je vzduch nabitý elektřinou. Zvedl se vítr. Sova znovuzahoukala, vzrušeně a naléhavě. Zahřmělo. Další blesk. Melanie cítila, jak jí statická elektřina zvedáchloupky na rukou, jak jí sjíždí po páteři, jak se jí zrychluje tlukot srdce. Začínala propadat panice. Déšť jizasáhl přímo do tváře. Nemohla dýchat. Cítila pořád v břiše tu ozvěnu hromu. A náhle si připadala jakomalá holčička, ztracená v moři bílých smrtí, která zoufale hledá svého tatínka.

David k ní přiskočil. Stačil mu jediný pohled na její tvář a přikázal jí sklonit hlavu ke kolenům. Pevnějisevřel ruce. „Máš záchvat úzkosti. Uklidni se.“

Obloha se roztrhla. Praskla jako obří balon a rázem se ocitli v záplavě hustého lijavce.

David ji zavedl k hrobu, který už před chvílí našel. Postavila se vedle něj, před bílý kříž. Číslo vězně,

datum.

Myslela si, že bude něco cítit. Přála si, aby něco cítila. Je to hrob jejího otce, jejího pravého otce. Prosím,

ať to pro mě něco znamená, ať se tím něco uzavře.

Cítila prázdno. Ten kříž pro ni neznamenal nic, ani mrtvý muž pod ním, který byl kdysi jejím otcem. To

byly pouhé nehmotné představy, které neměly nic společného se skutečnými, živými, pulsujícími

vzpomínkami na Harpera, Patricii a Briana. David měl pravdu, měla rodinu, stýskalo se jí po ní a měla ji

ráda. Zdálo se jí, že není cesty vpřed ani zpátky.

David položil Melanii ruku kolem ramen a vedl ji zpátky k autu pod bodajícími provazci deště. Otevřel jí

dveře. Sundal si bundu a omotal ji kolem jejích třesoucích se ramen. Potom jí zapnul pás.

Když se odtáhl a chystal se zabouchnout dveře, z očí mu vyzařovalo hřejivé teplo.

Rozumí mi, pomyslela si. Prostě mi rozumí.

„Ty s ním nemáš nic společného, Melanie,“ řekl jí. „Můžeš trávit čas ve vězeňských muzeích a na

hřbitovech, jestli chceš. Ale po Russellu Lee Holmesovi jsi nic nezdědila.“

Zavřel dveře. Dívala se, jak přebíhá na druhou stranu k volantu.

Zná mě, uvědomovala si, i když já jsem sama sebe znát přestala. Měl dostatek víry, za oba.

A potom ji napadlo: Chci jít domů.

Odvrátila se, aby David neviděl její slzy.

Později jí pomohl se osprchovat a uložil ji do postele, starostlivě ji zakryl dekou až po bradu. Byla tak

unavená, že ani neměla sílu se bránit, téměř okamžitě usnula s hlavou zabořenou do péřového polštáře.

David vytáhl telefon a připravil se k další práci.

Všude po místnosti byly rozvěšené jejich šaty, voda z nich stékala dolů a slévala se do loužiček. Něco mu

to připomínalo. Jeho sako se tulilo k jejímu tričku, jeho velké boty se válely po jejích sandálech. Průkaz

FBI ležel na plastové desce stolku vedle jejího líčidla.

Chenney zvedl telefon právě ve chvíli, kdy Melanie něco zamumlala ze spaní. David se k ní otočil zády,

aby měl víc soukromí. Snažil se nasadit neutrální tón.

„Zdar, chlape. Tak co?“

V telefonu se rozhostilo ticho. Potom se ozval dlouhý, bolestný povzdech. To Davidovi naznačilo dost.

„Lairmore to nerozchodil, co?“

„Asi tě postaví mimo službu,“ přitakal mladší kolega. „Budeš to mít v záznamech. Vážně, Riggsi, nejsi vtuhle chvíli zrovna miláček oddělení.“

„Pronásleduju podezřelou z vraždy. To nemusí v protokolu vyznít až tak nemožně!“

„Jo, jasně, Riggsi. Skočíš do letadla a vydáš se sám na opačnej konec země, aniž bys to prodiskutoval se

šéfem, aniž bys měl solidní podklady. Víš, jak FBI miluje kovboje! Tys na Akademii spal, nebo co?“

David se trpce pousmál. Až do této chvíle si myslel, že svoji práci nesnáší. Ale teď, když mu hrozí, že o ni

přijde…

„Každá bouřka se jednou přežene,“ řekl konečně. „Jenom mi řekni, co je novýho.“

„Musíš se vrátit, Riggsi, myslím to vážně.“

„Jsem na stopě. Sledoval jsem Melanii Stokesovou na letiště Williama P. Hobbyho. Půjčila si auto. Nevydal

jsem se nikam naslepo. Podám Lairmoreovi hlášení.“

„Tak mi dovol, abych přiletěl za tebou a pomohl ti.“ „Ty tady nic nevyřešíš.“

Další odmlka. Pochopil. „Do prdele, Riggsi –“

„Jenom mi pověz, co je novýho, Chenney.“ Zlostně zafuněl. David čekal.

„Jak chceš, ale jestli ti to dá Lairmore sežrat –“

„S tím ty nemáš nic společnýho, Chenney. Věř mi. Vím, co dělám.“

Neuspokojilo ho to. Možná má nakonec Riggse rád, možná ho bere jako parťáka. Jsou to divné věci.

„Tak jo. Máme pár otázek i pár odpovědí. Co chceš slyšet nejdřív?“

„Vezmi to postupně. Jak pokračuje vyšetřování Sheffieldovy vraždy?“

„No, řekl bych, že toho víš víc než já –“

„Chenney!“

„Jo, dobře. Jax vede tým. Musím ti říct, že Harperovi pořádně zatápí. Nařídil vzít otisky na každýmčtverečním centimetru jeho pracovny. Pokaždý, když Harper pronese nějakou jízlivou poznámku, necháJax vyrvat další prkno z podlahy a posílá ho do laborky. Včera nechal dokonce strhnout záclony. Harper se

brzo přestěhuje do kriminalistický laboratoře.“

„A z toho si můžeme vzít poučení…“

„Jak si užívat. Ne, nemáme žádný jiný stopy, jenom Melanii Stokesovou. Lairmore chce, abychom to vzali

útokem přes ty podvodný operace. Včera jsem byl v nemocnici a vedl výslechy. Je až s podivem, koliktoho o něm ví další anesteziolog. Je to doktorka Whaler Jonesová. Nabyl jsem dojmu, že Sheffieldovitrochu záviděla to množství operací, ke kterým ho volali. Rozhodně může dosvědčit, že byl v nemocnicimnohokrát v době, kdy tam neměl co dělat.“

„To je pořád nepřiměj důkaz.“

„Jo, to je náš hlavní problém. Máme samý nepřímý důkazy. Lairmore si pohrává s myšlenkou nechatpřezkoumat všechny pacienty, co dostali pacemakery, ale podle všeho tohle nebude průchodný. Generální

prokurátor nás varoval, že nás Harper může zažalovat pro šíření pomluvy. Zjistili jsme si pro pořádekvšechna sériová čísla pacemakerů, který Harper v posledních pěti letech voperoval. Je to pěkně dlouhejseznam. FDA to prověřili, byla tam jenom jedna stížnost a to je hluboko pod běžným průměrem u průmyslovejch výrobků. Takže tudy cesta nevede. Všechno se jeví jako naprosto legitimní.

Šlo by udělat jediný: Vyhledat pacienty, vyndat jim ty pacemakery z těla, napojit je na srdeční monitor a

zjistit, jestli mají opravdu bradykardii. Jenže jak právníci, tak medicínský experti se shodujou, že to není

ten nejlepší nápad. Na druhý straně, pacemakery mají životnost pět let, potom se stejně musejí vyndat.Takže když se obrníme trpělivostí…“ Chenney pokrčil rameny a rezignovaně prohlásil: „Nemáme nic,Riggsi. Harper z toho vychází čistej.“

„A co ty stopy po papírech, co byly kolem Sheffieldova těla?“

„To je ono. Někde tam musí být nějaká dokumentace. Obrátili jsme Williamův byt vzhůru nohama, aleneměli jsme to štěstí něco najít. Banky potvrdily, že mu od Stokese přišly dost vysoký částky. Ale Harpertvrdí, že ty prachy byly dárky pro budoucího zetě. Co s tím zmůžem? U Sheffielda doma jsme nenašližádnej propranolol, žádný poznámky. A nikdo z jeho známých nemá ponětí, že by něco takovýhoprováděl.“

„Možná něco ví Jamie O’Donnell.“

„Jo, tím se dostáváme k další věci. Jamie O’Donnell zmizel z města. Včera odpoledne se vystěhoval z FourSeasons a od tý doby o něm nikdo neslyšel.“

„Hmmm.“ To David pokládal za velmi zajímavou informaci. Jestli se někdo vydá Melanii hledat, bude to

nejspíš on.

„Patricia Stokesová taky zmizela.“

„Cože?“

„Jo. Dnes po poledni jsem byl u Stokesů. Harper se tváří, jako by se nic nedělo, ale služebná námprozradila, že si včera Patricia sbalila kufr a odešla. Lidi z oddělení vražd se vyptávali ve Four Seasons, ale

nikdo ji tam neviděl. Nejspíš už měla Harpera plný zuby. Když někdo obviní před poldama z vraždy tvojidceru…“

„Nic hezkýho,“ souhlasil David.

„Jo, málem bych zapomněl. Harper měl na ruce obvaz. Má celou ruku zavázanou. Vypadá to, že se někdezranil, ale odmítl o tom mluvit. Jax se ho neomaleně zeptal, co se mu stalo, a on mu neomaleněodpověděl, ať jde do prdele. Víš, nemám pocit, že by se Harper cítil úplně silnej v kramflecích.“

„Myslíš, že když na něj Jax přitlačí, vyměkne?“

„Myslím, že to nebude Jax,“ hovořil Chenney. „Ten náš záhadný manipulátor tady hýbe figurkama. O tomu jde, ne? Všechny ty dárečky, co otevřely starý rány. Melanie je na útěku, Brian odešel od rodiny,Patricia konečně opustila manžela a O’Donnell se vypařil. Harper zůstal sám a určitě to pro něj není žádná

sranda. Vsadím deset ku jedny, že ten chlap je podělanej. Vůbec se mu nedivím. Mimochodem, zkoušímnajít nějaký informace o Ann Margaret. Ale z počítače mi zatím nic nevylezlo a nemám čas se tomuvěnovat hlouběji. Potřeboval bych tři ruce.“

„To asi my všichni. A co texaská klika? Jsem tady, tak toho využijme!“

„Vážně bys mohl s něčím pomoct, Riggsi. Myslím, že něco v Texasu mám.“

„To je aspoň řeč!“

„Tak hele, včera jsme s Jaxem prohlídli záznamy telefonátů z veřejných automatů. Nic. Teda, žádnýmeziměsto, který jsme hledali. Ale Jax – a teď ho musím fakt pochválit, Riggsi – si vyžádal povolení nejen

pro bostonský hovory, ale nechal si poslat i houstonský telefonáty Larryho Diggera.“

„To je ale podšívka! Neřekl mi o tom ani slovo!“

„Jasně, co by se svěřoval federálům?“

„No jo, máš pravdu.“

„Tys říkal, že Digger vykládal o třech anonymních telefonátech, který měl před třemi týdny. Předpětadvaceti dny volal jako zběsilej. Ten výpis hovorů mám od Jaxe. Jen tak ze srandy jsem dnesdopoledne zkusil srovnat ty čísla, na který Digger volal, s čísly členek texaský asociace porodních

asistentek. A hádej, co jsem objevil…“

Chenney vychrlil jméno a David si ho rychle zapsal. „Hned ráno ji vyhledám. Jestli si bude pamatovat na

Russella Lee Holmese, určitě si vzpomene i na jeho ženu. A já budu vědět, jak je to s Ann Margaret.“

„Jo,“ souhlasil Chenney. Potom zvážněl: „Riggsi… mám ještě další novinku.“

„Za to seš přece placenej.“

„Já… ehm… Začal jsem rozjíždět žádost o exhumaci Russella Lee Holmese.“

„Proboha, Chenney!“

„Moje scestný teorie nejsou zřejmě zas až tak scestný. Dokonce jsem vyděsil i Lairmorea. Pamatuješ naten oltář v Melaniině pokoji? Na ten cár modrý látky kde byly dva druhy krve?“

„Jasně. Tak to vybal, dělej, Chenney.“

„Dobře. Jedno je určitě krev Melanie Stokesový. O tom není pochyb. Když ji tenkrát před pětadvaceti letynašli, brali jí spoustu krve, takže se to dalo pozitivně identifikovat. Ten druhej vzorek… Udělali test DNA,Riggsi. A ten druhej vzorek se na padesát procent shoduje s Melanii, jak to bývá u rodiče a dítěte.“

„Do prdele.“ David zavřel oči. Už věděl, co přijde.

„Myslím, že jsme konečně našli chybějícího hráče v tyhle hře, Riggsi. Právě jsme si vyžádali zdravotnízáznamy Russella Lee Holmese a krevní vzorky, abychom to potvrdili. Ale už teď ti můžu potvrdit, že tadruhá skvrna má chromozóm XY. Mluvíme o Melaniině genetickým otci. A Riggsi, v laborce přísahají, že ta

skvrna není starší než týden.“

Harper Stokes stál sám uprostřed své pracovny. Rozsvítil, ale světlo ho frustrovalo, ozařovalo nábytekpokrytý práškem na snímání otisků, roztržené záclony a díry po vytrhaných prknech v podlaze. Posledních

čtyřiadvacet hodin se u něj doma rojili policisté z oddělení vražd jako mouchy, prohlíželi každý kout spečlivě naaranžovanou výzdobou, ohmatávali každý kus jeho milovaného starožitného nábytku.

