Dvojč

eProlog

Ten kluk ji opět pozoroval.

Čtrnáctiletá Alice Roseová se marně pokoušela soustředit na deset otázek testu ležícího před ní. Fyzicky se sice právě účastnila hodiny angličtiny v prvním ročníku střední školy, myšlenkami se však znovu a znovu vracela k Elijahovi. Chlapcův pohled přímo cítila jako paprsek dopadající na tvář, hřál ji, skoro pálil. Alice si uvědomovala, že se červená.

Soustřeď se, Alice!

Další otázku cyklostyl poněkud rozmazal a Alice musela pracně luštit slova.

Charles Dickens často volí jména tak, aby přibližovala charakterové rysy postav. Uveď několik příkladů a vysvětli, jak tato jména souhlasí s povahami jednotlivých postav.

Alice okusovala tužku a snažila se vydolovat z paměti správnou odpověď. Ale copak mohla logicky uvažovat, když on seděl u vedlejšího stolku, natolik blízko, že mohla vdechovat výpary jeho mýdla s vůní pryskyřice a hořícího dřeva? S tou vyloženě mužnou vůní? Dickens, Dickens, koho by zajímali Charles Dickens a Nicholas Nickleby, koho by zajímal otravný test z angličtiny, když se na Alici díval Elijah Lank? Bože, zdál se jí tak neodolatelný s těmi svými černými vlasy a těma svýma modrýma očima! S

očima Tonyho Curtise. Ano, jakmile Elijaha poprvé spatřila, napadlo ji, že vypadá jako Tony Curtis, jehož krásný obličej zářil na stránkách jejích oblíbených časopisů Modern Screen a Photoplay.

Alice sklonila hlavu a přes pramínky blond vlasů, které jí zakryly tvář, vrhla kradmý pohled směrem k sousednímu stolku. Srdce jí poskočilo. Ujistila se, že Elijah se na ni opravdu dívá, a nikoliv tím pohrdavým způsobem jako všichni ostatní spolužáci, ti protivní kluci, kvůli nimž si připadala neohrabaná a hloupá. Co chvíli si o ní šeptali.

Slovům nerozuměla, stačilo jí však, jak výsměšně po ní pokukovali. Titíž chlapci nalepili na její skřínku v šatně fotografii krávy. A titíž chlapci urážlivě bučeli, když se o ně Alice na chodbě nechtěně otřela. Jenom Elijah ji pozoroval úplně jinýma očima. Očima plnýma zájmu. Očima filmové hvězdy.

Alice se zvolna otočila a tentokrát už bez ochranné hradby vlasů jeho pohled odvážně a vstřícně opětovala.

Elijah mezitím dokončil test, propisku položil vedle papíru obráceného textem dolů a teď už jen upřeně zíral na Alici.

Hltal ji očima. Ty čarovné oči jí braly dech.

Líbím se mu. Vím to. Určitě se mu líbím.

Mimoděk zvedla ruku ke krku, k hornímu knoflíčku blůzky, prsty se dotkla horké kůže a vybavila si žhavý pohled, jakým se Tony Curtis propaloval do tváře Lany Turnerové. Při takovém pohledu ztrácejí dívky řeč a podlamují se jim kolena. Po takovém pohledu nevyhnutelně následuje polibek. A ve filmu se vždycky rozostří záběr.

Proč? Proč film nikdy neukáže to, co Alice touží vidět ze všeho nejvíc…?

„Třído, končíme. Každý odevzdá test.“

Alice se vytrhla ze snění a sklouzla očima k papíru s nacy-klostylovanými otázkami. Polovina jich zůstala nezodpovězených. Jak se to mohlo stát? Kam ten čas zmizel? Přece znala všechny odpovědi. Jen by potřebovala ještě pár minut…

„Alice. Alice!“

Vzhlédla a spatřila nataženou ruku paní Meriweatherové.

„Neslyšela jsi mě? Odevzdej test.“

„Ale já…“

„Žádné výmluvy, Alice. Budeš se muset naučit poslouchat.“ Paní učitelka Meriweatherová sebrala Alicin test a pokračovala v cestě uličkou mezi stolky. Vtom si Alice uvědomila, že děvčata za ní se hihňají a tlumeně si něco vykládají. Ohlédla se a uviděla, jak spolužačky mají hlavy těsně u sebe a dlaněmi si zakrývají ústa. Alice dokáže odezírat ze rtů, dávej si tedy pozor, aby nezjistila, že mluvíme o ní.

Teď už se smáli i někteří z chlapců a ukazovali směrem k ní. Co je tak pobavilo?

Alice sklonila bradu a s hrůzou si všimla, že horní knoflíček blůzky se utrhl. Blůzka se doširoka rozvírala.

Školní zvonek ohlásil konec vyučování.

Alice popadla tašku s učebnicemi, přitiskla si ji k hrudi a vyřítila se ze třídy. Nikomu se neodvážila pohlédnout do očí, jen se sklopenou hlavou a slzami v hrdle chvátala po chodbě. Vběhla na toalety a zamkla se v jedné z kabinek.

Když se dovnitř nahrnuly ostatní dívky a se smíchem se začaly šlechtit před zrcadly, Alice za zamčenými dveřmi kabinky ani nedýchala. Cítila směs nejrůznějších voňavek a mejkapů, vnímala každý závan vzduchu, kdykoliv se rozlétly dveře toalet. Tyhle rozmazlené holky se svými zbrusu novými svetříky! Nikdy neztrácely knoflíčky od halenky, nikdy nepřišly do školy v sukni „po někom“ ani v laciných střevících s lepenkovou podrážkou.

Jděte pryč. Prosím. Okamžitě všechny zmizte.

Konečně se dveře toalet přestaly otvírat a zavírat. Alice v kabince ještě pár vteřin pozorně naslouchala. Nakoukla škvírou, ale před zrcadly už nikoho neviděla. Teprve potom se vyplížila z toalet.

I chodba byla prázdná, všichni odešli. Nezůstal tu nikdo, Alice se nemusela bát dalších posměšků. Celá schoulená a se svěšenými rameny kráčela podél otlučených skřínek a stěn polepených plakáty zvoucími na halloweenský ples, který bude za čtrnáct dní. Alice tam však rozhodně nepůjde.

Ponížení, jaké zažila během tanečního večírku minulý týden, dosud nepřebolelo a zřejmě nikdy nepřebolí. Dvě hodiny prostála u zdi, dvě hodiny marně čekala a doufala, že ji některý chlapec vyzve k tanci. Když se před ní konečně jeden z kluků objevil, nechtěl tančit. Náhle se zlomil v pase a pozvracel jí boty. Ne, žádné další taneční zábavy se Alice nezúčastní. V tomhle městě strávila sotva dva měsíce a už si zoufale přála, aby se s matkou opět přestěhovaly někam jinam. Někam, kde by mohla začít znovu. Někam, kde by všechno bylo jiné.

Jenže nikde to není jiné.

Ze školní budovy vyšla předním vchodem. Venku mírně hřálo podzimní slunce. Sklonila se ke svému bicyklu a odemkla zámek. V zamyšlení vůbec neslyšela blížící se kroky. Teprve když jí na obličej padl stín, uvědomila si, že vedle ní stojí Elijah.

„Ahoj, Alice.“

Prudce se narovnala, kolo s rachotem spadlo na zem.

Kristepane, chovám se jako idiot, blesklo jí hlavou. Proč musím být tak hrozně nešikovná?

„Ten test byl dost těžký, viď?“ Mluvil pomalu a zřetelně.

Tohle byla další věc, která se jí na Elijahovi líbila. Přesná výslovnost. Nepolykal hlásky jako ostatní spolužáci a spolužačky. A vždycky se snažil, aby viděla jeho rty. Ví o mém tajemství, pomyslela si. A přesto se mnou chce kamarádit.

„Stihla jsi odpovědět na všechny otázky?“ zeptal se.

Alice se sehnula pro kolo. „Nestihla. Odpovědi jsem znala, jenom bych potřebovala víc času.“ Narovnala se a uviděla, že Elijah sklouzl očima k její blůzce. K místu, kde se blůzka kvůli chybějícímu knoflíčku široce rozvírala.

Alice zrudla a překřížila ruce na prsou.

„Mám zavírací špendlík,“ řekl Elijah.

„Cože?“

Sáhl do kapsy a vytáhl špendlík. „Sám taky pořád ztrácím knoflíky. Občas je to dost nepříjemné. Ukaž, sepnu ti to.“

Jakmile se dotkl blůzky, Alice zadržela dech. Stěží potlačovala chvění, když vsunul dva prsty pod látku, aby přidržel a sepnul špendlík. Cítí, jak mi buší srdce? napadlo ji. Uvědomuje si, že se mě z jeho doteku zmocňuje závrať?

Elijah o krok ustoupil. Alice hlasitě vydechla a podívala se dolů. Špendlík, dokonale splnil očekávání, blůzka už se ani trochu nerozvírala.

„Tak co, je to lepší?“ zeptal se Elijah.

„Ano, jistě!“ vyhrkla. Na několik vteřin se odmlčela, snažila se uklidnit. Pak pronesla s důstojností královny: „Děkuju ti, Elijahu. Bylo to od tebe velmi pozorné.“

Chvíli oba jen tiše stáli pod větvemi plnými zářivě rudého podzimního listí. Kdesi v dálce se rozkrákaly vrány.

„Myslíš, Alice, že bys mi mohla s něčím pomoct?“

promluvil opět Elijah.

„S čím?“

Bože, jak neskonale pitomá odpověď! Měla jsem rovnou říct ano! Ano, udělám pro tebe cokoliv, Elijahu Lanku.

„Připravuju takovou větší práci z biologie. Pokusný projekt. Ovšem potřebuju pomocníka. Nebo pomocnici. A nevím, na koho jiného bych se mohl obrátit.“

„Jaký projekt to je?“

„Uvidíš. Ale musíme až nahoru k našemu domu.“

Jeho dům. Nikdy nebyla v domě žádného chlapce.

Kývla. „Fajn. Jen si hodím domů tašku s učením.“

Elijah si ze stojanu vzal své kolo, skoro stejně otřískané jako to její. Tím bicyklem s rezavějícími blatníky a potrhaným vinylovým sedlem se jí ještě víc přiblížil. Jsme skutečný pár, pomyslela si. Tony Curtis a já.

Nejdřív jeli k ní. Nepozvala ho dál, příliš se styděla za starý poškrábaný nábytek a místnosti, kde se z dávno nevymalovaných stěn a stropů odlupovaly kousky omítky.

Beze slova vběhla dovnitř, odhodila tašku na kuchyňský stůl a vzápětí už chvátala ven.

Chuť na výlet bohužel dostal i bratrův pes Buddy. Sotva vyšla z domovních dveří, přihnal se jako rozmazaná černobílá skvrna.

„Buddy!“ zaječela Alice. „Okamžitě se vrať zpátky!“

„Není zrovna moc vycvičený, co?“ prohodil Elijah.

„Protože je to jen obyčejné hloupé psisko. Buddy!“

Voříšek se ohlédl, zavrtěl chlupatým chvostem a vydal se kamsi po silnici.