Zdálo se mu, že už není místo, kam se před dotěrnými zraky uniformovaných mužů schovat. Žádnéútočiště v tom ctihodném životě, který od mládí tak pracně budoval.

Jamie je pryč. Patricia je pryč. Kdoví, jestli u O’Donnella našla konečně své štěstí? Z toho pomyšlení semu dělalo špatně.

Brian taky zmizel. Zavolal mu do práce. Sdělili mu, že pan doktor se už několik dní neukázal. Nevěřiltomu. Polkl svoji pýchu, poprosil o pohotovostní číslo svého vlastního syna, i když věděl, že nejspíš budepatřit nějakému muži. Patřilo.

Nate byl zdvořilý. Brian odešel. Neví, kam. Nahlásil ho jako pohřešovaného.

Harper zavěsil a najednou se cítil starý. A poprvé v životě taky sám.

Prázdný dům. Policejní páska. Obvaz na ruce. Zase jednou měl ten samolibý Jamie O’Donnell pravdu.

Všechno se vrátilo v kruhu.

Nemůže tady zůstat a truchlit navěky. Je muž činu. Je čas něco udělat. Pro svoji rodinu. Pro sebe.

Vydal se do ložnice. Ze zavřeného sejfu ve vestavěné skříni vytáhl zbraň. Obvaz mu překážel, nemohl ji

pořádně uchopit. Odmotal si ho. Před očima mu vyskočilo čerstvé tetování: 666.

„Já ale nejsem ďábel,“ zamumlal. „Já jsem Meagan neublížil. Já nejsem jako Russell Lee Holmes.“

Alespoň prozatím.

Po třiceti šesti hodinách od chvíle, kdy odešla od svého manžela, opustila Patricii Stokesovou euforie.

Zkusila použít svoji kreditní kartu. Byla zrušená. Zkusila to s kartou ATM. Byla zablokovaná. Bylo jí

padesát osm let, v ruce kufr značkového oblečení, a neměla ani cent. Polilo ji horko a zatoužilarozběhnout se k tomu nejbezpečnějšímu místu na světě, které znala – do náručí svého manžela.

Noc strávila u přátel. Přenesla se přes těch pár počátečních hodin. Ale když se rozednilo, uvědomila si, žepotřebuje cíl. Konečně musí jednou v životě jednat samostatně.

Zkusila to ve Four Seasons. Jamie O’Donnell byl pryč. Zkusila to u syna v bytě. Našla tam jeho milence,jak balí synovy věci. Řekl jí, že syn odcestoval z města. Neměl tušení, kam.

Patricii zbývala poslední osoba.

Stála teď s kufrem před domem Ann Margaret Dawsonové. Znala ji jenom jako šéfovou své dcery.

Patricia polkla svoji pýchu a zaklepala.

Po chvíli se dveře pootevřely. Ann Margaret opatrně vyhlédla štěrbinou, jako by čekala něconepříjemného. Potom se jí oči rozšířily údivem.

„Patricie!“ Otevřela dveře dokořán.

„Odešla jsem od Harpera,“ vyhrkla Patricia. „Hledáte Jamieho?“

„Ne,“ odpověděla zmateně. „Hledám vás!“ Ann Margaret zavřela oči. V jejím výrazu bylo něco smutného.

„Milujete ho?“ „Koho?“ „Jamieho.“

„Samozřejmě že ne. To bylo před mnoha lety. Já chci jenom zpátky svoji dceru!“

Ann Margaret pověděla tiše, téměř láskyplně: „Patricie, myslím, že nastal čas, abychom si spolu

promluvily.“

Brian Stokes se zabořil hlouběji do sedadla v letištní hale. První letadlo do Houstonu letělo až ráno, tak byse mohl trochu prospat. Byl ale neklidný, měl strach, že už je pozdě.

Choval se ošklivě k Meagan. Před jasnými, nevyvratitelnými fakty není úniku. Jeho utrápená matka mělapoměr s kmotrem. Porodila jeho dítě a Harper na to přišel. Harper zorganizoval Meaganinu vraždu.Nejspíš ze vzteku, ale taky z chamtivosti. Jeho otec zabil sestru kvůli milionu dolarů.

A Brian nikdy neřekl ani slovo. Teď už je dospělý. Pro Melanii udělá víc, to přísahal.

Zavrtěl se, chtěl se pohodlněji natáhnout, a potom strnul.

Přísahal by, že spatřil někoho známého, ale když se podíval znovu, nikdo tam nebyl.

Melanie nespala dobře. Byla zase v té boudě. V boudě uprostřed lesů. Sledovala pavouka, jak se sune po

okně. A Meagan stála za ní. Meagan se nakláněla dopředu a zase dozadu, svírala svého koníka.

„Prosím, nech mě jít, nech mě jít, nech mě jít.“

Netušíš, co může udělat.

Potom padl na dřevěnou podlahu stín. Ve dveřích se objevil nějaký muž a vešel dovnitř. Boudou zavanul

chladný vítr. Meagan se přikrčila a Melanie věděla, že všechno je ztraceno. Vrátil se a bude to jenom

horší.

„Ne,“ kňourala Meagan.

Ne! vykřikla nahlas Melanie.

„Nic se neděje,“ zašeptal jí David konejšivě do ucha a pevně ji objal. „Jsi se mnou, Melanie. Se mnou.“

„Přišel jsi pozdě,“ zašeptala.

Když se Melanie probudila, ležela v posteli sama. V místnosti bylo přítmí, tlusté závěsy bránily žhavémutexaskému slunci v přístupu. Z dálky se ozývalo rytmické bzučení aut svištících po betonové dálnici.Zblízka se bylo slyšet rachocení kovového vozíku uklízečky za oknem.

Melanie zamrkala. Motala se jí hlava; přetrvávající ošklivý pocit z toho snu nad ní visel jako temný stín,kterého se nedokázala zbavit. Za levým okem cítila tupou bolest. Migréna se ještě úplně nerozjela, ale asiby si měla vzít aspirin.

Konečně otočila hlavu a rozhlížela se po Davidovi.

Šaty byly poházené po podlaze. Viděla jeho kalhoty a sako, nedbale přehozené přes židli.

Potom zaslechla jiný zvuk, tichý, napůl přiškrcený. Bylo to sténání.

Rozběhla se do koupelny. Na to, co spatřila, nebyla připravená. Na chladné vykachlíkované podlaze leželna břiše David Riggs a svíjel se bolestí.

„Proboha, tvoje záda!“

Spustila se vedle něj na všechny čtyři, ale David neodpovídal. Měl obličej bílý jako stěna, zkroucený do

strašlivého úšklebku. Bušil dlaní do podlahy.

„Potřebuješ led? Nebo nějaké léky? Přece na to něco bereš!“

Místo odpovědi zakopal nohama a z úst se mu vydralo další zaúpění. Naklonila se blíž, a když mu pohlédla

do očí, spatřila něco horšího než bolest – bezmocný vztek.

„Běž… pryč,“ lapal po dechu.

Melanie se rozhodla pro kompromis, hodila na sebe nějaké oblečení a běžela pro led. Když se vrátila, byl

pořád ještě na břiše, ale už se plazil. Ten pohled byl ještě strašnější.

Takže tohle je ta jeho artritida. Tohle je ten silný, schopný David Riggs.

Melanie zjistila, že jí po tváři tečou slzy. Nasypala roztřesenými prsty led na jeho bílou košili a vyrobila

nevzhledný balíček.

„Přiložím ti to na záda,“ oznámila mu.

David zamumlal cosi, co mohlo, ale také nemuselo být nadávkou. Položila mu balíček dolů na holá záda.

Tělo se mu okamžitě vypjalo, svaly se natáhly, rty se zkroutily a odhalily zuby.

„Promiň,“ zašeptala. „Nevěděla jsem, co jiného…“

„Nech… tomu,“ zavrčel, „… čas.“ Měl zdvižená ramena, zborcený krk a tělo se mu ještě pořád zmítalo v

křečích.

Posadila se vedle něj a čekala. Konečně sebou přestal škubat. Tvář se mu trochu zklidnila, i když byla

stále rudá. Nakonec se mu podařilo skrčit nohy a zaujal polohu novorozence.

„Jak je ti?“ odvážila se zeptat.

„Hrozně… blbě.“

„Stává se ti to často?“

„Má to… různý fáze.“

„Určitě se s tím dá něco dělat. Cvičit, brát léky…“

David nic neřekl, ale zalétl pohledem ke své cestovní tašce. Melanie rozpačitě vstala a otevřela ji. Uvnitř

našla lahvičku s oranžovými tabletami. Naproxen, četla. Datum na lahvičce bylo přes rok staré, ale

vypadala plná.

„Davide, tomu nerozumím.“

„Je to artritida,“ zamumlal a vypadalo to, že ho zahnala do úzkých. „Moje páteř… Někdy se v nociprobudím a svaly kolem žeber mám tak zablokovaný, že nemůžu dýchat. Když jsem na tom líp, dopajdámdo práce. Ale někdy, jako teď, to se mnou prostě praští o zem. Co by s tím zmohla nějaká zasraná

pilulka?“

Melanie se zlehka dotkla jeho tváře. „Ty se bojíš, viď? Bojíš se, že kdyby sis jednu pilulku vzal, prohrál

bys. Přiznal by sis, že máš chronickou nemoc a že ji budeš mít po zbytek života.“

„Ne, do háje! Bojím se, že si tu pilulku vezmu, a ona mi nepomůže! Že se nic nezmění! A na co se potom

budu těšit? V co budu moct doufat?“

„Ach, Davide,“ zašeptala. „Miláčku, máš artritidu, ne rakovinu.“

Ten vyděšený výraz jeho tvářejí poplašil. Objala ho, houpala mu hlavu na klíně, hladila ho po vlasech.

„Tolikrát byla na chemoterapii,“ chraptivě mumlal. „Tolikrát, a nikdy jí to nepomohlo. Uklízeli jsme s

bráchou jako šílení, nepomohlo to. Nikdy jí nic nepomohlo.“ „Já ti rozumím, rozumím.“

„Tak hrozně jsem chtěl, aby na mě byl táta pyšnej. Tolik moc jsem to chtěl.“

„On je, Davide. On je.“

„Melanie, já ten baseball tak miloval. A teď nemůžu dělat vůbec nic. Nikdy nebudu moct dělat, co bychchtěl. Nikdy.“

„Ach, Davide,“ pronesla tiše. „To jsme na tom stejně.“

Konečně to nejhorší přešlo. Zůstávala skrčená vedle něj na podlaze, hladila ho po vlasech, po krku, poramenou. A potom si uvědomila, jak má hladkou kůži, cítila, jak se mu pod její dlaní rýsují svaly a šlachy.Zvedl hlavu. Uviděla jeho planoucí oči a za chvíli už zase ležela na zádech a znovu se milovali, vášnivě abez potřeby vysvětlovat proč.

Potom jenom beze slova leželi, proplétali si vzájemně prsty a oba naslouchali, jak tomu druhému tlučesrdce. Slova nepotřebovali.

„Mám jméno a adresu té porodní báby,“ promluvil konečně za několik hodin David.

„Fajn,“ řekla Melanie.

Vstali a oblékli se.

Adresa je dovedla do pěkné čtvrti, daleko hezčí, než by Melanie čekala od bydliště nějaké ženské, kterákdysi pomáhala Russellu Lee Holmesovi. Vkusný dům ve stylu ranče hnízdil uprostřed jednoho z novýchpředměstí, která rostla jako houby po dešti kolem celého Houstonu. Každý čtvrtý dům vypadal stejně,jenom měly trochu jinou barvu. Udržované dvorky byly plné zeleně. Mladé stromky se natahovaly keslunci, jejich výška svědčila o tom, jak jsou staré – stejně jako domy: asi rok.

Když David zastavil, zvědavě je okukovali malí kluci na terénních kolech. Vrátil jim pohled tak, že radějišlápli do pedálů a zmizeli. Ti agenti FBI v sobě mají něco zvláštního, pomyslela si Melanie. Člověk jepozná na dvacet metrů.

David jí otevřel dvířka. Melanie se musela zhluboka nadechnout. Potom se vydala ke dveřím jako první.

Žena, která jim po druhém zaklepání otevřela, vypadala úplně jinak, než si Melanie představovala. Mělana sobě pohodlné béžové kalhoty a seprané bílé tričko. Kolena umazaná od hlíny a v ruce zahradnickoulopatku. Veselé modré oči, stříbřitě bílé vlasy schované pod slaměným kloboukem. Vypadala jako hodnábabička. Ve vzduchu se vznášela vůně právě upečeného cukroví.

„Co si přejete, lidičky?“ ptala se, a i když je v životě neviděla, mile se na ně usmívala. Melanie se

neubránila a taky se na ni musela usmát.

„Paní Applebeeová?“ ptal se stroze David.

„Ano, pane,“ souhlasila přívětivě. „I když vám musím říct rovnou, že jsem šťastná penzistka s omezenýmpříjmem. Nehodlám si kupovat žádné barevné encyklopedie ani nemám zájem o vstup do nějakénáboženské sekty. V mém věku už potřebuji jenom balíček slunečnicových semínek a pár dalšíchvnoučátek – ale neříkejte to mé dceři!“

David se zasmál, ale potom se vzpamatoval a nasadil profesionální výraz. Melanie poznala, že si paní

Applebeeovou taky představoval trochu jinak.