„Nevadí,“ řekla Alice. „Až se vyvenčí, vrátí se domů.“

Nasedla na kolo. „A – kde vlastně bydlíš?“

„Nahoře na Skyline Road. Už jsi tam někdy byla?“

„Ne.“

„Pojedeme dost dlouho do kopce. Myslíš, že to zvládneš?“

Znovu přikývla. Udělám pro tebe cokoliv.

Zvolna vyjeli. Doufala, že Elijah odbočí na Main Street, kde holky a kluci často po vyučování popíjeli v bistru limonádu a pouštěli jukebox. Uvidí nás, jak spolu jedeme na kolech, říkala si. Spolužačky budou mít o čem žvatlat.

Koukněte, nejede snad tamhle Alice s Elijahem Modroočkem?

Ale Elijah nezamířil k Main Street. Odbočil na Locust Lane, kterou lemovaly jen zadní trakty několika provozoven a firemní parkoviště konzervárny Neptune’s Bounty Cannery. Alice byla i tak spokojená. Koneckonců jela s Elijahem, ne? Totiž těsně za ním, takže mohla neustále pozorovat jeho pravidelně se napínající svalnatá stehna, jeho útlý zadek na sedle.

Elijah se ohlédl, černé vlasy mu zavlály ve větru. „Nejsi unavená, Alice?“

„Kdepak.“ Ve skutečnosti však stěží popadala dech, neboť mezitím už opustili centrum obce a stoupali do kopce.

Elijah musel jezdit po Skyline denně, byl tedy zvyklý, nezdál se vůbec zadýchaný a jeho nohy se pohybovaly s pravidelností pístů. Zato Alice ze sebe ždímala poslední zbytky sil. Náhle koutkem oka zahlédla černobílý kožíšek.

Podívala se stranou a uviděla, že Buddy je doprovází. Také vypadal unaveně, jazyk měl vyplazený, ale úporně se s nimi snažil držet krok.

„Běž domů!“

„Co říkáš?“ ohlédl se Elijah.

„Už je tu zase to hloupé psisko,“ vydechla Alice. „Pořád utíká za námi. Ještě… ještě se ztratí.“

Znovu přísně koukla po Buddym, ale ten umanutě a věrně pelášil vedle ní. Dobrá, když si nedáš říct, třeba se uštvi, pomyslela si. Já tě oplakávat nebudu.

Dál stoupali do kopce, silnice se teď vinula vzhůru v mírných serpentinách. Mezi stromy Alice tu a tam spatřila hluboko dole Fox Harbor; voda se v odpoledním slunci třpytila jako naleštěná měď. Stromů postupně přibývalo a pak už byl kolem jen les hýřící zářivě červenými a oranžovými odstíny. Silnice posetá spadaným listím se nepřestávala zatáčet.

Když konečně Elijah zastavil, Alice se jen s vypětím vůle dokázala udržet na roztřesených nohou. Buddyho nikde neviděla. Doufala, že si pes sám najde cestu domů, neboť hledat ho rozhodně nechtěla. Ne teď, kdy jen pár kroků od ní stál Elijah, usmíval se a jeho modré oči přímo jiskřily.

Opřel si kolo o kmen stromu a tašku s učením si zavěsil přes rameno.

„A – kde je váš dům?“ zeptala se Alice.

„Tamhle u té příjezdové cesty.“ Elijah ukázal zpátky k sloupku s rezavějící poštovní schránkou.

„Copak tam nepůjdeme?“

„Ne. Víš, moje sestřenice je nemocná. Celou noc zvracela, takže domu se raději vyhneme. Ostatně ten pokusný projekt nemám doma, ale v lese. Kolo nech tady, dál musíme pěšky.“

Postavila své kolo vedle jeho bicyklu a stále ještě roztřesená a unavená z té namáhavé jízdy do kopce následovala Elijaha, který se už začal prodírat lesem. Stromy tu rostly hodně blízko sebe, půdu pokrývala silná vrstva listí.

Alice odevzdaně kráčela za Elijahem a oběma rukama odháněla komáry. „Sestřenice u vás bydlí?“ zeptala se.

„Jo, přistěhovala se loni. A hádám, že už natrvalo. Jinak totiž nemá kam jít.“

„Tvým rodičům to nevadí?“

„Mám jenom tátu. Máma umřela.“

Alice se zarazila. Náhle nevěděla, co říct. Posléze jen v rozpacích zamumlala: „To je mi líto.“ Ale Elijah ji patrně ani neslyšel.

Lesní podrost zhoustl. Alice začala zůstávat pozadu, kolena a lýtka měla poškrábaná od ostružiní, trnité šlahouny se jí zachytávaly o sukni. Elijah si jí nevšímal, rychlým tempem mířil stále dál.

„Elijahu!“

Neodpověděl. Prodíral se vpřed a s taškou přes rameno připomínal odvážného průzkumníka. „Počkej na mě!“

„Chceš vidět můj projekt, nebo ne?“

„Chci, ale…“

„Tak nezdržuj.“ V jeho hlase zazněl tón netrpělivosti, který ji poněkud vylekal. Elijah teď stál několik metrů před ní, a když se pootočil, všimla si, že zaťal pěsti.

„Nezlob se,“ řekla pokorně. „Už jdu.“

Stačilo deset či patnáct kroků – a stromy náhle ustoupily mýtině. Alice spatřila staré kamenné základy, jediný zbytek dávno opuštěného farmářského stavení. Elijah se otočil, ve tváři odlesky odpoledního slunce.

„Tady to je,“ oznámil.

„Je co?“

Sehnul se a odtáhl stranou dvě prkna zakrývající hlubokou jámu. „Pojď se podívat. Tohle jsem kopal tři neděle.“

Alice pomalu přistoupila blíž a pohlédla dolů. Slunce už klesalo za stromy a dno jámy bylo ve stínu. Alice rozeznala jen vrstvu suchého listí, které tam navál vítr. A ještě si všimla provazu visícího po straně.

„To je past na medvěda?“

„Mohla by být. Kdybych místo prken dal přes otvor pár větví, určitě bych nějakou zvěř chytil. Třeba i medvěda.

Nebo jelena.“ Elijah ukázal do jámy. „Koukni se pořádně.

Vidíš?“

Alice se naklonila. Dole v šeru se cosi matně lesklo. Z

napadaného listí jako by vyčnívaly bílé úlomky.

„Co je to?“

„Můj pokusný biologický projekt.“ Elijah sáhl po provazu a začal jej vytahovat. Listí na dně jámy zašustilo a rozlétlo se. Alice sledovala, jak se provaz napíná. Na jeho konci bylo něco zavěšené. Košík. Elijah poměrně rychle vytáhl z jámy celý provaz, postavil košík na zem a odhrnul z něj listí. Alice už věděla, co se předtím bělalo dole ve stínu.

Byla to drobná lebka.

Elijah dál odstraňoval suché listí. Alice spatřila kusy kůže s černou srstí a zahnutá úzká žebra. Sukovitý řetízek páteře. Kosti nohou, jemné jako rašící větvičky.

„Není to úžasné?“ prohodil Elijah. „Dokonce zmizel i hnilobný zápach. Pobyla si tam dole skoro sedm měsíců.

Když jsem ji naposledy kontroloval, na kostech se ještě místy drželo maso. A teď je kostra dokonale čistá. Rozklad nabral tempo v květnu, sotva se oteplilo.“

„A co to vůbec je?“

„Nepoznáš to?“

„Ne.“

Elijah zvedl lebku, celkem snadno ji ukroutil od páteře a hodil ji směrem k Alici.

„Neblázni!“ vyjekla, ale stačila lebku zachytit.

„Mňau!“

„Elijahu!“

„Přece ses ptala, co to je, ne?“

Alice zírala do prázdných očních důlků. „Je to kočka?“

Elijah vytáhl ze své školní tašky hnědý nákupní sáček a začal do něj ukládat kosti.

„Co chceš s tou kostrou dělat?“

„Právě tohle je můj pokusný biologický projekt. Od kočky ke kostře za sedm měsíců.“

„Kde jsi tu kočku sehnal?“

„Našel jsem ji.“

„Ty jsi prostě jen tak našel mrtvou kočku?“

Elijah vzhlédl. Jeho modré oči se usmívaly. Ale už to nebyly oči Tonyho Curtise. Byly to oči, které děsily. „Kdo říká, že jsem ji našel mrtvou?“

Alici se náhle rozbušilo srdce. O krok couvla. „Víš, asi bych se už měla vrátit domů.“

„Proč?“

„Musím se učit. A psát úkoly.“

Elijah se pružně napřímil. Úsměv z jeho očí zmizel.

Vystřídal jej výraz klidného očekávání.

„Takže… uvidíme se ve škole.“ Alice opět o krok couvla a rozhlédla se po lese, který vypadal ze všech stran stejně.

Kudy jsme se sem vlastně dostali? uvažovala. Kterým směrem bych se měla vydat?

„Vždyť jsi sotva přišla, Alice,“ nevzrušeně namítl Elijah.

Něco držel v dlani. Teprve když zdvihl ruku nad hlavu, poznala Alice, co to je.

Kámen.

Úder ji srazil na kolena. Schoulila se, přikrčila se k zemi.

Téměř neviděla, nohy i ruce měla chvíli jako ochrnuté.

Necítila bolest, spíš ji šokovalo, že ji Elijah uhodil. Zkusila se poslepu odplazit. Elijah ji popadl za kotníky a vlekl ji zpátky. Obličej se jí odíral o zem. Marně se mu pokoušela vyškubnout. Chtěla křičet, ale pusu měla plnou hlíny, suchých větviček a listí. Elijah ji dovlekl k vykopané jámě.

V okamžiku, kdy Alici přepadly nohy přes okraj, podařilo se jí zachytit jakéhosi keříku. Ze všech sil se ho držela, zatímco nohy jí visely nad jámou.

„Pusť se, Alice,“ vyzval ji Elijah.

„Vytáhni mě! Vytáhni mě!“

„Neslyšela jsi? Pusť se.“ Elijah opět zvedl kámen a prudce ji praštil do ruky.

Alice vykřikla a její pohmožděné prsty uvolnily stisk.

Vzápětí sklouzla do jámy a dopadla na vrstvu suchého listí.

„Alice. Alice.“

Otřesená pádem vzhlédla ke kruhu světla nahoře. Na pozadí oblohy spatřila siluetu Elijahovy hlavy. Předkláněl se a pozorně se díval dolů do té hloubky.

„Proč to děláš?“ vzlykla Alice. „Proč?“

„Není v tom nic osobního. Prostě chci jenom zjistit, jak dlouho to potrvá. Kočka potřebovala sedm měsíců. Co myslíš, kolik času to zabere tobě?“

„Tohle mi přece nemůžeš udělat!“

„Sbohem, Alice.“

„Elijahu! Elijahu!“

Otvor jámy zakryla široká prkna, kruh světla vystřídala tma. Alice teď už neviděla ani ten kousíček nebe. Tohle nemůže být doopravdy, pomyslela si. Elijah jen trochu divně žertuje. Snaží se mě vystrašit. Pár minut mě nechá tady dole, pak se vrátí a vytáhne mě. Ano, určitě se vrátí.