„Jistě, madam. Ode mě vám nic takového nehrozí. Jsem totiž zvláštní agent David Riggs z FBI. Přišel jsemse vás zeptat na člověka, se kterým jste mluvila před třemi týdny – na Larryho Diggera.“

Rhonda Applebeeová se zarazila, přátelský úsměv vystřídal ostražitý pohled. Pohlédla tázavě na Melanii,potom zpátky na Davida, který jí zamával před očima služebním průkazem. Konečně řekla: „Aha. Takbych vás asi měla pozvat dál. Přinesu trochu ledového čaje.“

Vedla je příjemným, vkusně vymalovaným domem na zadní dvorek plný bujné zeleně. Velké palmy a keře

s jásavě barevnými květy lemovaly oválný dvorek. V jednom stinném koutě byl čerstvě zrytý záhonek,kde paní Applebeeová před jejich příchodem zřejmě něco sázela. Pokynula k prosklenému stolku. Posadilise a ona natočila žluto-modrý slunečník, aby měli stín.

Zamumlali několik pochvalných poznámek o jejím dvorečku. Zdvořile jim poděkovala a odběhla zpátky dodomu. Vrátila se se džbánkem ledového čaje a velkou mísou cukroví.

„Dáte si ovesné rohlíčky? Jsou čerstvé, upekla jsem je dnes ráno.“

David pohlédl na Melanii. Beze slova souhlasila. Ta paní je tak milá, a oni jí budou zatěžovat hlavu

Russellem Lee Holmesem.

„Vy jste porodní asistentka?“

Paní Applebeeová přikývla. „Ano, byla jsem. Před deseti lety jsem šla do důchodu. Ano, a před třiceti letybylo součástí mé práce sloužit v chudých čtvrtích, kde žili lidé, kteří si nemohli dovolit doktora, léky aninemocnici. To bylo v dobách, kdy byl člověk na prvním místě, a bylo jedno, kolik vydělává. Víte – v těchčasech před tím naším slavným novým systémem zdravotní péče.“

„Mluvil s vámi Larry Digger?“ spustil naléhavě David.

„Ano, ale abych k vám byla upřímná, moc se toho ode mě nedozvěděl. Nechme hříchy otců spát! Každédítě má právo žít a nechat žít. Rozhodně jsem mu nehodlala pomáhat nahánět nějakou ubohou dušijenom proto, že něco provedl její táta.“

„Co přesně jste mu tedy řekla?“

„Měl s sebou samozřejmě fotografii Russella Lee Holmese. Ano, poznala jsem toho muže. Tenkrát, kdyžjsem v té čtvrti sloužila jako porodní bába, jsem neměla důvod si ho pamatovat. Nerada to říkám, ale jichudí, nepříjemní tátové byli mizerové, jeden jako druhý. Žádný se kolem porodu nemotal, tak bych vámto řekla. Přišli, nakoukli, a pak šli s kumpány z mokré čtvrti popíjet. A jejich ženy nebo přítelkyně zatímtlačily jejich potomka do špinavých prostěradel. Rození dětí je ženská záležitost a oni jim to milerádipřenechali.“

„Kde to bylo?“ ptal se David, vytáhl zápisník a byl připraven si dělat poznámky.

Ale paní Applebeeová potřásla hlavou.

„Ta čtvrť už dávno neexistuje. Bylo to vlastně jenom pár poslepovaných chatrčí. Před lety to tam městobuldozerem srovnalo se zemí, aby se uvolnily pozemky na výstavbu domů pro střední vrstvu. To víte,

pokrok.“

David položil zápisník. „Paní Applebeeová, rozumím vám, že nechcete, aby dítě trpělo za hříchy svéhootce. Já ale nejspíš vím, kdo to dítě je, takže tím vás nemíním zatěžovat. Jenže potřebujeme vědět, o čem

přesně jste s Larrym Diggerem mluvila. Minulý týden byl zavražděn.“

Upřímné modré oči přejely po Davidovi a potom po Melanii. Nakonec se zdálo, že se rozhodla.

„Dobrá, agente. Co potřebujete vědět?“

„Začněme u Russella Lee Holmese. Strávila jste s ním hodně času?“

„Ne, vůbec ne. Řekla jsem: Dobrý den, jak se jí daří? Pokrčil rameny, řekl mi, že tomu budu rozumět lípnež on, a abych ho zavolala, až bude po všem. A zmizel. Já jsem se věnovala jeho manželce – tedy tvrdil,

že je to jeho manželka, i když jsem si nevšimla, že by měli prstýnky.“

„Jak vypadala?“ ptala se dychtivě Melanie.

Rhonda Applebeeová na ni zvědavě pohlédla.

Melanie naléhala: „Jeho žena. Ta matka.“

„Udělala na mě rozhodně lepší dojem než on. Taková statečná holka. Byla už skoro otevřená a mělastahy, když mě zavolali, ale neuronila ani slzičku. Jenom pevněji sevřela ta prostěradla a tlačila jako oživot. Připadala mi chytrá, kladla mi rozumné otázky. Taky se mi dívala do očí, což je známka sebeúcty.Zmínila se, že používala pesar a že lidé jako ona by vůbec neměli mít děti,“ dodala paní Applebeeová strpkou ironií. „Chytrá a realistická. Ale myslím, že její manžel zjistil, že se brání početí, a zakázal jí to.Nebyla šťastná, ale nejspíš jí došlo, že s tím stejně nic nenadělá.“

„Zdálo se… zdálo se vám, že to dítě chce? Záleželo jí na něm vůbec?“ ptala se Melanie.

Paní Applebeeové zjihl hlas: „Když se to dítě konečně narodilo, bylo vidět, že je unavená a taky že mástrach o jeho i o svou budoucnost. Ale ten její šťastný úsměv, ta radost v jejích očích…“

„Co bylo potom?“ chtěl vědět David.

„Když jsem už uklízela, přišel Russell Lee konečně domů. Trochu se motal – nejspíš mu kamarádi poručilina oslavu pár piv. Samozřejmě první věc, kterou udělal: vzbudil ženu i dítě.

Podala mu to miminko. Prohlédl si ho, přikývl, vypadal spokojeně. Dokonce pohladil svoji ženu po tváři,což jsem v těch končinách tak často nevídala. Vypadalo to, že je na svého potomka skutečně pyšný,vypjal hruď a vykračoval si po domě, jako by právě dostal nové auto nebo si ho sám vyrobil.

Potom se mě zeptal, ‚co je dlužnej‘. Odpověděla jsem, že tolik, kolik si může dovolit. Dal mi deset dolarů,prohlédl si hromádku plenek a lahviček s léky a něco zamumlal. Řekla jsem mu, aby mi zavolal, kdybyještě něco potřebovali. Víckrát jsem ty dva neviděla.

Za pár let otevřu noviny, a co tam nevidím! Byl to on, usvědčený z vražd malých dětí. Vážně jsemnevěděla, co si o tom mám myslet.“

„Šla jste na policii?“

„Proč? Pomáhala jsem u porodu jeho dítěte, to bylo všechno. A navíc, nejsem lékařka, ale i porodní báby

zachovávají tajemství.“

„Ale tím to neskončilo, vidíte?“ ptal se vědoucně David.

Paní Applebeeová zaváhala. „Ne. Několik týdnů poté, co vyšel v novinách ten první článek, se ve dveříchzjevil chlápek s rezavou kšticí a irským přízvukem. Nakazoval mi, ať zapomenu všechno, co jsem kdyvěděla o Russellu Lee Holmesovi i jeho ženě a dítěti, a zkoušel mi nabízet peníze. Tak tohle není můj styl.Dělám svoji práci a dělám ji, jak nejlíp umím. Povím i vám, co jsem řekla jemu: Co vím, to vím anechávám si pro sebe. A on nechť se i se svými penězi odebere k šípku.“

„Co na to on?“

„Smál se. Byl to vlastně docela šarmantní pán, ale… To člověk pozná, víte.“ Paní Applebeeová poprvédoopravdy zvážněla. „Bylo na něm něco divného,“ shrnula to konečně. „Při mém povolání se člověkdostane na různá místa, setká se se všemi typy lidí, někteří jsou dobří, jiní špatní, někdo je laskavý, druhý

krutý. Po čase vám dojde, že nezáleží ani na oblečení, ani na chování, ani na tom, kde kdo bydlí. Člověka

poznáte podle očí. A tenhle Ir, ten to měl v očích. Byl to člověk, který věděl věci, dělal věci a byl byschopný čehokoli…“

Potřásla hlavou, i po těch letech se zachvěla. „Řekněme jenom, že jsem pochopila: Ať si ty peníze vezmunebo ne, musím zapomenout na Russella Lee Holmese a na všechno, co o něm vím.“ Sklopila oči a ztišilahlas. „A skutečně jsem to na nějaký čas udělala.“

David pohlédl na Melanii. Bolestně přikývla, pochopila, co jí beze slov naznačuje. Larry Digger mluvilpravdu. Jamie O’Donnell tu ženu skutečně navštívil. Její kmotr za ní přišel a vyhrožoval, že jí ublíží, pokudse někomu zmíní o Holmesovi.

„Larry Digger naznačoval, že jste chtěla peníze,“ zamumlala konečně Melanie. „Je to pravda?“

Paní Applebeeová se zatvářila uraženě. „Rozhlédněte se kolem sebe, děvenko. Na co bych potřebovalapeníze! Můj Howard mě zaopatřil dobře.“

„Proč to teď vyprávíte?“ David byl diplomatičtější. „Už se nebojíte o život?“

Pokrčila rameny. „Měla jsem strach, to přiznávám, agente. Ale to mi bylo čtyřicet a možná jsem se vícbála o sebe i o svoje děti. Dnes je mi sedmdesát a moje děti jsou dospělé. Co je mi po nějakém Irčanovi?

A co je mi po Russellu Lee Holmesovi? Kde ty loňské sněhy jsou? Přece víte, že svět nestojí a nepadá načinech jednoho člověka. A už vůbec ne špatného člověka.“

„Kromě téhle návštěvy před pětadvaceti lety a kromě Larryho Diggera za vámi už nikdo nebyl, nikdo se

vás neptal na Russella Lee Holmese?“ „Ne.“

„Viděla jste ještě někdy tu matku?“

„Ne.“

„Víte, jak se jmenovala?“

„Angela Johnsonová, tak se mi tenkrát představila. Pan Digger mi ale pověděl, že to jméno bylo falešné.“

„Dokázala byste ji popsat?“

„Já skutečně nevím, viděla jsem tu chuděru při porodu. To není pro ženu ta nejlepší chvíle. Měřila… něcopřes sto padesát centimetrů. Malá, ale pevná, jako pistole. Modré oči. Tmavé vlasy, od přírody kudrnaté.Bylo jí něco ke třiceti, takže teď bude mít skoro šedesát.“

David pohlédl na Melanii. „Připomíná ti někoho?“

„Ne –“

„Ann Margaret,“ zašeptal.

Oči se jí rozšířily. „Ne!“ Ale měl pravdu. Zatímco se Melanie z toho šoku vzpamatovávala, David se obrátilk paní Applebeeové s další, ještě absurdnější otázkou.

„A Russella Lee Holmese jste náhodou někdy v poslední době neviděla?“

„Cože?“ vydechla paní Applebeeová. „Je mrtvý!“ zvolala Melanie.

„Je mi to líto, Mel. Nevěděl jsem, jak ti to naznačit. Ale máme nové informace o tom cáru látky v tvémpokoji. Byly na něm dva druhy krve. První je tvoje a druhá, podle testu DNA, patří s největšípravděpodobností tvému otci.“

Melanie ucítila silný tlak za okem. Dřevěná bouda. Malá holčička. Stín ve dveřích.

„Počkejte okamžik,“ vložila se paní Applebeeová. „Vy si myslíte, že ona je to dítě Russella Lee Holmese?“

„Ano, madam.“

„Jak jste na to, pro všechno na světě, přišli?“

„Řekl nám to Larry Digger,“ David byl neméně překvapený. „Proč se ptáte?“

„Protože ona nemůže být jeho dítě, agente. Russell Lee neměl dceru. Russell Lee měl syna.“

Bylo něco po poledni, když Brian Stokes zabočil k Motelu 6 v texaském Huntsvillu. Cestoval od pěti odrána a po těžké noci, kterou neklidně proklimbal v letadle, se cítil unavený, rozmrzelý a nervózní. Ale mělštěstí. V každé autopůjčovně položil na dřevo dvacet dolarů, a oni mu dovolili projít záznamy. Když užvěděl, že má Melanie auto, napadlo ho zajít do informační kanceláře. Na staršího muže za stolkem udělaly

její velké modré oči dojem. Nasměroval Briana do Huntsvillu. První hotel, který uviděl, byl Motel 6.

Vystoupil z auta. Do tváře ho udeřil žhavý vzduch, bylo dusno, košile se mu lepila k tělu. Vítej doma vTexasu! Sakra, ne že by se mu po tomhle státě stýskalo!

Slečna na recepci se začervenala a pověděla mu, že nikdo s tímto jménem v motelu nebydlí, ale náhodou

je tam ubytovaná žena, která odpovídá jeho popisu.

Brian na ni za odměnu zamrkal. Dvacítka ještě víc zrudla a vykoktala, že může dámě nechat vzkaz. To

Brian nechtěl. Nebyl si jistý, v jakém stavu teď jeho sestra je, a nechtěl ji vyplašit, aby zase utíkala dál.

Počká, sejde se s ní osobně.

Vracel se na parkoviště s daleko lepším pocitem ze života. Našel Melanii. Postará se o ni. Všechno bude v

pořádku.

Zamířil k autu a najednou stál tváří v tvář svému otci.

„Co tady sakra děláš?“ vyštěkl Harper Stokes. Jeho elegantní bílá košile byla celá propocená, tmavou

kravatu měl našikmo. Jestli měl Brian za sebou neklidnou noc, jeho otec nespal vůbec.