Vtom zaslechla, jak na prkna položená přes otvor jámy cosi ztěžka dopadá. Kameny. Elijah tam vrší velké kameny.

Vstala a zkusila z jámy vylézt. Na nerovné stěně nahmátla několik suchých kořínků, ty se jí však okamžitě rozpadly v dlani. Zoufale zatínala nehty do hlíny, ale neměla se čeho zachytit, znovu a znovu sklouzávala zpátky do listí na dně. Její marné výkřiky polykala tma. „Elijahu! Elijahu!“

Elijah neodpovídal. Na široká prkna dunivě dopadaly další a další kameny.

Kapitola 1

Pesez le matin que vous n’irezpeut-étrepas jusqu’au soir, Et au soir que vous n’irez peut-étre pas jusqu’au matin.

Každé ráno si připomeň, že nemusíš přežít den, a každý večer si připomeň, že nemusíš přežít noc.

NÁPIS

NA

PLAKETĚ

V

PAŘÍŽSKÝCH

KATAKOMBÁCH

Řada lebek shlížela z vrcholu stěny tvořené umně navršenými stehenními a holenními kostmi. Ačkoliv byl červen a doktorka Maura Islesová věděla, že necelých dvacet metrů nad ní září na pařížských ulicích slunce, cestou tmavými chodbami lemovanými téměř až ke stropu lidskými ostatky ji mírně mrazilo. Smrt znala velmi dobře, dokonce důvěrně, s nejrůznějšími jejími podobami se už nesčetněkrát setkala na svém pitevním stole, ale přesto byla ohromena rozsahem téhle podivné expozice, neuvěřitelným počtem kostí shromážděných v síti tunelů pod Městem světla.

Kilometrová prohlídková trasa zahrnovala pouze zlomek katakomb. Turistům nepřístupné zůstávaly postranní chodby a kostmi naplněné komory, jejichž temná ústí lákala za zamčenými železnými branami. Spočívaly tu ostatky šesti milionů Pařížanů, kterým kdysi slunce hřálo tváře, kteří hladověli, žíznili a milovali, kteří cítili, jak jim v hrudi tluče srdce, jak jim vzduch proudí do plic a z plic. Jistě by si ani ve snu nedokázali představit, že jednoho dne kdosi jejich kosti vykope ze hřbitovní půdy a přemístí je do téhle ponuré kostnice pod městem.

Že jednou někdo jejich ostatky vystaví a pak na ně s úžasem budou civět tlupy turistů.

Došlo k tomu před půldruhým stoletím. Aby se na přeplněných pařížských hřbitovech uvolnilo místo pro stálý přísun mrtvých, bylo rozhodnuto vyzvednout kostry z hrobů a uložit je hluboko pod městskými ulicemi v rozlehlých plástvovitých prostorech, které po sobě zanechaly dávné vápencové lomy. Dělníci ovšem tenkrát nenaházeli přepravované ostatky jen tak ledabyle na hromady, ale zhostili se svého pochmurného úkolu s pietou a jistým vkusem, pečlivě veškeré kosti srovnali do nejrůznějších vzorců. Jako nějací puntičkářští kameníci vybudovali z kosterních součástí vysoké zdi, v nichž se nepravidelně střídají vrstvy lebek a dlouhých kostí, dali symbolům zániku téměř uměleckou podobu. Navíc tohle už dostatečně pochmurné prostředí vyzdobili kovovými plaketami s vyrytými citáty a úslovími, karatelsky připomínajícími návštěvníkům, že všemocná Smrt neušetří nikoho.

Jeden z nápisů Mauru bůhvíproč upoutal. Zastavila se, aby si jej přečetla. Zatímco se za pomoci své chabé středoškolské francouzštiny pokoušela slova přeložit, kolem ní dál proudili turisté. Kdesi v šeru chodeb se s ozvěnou rozléhal rozpustilý a nepatřičný dětský smích, pak zaslechla muže, který hezky huhňavě po texasku svěřoval své manželce: „Děsný místo, co říkáš, Sherry? Člověku skoro naskakuje husí kůže…“

Texaský pár se vzdálil, hlasy se rozplynuly. V rozlehlé a jen matně osvětlené komoře zavládlo ticho. Maura na chvíli osaměla, vdechovala staletý prach a rozhlížela se. Mnohé z navršených kostí pokrývala plíseň a dodávala jim zelenavý odstín. Jedna z lebek měla uprostřed čela kulatou dírku po střele. Jako třetí oko.

Vím, jak jsi zemřel.

Chlad chodeb Maure pronikal až do morku kostí. Ale zůstala tu bez hnutí stát, rozhodnutá přeložit ten krátký nápis na plaketě, překonat v sobě hrůzu tím, že mozek zaměstná celkem neužitečnou intelektuální hádankou. No tak, Mauro, povzbuzovala se v duchu, tři roky středoškolské franštiny, a neporadíš si s jednoduchou větičkou? V překladu teď spatřovala osobní výzvu, všechno ostatní včetně úvah o smrtelnosti odsunula stranou. Slova postupně dostávala smysl. Maura cítila, jak jí tuhne krev…

Šťastný je ten, kdo neustále počítá s hodinou své smrti a denně se připravuje na neodvratný konec.

Náhle si uvědomila to tíživé ticho. Odnikud se neozývaly žádné hlasy, žádné ozvěny kroků. Otočila se a opustila šerý prostor. Jak se vůbec mohla tak opozdit za ostatními turisty? Ocitla se v chodbě úplně sama, sama s mrtvými. Musela myslet na nenadálé výpadky elektřiny, na zoufalé tápání v černočerné tmě. Kdysi Maura slyšela o pařížských dělnících, kteří před stoletím v katakombách zabloudili a zemřeli vysílením a hladem. Mimoděk zrychlila krok, snažila se dostihnout skupinu, znovu se připojit k živým. Nedokázala se zbavit tísnivého dojmu, že v těchhle chodbách jí smrt až příliš důrazně připomíná svou moc.

Lebky jako by se tvářily pohrdavě a znechuceně, šestimilionový chór jako by se vysmíval zvrácené zvědavosti.

Byli jsme živí stejně jako ty. Domníváš se snad, že unikneš budoucnosti; kterou tu vidíš před sebou?

Když se konečně vynořila z katakomb a vstoupila na Rue Remy Dumoncel ozářenou sluncem, zhluboka se nadechla. Kupodivu jí tentokrát ani trochu nevadil hluk pouličního provozu, nevadily jí tlačící se davy lidí. Připadala si, jako by právě dostala v životě druhou šanci. Barvy se náhle zdály zářivější, tváře přívětivější. Můj poslední den v Paříži, pomyslela si, a teprve teď jsem schopná ocenit její půvab. Většinu uplynulého týdne Maura strávila uvězněná v jednacích sálech, neboť se účastnila mezinárodní konference o forenzní patologii. Na prohlídku města prakticky nezbýval čas. A sporé vyjížďky organizované pořadateli konference se vesměs týkaly chorob a smrti: muzeum lékařství, starodávný operační sál.

Katakomby.

Jaká ironie osudu – ze všech vzpomínek, které si z Paříže odnese, ta nejživější bude souviset s lidskými ostatky. Je to normální? uvažovala, zatímco seděla na zahrádce kavárny a vychutnávala si poslední šálek espresa a jahodový koláč. Za dva dny už budu zase ve své pitevně, obklopená nerezavějící ocelí a zavřená před sluncem. Dýchat budu jen chladný přefiltrovaný vzduch proudící z ventilátorů. Dnešek mi bude připadat jako vzpomínka na ztracený ráj.

Beze spěchu si jednotlivé detaily ukládala do paměti.

Vůni kávy, chuť máslového těsta. Čilé podnikatele s mobilními telefony přitisknutými k uchu. Rafinované uzly šátečků povlávajících kolem krků žen. Pohrávala si s představami, jaké se nepochybně vyrojily v hlavě každé Američanky, která někdy navštívila Paříž. Co by se asi stalo, kdybych záměrně zmeškala svůj let? Prostě bych dál vysedávala v téhle kavárně? Až do konce života bych obdivovala tohle fantastické město?

Ale posléze se přece jen zvedla, mávnutím přivolala taxi a odjela na letiště. Vzdala se svých představ, vzdala se kouzelné Paříže, ale jen proto, že se sem rozhodla jednou vrátit. Slíbila si to. Pouze nevěděla, kdy návrat uskuteční.

Její let měl tříhodinové zpoždění. Tři hodiny jsem se mohla procházet kolem Seiny, říkala si, zatímco notně otrávená čekala na letišti Charlese de Gaulla. Mohla jsem se toulat po Marais nebo se podívat do Les Halles… Místo toho trčela v terminálu tak přeplněném cestujícími, že si ani neměla kde sednout. Když konečně nastoupila do letadla Air France, cítila se unavená a celá jako rozlámaná. Sklenka vína a obvyklé jídlo po: dávané během letu úplně stačily, aby ji přemohl hluboký spánek beze snů.

Vzbudila se až v okamžiku, kdy se letadlo chystalo přistát v Bostonu. Bolela ji hlava, zapadající slunce nepříjemně oslňovalo. Bolest hlavy ještě zesílila v zástupu pasažérů čekajících na zavazadla. Maura sledovala na kruhovém běžícím pásu jeden kufr za druhým, žádný z nich však nebyl její. O několik minut později musela vystát frontu a vyplnit formulář, kterým se ohlašuje ztráta zavazadla. Teď už jí nesnesitelně bušilo ve spáncích. Do taxíku nastupovala jen s příruční kabelou a skoro za tmy.

Maura netoužila po ničem jiném než po horké koupeli a pořádné dávce Advilu. Schoulila se na sedadle a opět usnula.

Náhle auto prudce zabrzdilo a Maura se probudila.

„Co se tu děje?“ slyšela promluvit řidiče.

Zívla, protáhla se a rozespalýma očima vyhlédla ven. Pár vteřin jí trvalo, než se zorientovala. Vzápětí si uvědomila, že už odbočili do ulice, kde bydlí, napřímila se a okamžitě zbystřila smysly. To, co viděla, dokonale vyburcovalo její pozornost. Parkovaly tu čtyři hlídkové vozy brooklinské policie, barevná světla majáčků rozrážela tmu.

„Jak to vypadá, došlo tu k nějaké nehodě,“ řekl řidič.

„Bydlíte v téhle ulici, že?“

„Ano, tamhle je můj dům. Uprostřed bloku.“

„Přímo tam, co stojí ty hlídkové vozy? Nemyslím, že nás nechají projet.“

Jako by chtěl potvrdit správnost řidičovy domněnky, přistoupil k nim uniformovaný policista a výmluvným gestem naznačil, aby auto otočilo a zmizelo.

Taxikář se vyklonil z okna. „Vezu zákaznici, bydlí tady.

Jen o kousek dál.“

„Je mi líto, kamaráde. Uzavřeli jsme celý blok.“

Maura se naklonila k řidiči. „Poslyšte, raději vystoupím.“ Podala mu peníze, vzala si tašku a opustila taxík. Ještě před chviličkou se cítila zcela otupená a vyčerpaná, teď se jí zdálo, že vlahý červnový večer přímo jiskří napětím. Vykročila po chodníku. Čím víc se blížila ke skupině přihlížejících zvědavců a k policejním vozům zaparkovaným před jejím domem, tím silněji se jí zmocňovalo úzkostné tušení. Stalo se snad něco některému ze sousedů? Hlavou jí vířily nejrůznější děsivé možnosti.

Sebevražda. Vražda. Mauře se vybavil pan Telushkin, svobodný inženýr působící v oblasti robotiky, který bydlel ve vedlejším domě. Nebyl Telushkin nezvykle zasmušilý, když ho naposledy viděla? Vybavily se jí i Lily a Susan, sousedky z druhé strany, lesbické advokátky, jejichž neúnavný boj za práva homosexuálů jistě vyvolával mnoho nenávistných reakcí. Ale vtom si všimla, že Lily a Susan stojí na kraji hloučku, obě živé a zdravé, a tak se v myšlenkách vrátila k panu Telushkinovi, jehož nikde mezi zvědavci neviděla.

Lily se ohlédla, spatřila blížící se Mauru, ale nezamávala jí, jenom na ni beze slova zírala a pak loktem upozornila svou přítelkyni. Susan se také ohlédla – a klesla jí čelist.

Teď už se otáčeli další sousedé, ve tvářích ohromení a úžas.

Proč na mě všichni tak civí? ptala se v duchu Maura.

Provedla jsem snad něco?

„Doktorka Islesová?“ Uniformovaný brooklinský policista si ji nevěřícně měřil. „Jste… jste to vy, ano?“

zakoktal se.

Hloupější otázku jsem v životě neslyšela, pomyslela si Maura. „Jistě,“ odpověděla, „tamhle je můj dům. Co se tady děje, strážníku?“

Policista trhaně vydechl. „Hm… lepší bude, když půjdete se mnou.“

Vzal ji za loket a vedl ji hloučkem. Sousedé se před ní ohleduplně rozestupovali, jako by uvolňovali cestu odsouzenci. Jejich mlčení působilo skoro přízračně, jedinou zvukovou kulisu tvořilo popraskávání policejních vysílaček.

Žlutá páska natažená mezi sloupky částečně zasahovala až

na pozemek pana Telushkina. Inženýr je tak pyšný na svůj trávník, tohle ho určitě nepotěší, napadlo Mauru zcela nepřípadně. Policista nazdvihl pásku, Maura se pod ní protáhla a ocitla se tak na místě činu.

Že se jedná o místo činu, to si uvědomila okamžitě, neboť spatřila známou postavu stojící uprostřed. I přes trávník Maura poznala detektiva Jane Rizzoliovou z bostonského oddělení vražd. Drobná Rizzoliová, právě v osmém měsíci těhotenství, připomínala ve svém kalhotovém kostýmu přezrálou hrušku. Každopádně její přítomnost byla dalším překvapujícím detailem. Co dělala Jane tady v Brooklinu, mimo oblast své pravomoci? Rizzoliová si přicházející Maury zatím nevšimla; upřeně hleděla na auto zaparkované u obrubníku před domem pana Telushkina.

Zjevně rozrušená kroutila hlavou, kudrnaté černé vlasy jako obvykle poněkud neupravené.

První zpozoroval Mauru partner Rizzoliové, detektiv Barry Frost. Podíval se na ni, odvrátil pohled a pak se podíval znovu. Jeho bledá tvář vyjadřovala neskonalý údiv.

Beze slova se dotkl ramene své kolegyně.

Rizzoliová na okamžik strnula. Míhající se modré světlo majáčků hlídkových vozů jen zvýrazňovalo její šokovaný výraz. Konečně jako v transu zamířila vstříc Mauře.

„Doktorko?“ řekla Rizzoliová téměř neslyšně. „Jsi to ty?“

„A kdo jiný by to měl být? Proč se mě kdekdo ptá na takovou samozřejmost? Proč na mě všichni zíráte, jako bych byla duch?“

„Protože…“ Rizzoliová se odmlčela. Opět zakroutila hlavou, neposlušné kudrny se rozlétly. „Kristepane. Na chvíli mě vážně napadlo, jestli náhodou nejsi duch.“

„Cože?“

Rizzoliová se otočila a zavolala: „Otče Brophy?“

Kněz dosud stál stranou, a proto si ho Maura nevšimla.

Teď se vynořil ze stínu, kolem krku zářící bílý kolárek.

Pohledný obličej se zdál utrápený a hluboce otřesený. Proč je tady Daniel? Kněží obvykle nechodili na místo činu, pokud si jejich radu nevyžádal některý z příbuzných oběti.

Pan Telushkin byl žid, nikoliv katolík. Nepotřeboval by kněze, ale rabína.

„Odvedl byste ji prosím do domu, otče?“ pokračovala Jane Rizzoliová.

„Prozradí mi už někdo, co se tu děje?“ zeptala se Maura.

„Běž dovnitř, doktorko. Prosím. Později ti všechno vysvětlíme.“

Maura cítila, jak ji Brophy bere kolem pasu. Pevný stisk jasně naznačoval, že by nebylo správné, aby odporovala.

Splnila tedy přání Rizzoliové a poslušně se nechala vést.

Cestou k přednímu vchodu se snažila nedávat najevo vzrušení, které v ní dotek Brophyho paže vzbuzoval. Ale nepřestávala si uvědomovat, že se k ní knězovo tělo mimoděk tiskne, a její chvějící se ruce téměř nedokázaly vsunout klíč do zámku. Daniela Brophyho sice znala dlouhé měsíce, ještě nikdy ho však nepozvala k sobě domů. A teď si svou reakcí na jeho blízkost znovu připomenula důvody, proč si od něho vždycky tak úzkostlivě udržovala odstup.

Vešli do obývacího pokoje, kde mezitím časový spínač rozsvítil světla. Maura se v rozpacích zastavila vedle pohovky.

Otec Brophy se ujal velení.

„Posaďte se,“ ukázal k pohovce. „Přinesu vám něco k pití.“

„Vy jste tady host. Nápoje bych spíš měla nabízet já.“

„Ne za těchto okolností.“

„Pořád ještě netuším, o jaké okolností jde.“

„Všechno vám poví detektiv Rizzoliová.“ Brophy opustil místnost a o chvíli později se vrátil se sklenicí minerálky, což rozhodně nebyl nápoj, jaký by si Maura momentálně vybrala, ovšem nezdálo se jí vhodné žádat kněze, aby podal láhev vodky. Symbolicky usrkla ze sklenice, pod jeho pohledem celá nesvá. Brophy seděl v křesle naproti ní a pozoroval ji, jako by se obával, že by se mu před očima mohla rozplynout.

Konečně uslyšela přicházet Rizzoliovou a Frosta.

Nejprve v předsíni tlumeně hovořili s někým, koho Maura podle hlasu neznala. Samé tajnosti, pomyslela si. Proč mi nikdo nic neřekne? Co přede mnou vlastně skrývají?

Vzhlédla, jakmile vstoupili do obývacího pokoje. Dosud neznámý člen trojice se představil jako brooklinský detektiv Eckert. Jeho jménu Maura nevěnovala pozornost, soustředila se především na Rizzoliovou, s níž už vícekrát spolupracovala. Měla ji ráda a profesionálně si jí velmi vážila.

Všichni tři se posadili do křesel, Rizzoliová s Frostem ke konferenčnímu stolku, odkud dobře viděli na Mauru. Proti té přesile pronikavých a pátravých pohledů se cítila beznadějně v nevýhodě. Frost z kapsy vytáhl notes a propisku. Proč si chce dělat poznámky? podivila se v duchu Maura. A proč mi tahle situace připadá jako začátek výslechu?

„Jak se pořád máš, doktorko?“ prohodila Rizzoliová, ale její hlas nezněl příliš bezstarostně.

Maura se té banální otázce zasmála. „Měla bych se mnohem líp, kdybych věděla, o co tu jde.“

„Můžu se tě zeptat, jak jsi strávila dnešní večer?“

„Právě jsem přijela z letiště.“

„Co jsi dělala na letišti?“

„Přiletěla jsem z Paříže. Konkrétně z letiště Charlese de Gaulla. Let trval dlouho, takže nemám zrovna náladu na desítky otázek.“

„Jak dlouho jsi byla v Paříži?“

„Týden. Odletěla jsem tam minulou středu.“ Mauře připadalo, že v úsečných otázkách Rizzoliové slyší podezíravý tón, a její podráždění zvolna přerůstalo v hněv.

„Jestli mi nevěříš, zeptej se mojí sekretářky Louise.

Objednávala mi letenku. V Paříži jsem byla kvůli…“

„Mezinárodní konferenci o forenzní patologii. Je to tak?“

Maura zalapala po dechu. „Ty už to víš?“

„Mluvili jsme s Louise.“

Vyptávali se jí. Ještě předtím, než jsem dorazila domů, stačili vyslechnout mou sekretářku.

„Řekla nám, že letadlo mělo na Loganově mezinárodním letišti přistát v pět odpoledne,“ poznamenala Rizzoliová. „A teď je skoro deset. Kde jsi byla?“

„Z Paříže jsme odletěli se zpožděním. Kvůli zvláštním bezpečnostním kontrolám. Aerolinie už jsou úplně paranoidní, bylo štěstí, že jsme se po třech hodinách vůbec odlepili od země.“

„Tvůj let se tedy o tři hodiny opozdil.“

„Vždyť to právě říkám, ne?“

„V kolik jste přistáli?“

„Nevím přesně. Asi kolem půl deváté.“

„Cesta z letiště domů ti trvala půldruhé hodiny?“

„Ztratilo se mi zavazadlo. Musela jsem vyplnit formulář pro Air France.“ Maura se zarazila, náhle měla všeho po krk. „Tak hele, o co tady sakra jde? Než odpovím na jakoukoliv další otázku, chci to vědět. Obviňujete mě z něčeho?“

„Ne, doktorko. Z ničeho tě neobviňujeme. Jenom se snažíme sestavit časový rámec.“

„Jaký časový rámec?“

„Vyhrožoval vám někdy někdo, doktorko Islesová?“

ozval se detektiv Frost.

Maura na něho nechápavě pohlédla. „Cože?“

„Víte o někom, kdo by snad měl důvody, aby vám ublížil?“

„Nevím.“

„Jste si tím jistá?“

Maura se nervózně zasmála. „Copak tímhle si kdokoliv může být stoprocentně jistý?“

„Určitě jsi zažila případy, kdy tvoje svědectví u soudu někoho pořádně rozčílilo,“ podotkla Rizzoliová.

„Samozřejmě. Pravdu občas lidé nedokážou strávit.“

„Udělala sis hodně nepřátel. Řadu pachatelů potopila právě tvoje výpověď.“

„Nepochybuju, Jane, že tebe spousta odsouzených taky upřímně nenávidí. Obě prostě děláme svou práci.“

„Dostala jsi nějaké konkrétní výhrůžky? Třeba dopisy nebo telefonáty?“

„Moje telefonní číslo není v seznamu. A moji adresu Louise zásadně nikomu nedává.“

„A co dopisy adresované na úřad soudního lékaře?“

„Tu a tam se nějaký divný dopis objeví. Dostáváme je všichni.“

„Divný? V jakém smyslu?“

„Lidé píší o mimozemšťanech, o všelijakých spiknutích.