„Hledám Melanii,“ Brian se zamračil. „A co tady děláš ty?“

„To, co jsem měl udělat před pětadvaceti lety.“

„Co? Říct pravdu? Já vím, cos udělal, táto. Já vím, žes to výkupné nezaplatil. Já vím, že jsi svou dceru

vyměnil za tu posranou životní pojistku. Jak jsi jen mohl –“

„Držel jsem rodinu pohromadě –“

„Ty jsi nás roztrhal na kusy!“

„Dělal jsem, co bylo třeba.“

„Obětoval jsi vlastní dítě!“ zaječel Brian. „Vyměnil jsi mou sestru za špinavý prachy!“

„Nenáviděls ji! Ničil jsi jí hračky.“

„Já jsem ji miloval! Byla to naše Meagan! Smála se na nás, věřila nám. Sakra, vždyť věřila i tobě. Jak jsimohl něco takového udělat čtyřleté holčičce? Jak jsi to jenom mohl udělat mně?“

Harperův obličej potemněl. Tónem, jaký u něj Brian v životě neslyšel, řekl: „Ty jeden nevděčnej zasranejspratku! Nic nevíš. Odmítám tady stát a svěřovat se vlastnímu synovi. Vychoval jsem tě. Dělal jsem protebe první poslední, a takhle ses mi odvděčil? Naposledy říkám, já jsem Meagan nic neudělal! Ne a ne ane! A teď už toho mám dost.“

Napřáhl ruku. Brian se všiml bílého obvazu. Vypadalo to, že pod ním má nějakou ošklivou ránu. Ruka jepro chirurga ta nejdůležitější věc na světě. Potom si uvědomil, že otec drží zbraň. Jeho vlastní otec na něj

míří pistolí!

Brian se na Harpera upřeně díval a cítil se neuvěřitelně klidný.

Poprvé si uvědomil, že celý život toužil po jediném: po otcově lásce. A to byla chyba. Harper si tonezasloužil. Ale jeho matka a sestra ano. Ty ho milovaly. Teď už bylo příliš pozdě.

„Nedovolím, abys Melanii ublížil. Nevezmeš mi další sestru.“

„Já vím. Takže mi věř, Briane, dělám to pro tvoje dobro.“

Harper Stokes si strhl obvaz. Brian spatřil surovou, krvavou ránu. Čerstvé tetování: 666.

To je poslední dárek, napadlo Briana. A potom se otcova ruka rozmáchla a neskutečnou silou udeřila.

Brian se snažil ránu zadržet, ale byl příliš pomalý. Pistole ho zasáhla přímo do nosu. Uslyšel křupnutí. To

mu praskla jeho vlastní kost.

Odpusť, Melanie, pomyslel si.

A potom se svět ponořil do tmy.

„Já tomu nerozumím,“ mumlala Melanie v autě. „Prostě nerozumím.“

„Někde jsme odbočili špatným směrem. To se při vyšetřování stává. Musíme se vrátit stejnou cestou.“

Nehádala se. Zabořila se do sedadla a zachmuřeně hleděla z okénka.

„Proč znám tu boudu, Davide? Proč si představuju tu zatracenou boudu a Meagan Stokesovou,“ zašeptala

po chvíli. „Proč cítím vůni gardénií? Malá holčička sedí v koutě. Malá holčička se najednou rozhodne

vyběhnout ze dveří. Prodírá se hustým, trnitým křovím. Ale běží pomalu. Já to vím. Já to vím!“

David chvíli mlčel. „Možná nás Larry Digger špatně nasměroval. To on přišel s tím šíleným odhalením, že

jsi dcera Russella Lee Holmese. A my jsme za ním vesele cupitali jako ti lumíci do moře.“

„Ale já nechápu –“

„Melanie, vzpomeň si, co povídal Quincy. Měl před sebou fotografii té Holmesovy boudy a řekl ti, že semýlíš. Nevzpomínáš na jeho chatrč. V tu chvíli jsme tohle oba ignorovali. To byla asi chyba.“

„Ale jak je tedy možné, že si vybavuju Meagan a Russella Lee Holmese?“

„Může to být sugesce. Nikdy jsi nevěděla, odkud jsi, máš tady mezeru a toužíš to vědět. A najednou sezjeví chlápek a naservíruje ti nějaká fakta. Víš, jak Meagan vypadala, dvacet let ses dívala na její obraz.Možná jsi někdy viděla i fotografii Russella Lee Holmese. To jméno ti přece něco říkalo.“

„Ano,“ připustila. „Pamatuju se, že jsem ho někdy slyšela.“

„Takže ta semínka jsi měla uložená hluboko v podvědomí. A když se objevil Larry Digger, převzala vládutvoje představivost. Svačinka se proměnila v jídlo o pěti chodech se všemi nejmenšími detaily. Ale nebyla

to pravda.“

Melanie zdráhavě přikývla. Zčistajasna se objevil Larry Digger a tak ji omráčil…

Začala si třít spánek. „Jestli je to pravda, Davide, tak proč na mě účinkovala ta vůně gardénií? Byl jsi topřece ty, kdo mi řekl, že vůně může vyvolat vzpomínky. Kdyby to všechno byla jenom moje fantazie, pročby se mi ty věci začaly najednou vybavovat?“

„Zkusme se vrátit zpátky,“ navrhl rázně. „Co víme? Někdo zavraždil Meagan Stokesovou, ale nebyl to

Russell Lee Holmes.“

Melanie přikývla.

„Neudělala to tvoje matka ani bratr, protože mají alibi a zasáhlo je to víc než kohokoli jiného.“

„Fajn.“

„Ale mohl v tom mít prsty tvůj otec. Víme, že potřeboval peníze. A tvůj kmotr mu nejspíš pomáhal.“

„Šel za Holmesem.“

„Přesně tak. Takže víme, že Meagan byla zavražděná kvůli penězům. Ale byl to ‚imitovaný‘ zločin, abychtak řekl. A tak si naplánovali, že se pojistí, spojí se Russellem Lee Holmesem, on se přizná a oni z tohobudou venku. Russell Lee Holmes se k tomu zločinu skutečně přiznal, takže mu za to museli něco slíbit.“

Melanie zaváhala. „Ta krev na té látce. Možná je Holmes naživu. Možná tohle mu slíbili. Co když je to on,kdo tady tahá za drátky a se všemi si hraje?“

„Ne,“ odtušil rozhodně David. „Tomu nevěřím. Ten chlap byl popraven před svědky. I kdyby někdopodplatil ohledávače, aby ho prohlásil za mrtvého, přestože by žil, to křeslo mu utrhlo ruce i nohy. Tohle

se zfalšovat nedá.“

„Pokud na tom křesle seděl opravdu on.“

„A koho by za něj sehnali? Který šílenec by se nechal dobrovolně usmažit za někoho jinýho? To jeabsurdní. A navíc“ – David náhle zvýšil hlas – „ta krev na tom cáru látky nepatří Russellu Lee Holmesovi.Podle testu DNA je to krev tvého biologického otce. Takže jestli Russell Lee Holmes měl syna, musí tvýmotcem být někdo jiný. Sakra, kdo je tvůj otec?“

David byl rozrušený. Melanie zavrtěla hlavou. Bolela ji hlava. Nejasné vidiny, místo a čas, které… Závrať.Bílá světla. Pevně zavřela oči a přitiskla čelo na okénko.

Ale David najednou pookřál. „Melanie, tys měla pravdu!“ vyhrkl vzrušeně. „Do háje, ty jediná jsi celou tudobu měla pravdu!“

„Já… Já?“

„Tvoje rodina tě doopravdy miluje. Tvoje rodina nejsou žádní vrazi. Tvoje rodina je přesně taková, jak sismyslela. Proto nám to pořád nechtělo zapadat do sebe! Snažili jsme se vyřešit vraždu, která se nikdy

nestala!“

„Cože?“

David už neřekl ani slovo. Ohlédl se na auto za nimi, hodil myšku, šlápl na pedál, vůz zakvílel a vyrazil po

dálnici.

„Všechno bude v pořádku,“ prohlásil.

„Bolí mě hlava.“

„Já vím. Vydrž to, prosím. Rád bych ti ukázal ještě jedno místo. A potom, jestli je moje teorie správná,budeš přesně vědět, kdo jsi. A konečně to všechno rozmotáme.“

„To si strašně moc přeju.“

„Jasně, Melanie. Nebo bych spíš měl říct Meagan.“

„Texas. Celý život ho budu mít spojený se svojí životní prohrou,“ řekla tiše Patricia. „Prohrála jsem to jakomanželka, jako matka i jako milenka. Když mi Harper sdělil, že se můžeme přestěhovat, přísahala jsem,

že se sem nikdy nevrátím. Celý stát jsem proklínala za to, že mi zlomil srdce.“

„Já jsem si slíbila něco podobného,“ hovořila Ann Margaret, „ale bylo to spíš z nutnosti, obávám se. Bylajsem přesvědčená, že Larry Digger nepřestane šťourat, a když ne on, tak někdo jiný. Když jsem byla malá

holka, myslela jsem si, že chyba je prostě chyba. Uděláš ji, zaplatíš za ni, a život jde dál. Teď mám pocit,

že s některými chybami je to jako s oblázkem vhozeným do rybníka. Udělá se malá vlnka, která serozšiřuje dál a dál, do obrovského kola chyb, které se nakonec změní v přílivovou vlnu a ta člověka

spláchne.“

Patricia na ni pohlédla. Cestovaly spolu už od úsvitu, a celou noc předtím spolu proseděly a povídaly si.

Konečně byly vyřčeny jisté věci, a další na to čekaly.

„Jak jste mohla milovat takového člověka?“ musela se zeptat.

Ann Margaret se usmála. „Je to asi můj osud, nemyslíte?“

Patricia se zachvěla. Čím víc se toho dozvídala o Harperovi, tím menší měla právo soudit ostatní.

„Když jste mladá,“ dodala Ann Margaret mírně, „zamilujete se většinou do člověka, který se podobá tomu,

kdo vás vychovával.“ „Otci.“

„Přesně tak.“

„A když jste starší a moudřejší –“

„Už je pozdě s tím něco udělat.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem o ničem nevěděla,“ povzdechla si Patricia.

Konečně dojely k cíli. Ann Margaret zabočila k velikému starému georgiánskému sídlu, které bylo prvním

domovem Patricie a Harpera Stokesových. Bílé, vysoké sloupy pořád pevně stály, ale barva se z nichloupala a vypadalo to, že nahoře plesnivějí. Ten dům byl tak nádherný, když do něj nesl přes práh vnáručí svou krásnou mladou nevěstu její vymodlený ženich.

Teď už byl staromódní a dělal jenom vrásky nějakému unavenému zaměstnanci realitní kanceláře, kterýho nemohl prodat. Byl na prodej už asi rok, jak se dozvěděly dopoledne. Pokoje zely prázdnotou, majitelése na penzi odstěhovali na Floridu. Tráva potřebovala posekat, záhony vyplet. Dům se změnil, Patricia si ho pamatovala jinak. Zestárnul a bolestně jí připomínal také její věk. „Bože, Annie. Já jsem zradila svoji malou holčičku.“

„To my všichni.“

„Ale já byla její máma!“

„Já vím, proto jste si ji znovu adoptovala. Cožpak vám nikdy nedošlo, jak je možné, že jste ji milovala od

první chvíle, co jste ji spatřila? Protože část vašeho já to věděla, Patricie. I když rozumem jste Meaganinusmrt přijala, matka ve vás to věděla.“

„Nad čím asi těch pár posledních dnů přemýšlí? A ta hrozná věc, která se stala s Williamem. Mojechudinka zlatá, zastřelit muže, kterého kdysi tak milovala! Jak bude schopná s tímhle žít? I když toneudělala schválně. Je toho hrozně moc! Nikdy se to nemělo stát! Měli jsme se o ni lépe starat!“

„Ona je silnější než tušíte, Pat. Možná má v sobě ze své matky víc, než si myslíte.“

„Já nechci, aby musela být silná. Já chci, aby byla v bezpečí. Chci ji zpátky!“ Patricia zatnula ruce v pěst.Měla chuť do něčeho udeřit, mlátit kolem sebe hlava nehlava, vybít ten svůj žal a hněv. Ale nezbývalo jínež se uklidnit a být soustředěná. Kvůli své dceři.

„Tak, co teď?“ řekla po chvíli, když se jí podařilo uvolnit ruce a trochu se zklidnit. „Jsme tady. Vím, co sestalo před pětadvaceti lety. Co uděláme?“

Ann Margaret pokrčila rameny. „Jestli Melanie hledá svoji minulost, dříve nebo později sem přijde. A jestli Harper a Jamie hledají Melanii, dříve nebo později to zkusí tady. Takže teď budeme čekat.“

David konečně zpomalil. Melanie otevřela oči. Usnula okamžitě, jakmile vjeli na dálnici. Bylo toho na nimoc. Teď si připadala jako zmlácená, tělo měla těžké jako cent. Cítila, že má vlhkou tvář, pot se jí perlilna čele a na horním rtu. V krku měla sucho.

Zašmátrala po plechovce coly na podlaze u nohy a potom se zhluboka napila. Ale ten temný závoj, který

na ni padal jako hrozba posledního soudu, se jí tím odehnat nepodařilo.

David se tiše zeptal: „Poznáváš to tady, Melanie? Nemusíš spěchat. Pojedeme pomalu.“

Blížili se k návrší, na kterém stálo několik chátrajících domů. Kdysi byly nejspíš dobře udržované, ale teď

vypadaly zanedbaně. Z puklin v asfaltových cestách rašil vysoký plevel. Skupinky stromů, které kdysi

nejspíš skýtaly příjemný stín, byly teď přerostlé, větve se proplétaly a kmeny se ztrácely v trnitém křovím.

Když Melanie stáhla okénko, ucítila nezaměnitelnou vůni gardénií.

Zatočila se jí hlava. Držela se plechovky, jako by ztrácela rovnováhu.

„Tady jsem byla,“ zamumlala. „Byla jsem tady!“

„Tady bydlela tvoje rodina, Patricia, Harper, Brian a Meagan Stokesovi.“

Za chvilku se před nimi vynořil velký bílý dům.