Nebo nás obviňují, že se snažíme zatajovat pravdu o pitvách. Podobné dopisy zařazujeme do složky cvoků.

Pokud ovšem neobsahují otevřené výhrůžky, pak je předáváme policii.“

Maura viděla, jak Frost neustále chvatně čmárá do svého notesu, a uvažovala, co si zapisuje. Teď už byla tak rozzlobená, že by se nejraději natáhla přes konferenční stolek a vyškubla detektivovi notes z rukou.

„Doktorko,“ řekla tiše Rizzoliová, „nemáš sestru?“

Maura, absolutně zaskočená nečekanou otázkou, jen zírala. Podráždění zmizelo v nenávratnu. „Co prosím?“

„Nemáš sestru?“

„Proč se mě na to ptáš?“

„Prostě to potřebuju vědět.“

Maura ztěžka vydechla. „Ne, nemám žádnou sestru.

Přece víš, že jsem adoptovaná. K čertu, dozvím se už konečně, co má tohle všechno znamenat?“

Rizzoliová a Frost si vyměnili pohled.

Frost zaklapl svůj zápisník. „Myslím, že je čas seznámit ji s fakty.“

Rizzoliová zamířila k domovním dveřím a Maura za ní vyšla do pozdního letního večera. Majáčky hlídkových vozů blikající ve tmě téměř vyvolávaly dojem veselého karnevalu.

Mauřin organismus dosud zůstával nastavený na pařížský

čas, podle něhož teď byly čtyři hodiny ráno, cítila se tedy zoufale unavená a všechno jí připadalo neskutečnější a přízračnější než zlý sen. Jakmile se objevila před domem, veškeré obličeje se k ní otočily. Sousedé shromáždění na druhé straně ulice za žlutými policejními páskami na ni bezostyšně civěli. Jako soudní lékařka si dávno zvykla, že se často ocitá ve středu zájmu a každý její krok sledují média, veřejnost i policie, ale dnes ta pozornost působila nějak jinak. Dotěrněji, skoro děsivě. Zatímco společně kráčeli po chodníku k tmavému Fordu Taurus zaparkovanému u domu pana Telushkina, byla ráda, že může jít mezi Rizzoliovou a Frostem. Jako by ji oba před těmi zvědavými pohledy chránili.

Auto sice neznala, zato okamžitě poznala vousatého muže stojícího vedle něj s gumovými rukavicemi na velkých silných rukou. Byl to doktor Abe Bristol, její kolega z úřadu soudního lékaře. Abe se vyznačoval náramným apetytem, o lásce k vydatné stravě ostatně svědčil i objem břicha, které v mohutných faldech přepadávalo přes opasek. Bristol chvíli jen kroutil hlavou. „Panebože, to snad není možné. Člověk by nevěřil svým očím.“ Potom kývl směrem k autu.

„Doufám, Mauro, že jsi na to připravená.“

Připravená na co?

Sklouzla pohledem k zaparkovanému Taurusu. V

odlesku blikajících majáčků spatřila siluetu postavy

zhroucené na volantu. Přední sklo zneprůhledňovaly tmavé stříkance. Krev.

Rizzoliová posvítila baterkou na dveře u místa spolujezdce. Maura nejprve nechápala, na co by se to měla dívat, dál sledovala pouze přední sklo postříkané krví a postavu za volantem. Ale pak uviděla, kam vlastně Rizzoliová světelný kužel zaměřuje. Těsně pod klikou dveří byly do autolaku hluboko vyryté tři souběžné škrábance.

„Připomíná to stopy po drápech nějakého zvířete,“ řekla Rizzoliová a zahnula prsty, aby naznačila, jak vrypy vznikly.

Maura mlčela. Lehce ji mrazilo. To nejsou stopy po drápech zvířete, ale dravčí spár, pomyslela si.

„Přejdeme na druhou stranu,“ pokračovala Rizzoliová.

Maura ji beze slova následovala kolem Taurusu.

„Massachusettská

poznávací

značka,“

jen

tak

mimochodem prohodila Rizzoliová u zadního nárazníku a šla dál až k místu řidiče. Tam se zastavila a pohlédla na Mauru.

„Tady je to, kvůli čemu jsme všichni tak otřesení.“

Rizzoliová posvítila baterkou dovnitř auta.

Světlo ozářilo ženský obličej obrácený směrem k oknu.

Pravá tvář spočívala na volantu, oči měla žena otevřené.

Maura oněměla. Zírala na hladkou slonovinovou pleť, černé vlasy, plné a jakoby v údivu lehce rozevřené rty. O

krok couvla a mírně se zapotácela. Zmocnil se jí podivný

pocit, že se její tělo odpoutává od země a vznáší se někam do volného prostoru. Čísi pevné prsty jí stiskly rameno a přidržely ji. Byl to otec Brophy, který stál těsně za ní.

Předtím jeho přítomnost ani nestačila zaznamenat.

Teď už pochopila, proč se po jejím příjezdu všichni tvářili tak ohromeně. Upřeně pozorovala mrtvolu, jejíž tvář ozařovalo světlo baterky Jane Rizzoliové.

To jsem já. Ta žena jsem já.

Kapitola 2

Seděla na pohovce a upíjela vodku se sodou, ve skleničce cinkaly kostky ledu. K čertu s minerálkou, tenhle šok si žádal účinnější lék. A otec Brophy se zachoval natolik vstřícně, že jí bez komentáře rovnou namíchal a podal pořádné pití. Nestává se každý den, aby člověk spatřil vlastní mrtvolu. Kdepak, denně se na místě činu nesetkáte se svým mrtvým dvojníkem.

„Je to jenom náhoda,“ zašeptala. „Ta žena prostě vypadá jako já, o nic jiného nejde. Spousty žen mají černé vlasy. A její obličej – copak jste jí vůbec mohli v tom autě dobře vidět do tváře?“

„Já nevím, doktorko,“ povzdechla si Rizzoliová a ztěžka složila do křesla svůj těhotenský objem. „Ale ta podoba je až děsivá.“ Chudák Rizzoliová, pomyslela si Maura. Ženy v osmém měsíci by se neměly mořit s vyšetřováním vražd.

„Je učesaná úplně jinak než já,“ namítla Maura.

„Její vlasy jsou jen o trochu delší, nic víc.“

„Já mám ofinu. Ta žena ne.“

„Nezdá se ti, že tohle je celkem zanedbatelný detail?

Důležitý je obličej. Mohla by to být tvoje sestra.“

„Počkej, až se na ni podíváme za světla. Třeba zjistíme, že vůbec nevypadá jako já.“

„Udivující podobnost tu nesporně je, Mauro,“ ozval se otec Brophy. „Všechny nás to ohromilo. Ta žena jako by vám z oka vypadla.“

„Navíc sedí v autě jenom kousek od tvého domu, prakticky před ním,“ dodala Rizzoliová. „A tohle leželo na zadním sedadle.“ Rizzoliová zvedla průhledný igelitový důkazní sáček. Maura viděla, že uvnitř je článek vytržený z novin The Boston Globe. Titulek byl dostatečně velký a přečetla jej i přes konferenční stolek.

KOJENEC RAWLINSOVÝCH BYL TÝRANÉ DÍTĚ, VYPOVÍDÁ SOUDNÍ LÉKAŘKA.

„Je tady i tvoje fotografie, doktorko,“ pokračovala Rizzoliová. „Zajímá tě popiska? SOUDNÍ LÉKAŘKA DOKTORKA MAURA ISLESOVÁ OPOUŠTÍ SOUDNÍ

SÍŇ PO SVÉ SVĚDECKÉ VÝPOVĚDI V PŘÍPADU

RAWLINSOVÝCH.“ Rizzoliová pohlédla na Mauru.

„Tohle tedy měla oběť u sebe v autě.“

Maura zakroutila hlavou. „Ale proč?“

„Na to se taky ptáme.“

„Od procesu s Rawlinsovými uplynuly skoro dva měsíce.“

„Nevzpomínáš si, že bys tu ženu viděla v soudní síni?“

„Ne. V životě jsem ji neviděla.“

„Ale ona určitě viděla tebe. Přinejmenším v těch novinách. A najednou se objeví tady. Pátrala po tobě?

Sledovala tě?“

Maura sklouzla očima k tajícím kostkám ledu. Po vodce měla mnohem lehčí hlavu. Před necelými čtyřiadvaceti hodinami jsem se procházela pařížskými ulicemi, říkala si.

Hřála jsem se na sluníčku, vychutnávala si vůně, které se linuly z pouličních kaváren. Jakým osudným omylem jsem se ocitla přímo uprostřed téhle noční můry?

„Vlastníš nějakou střelnou zbraň, doktorko?“ náhle se zeptala Rizzoliová.

Maura ztuhla. „Co je to za otázku?“

„Klid, z ničeho tě neobviňuju. Prostě mě zajímá, jestli se máš čím bránit.“

„Dobrá, střelné ani jiné zbraně nevlastním. Mockrát jsem viděla, co dokážou provést s lidským tělem, a žádné bych v domě nesnesla.“

„V pořádku. Jen jsem se ptala.“

Maura si znovu lokla ředěné vodky. Potřebovala to, jinak by se možná neodhodlala položit otázku, kterou už dlouho měla na jazyku: „Co jste zatím zjistili o té oběti?“

Frost znovu vytáhl notes a zalistoval v něm jako horlivý úředník. Barry Frost. Maure po mnoha stránkách připomínal přičinlivého byrokrata se vždy připravenou propiskou.

„Podle řidičského průkazu nalezeného v její peněžence se

oběť jmenuje Anna Jessopová, věk čtyřicet, bydliště v Brightonu. Vozidlo je registrované na totéž jméno.“

Maura zvedla hlavu. „To je jen několik kilometrů odtud.“

„Bydlela v činžovním domě. Jak se zdá, sousedé o ní dohromady nic nevědí. Snažíme se sehnat správcovou, aby nás pustila do bytu.“

„Říká ti něco jméno Jessopová?“ zeptala se Rizzoliová.

Maura zavrtěla hlavou. „Neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.“

„A znáš někoho v Maine?“

„Proč se ptáš?“

„V kabelce měla pokutový lístek za rychlou jízdu. Podle všeho před dvěma dny cestovala jižním směrem po mainské dálnici.“

„V Maine nikoho neznám.“ Maura se zhluboka nadechla.

„Kdo ji našel?“

„Na policii zavolal tvůj soused pan Telushkin,“

odpověděla Rizzoliová. „Venčil psa a přitom si všiml Taurusu zaparkovaného u obrubníku.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Kolem osmé večer.“

No ovšem, pomyslela si Maura. Pan Telushkin venčí svého psa vždycky v tutéž dobu. Technici už jsou takoví: přesní a předvídatelní. Dnes večer se však pan Telushkin setkal s čímsi krajně nepředvídatelným.

„Nic neslyšel?“ zeptala se Maura.

„Asi deset minut předtím slyšel rány, ale domníval se, že některému projíždějícímu autu střílí výfuk. Jinak nemáme žádné očité svědky. Jakmile pan Telushkin objevil ten Taurus, zavolal na číslo 911 a ohlásil, že někdo právě zastřelil jeho sousedku doktorku Islesovou. Nejdřív se dostavila brooklinská policie tady s detektivem Eckertem.

Frost a já jsme dorazili kolem deváté.“

„Proč?“ položila Maura dotaz, který ji napadl, už když Rizzoliovou uviděla stát na trávníku před svým domem. „Co děláte v Brooklinu? Tohle přece není váš rajon.“

Rizzoliová pohlédla na detektiva Eckerta.

Eckert se zatvářil trochu rozpačitě. „Víte, za poslední rok jsme měli v Brooklinu jedinou vraždu. A tak jsme si mysleli, že vzhledem k okolnostem bude rozumné obrátit se na Boston.“

Ano, to vypadá logicky, uvědomila si Maura. Brookline je koneckonců jen poněkud rozlehlejší noclehárna tvořící součást Bostonu. A bostonské policejní oddělení v uplynulém roce vyšetřovalo šedesát vražd. Větší praxe znamená dokonalejší výkony, což platí o vyšetřování vraždy stejně jako o čemkoliv jiném.

„K tomuhle případu bychom přijeli i bez vyzvání. Úplně nám stačilo, že jsme uslyšeli, kdo je údajně obětí.“

Rizzoliová se na okamžik odmlčela. „A musím se přiznat,

vůbec jsem nepochybovala, že jsi to opravdu ty. Sotva jsem se na tu ženu podívala…“

„Nikdo z nás o tom nepochyboval,“ potvrdil Frost. V

místnosti zavládlo ticho.

„Od tvé sekretářky jsme věděli, že jsi měla večer přiletět z Paříže. Mátlo nás jedině to auto. Nechápali jsme, proč sedíš ve voze patřícím jiné ženě.“

Maura dopila sklenku a odložila ji na konferenční stolek.

Víc než jednu vodku by dnes večer patrně nezvládla. Už teď jí lehce dřevěněly ruce i nohy a jen s obtížemi dokázala zaostřit pohled. V pokoji jako by všechno halila mlha prosvětlená měkkou září lamp. Tohle není skutečnost, říkala si Maura. Stále ještě spím v tryskovém letadle někde nad Atlantikem. Až se probudím, zjistím, že jsme právě přistáli.

Že mě trápil jenom úzkostný sen.

„Anna Jessopová pro nás zatím zůstává absolutně neznámá,“ konstatovala Rizzoliová. „Víme jen – a přesvědčili jsme se o tom na vlastní oči –, že ať už jde o kohokoliv, je to, doktorko, prakticky tvoje dvojnice. Možná má trochu delší vlasy. Možná by se našlo ještě několik drobných rozdílů. Ale podstatné je něco jiného. Podlehli jsme klamu. Všichni. Přestože tě dobře známe.“ Rizzoliová se opět odmlčela. A pak dodala: „Chápeš, kam tím mířím, viď?“

Jistě, Maura chápala. Pouze ten závěr nechtěla vyslovit.

Bez hnutí seděla a upírala pohled na svou sklenku. Na zbytek tajících kostek ledu.

„Když ta podoba oklamala nás, snadno mohla oklamat i někoho jiného,“ dopověděla Rizzoliová. „Včetně člověka, který Anně Jessopové vpálil kulku do hlavy. Zvuky připomínající rány z výfuku zaslechl tvůj soused těsně před osmou. To už se stmívalo. A Jessopová seděla v autě zaparkovaném pár metrů od tvé příjezdové cesty. Každý, kdo by ji tam viděl, by nepochybně usoudil, že jsi to ty.“

„Podle tebe jsem cílem byla já,“ řekla tiše Maura.

„Dává to smysl, ne?“

Maura znovu zavrtěla hlavou. „Nic z toho nedává smysl.“

„Díky své práci jsi často ve středu pozornosti. Podáváš závažná svědectví v procesech s vrahy. Píšou o tobě v novinách, dokonce otiskují tvoje fotografie. Jsi naše Královna mrtvých.“

„Neříkej mi tak.“

„U policie ti tak říkají všichni. A v médiích taky. Přece o tom musíš vědět.“

„To neznamená, že se mi taková přezdívka líbí. Ve skutečnosti ji nesnáším.“

„Budiž, ale všeobecně rozšířená přezdívka znamená, že jsi populární. A nejen kvůli své práci, ale taky kvůli svému vzhledu. Nejsi slepá, abys neviděla, jak se po tobě chlapi

otáčejí. Půvabné ženy prostě upoutávají pozornost mužů.

Nemám pravdu, Froste?“

Frost sebou škubl. Otázka ho přivedla do rozpaků a okamžitě mu zrudly tváře. Chudák Frost se snadno červenal.

„Jistě, muži už jsou takoví,“ připustil.

Maura se podívala na otce Brophyho, ten však její pohled neopětoval. Přemítala, jestli kněz také podléhá zákonům ženské přitažlivosti. Ráda by věřila, že ano, chtěla doufat, že Daniel není zcela imunní vůči myšlenkám, které se jí často honí hlavou.

„Hezká žena na očích veřejnosti,“ rozváděla svou úvahu Rizzoliová. „Někdo ji sleduje a nakonec na ni zaútočí před jejím vlastním domem. Už se to párkrát stalo. Jak se jmenovala ta zavražděná herečka v L. A.?“

„Rebecca Schaeferová,“ řekl Frost.

„Správně. A pak tu máme případ Lori Hwangové.

Pamatuješ se na ni, doktorko?“

Ano, Maura se na ni pamatovala, neboť osobně tu moderátorku zpráv pitvala. Lori Hwangová působila ve stanici Channel Six teprve rok, když skončila s kulkou v hlavě přímo před televizním studiem. Hwangová vůbec netušila, že ji někdo pronásleduje. Pachatel ji znal pouze z obrazovky a napsal jí několik obdivných dopisů. Jednoho dne si na Lori počkal. Jakmile vyšla ze studia a zamířila ke svému autu, chladnokrevně ji zastřelil.

„Tohle je riziko publicity,“ pokračovala Rizzoliová.

„Nikdy nevíš, koho zaujmeš v televizních zprávách. Nikdy nevíš, kdo sedí v autě jedoucím za tebou, když se večer vracíš z práce domů. Obvykle nás ani nenapadne, že by nás mohl sledovat nějaký cvok, který nám ve svých úchylných fantaziích přidělil hlavní roli.“ Rizzoliová se odmlčela.

„Zažila jsem to na vlastní kůži, dobře vím, jak je člověku, když se stane objektem něčí posedlosti,“ dodala tiše.

„Přitom zdaleka nejsem tak známá ani přitažlivá.“ Zvedla ruce a ukázala jizvy na dlaních. Trvalé připomínky jejího zápasu s mužem, který ji dvakrát téměř připravil o život.

Ten muž dosud žil, ovšem uvězněný ve zcela ochrnutém těle.

„Proto jsem se ptala, jestli jsi nedostávala divné dopisy,“

řekla po chvíli Rizzoliová. „Myslela jsem právě na ni. Na Lori Hwangovou.“

„Její vrah je za mřížemi,“ ozval se otec Brophy.

„Ano.“

„Takže neuvažujete o tomtéž pachateli.“

„Ne. Jen mě zarážejí jisté paralely. Jediná střelná rána v lebce. Ženy, které jsou díky svému povolání veřejně známé.

Prostě to stojí za zamyšlení.“ Rizzoliová se s námahou zvedla z křesla. Frost se ji sice chystal podepřít, ale odmítla.

I ve vysokém stupni těhotenství si vystačila bez cizí pomoci.

Zavěsila si přes rameno kabelku a pátravě na Mauru pohlédla. „Nechtěla bys dneska přespat jinde?“

„Tohle je můj dům. Proč bych měla chodit spát jinam?“

„Jenom se ptám. Snad ti nemusím připomínat, aby ses důkladně zamkla.“

„To dělám vždycky.“

Rizzoliová se otočila k Eckertovi. „Může dát brooklinská policie pozor na dům doktorky Islesové?“

Eckert přikývl. „Zařídím, aby kolem co nejčastěji projížděl hlídkový vůz.“

„To budu ráda,“ řekla Maura. „Děkuju vám.“

Vyprovodila Rizzoliovou a oba další detektivy k domovním dveřím a pak sledovala, jak nasedají do svých aut. Bylo po půlnoci. Ulice i okolí opět působily dojmem poklidné čtvrti. Brooklinské hlídkové vozy odjely, Taurus technici odtáhli do kriminalistické laboratoře, a dokonce už zmizela i žlutá policejní páska. Až se ráno probudím, napadlo Mauru, budu si myslet, že se mi všechno jen zdálo.

Obrátila se a uviděla otce Brophyho. Ještě nikdy se v jeho přítomnosti necítila tak nesvá. Zůstali spolu v domě sami a oběma jim určitě blesklo hlavou, co by to mohlo znamenat. Nebo se ta úvaha objevila jenom v mojí hlavě?

Myslíš na mě někdy pozdě v noci, když ležíš sám v posteli, Danieli? Myslíš na mě vůbec někdy? Myslíš na mě tak, jak já myslívám na tebe?

„Jste si jistá, že se tu sama budete cítit v bezpečí?“ zeptal se.

„Umím se o sebe postarat.“ Ostatně co jiného mi zbývá?

Chceš se mnou snad strávit noc? Nabízíš mi tuhle alternativu?

Otec Brophy zamířil ke dveřím.

„Kdo vás sem přivolal, Danieli? Jak jste se o té smutné záležitosti dozvěděl?“

Kněz se ohlédl. „Od detektiva Rizzoliové. Řekla mi, že…“ Nedokončil větu a na okamžik se odmlčel. „Víte, policie mě často volá. Třeba jde o úmrtí v rodině a některý z příbuzných potřebuje duchovní útěchu. Vždycky rád posloužím. Ale tentokrát…“ Znovu se odmlčel. „Dobře se zamkněte, Mauro. Už nikdy bych nechtěl zažít podobný večer.“

Její oči ho vyprovázely. Nasedl do svého auta, ale hned ne-nastartoval; čekal, musel se ujistit, že je Maura uprostřed noci v bezpečí.

Maura zavřela domovní dveře a zamkla.

Z obývacího pokoje se oknem dívala, jak Daniel odjíždí.

Ještě několik vteřin pak zírala na prázdné místo u chodníku a cítila se zoufale opuštěná. Přála si, aby mohla Daniela přivolat zpátky. Ale co by následovalo? Co si představovala? K čemu by mezi nimi mělo dojít? Některým pokušením je lepší odolat, pomyslela si. Naposledy přelétla pohledem ztemnělou ulici. Náhle si uvědomila, že se v osvětleném okně nabízí jako skvělý terč, a chvatně ustoupila stranou. Zatáhla závěsy, prošla místnost po místnosti a

zkontrolovala všechny zámky a zástrčky. Jindy by za teplé červnové noci nechala před spaním okna v ložnici otevřená, tentokrát je však zavřela a pustila klimatizaci.