Vysoké bílé sloupy. Georgiánský styl. Rozložitá třešeň vpředu na trávníku, jako stvořená pro lezení. Tati,pomoz mi nahoru. Vyzvedni mě! Vysoký, přerostlý živý plot. Kdysi se tady báječně hrálo na schovávanou.Nikdy mě nenajdeš, Briane! Já jsem chytrá! Točitá příjezdová cesta. Na ní byl křídou namalovaný panák.Koukej, mami! Koukej, jak skáču!

Vedle červeného sedanu z půjčovny stojí dvě ženy. Jedna má krátké kudrnaté šedé vlasy. Druhá je

zlatovlasá blondýnka.

Mami, mami, až vyrostu, budu vypadat přesně jako ty!

Melanie se pomalu otočila k Davidovi. Starostlivě se na ni díval. A najednou jí někam zmizel, vytratil se

jako ve spirále.

Padala zpátky časem, řítila se do černého rozevřeného chřtánu propasti… až jí byly čtyři roky a byla vdřevěné boudě.

„Chci jít domů,“ slyšela se, jak kňourá. „Taťko Jamie, proč nemůžu jít domů?“

„Všechno je v pořádku, Melanie. Jsi tady se mnou, s Davidem, a jsi v bezpečí. Jsi Meagan Stokesová.Tvoje rodina ti nikdy neublížila, nikdy tě neopustila. Tvůj otec to jenom nahrál, kvůli milionu dolarů.Podvedl pojišťovnu. Byl to velmi chytrý podvod. Harperův mistrovský kousek.“

„Ty tomu nerozumíš,“ řekla. „Nic nevíš…“

V dálce se náhle ozval řev motoru. Za nimi se řítilo nějaké auto. Ty dvě ženy se otočily a strnuly. Davidpohlédl do zpětného zrcátka. Melanie je všechny fatalisticky sledovala. Nic nevědí. Nerozumějí tomu. Už

jednou se pokusila utéct. Ví, jaké to je…

„Do prdele,“ vyhrkl David. Šlápl na plyn. Melanie na něho smutně pohlédla. „Člověk by neměl utíkat,“ pronesla tiše. „Když utíkáš, je to jenom horší.“

„Klid, Melanie. Sakra, jenom klid.“

Rozjel se z kopce ke skupince stromů. Melanie zaslechla výkřiky. Ženy prchaly. Všichni utíkali, i ona vduchu utíkala. Na všechno si teď vzpomněla. Na ten čtvrtý den, na to, jak strašně zatoužila po svobodě.Jak chtěla být zpátky u své rodiny…

Ale nebyla dost rychlá. Nikdy nebyla dost rychlá. Ale pampeliško, copak nevíš, že když utíkáš, tak sijenom ubližuješ?

Zlostná nadávka ji vrátila zpátky. Pohlédla na Davida. Na čele měl krůpěje potu a zuřivě kroutil volantem.Najednou se objevila prudká zatáčka. Jeli tak rychle. Příliš rychle. Když utíkáš, jenom si ubližuješ.

David znovu zaklel. Zadní pneumatiky zakvílely, chtěly odletět ze silnice. David s nimi zápolil, svíral volanttak křečovitě, že mu vystoupily svaly na pažích a zbělely klouby na rukou. David se možná modlí,pomyslela si. Potom, v poslední chvíli, na ni omluvně pohlédl. Zašeptal její jméno.

Miluju ho, pomyslela si. A o chvíli později: Je mi to líto.

Zadní kola zvítězila. Auto se převrátilo. Tolik křiku! Bože, to je přece její hlas, to křičí ona sama!

Když utíkáš, jenom si ubližuješ.

Druhý vůz do nich tvrdě narazil. Melanie na zlomek vteřiny zahlédla Harperovu vyděšenou tvář. Potomjejich vůz vyletěl do vzduchu a padal na druhé auto.

David našel její ruku. Cítila, jak se jeho teplé, drsné prsty proplétají s jejími.

Potom se rychle přiblížila zem. Auto přistálo. Kov zaskřípal. Výkřik se přerval v půli. Tma. Ticho.

Jamie O’Donnell těžce oddechoval a zběsile zaostřoval dalekohled. Stál v ulici, ze které byl výhled nabývalý Stokesův dům. Měl pocit, jako by od šesti ráno běžel maratón. Ale asi to bylo tím, že byl na takové

věci už starý. Teď, když měl ten okamžik na dosah ruky, připadal mu až příliš skutečný. Ruce se mutřásly. Takový strach už neměl hodně, hodně dlouho.

Nejdřív stopoval Brian až na letiště, protože měl o toho chlapce obavy. Potom, když mu došlo, že musíBrianovi dát prostor a nechat ho samostatného jednat jako skutečného muže, si koupil jednosměrnou

letenku do Houstonu.

Přistál na Houston Intercontinental. Bylo to místo, se kterým měl spojeno hodně vzpomínek, většinou

špatných. Poprvé mu došlo, že nikdo z nich od té doby v Texasu nebyl. Vyhýbali se tomu státu, jako

kdyby v něm řádil mor.

Svým způsobem to byla škoda. Mnoho vzpomínek bylo sice hořkých, ale některé sladké. Patricia. Texaskénoci. Jak rostl malý Brian. Zázrak narození Meagan. Bože, když mu poprvé sevřela prst tou svojí mrňavoupěstičkou! Jeho miminko, sladká holčička Jamieho O’Donnella!

Najít Melanii v Huntsvillu byla hračka. Šla na to chytře a vynalézavě, na to byl hrdý, ale vystopovat ji kmotelu a postavit se na stráž bylo jednoduché. Trochu ho znervóznil příjezd toho maníka z FBI, ale ti dvaspolu nejspíš něco měli. Docela se mu líbil. Nechal si hned na začátku zjistit, co je zvláštní agent DavidRiggs zač. Tak to dělal u všech známostí své dcery. Vědět, s kým se dcera stýkaje neodvolatelné právokaždého otce, o tom byl přesvědčený.

Dostal na toho Riggse dobré reference. Pochází ze střední vrstvy. U FBI má dobrou reputaci, jak se Jamiedozvěděl od svého tajného zdroje přímo odtamtud – a že to byl člověk, který úzkostlivě šetřil chválou.Škoda, že má tu artritidu, ale jinak je to chlapec čiperný a určitě nadprůměrně chytrý. Harpera Stokese odhalil poměrně rychle. Už jen to mu v O’Donnellově soukromé tabulce vynášelo nejvyšší hodnocení.

Ale jeho přítomnost mu poněkud ztížila sledování Melanie. Nemusel se obávat, že by ji samotnou někdynapadlo podívat se do zpětného zrcátka, ale Riggs byl trénovaný profesionál. Jamie je musel sledovatopatrně, držet se od nich přes tři auta a občas odbočit. Jakmile dorazili do čtvrti, kde bydlela paníApplebeeová, bylo to jednodušší. Prostě zajel k pumpě u hlavní silnice a čekal.

Když se to jejich auto z půjčovny konečně za pětačtyřicet minut objevilo, Jamie měl jasný výhled naMelaniinu tvář. Byla bledá, vypadala otřeseně a zoufale.

Srdce se mu v prsou bolestně sevřelo. Matko Boží, smiluj se nad námi!

Zdálo se, že pokaždé, když chce svoji dceru chránit, přinese jí to jenom bolest. A z toho vyvozoval tuhroznou, hořkou domněnku, že Harper je možná nakonec z nich dvou ten lepší. Když ji adoptoval, vběhlamu docela přirozeně do náručí. Říkala mu tati, pořád se ho snažila něčím rozveselit. Vypadala tak šťastná.

Když se Jamie sklonil ke své dceři, své vlastní dceři, kterou s nasazením vlastního života pět letochraňoval, vytrhla se z jeho objetí.

Na tu chvíli nikdy nezapomněl. Jak se mu srdce v prsou prostě zastavilo. Jak ucítil v ústech pachuťprachu. Na tu chvíli, kdy radostně rozpjaté ruce zaťal v pěst.

A ten Harperův samolibý úsměv z opačného konce místnosti, jak se pásl na Jamieho bolesti!

Tehdy si najednou uvědomil, jak toho hajzla nenávidí.

Od toho dne si Jamie nepřál nic jiného, než aby si Melanie vzpomněla. Aby poznala pravou tvář tohoegoistického, hamižného Harpera Stokese. Aby si vzpomněla, jak ji Jamie celé ty roky miloval.

Ale nikdy se to nestalo. Melanie byla šťastná jako Melanie. Harper se k ní choval překvapivě hezky, možná

proto, že věděl, jak to Jamiemu drásá srdce. Nebo možná měl Meagan taky rád, víc, než by kdy přiznal.Patricia s Brianem ji zbožňovali, tak vděčně se znovu vpravili do rolí matky a bratra. Jak to Jamiehodrásalo! A Melanie… Melanie dospěla v tak příjemnou, spokojenou mladou dámu, že se Jamieho vztekúplně vytratil.

Uvědomil si, že pro ni chce jen to nejlepší. A ačkoli jeho uražená pýcha a zraněné city toužily po odplatě,nikdy nijak nezasáhl. Milovat dítě, zjistil, je akt pokory. Silní se poníží, mocní padnou na kolena.

Potom, před půl rokem, podstrčil Harper Melanii Williama Sheffielda. Briana vykopl z domu jenom proto,že je gay. A potom ten bezcitný, nízký tvor nechal Patricii, aby se znovu začala utápět v alkoholu, dokudnebyla Melaniina rodina zase v troskách. Předstíral, že je lepší než všichni ostatní, zatímco otvíral naoperačním stole zdravé pacienty kvůli penězům.

Jamie toho už měl dost. Před pětadvaceti lety dal Harperovi všechno. Nový začátek s milionem dolarů.Vlastní dceru, aby byla Harperova rodina kompletní. Nic víc nemůže muž muži dát. Nic víc nemůže mužudělat, aby zajistil štěstí Patricii Stokesové. Jak se mohl Harper opovážit tohle všechno zahodit kvůlišpinavým penězům!

I v hněvu dokázal být Jamie pozoruhodně klidný. Vymyslel strategii, všechno naplánoval, roztočil kolečka.

Harper konečně dostane, co si zaslouží, a Jamie konečně oslaví své vítězství.

Jenomže se stalo několik věcí, které neplánoval. Harper najal vraha, aby se zbavil Larryho Diggera a svéadoptivní dcery. Jamiemu to došlo okamžitě, jakmile spatřil střelcův načrtnutý portrét v televizním šotu.Byl to jeho známý, kterého Harperovi kdysi představil. Jamie ho k vraždě Larryho Diggera nenajal, takžeto neudělal nikdo jiný než Harper. Jamie musel toho chlapa ulovit a prohnat mu srdce třemi kulkami. Z

principu. Jeho dceru nikdo ohrožovat nebude.

A co se Harperova trestu týká… každá věc má svůj čas.

Jenomže Harper ho znovu překvapil. Tlačil na Williama tak, že to kluk nevydržel. A potom se pokoušel

ukázat prstem na Melanii: To ona zmáčkla spoušť!

Jako kdyby si syn Russella Lee Holmese zasloužil něco lepšího.

A potom dnes, před pětačtyřiceti minutami, zahlédl Jamie Harpera tady, v Houstonu. Evidentně se snaží

vypátrat Melanii.

Hráči byli shromážděni, ale figurky na šachovnici se pohybovaly rychleji, než Jamie čekal. A poprvé odchvíle, kdy tohle všechno před měsícem rozjel, měl strach. Opravdový strach.

Ne o sebe, nýbrž o Melanii.

Nyní měl auto zaparkované na silnici nad Stokesovým bývalým domem, odkud byl perfektní výhled naulici. Viděl, jak přijela Patricia s Ann Margaret. A potom uviděl Harpera, zaparkoval v boční ulici a čekal.

Přijížděli David s Melanii. Harper se rozjel. Harper přidal plyn. A potom začala honička. Nahoru na jedenkopec, s rachotem dolů z druhého.

Kvílení pneumatik. Řinčení kovu. Jamiemu probíhalo před očima všechno, čeho se kdy nejvíc obával, anemohl hnout prstem. Auto se převrátilo, druhé do něj narazilo, vůz vyletěl do vzduchu. To křupnutí, s

jakým dopadlo na zem, zvedlo Jamiemu žaludek. Kapota odlétla.

Slyšel, jak Patricia a Ann Margaret od domu pořád něco vykřikují. Rozběhly se. Křičely.

Bez dechu čekal, jestli se objeví jeho dcera.

Dvířka auta se otevřela. Melanie se vypotácela ven. Na čele měla krev. Vypadala omráčená a zmatená.

Najednou vběhla do lesa.

Jamie na ni zkusil zavolat, ale byl příliš daleko. Harper už ji ze svého auta zpozoroval. Vyřítil se z vozu, v

ruce pistoli. Zmizel v lese.

Žádné známky, že by Riggs byl živý. Není čas to zjišťovat. První Jamieho myšlenka, jeho jediná myšlenka,

byla vždycky Melanie.

A takhle to končí, pomyslel si fatalisticky Jamie.

Je čas vyrazit. Má zbraň, má zkušenosti, je trénovaný. A přesto, když vbíhal do lesa, myslel na svou dceru

a měl strach jako nikdy v životě.

Ještě nevíš všechno, pampeliško. Nevíš…

Pane Bože, vezmi si můj nehodný život, ale ochraňuj moji holčičku. Jenom ji, prosím, ochraň před

Harperem.

Čtyřletá Meagan utíkala. Utíkala, utíkala, utíkala. Větve se jí zaplétaly do vlasů, šlehaly ji do tváře. Zakrslé

keře jí trhaly její oblíbené modré šatičky, jako by ji chtěly zadržet.

Vytrvale běžela dál, malé nožky pumpovaly. Musí utíkat. Rychle utíkat. Rychle, rychle, rychle.

Chtěla zpátky domů za maminkou. Už je čas vrátit se domů.

Zrychlila. Slyšela, jak za ní někdo běží a ty kroky se pořád přibližovaly.