Probudila se časně ráno a v chladném vzduchu vanoucím z ventilátoru se celá třásla. Noční sen ji vrátil do Paříže.

Procházela se pod modrou oblohou, kolem velkých květináčů s růžemi a něžnými liliemi. Teď se chvíli nemohla rozpomenout, kde vlastně je. Kdepak, už nejsem v Paříži, uvědomila. Jsem doma ve své posteli. A něco hrozného se stalo.

Bylo teprve pět ráno, ale necítila se vůbec ospalá. V

Paříži je právě jedenáct dopoledne, pomyslela si. Slunce září, a kdybych tam zůstala, touhle dobou už bych si dávala druhý šálek kávy. Maura věděla, že se časový posun projeví během dne a tenhle ranní příval energie nejpozději do oběda pomine, ale nedokázala se přimět, aby se ještě trochu prospala.

Vstala a oblékla se.

Ulice před domem vypadala stejně jako jindy. Oblohou probleskovaly první paprsky úsvitu. Maura sledovala, jak se postupně rozsvěcuje v sousedním domě. Pan Telushkin byl ranní ptáče, do práce odjížděl alespoň hodinu před Maurou, dneska se však jako první probudila ona a náhle viděla své okolí novýma očima. Všimla si, že na druhé straně ulice se automaticky zapnulo kropicí zařízení a začalo krouživě zavlažovat trávník. Viděla chlapce, který s kšiltovkou

obrácenou štítkem dozadu rozvážel na kole noviny, slyšela tlumené žuchnutí, když The Boston Globe dopadl na přední verandu. Všechno zdánlivě běží ve starých kolejích, uvažovala, ale skutečnost je jiná. Moje sousedství navštívila smrt a nikdo z těch, kdo tu bydlí, na tu návštěvu nezapomene. Lidé budou vyhlížet z oken na chodník, u něhož parkoval tmavý Taurus, budou se třást při pomyšlení, jak snadno se vražda mohla týkat kohokoliv z nás.

Za rohem se mihla světla reflektorů, vzápětí se v ulici objevilo auto a poblíž Mauřina domu zpomalilo. Hlídkový vůz brooklinské policie.

Ne, nic už není jako dřív, říkala si Maura, zatímco pozorovala projíždějící hlídku.

Vražda vždycky všechno změní.

Do práce tentokrát Maura dorazila kolem šesté, tedy ještě před svou sekretářkou. Posadila se za psací stůl, aby probrala spousty přepisů nadiktovaných sdělení a laboratorních zpráv, které se nahromadily během týdne, kdy se zúčastnila pařížské konference. Stačila vyřídit zhruba třetinu, když zaslechla kroky, vzhlédla a spatřila Louise stojící ve dveřích.

„Vy jste tady,“ hlesla Louise.

Maura ji přivítala úsměvem. „Bonjour! Napadlo mě, že si na tohle papírování musím přivstat.“

Louise chvíli jen mlčky zírala. Konečně vešla dovnitř a klesla do křesílka naproti Mauřinu psacímu stolu, jako by ji náhle už neunesly nohy. Přestože jí bylo padesát, vždycky měla mnohem větší výdrž než o deset let mladší Maura.

Dnes ráno však Louise vypadala krajně vyčerpaná, její obličej se ve světle zářivek zdál pohublý a skoro zsinalý.

„Jste v pořádku, paní doktorko?“ zeptala se tiše.

„Nic mi není. Jen mám ještě mírně posunutý čas.“

„Totiž… ptám se kvůli včerejším událostem. Detektiv Frost byl tak přesvědčený, že jste to vy… v tom autě…“

Maura pokývla, její úsměv se vytratil. „Víte, Louise, připadala jsem si, jako bych se najednou ocitla v Zóně soumraku. Přijedu z letiště a najdu vlastní dům obklíčený hlídkovými vozy.“

„Bylo to hrozné. Všichni jsme si mysleli…“ Louise ztěžka polkla a pak sklonila hlavu. „Nesmírně se mi ulevilo, když později zavolal doktor Bristol a vysvětlil mi, že se spletli.“

V místnosti zavládlo ticho, ztěžklé nevyslovenou výčitkou. Maura pochopila, že to ona měla zavolat své sekretářce. Ano, měla jsem si uvědomit, jak je Louise otřesená a jak asi touží slyšet můj hlas, pomyslela si. Žiju už příliš dlouho sama, bez kohokoliv blízkého. Vůbec mě nenapadlo, že na světě existují i lidé, kterým na mně záleží.

Louise se zvedla a zamířila ke dveřím. „Jsem moc ráda, že jste se vrátila, paní doktorko. Jen jsem vám to chtěla říct.“

„Louise?“

„Ano?“

„Přivezla jsem vám z Paříže takovou maličkost. Určitě si budete myslet, že se hloupě vymlouvám, ale opravdu ji mám zabalenou v kufru, a ten se na letišti někam zatoulal.“

„Vážně?“ zasmála se Louise. „Ale jestli je to čokoláda, moje boky si ji docela rády odřeknou.“

„Nejde o nic kalorického, přísahám.“ Maura sklouzla pohledem k hodinám na psacím stole. „Je tu už doktor Bristol?“

„Právě dorazil. Viděla jsem ho na parkovišti.“

„Nevíte, v kolik začne s pitvou?“

„Se kterou? Dneska ho čekají dvě.“

„Zajímá mě pitva té ženy zastřelené včera večer.“

Louise se na Mauru dlouze zahleděla. „Myslím, že tahle pitva je na programu jako druhá.“

„Už o oběti zjistili nějaká další fakta?“

„To nevím. Musíte se zeptat doktora Bristola.“

Kapitola 3

Přestože toho dne Maura neměla ve svém pracovním rozvrhu žádnou pitvu, těsně před druhou hodinou odpoledne se vydala po schodech dolů, aby se převlékla do sálového kompletu. V dámské šatně byla sama, a nijak tedy nepospíchala. „Civilní“ blůzu a volné plátěné kalhoty nejprve pečlivě srovnala a teprve pak všechno uložila do skřínky. Sálový komplet jí na kůži připadal svěží a naškrobený jako čerstvě vyprané ložní prádlo, a když si zakrývala vlasy chirurgickou čapkou a zavazovala šňůrku v pase, důvěrně známá rutina vyvolávala příjemně uklidňující dojem. Maura se cítila spokojená a také chráněná nejen tou sterilně čistou bavlnou, ale i rolí, kterou s uniformním oblečením přijala. Pohlédla do zrcadla a spatřila podobu záhadnou a neproniknutelnou, jako by šlo o cizího člověka, jehož výraz dokonale utajuje veškeré emoce. Opustila šatnu, prošla chodbou a vstoupila do pitevny.

Rizzoliová s Frostem už postávali vedle pitevního stolu, oba v dlouhých ochranných pláštích, na rukou gumové rukavice. Svými zády clonili Mauře výhled na oběť. První uviděl Mauru doktor Bristol. Stál čelem k ní a jeho mohutné

břicho obepínal chirurgický plášť maximální velikosti.

Jakmile Bristol Mauru spatřil, nakrčil obočí a v očích nad ústní rouškou se objevila nevyslovená otázka.

„Napadlo mě, že se na tuhle pitvu zaskočím podívat,“

prohodila Maura.

Rizzoliová se otočila a také se zamračila. „Víš určitě, že tu chceš být?“

„Ty bys nebyla zvědavá?“

„Asi ano, ale když vezmu v úvahu okolnosti, nevím, jestli bych si přála přímo se zúčastnit pitvy.“

„Budu jenom přihlížet. Samozřejmě pokud souhlasíš, Abe.“

Bristol pokrčil rameny. „Sakra, na tvém místě bych taky byl zvědavý,“ řekl. „Klidně se k nám přidej.“

Maura přešla k Abeovi a konečně si mohla prohlédnout celé tělo položené na pitevním stole. Vyschlo jí v krku. V

tomhle pitevním sále už viděla bezpočet hrůz, mrtvoly v nejrůznějších stadiích rozkladu, mrtvoly natolik poničené ohněm či výbuchem, že se ostatky jen stěží daly rozpoznat jako lidské. Žena na stole se však podle Mauřiných zkušeností zdála až neuvěřitelně nedotčená. Krev jí mezitím omyli a vstřel na levé straně hlavy teď zakrývaly tmavé vlasy. Obličej nedoznal žádné újmy, trup poznamenaly jen posmrtné skvrny. Byly vidět stopy čerstvých vpichů na krku a ve slabinách, kde pitevní asistent Yoshima odebíral krev určenou pro laboratorní testy, ale jinak i tělo zůstalo

nedotčené. Abeův skalpel se teprve chystal provést úvodní řez. Kdyby už Abe oběti široce rozevřel hradní dutinu, pohled na mrtvolu by pro Maura nepředstavoval zneklidňující zážitek. Otevřená těla jsou anonymní. Srdce, plíce a sleziny jsou pouhé orgány, postrádají individualitu, a dokonce je lze transplantovat do jiného těla. Jako náhradní autodíly. Ale téhle ženy se skalpel ještě nedotkl a její podoba byla snadno rozpoznatelná. Včera pozdě večer viděla Maura mrtvolu oblečenou a ve stínu, osvětlenou jen baterkou Rizzoliové. Teď pitevní lampy nemilosrdně odhalovaly a zvýrazňovaly každý detail nahého těla – a povědomost těch detailů i celku Maura přímo šokovala.

Bože, to je můj obličej, tady na pitevním stole leží moje vlastní tělo.

Jen ona sama věděla, o jak dokonalou podobu jde. Nikdo z přítomných nikdy neviděl její obnažená ňadra, křivky jejích stehen. Znali jen to, co jim dovolila spatřit, tedy obličej, dlaně, vlasy. Nemohli tušit, že podobnosti mezi Maurou a touhle mrtvolou zabíhají až do tak intimních podrobností, jako jsou narezlé ostrůvky ve tmavém pubickém ochlupení.

Sklouzla pohledem k ženiným rukám. Stejně dlouhé a štíhlé prsty měla i Maura. Prsty klavíristky. Bříška prstů zůstala zabarvená po snímání otisků. Hotové byly i rentgeny lebky a chrupu, na osvětleném panelu už zářily dvě řady bílých zubů připomínající škleb kočky Šklíby z knihy

Alenka v kraji divů. Vypadal by stejně i rentgenový snímek mých zubů? uvažovala Maura. Je náš chrup totožný až po zubní sklovinu?

„Dozvěděli jste se o ní něco bližšího?“ zeptala se, sama udivena nepřirozeně klidným tónem svého hlasu.

„Stále pátráme na základě jména Anna Jessopová,“

odpověděla Rizzoliová. „Zatím máme jenom ten massachusettský řidičský průkaz vystavený před čtyřmi měsíci. Podle něj jí bylo čtyřicet, měřila 170 centimetrů a vážila 54 kilogramů. Vlasy černé, oči zelené.“ Rizzoliová pohlédla na mrtvou. „Řekla bych, že tělo těm údajům odpovídá.“

A stejně tak jim odpovídá moje tělo, pomyslela si Maura. Je mi čtyřicet a měřím 170. Pouze váha mírně nesouhlasí, v mém případě jde o 56 kilogramů. Ale třeba si Anna Jessopová na řidičském průkazu pár kil ubrala, ženy to občas dělávají.