Taťka Jamie ji chytí. Taťka Jamie ji přinutí, aby se vrátila zpátky do té boudy. Ne, ne, já chci k mamince.

Chci za Brianem!

Nemůžeš jít domů, Meagan. Už tě nechtějí. Já chci domů! Všechno bude v pořádku, pampeliško,postarám se o tebe, odjedeme spolu někam, kde to bude mnohem krásnější. Budeš žít jako princezna v jednom dalekém království, jmenuje se Londýn. Já chci domů! Já vím, ale nemůžeš. Harper… tvůj táta,teď není hodný, víš? Vlastně to ani není tvůj pravý táta, a jediné, co má na světě rád, jsou peníze. JÁCHCI JÍT DOMŮ! To nejde, pampeliško, nejde to!

Kroky se blíží. Křoví praská, větvičky se lámou.

Utíkej, Meagan, utíkej. Rychleji, rychleji. Utíkej, utíkej.

To supění je stále blíž a blíž.

UTÍKEJ, MEAGAN, UTÍKEJ!

Ruka se vymrštila a chytila ji pevně kolem pasu. Melanie chtěla vykřiknout. Druhá ruka jí zakryla ústa.

Někdo ji tiskl k svému mohutnému, zavalitému tělu.

„Pšš, pampeliško,“ zašeptal jí Jamie O’Donnell do ucha. Zatáhl ji hlouběji do hustého křoví. „Tiše.“

Melanie si uvědomila, že se z houští ozývají další zvuky, praskání větví. Najednou se dvacet metrů před

nimi objevil Harper. Prodíral se mezi stromy a třímal robustní pistoli.

Když se David probral, zvonilo mu v uších. Zamžoural. Co dělám na střelnici? pomyslel si. Potom ho

napadlo, proč je tam takové světlo. A pak ho udivilo, že má mokrý obličej.

Zvedl ruku, podíval se na ni. Tvář měl celou od krve.

Natáhl se po Melanii. Nebyla tam. Dveře auta byly otevřené, pás ležel venku v hlíně. Druhé auto bylo

namáčknuté za ním a dveře u řidiče byly také dokořán.

David zatlačil do dveří. Nic. Sakra! Ruce se mu třásly, na čele mu rostla prvotřídní boule. Alespoň jednou

cítí bolest jinde než v zádech. Proboha, musí za Melanii.

Konečně se mu podařilo odepnout pás. Přelezl přes sedadlo spolujezdce, nohy tahal za sebou. Skutálel sedo hlíny. Svět se s ním zatočil.

Sebral všechny síly a vstal, držel se auta, aby neupadl. Měl svoji zbraň, takže nebyl bezmocný. Kde jeMelanie? Někde pobíhá, celá zmatená a tak zranitelná!

Soustřeď se, Davide. Je načase vzít to do svých rukou.

Oderval si z krku kravatu a uvázal si ji kolem čela. Krev mu přestala stékat do očí. Zabořil ostře nehty dodlaní. Svět se přestal točit.

Odjistil svoji berettu, poprvé za mnoho let poděkoval v duchu svému otci a vběhl do lesa.

Melanie stála bez hnutí, srdce jí v hrudi bušilo. Kolem panovalo ticho, každý pohyb a každý zvuk zněltrojnásobnou ozvěnou. Kmotr si ji tiskl tak pevně k tělu, že sotva dýchala. Její otec byl kousek od nich,tiše našlapoval s pistolí v ruce nízkým porostem, jako by byl na lovu drobné zvěře. Zbraň, kterou mělJamie pod sakem, ji tlačila do žeber.

V hlavě se jí vynořila jedna scéna.

Zakopla o kořen stromu, upadla na zem. Zalapala po dechu. Doběhla. Chytil ji. Měla do krve odřenékoleno, větvičky ve vlasech. Lapala po dechu, ani zakřičet nemohla.

Taťka Jamie vedle ní poklekl, taky vypadal unaveně. Bylo to divné, ale slzy v očích neměla ona, nýbržtaťka Jamie. Něžně jí odhrnul vlasy z obličeje, kontroloval, jestli nemá něco zlomeného, prohlížel jí

zkrvavené koleno.

Potom jí taťka Jamie opatrně, tak něžně a opatrně, vyndal z kolena všechny ty ošklivé kamínky. Opakoval

pořád dokola, že všechno bude v pořádku. Jenom potřebuje čas, aby si zvykla, a potom uvěří, že by jí zanic na světě neublížil. Taťka Jamie jí říkal moje malá holčičko. Ale stejně ho nenáviděla, protože jí bránil vrátit se za maminkou. Chtěla domů! V křoví přímo za zády něco zašramotilo. Jamie se otočil a Harper zvedl hlavu. Melanie viděla, jak oba při

tom zvuku strnuli, a pohnula se.

Zabořila kmotrovi loket do břicha. Zkřivil tvář bolestí. Šlápla mu na nohu. Vyvedlo ho to z míry, uvolnilsevření. Vší silou se mu vytrhla. Zkoušel ji zachytit za ruku. Sehnula se a vyrazila, pryč, pryč od oboumužů.

„Sakra!“ zaklel Jamie.

„Melanie!“ vykřikl Harper.

Svěsila hlavu a rozběhla se, jak nejrychleji mohla.

A potom se všechno odehrálo v jediném okamžiku. Zvuky praskajícího křoví a lámaných větví. Myslela si,

že běží rychle, ale její kmotr už byl za ní, chytil ji za rameno. A pak se nalevo vynořil Harper a namířil na

ni zbraň.

Vyrazila k mýtině, když vtom se ozval výstřel.

Věděla, že střela míří přímo na ni. Jamie skočil. Letěl vzduchem, roztáhl ruce i nohy, hleděl jí přímo do

očí. Jeho pohled byl tak upřímný, tak odhodlaný, tak smutný.

Kulka se mu zaryla do zad, tělo se vzepjalo a padlo k zemi.

Harper se vynořil přímo před ní a z pistole se mu kouřilo.

„Do hajzlu,“ vycedil. „Tenhle chlap mi vždycky stál v cestě.“

A potom pozvedl zbraň a zamířil na svou nevlastní dceru.

David se prodíral hustým porostem. Listí se mu zaplétalo do vlasů. Kořeny se mu kroutily pod nohama

jako pařáty. Začínal se mu vracet ostrý zrak, ale zjistil, že bloudí po lese, nedokázal se zorientovat, nebyl

si jistý, odkud přišel a kam jde.

Najednou se ocitl zpátky u cesty, odkud vyšel. Ale teď slyšel, jak se z kufru druhého auta ozývá bušení.

„Hej!“ volal mužský hlas. „Pusťte mě někdo ven!“

David vytrhl klíče ze zapalování a otevřel kufr. Brian Stokes se posadil.

„Jste v pořádku?“ ptal se David a podal mu ruku, aby mu pomohl vylézt ven.

Brian si ohmatával kořen nosu. Vypadal, jako by ho někdo přetáhl kladivem. „Harper. Má zbraň. Udeřil

mě.“

„Udeřil vás? Proč?“

„Nechtěl, abych… abych pomohl Melanii. Musím jí pomoct!“

Snažil se udělat krok, ale upadl na asfaltovou cestu. „Vy tomu nerozumíte,“ hlesl. „Harper musí zahladit

stopy. Harper… ji musí… zabít.“

„Proč? Je to jeho dcera.“

„Ne, není to jeho dcera! Je dcera Jamieho. Vám to ještě nedošlo? Je Jamieho…“

Davidovi konečně všechno zapadlo dohromady. A zároveň s tím mu blesklo hlavou, že Harper nejspíš

opravdu došel tak daleko, že se chystá Melanii zavraždit. Do hajzlu!

Jako by se jeho myšlenky zhmotnily, vzduch náhle prořízl výstřel. „Zachraňte Melanii!“ zařval Brian. „Utíkejte!“

David utíkal.

Melanie klesla na kolena do trávy. Harpera ani jeho zbraně si nevšímala. Jamie na ni upíral své modré oči,ruka se mu chvěla vedle těla a rty lapaly po dechu. Slyšela zvuk, jako když uniká vzduch, a došlo jí, žebyl střelen do plic. Skutečně, doslova a do písmene, z něho unikal vzduch.

Bože. I když nevěděla proč, prosebně pohlédla na otce. Harper se nehýbal. Vypadal v šoku. Možnánechtěl vystřelit. Možná nechtěl nikomu ublížit.

„Prosím,“ zašeptala, „jsi doktor. Pomoz mu, táto…“

Neodpověděl.

Melanie se obrátila ke kmotrovi.

„Je… mi to… hrozně… líto,“ sípal Jamie.

„Pšš… to je v pořádku. Odpočiň si, všechno můžeš vysvětlit později.“

„Ty… sis na nic… ne-ne-nepamatovala. Chtěl… jse-e-em, aby sis… vzpo… vzpomně… la.“

Na ústech se mu objevily bublinky krve. Oči se mu začínaly obracet v sloup. Melanie mu pevněji sevřela

ruku.

„Ne. Přece mi takhle neumřeš, Jamie. To ti nedovolím…“

Smutně na ni pohlédl. Věděla, že je už pozdě. Zašeptal: „Byl jsem… sobecký… jako Harper. Annie má

pravdu. Nejsem… o nic lepší. Meagan…“ „Jamie.“

„Miluju tě, pampeliško… moje malá… hol-čič… ko.“

„Ne, Jamie, ne –“

Jeho tělo zachvátila křeč. Snažila se ho udržet v klidu, pokusila se třesoucími prsty vyndat mu z těla

kulku. Krev, tolik krve, vytékala mu ze zad, z úst. Cítila, jak se chvěje.

„Neopovažuj se umřít!“ zakřičela. „Tohle mi teď nemůžeš udělat!“

Vždycky budeš moje malá holčička, řekl jí tenkrát. A ať půjdeš kamkoli, nikdy nebudeš sama.

Já jsem zapomněla, já zapomněla! Vůbec nic jsem si nepamatovala. Ach, Jamie, tak hrozně mě to mrzí.

„M-M-Meagan,“ zašeptal. „Ano, Jamie?“

„Řekni… řekni mi aspoň jednou…“ „Co, Jamie? Co mám říct?“ „Řekni mi… tati!“

„Tati,“ rozplakala se. „Tati.“

Poslední dech z něj vyšel jako povzdechnutí. Bylo po všem. Jamie O’Donnell znehybněl. Odešel navěčnost.

V křoví se ozval šramot, rozhrnulo se a objevily se Patricia Stokesová a Ann Margaret. Vlasy měly plnétrnitých větévek. Napravo vyplašeně vzlétlo hejno ptáků a přiřítil se odtamtud David Riggs s pistolí v ruce.

Všichni bez hlesu zírali na Jamieho zkrvavené tělo. Melanie se nad ním nakláněla a po tvářích jí stékaly

slzy. Harper Stokes stál nedaleko –

David namířil ve stejné chvíli, kdy Harper pozvedl svou devítku a namířil na Melanii.

„Odhoďte zbraň!“ přikazoval. „FBI.“

„Harpere, proboha!“ vykřikla Patricia.

„Drž hubu,“ vyštěkl Harper. „Jestli se někdo pohne, začnu střílet!“

To je zvláštní, pomyslela si Melanie. Měla pocit, jako by viděla svého nevlastního otce poprvé v životě. Ty

jeho rysy, které jí vždycky připadaly tak ušlechtilé, se najednou úplně roztekly. Hranatá brada vypadala

náhle měkká, ty modré oči tak nejisté.

To je člověk, kterého po většinu svého života milovala jako otce. Ten bezpáteřný, sobecký, nejistý

slaboch, který ji vyměnil za milion dolarů, který mávnutím ruky rozbil celou rodinu.

„Tak to řekni,“ procedila skrze zuby nenávistně. „Zachovej se jako muž a řekni všem, tady a teď, co jsiudělal.“ „Ty nic nevíš!“ vyštěkl. „Udělal jsem, co bylo třeba. Co bylo v zájmu mé rodiny!“ „Vzal jsi nám naši dceru!“ vykřikla Patricia. „Jaký to byl zájem naší rodiny?!“ „Nebyla naše dcera. Byl to tvůj bastard. Tvůj a Jamieho O’Donnella, a tys mi ji podstrčila, jako bych o tomnevěděl! Myslela sis, že jsem tak pitomý? Ty, zrovna ty, Pat. Já tě miloval.“ „Skutečně, Harpere? Nedalo se to moc poznat, když jsi byl pořád v práci.“ „Snažil jsem se něco vybudovat, pro nás pro oba. Nebo tě nikdy nenapadlo, odkud se berou ty prachy,

když jsi je rozhazovala na nákupech?“

„Nakupovala jsem, protože jsem neměla nic lepšího na práci! Proboha, kdybys byl řekl aspoň slůvko. Tyhlupáku, vždyť já bych kvůli tobě klidně třela bídu s nouzí! Dokonce jsem se kvůli tobě vzdala Jamieho.Doopravdy jsem tě milovala, a toužila po tom, aby to mezi námi klapalo! Vážně jsem chtěla… Ach, Bože,já přemýšlela, jak zachránit naše manželství, a tys zatím unesl naši dceru! Svázal jsi ji? Vytáhls ji zchůvina auta? Křičela a naříkala?“

„Tak to vůbec nebylo! Já to neudělal! To Jamie!“

„Udělal to, protože musel,“ přerušila ho Ann Margaret. „Protože vy jste zašel tak daleko, že jste prohlásil,že jestli vám nepomůže nafingovat Meaganinu vraždu kvůli pojišťovně, budete ji muset opravdu zabít.“

„Ublížili mi, měl jsem vztek –“

„Chtěl jste prachy,“ prohlásil rozhodně David. Melanie viděla, jak odhaduje situaci, jak se přesouvá nastranu, aby měl lepší úhel střelby. Nenápadně na ni kývl. Věděla, že jí naznačuje, že má všechno podkontrolou a že všechno bude v pořádku.

Bylo jí to jedno. Její pravý otec jí ležel mrtvý u nohou. Nevlastní otec na ni mířil pistolí. Cítila se zrazená alomcoval jí hněv. A potom si vzpomněla, že Jamie má pořád ještě zbraň pod sakem.

„Jak jste to udělal?“ ptal se David Harpera a blížil se bokem na levou stranu, odkud mohl lépe zamířit.„Měl jste vztek, byl jste na mizině. Rozhodl jste se využít situace ve svůj prospěch. Zbavit se Meagan azískat milion dolarů. Moc chytré.“

„Mozek byl vždycky mojí silnou stránkou. Nenamáhejte se, agente. Nehodlám se vám svěřovat.“

„To ani nemusíte,“ řekla pohrdavě Ann Margaret. „Já to všechno vím. Byla jsem u toho. Jako manželka

Russella Lee Holmese.“

Smutně se na Davida usmála. „Začnu od začátku. Harperovi se vylíhl v hlavě ten plán. Věděl, že Meagannení jeho dcera – lhostejno, že ho čtyři roky zbožňovala – a chtěl ji dostat z domu. Jamie by pro toděvčátko udělal všechno na světě, a tak souhlasil. Předstíral, že Meagan unesli, a odvedl ji do bezpečí –“

„Do hnusný boudy!“ zvolal Harper. „Takhle se postaral o své dítě!“

„A co měl dělat, Harpere? Jako od rodinného přítele se od něj očekávalo, že bude pomáhat při pátrání.Navíc, nemohl přece cestovat zčistajasna s novou malou holčičkou. Kdyby ji nechal někde u přátel, mohliby vás později začít vydírat. Kdyby ji ubytoval v hotelu, někdo by si určitě všiml, že tam celý den brečímalá holka. To vy jste trval na tom, že to musí být dokonalé. Takže, ano, zavřel ji do boudy uprostředlesů, kde ji nikdo nemohl najít. Nebylo to ani zdaleka ideální a taky ho to nesmírně trápilo. Ale fungovalo

to.

Byla pryč, vy jste mohl zfalšovat tu žádost o výkupné a Jamie vysázel dalších sto tisíc, aby vám pomohl.“

„To byly ty peníze, o kterých Brian věděl, že je Harper nikdy nedoručil,“ prohlásil David. „Bože, Harpere,vy jste tak chamtivý, tak odporně chamtivý.“

Harper už nedržel zbraň tak pevně. Pokaždé, když někdo promluvil, sebou škubl jeho směrem. David si

toho všiml. Melanie taky. Pomalu se shýbala, sunula se co nejblíž k Jamieho saku.

„Policie,“ pokračovala Ann Margaret, „začala okamžitě s vyšetřováním, právě jak Harper s Jamiem čekali.Harper byl ale chytrý a nikdo nedokázal tu žádost o výkupné připsat jemu. Ale na druhé straně jste siokamžitě uvědomil, že jste pár detailů přehlédl, mám pravdu, Harpere? Dostal jste rychle sto tisíc, alenemohl jste je začít utrácet – policie by si toho všimla. Chtěl jste peníze, jejichž původ byste mohl doložit.

Životní pojistku. A k tomu jste samozřejmě potřeboval tělo. Žádné ovšem nebylo k mání. Takže jste seznovu obrátil na Jamieho. Musel pro vás nějaké tělo najít. Tělo čtyřleté holčičky, které by se alespoňvzdáleně podobalo Meagan.“

Melanie, která už měla ruku na Jamieho saku, strnula. „On… Nezabil nikoho, viďte že ne?“

„Samozřejmě že ne! Identifikoval ta těla, vzpomínáte? Počkal, až najde nějaké vhodné. Trvalo to čtyřiměsíce, čtyři nekonečné měsíce, během nichž policie nenechala na vaší rodině chlup. Potom z márnice vMississippi ukradl tu mrtvolku. Uřízl jí ruce, kvůli otiskům, a hlavu, aby se nemohl identifikovat chrup. Apotom to tělo zabalil do prostěradla. Po letech mi to vyprávěl. Jak byl sám s tím mrtvým tělíčkem v lese.Vykopal mělký hrob, zahladil stopy. Jak to bylo hrozné, jak si připadal jako skutečný vrah malého dítěte.Bylo mu tak zle, že to skoro nedokázal. Nějaká malá, krásná holčička se nikdy nevrátí domů. Plakal. Uložilji do toho hrobu, aby ji našli psi. Velikostí i výškou připomínala Meagan, a policie Harperovi uvěřila, když ji

identifikoval jako svoji dceru. Bože, to byl smutný den.“

Patricia pochmurně přikývla. Dokonce i Harper vypadal zdrceně. Ale potom zaklel.

„Ale ta zasraná policie nás nenechala na pokoji. Udělali jsme všechno podle plánu, a oni potom chytiliRussella Lee Holmese a zjistili, že v jeho boudě nebylo nic, co patřilo Meagan. Jak jsme mohli tušit, žetoho parchanta chytí za týden?“ Pohlédl nevraživě na Ann Margaret. „Váš manžel rozhodně nebyl tak

chytrý jako já.“

Suše odtušila: „Díky Bohu, že nebyl.“

„A co bylo potom?“ ptal se nenuceně David. Přesunul se už o tři metry blíž k Harperovi. Když je kolemtolik lidí, je nejlepší mít od cíle minimální vzdálenost. Potom si uvědomil, že se Melanie taky posunula.Téměř seděla na Jamieho těle a ruku měla pod jeho sakem. Sakra, co to dělá?

„Harper prodal svoji duši ďáblu, tak je to,“ prohlásila Ann Margaret. „Poslal Jamieho do vězení, abyvyjednával s Russellem Lee Holmesem. To byl obchod! Russell Lee měl jenom přiznat smrt dalšího dítětea na oplátku se mu Harper Stokes a Jamie O’Donnell osobně zaručili, že naše dítě vyroste v blahobytu.Všechno, co my bychom mu nikdy nemohli dát, měl najednou mít jako zázrakem. A i když byl Russell Leeďábel sám, na chlapce byl zatraceně pyšný. Co to jenom mezi těmi syny a otci je?“

Melanie na ni tázavě pohlédla: „Oni skutečně slíbili, že se postarají o Holmesovo dítě? Kdo je to?“

„William, zlato. William Sheffield byl můj syn. Dala jsem ho do toho chlapeckého domova v den, kdyRussella zatkli. Měla jsem hrůzu z toho, že nějaký reportér jako Larry Digger nám oběma udělá z životapeklo. Byla jsem přesvědčená, že to bude pro jeho dobro.

Potom, když se Russell Lee a Harper dohodli, vytáhla jsem papíry. Harper i Jamie museli podepsat

přiznání ke všemu, co udělali, a já to potom uložila do bezpečnostní schránky s pokynem: otevřít a předat

policii, kdyby se se mnou něco stalo. Potom jsem se přestěhovala do Bostonu, kde jsem taky mohla začít

znovu, něčím být a – ovšem – hlídat Harpera. A William…“

Zaváhala a potom se zarděla. Tiše pronesla: „Myslím, že mu v tom domově určitě bylo líp. Každý rok jsem

tam posílala peníze, aby mu nic nechybělo. A oni slíbili, že se o něj budou dobře starat… Mohl začít sčistým štítem, nikdy se nemusel bát, že ho vyslídí nějaký reportér a bude ho spojovat s jeho otcem. A typeníze… Já sama jsem vyrůstala v chudobě a věřila jsem, že peníze člověku změní život. Asi nejsem o niclepší než Harper.“

„Ne,“ řekla Melanie. Něco ji napadlo, výraz ve tváři se jí změnil. Bylo to něco silného. Něco odvážného.„Všichni jsme lepší než Harper. Protože tím to neskončilo, že, tatínku? Za pět let Russella Lee Holmesepopravili a nikdo se už neměl nic dozvědět. A jak na tom byla tvoje rodina? Rodina, která si měla užívatten milion? Máma pila, Brian chodil na terapii. Ty ses ponořil do práce, abys nemusel myslet na to, cosprovedl. A dokonce ani potom ses nechoval, jak jsi měl.

Jamie ti telefonoval. Pamatuju si na to, bylo to Londýně v jednom hotelu. Všechno jsem slyšela, alenerozuměla jsem tomu. Jamie ti sdělil, že tvůj plán se vydařil, všechno se povedlo a teď že bys měl naoplátku něco udělat zase ty. Bylo mi tak smutno, bez maminky a bez Briana. A mamince a Brianovi bylotak smutno beze mě. Mohl by to všechno zařídit. Vymazat mi paměť, abych nic nevěděla. Pohodit mě vnemocnici, kde bys mě ‚našel‘. Potom bys mě mohl znovu, doslova a do písmene, adoptovat. Tentokrátbys nemusel předstírat, že jsi můj skutečný otec. Tentokrát bys mohl být ušlechtilý adoptivní tátaopuštěné holčičky. To se ti líbilo, Harpere, viď? Vyšel jsi z toho jako frajer.“

Harper na ni nehnutě zíral.

„A dokonce i tehdy jsi to zpackal! Utrácel jsi dál a dál, že? Stal se z tebe věhlasný chirurg, vydělával jsistále víc peněz, ale nikdy jsi neměl dost. Nevzal sis žádné poučení z toho, že už jednou jsi rozbil rodinu.Uplynulo dvacet let, a ty najednou nejsi ten úžasný živitel, jak jsi předstíral. Operuješ zdravé pacientykvůli penězům. Porušuješ svoji lékařskou přísahu. Proč ne? Už jednou ses dopustil hyenismu a prošlo ti

to!“

„Já jsem nikdy nikomu neublížil!“

„Ublížil jsi všem! Mamince. Brianovi. Ublížil jsi mně! A hazardoval jsi se zdravím pacientů, kteří ti věřili. A

potom se z tebe stal opravdový padouch.

Ten člověk, který zastřelil Larryho Diggera a který chtěl zabít i mě, to bylo tvoje dílo. Někdo na něcopřišel, někdo ti začal posílat lístky s výhrůžnými vzkazy. A tys dostal strach, že pravda vyjde po všech těch

letech najevo. Tak sis najal vraha, aby ses mě zbavil. Jeho jsi taky zavraždil? Protože se ti nechtělovyplatit mu odměnu za jeho ‚práci‘?“

„Ne, ne,“ bránil se Harper. „To udělal Jamie! Jamie ho zastřelil. Jamie je vrah!“

„Jamie byl ochránce! Udělal, co musel, abych byla v bezpečí. Jako teď, když mě ochránil před tvou střelouvlastním tělem. Proboha živého, byl to tvůj přítel, a tys ho zabil!“

„Podváděla mě s ním moje manželka!“

„A tys podváděl ji s polovinou sester v nemocnici. Jak se opovažuješ?!“

„K čertu! Ty nic nevíš!“ zaječel Harper. Ztratil nad sebou veškerou kontrolu a David si ve zlomku vteřinyuvědomil, že všechno je ztraceno.

Ve chvíli, kdy zamířil na Harperovo čelo, mu stoupla do cesty Patricia.

„Neublížíš mé dceři!“ vykřikla.

„Patricie, ne!“ zvolal David. Pak se pohnula Ann Margaret a Harper namířil zbraň na svoji ženu. Ječel, aťustoupí, nebo ji taky zabije. A jak ho mohla tak ranit, když ji tolik miloval, a proč to všechno nemohlanechat být, proč se nedokázala přenést přes ztrátu dcery Jamieho O’Donnella. Protože ho nikdynepřestala milovat, tak to bylo. Vždycky ho milovala víc než Harpera.

A zatímco David se zoufale snažil zamířit, Patricia křičela, že to není pravda, vždycky milovala Harpera víc,

to jenom jeho vlastní pýcha mu bránila to vidět, byla si tak jistá, že spolu mohli být šťastní. Co se stalo sjejich sny? Jak se mohli dostat až sem? Jak mohl ohrožovat jejich dceru a zabít svého přítele?

A potom uslyšel Melanii, jak volá na svou matku. Uvědomila si, že Harper se úplně přestal ovládat, žechce Patricii opravdu zabít a že tomu David nemůže zabránit. Vytáhla cosi z Jamieho saka. Zbraň. Držela

O’Donnellovu pistoli!

„Ann Margaret, k zemi,“ zařval David ve stejné chvíli, kdy si Harper všiml další hrozby a s trhnutím seobrátil k Melanii. Do háje, Patricia mu stála v cestě! Nemohl vystřelit!

Harper zařval. Obličej se mu pokřivil, cosi příšerného a pustého mu zatemnilo zrak. Melanie se zvedla azadívala se mu do očí. Vypadala klidně. Odhodlaně.

„Melanie, ne! Patricie, sakra! K zemi!“

Brian Stokes se vynořil za otcovými zády, zvedl silnou větev a zasadil mu ránu do hlavy.

Harper se složil. David vyrazil, v běhu vytahoval pouta, a rychle je Harperovi nasadil. Margaret s Patriciíse ještě nepohnuly z místa, bledé jako stěny, celé omráčené. Brian na ně na všechny hleděl, v ruce třímal větev. Vypadal příšerně, s rozbitým, nateklým nosem a

stopami zaschlé krve. Potom vyhledal pohledem svou sestru. „Meagan?“ zašeptal. „Ach, Meagan…“

„Briane,“ vykřikla a vrhla se mu do náručí. Patricia se k nim rozběhla, objala svoje děti a horečně je ksobě tiskla. Tři zbylí Stokesovi byli konečně spolu. A všichni tři se rozplakali.

David s Ann Margaret stáli tiše stranou; les se také ztišil a ptáci začali cvrlikat, jako by všechno bylo tak,

jak má být.

Když za dvacet minut dorazila na místo policie, Patricia s Brianem spolu ještě pořád plakali. Ale Melanie sepřemístila do Davidova náručí. Pevněji objímal a něžně hladil po vlasech.

Epilog

Toho dne, kdy ukládali k odpočinku Jamieho O’Donnella, pršelo. Trvalo dlouho, než texaský koronerdovolil vydat jeho tělo. Patricia sehnala na obřad katolického kněze. Ann Margaret věděla, že chtěl být zpopelněný. Brian s Melanii vybrali pro místo rozprášení jeho popele newportské útesy. Jako děti tam sním často chodívali na procházku, vyprávěl jim, že hrozně rád poslouchá zvuk vln tříštících se o skály.Připomínalo mu to Irsko.

Melanie, Ann Margaret, Patricia, Brian a Nate teď tiše stáli před knězem. Melanie se nemohla soustředitna to, co říkal. Sliby naděje a slávy a milosrdenství pro ni v těchto dnech znamenaly málo. Byla unavenáze slov. Příliš snadno se vyslovují a příliš svádí k tomu, aby jim člověk věřil.

Dívala se, jak se dole pění temné, zuřivé vody. Napadlo ji, jakkoli to bylo divné, že tam chybí Harper. Tenpohřeb se ho také týkal. Byla přesvědčená, že i jemu se po Jamiem O’Donnellovi stýská a že truchlí, ať už

by to přiznal nebo ne.

Doktor Harper Stokes byl ve vězení. Státy Texas a Massachussetts společně s FBI o něj teď vedly válku –všechny strany prohlašovaly, že je to jejich případ a že mají přednostní právo začít s procesem.

Federálové zatím vyhrávali.

Zaměstnanci Davidova oddělení pro boj se zdravotnickou kriminalitou se snesli na dům v Beacon Streetjako vosy. Bankovní účty byly zmrazený, aktiva zkonfiskována, kartotéky zplundrované. Melanie, jejímatka i bratr byli u výslechu už tolikrát, že je muž ve vrátnici FBI znal od vidění.

Stejné spousty času musela Melanie trávit s detektivem Jaxem a probírat to odpoledne s Williamem.Zatím proti ní nebylo vzneseno žádné obvinění. Její advokát ji ujistil, že ty modřiny ve tváři a fakt, žezbraň patřila Williamovi, stačí, aby obhájili tvrzení, že jednala v sebeobraně. Generální prokurátor nejspíšnehodlal ztrácet státní čas soudním procesem. Myslela si, že by měla být vděčná alespoň za tyto malé

dary.

Takže jí na čelo znamení vražedkyně nevypálí. A přesto zabila člověka. Nebyla si jistá, jak se s tímvypořádá, ale v této chvíli si nebyla jistá mnoha dalšími věcmi.

Jednou ráno, přesně dva týdny po Jamieho smrti, se probudila zbrocená studeným potem. Zase se jízdálo o té boudě a potom o dnech v Londýně. Jenomže tentokrát jí Jamie řekl, že už nechce být jejímotcem. Je příšerná holka, nenávidí ji a chce ji vrátit.

V náhlém popudu se rozjela do vězení, kde drželi Harpera, a dožadovala se návštěvy. Potřebovala to

vědět, potřebovala se ho na to zeptat. Mohl by jí říct, jestli ji Jamie skutečně miloval? Měla tak zamlženou

paměť, a chtěla slyšet, že oběma mužům na ní záleželo, že by jí Harper ve skutečnosti nikdy neublížil, že

ten najatý vrah byl omyl. Že ji miloval stejně jako Jamie, že to všechno bylo pokroucené. Dva muži, kteřína sebe žárlili, jeden muž, který byl chamtivý. Byla to chyba všech, jenom ne její.

Harper se s ní ale nechtěl vidět. Od svého zadržení nechtěl vidět nikoho, ani svou ženu ne.

Nasedla zpátky do auta, bezmyšlenkovitě se rozjela městem. Najednou si uvědomila, že je u Davidova

bytu. Od chvíle, kdy do toho lesa v Texasu dorazila policie, s ním nebyla ani chvíli sama. Byl zase zvláštní

agent Riggs, vedoucí vyšetřovacího týmu, který vedl řízení proti doktoru Harperu Stokesovi. Agenti sepochopitelně nesmějí stýkat se svědky, aby je nemohli ovlivňovat. Rozuměla tomu. Agenti mají svápravidla, a David Riggs je respektoval. Tím se lišil od jejích dvou otců.

Ale ten večer si řekla, do háje s tím. Zabušila na jeho dveře a ve chvíli, kdy otevřel, se mu vrhla donáručí. Nebránil se. Jeho výraz říkal všechno, o hladu, o touze, o potřebě být spolu a připomenout si, žeta noc v Texasu nebyl jenom přelud. Pomilovali se hned na chodbičce u dveří. Potom znovu v kuchyni apak se konečně dostali do ložnice, kde začali zase od začátku.

Po několika hodinách Melanie vstala, oblékla se, a jako beze slova přišla, tak beze slova zase odešla.Nezavolal jí. Věděla, že dokud nebude případ uzavřen, nezmění se to.

Počkala pět dní a pak se objevila znovu. Potom za tři dny. Nikdy nepromluvili ani slovo, jako kdyby věděli,

že nesmějí překročit tu hranici a porušit pravidlo vztahu agent-svědek. Nechali za sebe mluvit své dlaně a

ústa a těla, hladová, naléhavá a vášnivá.

Melanie věřila těm tichým, romantickým chvílím víc, než čemukoli, co se událo za posledních dvacet let

jejího života.

Její matka a Ann Margaret se jí pokoušely pomoct. Většinu odpolední trávily ty tři ženy vzadu na veranděa Ann Margaret s Patricií jí vyprávěly o těch dávných dnech v Texasu.

Melanie se během těch sedánků dozvěděla hodně věcí o Jamiem O’Donnellovi. Jak miloval Patricii, alenikdy se mu nepodařilo ji Harperovi skutečně přebrat. Jak miloval Ann Margaret, ale nedokázal opustit

svou cestu do zkázy. Jak miloval svoji dceru, i když to byla láska zvláštní a tragická.

Učinil ji svojí hlavní dědičkou. Miliony dolarů ve švýcarských bankách byly teď její a zajistily ji i její matkutak, že nikdy nebudou potřebovat další cent. Ann Margaret dostala štědrou celoživotní rentu.

Policie objevila elektronické zařízení, kterým měnil hlas při anonymních telefonátech. Také našli pštrosípera a prapodivný obrázek nějaké ženy se dvěma příšernými, nepopsatelnými stvůrami. Poslední dárečky,

prohlásil Brian. Pštrosí pera byla pro Patricii, protože před činy svého muže schovává hlavu do písku, aobrázek pro Ann Margaret, protože ve svém životě potkala nejednu, ale dvě stvůry, s nimiž žila. PodleAnn Margaret věděl Jamie všechno o všech. Jablko na Williamově posteli symbolizovalo, že jablko nikdynepadne daleko od stromu. Dokonce viděl Briana, jak zpod postele vytahuje kufřík s penězi na výkupné, a

dychtivě čekal, kdy promluví. Brian samozřejmě neřekl nikdy nic.

Jamie si také uměl poradit s každým bezpečnostním systémem a zámkem, takže pro něj nebyl žádnýproblém doručit všechny ty intimní dárečky skutečně intimně.

A konečně měl Jamie i motiv: Podle texaského koronera měl Melaniin pravý otec ještě jedno, poslednítajemství. Umíral na rakovinu žaludku a zbývalo mu nejspíš méně než šest měsíců života.

Chtěl asi využít toho krátkého času, který mu zbýval, k odkrytí pravdy. To si mysleli na FBI.

Ann Margaret byla ale odlišného názoru.

Když vás adoptovali, Melanie, měla jste se znovu setkat se všemi, jako by to bylo poprvé. Jak ale Jamiepředvídal, vypadalo to, že jste okamžitě „poznala“ svoji matku. Totéž bylo s Brianem. Dokonce jste vcelku

přirozeně přijala Harpera a chovala jste se k němu s důvěrou.

Potom vás rodiče seznámili s Jamiem. Pamatujete si, co jste udělala, Melanie? Byl to váš pravý otec.Člověk, který vás odvedl, aby uklidnil Harpera a ochránil vás. Člověk, který si obrátil naruby vlastní život,aby se o vás mohl starat, a potom z lásky k Patricii a k vám se vás zase vzdal. A vy jste se na něj jednou

podívala a odvrátila jste se. Bála jste se ho.

Myslím, že na tu chvíli nikdy nezapomněl, zlato. Myslím, že si nikdy nepřestal myslet, že Harper byl ten,koho jste milovala, a on ten, kdo vám naháněl strach.

Některé věci jsou pro člověka silnější než rakovina. Jednou z nich je určitě láska.

„Dokud jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě,“ recitoval kněz. „Smýšlel jsem jako dítě, usuzoval jsem jakodítě; když jsem se stal mužem, překonal jsem to, co je dětinské. Nyní vidíme jako v zrcadle, jen vhádance, potom však uzříme tváří v tvář. Nyní poznávám částečně, ale potom poznám plně, jako Bůh zná

mne.“ To byl povel pro Melanii. Zvedla urnu. Byla překvapivě těžká, plná, ale přece byla ničím vesrovnání s tím, čím byl Jamie v životě. Kněz jí pokynul, nadzvedla víko.

Byli jsme k sobě někdy opravdu upřímní, Jamie? Chtěla bych se tě zeptat na tolik věcí. Tak moc bych sipřála tě pochopit… Tolik důvodů, proč tě milovat, tolik důvodů, proč tě obdivovat, a tolik důvodů, proč těnenávidět.

Věřím, žes mě miloval, žes dělal všechno, cos pokládal za správné. Obětoval ses pro mě, obětoval ses promoji matku, a za to tě miluju, Jamie Ó’Donnelle, a všechno ti odpouštím. Odpočívej v pokoji. Bůh ti

žehnej.

Melanie překlopila urnu. Popel se sypal do vlhké mlhy, dolů do oceánu, kde se zatočil a voda ho odnesla.

Patricia s Ann Margaret se vydaly jako první zpátky k cestě, za nimi šel Brian s Natem, hlavy měli u sebe atiše si povídali. Melanie zůstala sama na konci průvodu. Snažila se, aby se necítila osamělá, ale nedařilo

se jí to.

Došli na konec stezky, kde byla zaparkovaná tři auta. Melanie si všimla, že k nim přibylo čtvrté. A jako byjí četl myšlenky, muž v tmavém obleku se opíral o dveře na straně spolujezdce. Když ji spatřil přicházet,

zvedl hlavu.

Melanie se rozběhla. Bylo jí jedno, jestli se na ni někdo dívá.

„Davide!“

Na poslední chvíli se zarazila, náhle nesmělá a nejistá. Měl na sobě tmavomodrý oblek, vypadal takoficiálně. Ale potom se na ni usmál, oči se mu rozzářily a ona cítila, jak se jí ten uzlík v hrudi rozmotává.

„Ahoj,“ řekl jí.

„Ahoj.“

„Hezký obřad.“

„Slyšel jsi?“

„Stál jsem opodál, nechtěl jsem rušit.“

„Mohl jsi rušit,“ vyhrkla. „Mně by to nevadilo.“

Pousmál se a přejel jí prstem po tváři. Zavřela oči, aby se mohla soustředit na jeho dotek, a když je znovu

otevřela, uviděla, že má špičku prstu mokrou. Setřel jí slzu.

„Ještě pořád vyšetřuješ mého otce?“ ptala se. „Pověz, jsi tady služebně? Protože já už –“

„Skončil jsem.“

„Skončil?“

„Skončil. Dnes ráno jsem to sbalil a předal generálnímu prokurátorovi. Jsem volný, Melanie Stokesová.

Tak jsem přišel za tebou.“

„Ach, Davide,“ hlesla a potom se jí stáhlo hrdlo. „Ach, Davide,“ zkusila to znovu. Nechala slova být a vrhla

se mu do náručí. Pevněji objal. „Stýskalo se mi po tobě.“ „Mně taky.“ „Chtěl jsem vědět, jak se ti daří.“

„Já vím, já vím.“

Najednou odtáhl hlavu a oči mu svítily. „Beru léky,“ vyhrkl. „Chodí se mi líp, líp se hýbu. Taky mě povýšili.Mám zajištěnou práci. Ale, Mel, nechoval jsem se k tobě úplně správně.“

„Davide, já tě miluju.“

Přestal mluvit a přitáhl si ji k sobě. Po chvíli zabručel: „Díky Bohu. Táta mi vytknul, že jsem to nejspíšvšechno zpackal a že jsem mu tě měl už dávno představit. Myslí si, že všechno mohlo být jinak. Neříkám,že mu úplně rozumím. Po tom všem, co jsem mu napovídal, si myslím, že se ti nejspíš chce dvořit sám.“

„Vážně? Moje matka se ptala, jestli k nám někdy zase nechceš přijít. Ann Margaret jí napomenula, že mábýt ticho a hledět si svého – že zrovna ony dvě nejsou ty pravé na rozdávání rad o mužích.“

Zasmál se. „Zajímavý postřeh.“

Chytla ho za klopy u saka. „Tak to řekni, sakra. Všechno mi to řekni! Celý měsíc na to čekám!“

„Miluju tě, Melanie. Chci s tebou žít, vychovávat dvě děti a zestárnout s tebou. Chci s tebou trávit všechny

dny svého života.“

Přivinula se k němu. Ten bolavý uzlík z hrudi byl pryč. Opar posledního měsíce se jí zvedl z očí. Teď už todokázala vidět jasně. Ona, on, možná dvě děti. A třeba i zlatý retrívr.

Rodina. Konečně její vlastní rodina.

Bylo to zvláštní, ale v duchu viděla Jamieho O’Donnella, jak září radostí, a čtyřletou Meagan Stokesovou,která je konečně šťastná.

A Melanie Stokesová zašeptala: „Ano.“