Beze slova sledovala, jak Abe dokončuje vnější ohledání mrtvoly. Tu a tam zapsal do předtištěného diagramu ženského těla stručnou poznámku. Rána po kulce v levém spánku. Posmrtné skvrny na spodní části trapu a stehnech.

Jizva po chirurgickém vynětí apendixu. Abe odložil sepnuté papíry a přešel k dolnímu konci pitevního stolu, aby provedl vaginální stěry. Společně s Yoshimou rozevřeli ženina stehna a odhalili její poševní hráz. Maura už je nesledovala, přesunula pozornost k břichu mrtvoly a upřeně se zahleděla

na jizvu po apendektomii, tenkou bílou čáru kontrastující se slonovinovým odstínem pleti.

Já mám úplně stejnou jizvu.

Abe dokončil stěry, přistoupil k vozíku s nástroji a vybral si z nich skalpel.

Dívat se na úvodní řez připadalo Maure téměř nesnesitelné. Mimoděk zvedla ruku k hrudníku, jako by se ostří skalpelu vnořilo do jejího vlastního těla. Tohle byla chyba, pomyslela si, zatímco Abe prováděl řez ve tvaru písmene Y. Nevím, jestli vůbec dokážu pitvu sledovat… Ale dál bez hnutí stála na místě, polapena v pasti hrůzné fascinace. Bristol sloupával kůži z hrudní stěny, chvatně a zkušeně ji odhrnoval stranou. Pracoval a nevšímal si Mauřina děsu, plně soustředěný na jediný úkol: otevření mrtvoly. Zručný patolog může obyčejnou pitvu zvládnout za necelou hodinu a v téhle fázi posmrtného stavu těla Abe zřejmě nehodlal ztrácet čas zbytečnou snahou o eleganci.

Maura ho vždycky považovala za příjemného člověka, náruživého milovníka dobrého jídla, pití a také opery, teď jí však se svým obrovským panděrem a býčím zátylkem připomínal tlustého řezníka, který nožem porcuje jateční kus.

Když Abe odstranil kůži z hrudi a přehrnul ji i přes ňadra, aby tak odhalil svaly a žebra, naklonil se dopředu Yoshima a silnými prořezávacími nůžkami začal žebra stříhat. Maura sebou při každém cvaknutí škubla. Jak snadno

lze přeštípnout kost, pomyslela si. Domníváme se, že naše srdce jsou bezpečně chráněná pevnými hrudními koši, ale přitom stačí pár pohybů nůžek a žebra jedno po druhém podlehnou kalené oceli. Všichni jsme z velmi křehkého materiálu.

Yoshima zdolal poslední kost, Bristol prořízl poslední pruhy chrupavek a svalové tkáně. Společně odsunuli vrchní část hrudníku, jako by prostě jen zvedli víko nějaké krabice.

Uvnitř otevřené hrudi se zaleskly plíce a srdce. Mladé orgány, okamžitě napadlo Maura. Ale ne, uvědomila si vzápětí. Čtyřicítka už přece není žádné mládí. Nebylo pro ni nijak snadné přiznat si, že ve čtyřiceti letech vlastně překročila mezník označující první polovinu života. Že ji stejně jako tu ženu na pitevním stole nikdo nemůže pokládat za mladou.

Orgány, které viděla v otevřeném hrudníku, vypadaly zcela normálně, bez jakýchkoliv patologických změn. Abe několika rychlými řezy oddělil plíce a srdce a vložil je do kovové nádoby. V ostrém světle lamp párkrát plíce nařízl, aby si mohl prohlédnout parenchym.

„Nekuřácká,“ poznamenal k oběma detektivům. „Žádné otoky. Pěkná zdravá tkáň.“

Až na to, že byla mrtvá.

Bristol odložil plíce zpátky do nádoby, kde vytvořily růžovou hromádku, a zvedl srdce. Lehce mu spočívalo na velké dlani. Maura si náhle představila vlastní srdce bušící v

její hrudi. Vešlo by se Abeovi do ruky stejně jako srdce té ženy. Při pomyšlení, že by ho podobně držel, otáčel jím a zkoumal koronární cévy, pocítila Maura záchvěv nevolnosti.

I když z mechanického hlediska jde jen o pumpu, sídlí srdce přímo ve středu těla a svým tlukotem symbolizuje život.

Pohled na srdce takhle obnažené a bezvládné vzbuzoval v Mauře úzkost. Nadechla se a pach krve ještě zhoršil pocity nevolnosti. Maura se odvrátila od mrtvého těla a její oči se setkaly s očima Rizzoliové. Rizzoliové, která toho zažila a viděla snad až příliš. Znaly se skoro dva roky, pracovaly spolu na řadě případů a po profesionální stránce se vzájemně velmi uznávaly. Ale kromě respektu tady byla i jistá ostražitost. Maura věděla o skvělém instinktu Rizzoliové, a okamžitě si jej připomenula, když se teď na sebe dívaly přes pitevní stůl. Rizzoliová určitě poznala, jak ráda bych odtud utekla, uvědomila si Maura a stiskla čelisti. Ale zůstanu.

Královna mrtvých musí prokázat svou nezdolnou sílu.

Maura se znovu zahleděla na pitvanou ženu.

Abe napětí v sále vůbec nevnímal. Právě skalpelem otevřel srdeční komory. „Chlopně vypadají normálně,“

konstatoval. „Věnčité tepny jsou měkké, cévy čisté. Páni, doufám, že moje srdce je ve stejně dobrém stavu.“

Maura o tom upřímně pochybovala. Vypaseným břichem Abe okázale demonstroval svou vášeň pro husí paštiky a tučné omáčky. Užívej života, dokud můžeš, taková byla Bristolova filozofie. Nezříkej se ničeho, co ti chutná,

protože dříve nebo později všichni umřeme a budeme studení jako ti naši přátelé na pitevním stole. K čemu jsou člověku průchodné koronární tepny, když si celý život odpíral potěšení?

Abe odložil srdce do kovové nádoby a zaměřil se na obsah břišní dutiny. Skalpelem pronikl hluboko pod peritoneum a postupně vyjmul žaludek, játra, slezinu a pankreas. Pach smrti a zchlazených vnitřních orgánů Maura důvěrně znala, tentokrát ji však zneklidňoval, jako by ani nebyla otrlá patoložka. Jako by pitvu viděla vůbec poprvé.

Sledovala Bristola pracujícího s pomocí nůžek a nože, a drsnost procedury ji náhle odpuzovala. Bože, tohle sice dělám denně, pomyslela si, jenže když se skalpelem zaříznu do mrtvoly, jde o mrtvolu cizího člověka.

A tahle žena mi nepřipadá cizí.

Maura se otupěle ponořila do podivné prázdnoty a sledovala Bristola jakoby z velké dálky. Únava související s rušnou nocí i časovým posunem jí umožnila v duchu uniknout od dění na pitevním stole a zaujmout bezpečnější stanoviště, odkud se dalo téměř nezúčastněně přihlížet.

Koneckonců na tom stole leží pouze mrtvola, přesvědčovala Maura samu sebe. Není to nikdo, koho bych znala, k němuž bych měla osobní vztah. Abe mezitím uvolnil tenké střevo a vložil je do kovové nádoby. Nůžkami a kuchyňským nožem vykuchal celé břicho, takže zůstala jen prázdná schránka.

Nádobu zaplněnou vnitřnostmi odnesl na pult z nerezavějící

oceli a tam pak jednotlivé orgány vyndával k bližšímu prozkoumání.

Na krájecí podložce rozřízl žaludek a jeho obsah přemístil do menší nádoby. Zápach z nestráveného jídla přinutil Frosta a Rizzoliovou, aby se znechuceně odvrátili.

„Patrně tu máme zbytky večeře,“ prohodil Abe.

„Odhadoval bych to na salát z mořských plodů. Vidím hlávkový salát, rajčata, kousky garnátů…“

„Jak dlouho před smrtí naposledy jedla?“ zeptala se Rizzoliová. Mluvila trochu huhlavě, neboť si před tím zápachem zakrývala dlaní obličej.

„Bude to tak hodina, možná o něco víc. A podle mého názoru ta žena večeřela někde v restauraci, protože salát z mořských plodů si člověk obvykle doma nepřipravuje.“ Abe se podíval na Rizzoliovou. „Nenašli jste v její kabelce účet z restaurace?“

„Ne. Třeba platila hotově. Výpis z jejích kreditních karet jsme ještě nedostali.“

„Kristepane,“ povzdechl si Frost, tvář stále odvrácenou.

„Jestli někdy dostanu chuť na garnáty, tohle mi ji spolehlivě zažene.“

„Nesmíte se nechat odradit,“ řekl Abe, který se právě zabýval slinivkou. „Když to vezmete kolem a kolem, všichni se skládáme z týchž základních surovin. Tedy z tuků, cukrů a bílkovin. Pokud si dáte šťavnatý steak, polykáte svalovinu.

Co myslíte, odmítám steaky, protože takovou tkáň denně

pitvám? Ani nápad! Každá svalová hmota má stejné biochemické složení, jenom prostě někdy lákavě voní a jindy spíš nevábně páchne.“ Bristol sáhl pro ledviny. Odřízl z nich tenké plátky a vzorky uložil do sklenice s formalinem. „Jak se zdá, zatím je všechno v mezích normálu.“ Pohlédl na Mauru. „Souhlasíš?“

Automaticky přikývla, ale neodpověděla, náhle zaujatá sadou rentgenových snímků lebky, které Yoshima věšel na prosvětlený panel. Boční snímek zachycoval i poloprůsvitné obrysy měkkých tkání, takže připomínal obličej nějakého přízraku zabíraný z profilu.

Maura přešla k panelu a zahleděla se na světlý hvězdicovitý předmět, který přilnul k vnitřní stěně lebky a výrazně kontrastoval s tmavším odstínem kosti. Klamavě drobný otvor po vstřelu absolutně nenaznačoval, jakou spoušť dokáže tenhle devastující projektil způsobit v lidském mozku.

„Panebože,“ vydechla Maura. „To je kulka Černý spár.“

Abe zvedl hlavu od nádoby s orgány. „Už hezky dávno jsem žádnou neviděl. Musíme být opatrní. Kovové výběžky té kulky jsou ostré jako žiletka. Snadno proříznou gumovou rukavici.“ Otočil se k Yoshimovi, který v úřadu soudního lékaře pracoval nejdéle ze všech současných patologů, a byl tedy pamětníkem. „Kdy jsme tady naposledy měli oběť Černého spáru?“

„Přibližně před dvěma roky,“ odpověděl Yoshima.

„Tak nedávno?“

„Vzpomínám si, že ten případ dělal doktor Tierney.“

„Požádal bys Stellu, aby vyhledala dokumentaci? Zjisti, jestli byl případ uzavřen. Ta kulka je natolik neobvyklá, že člověk nutně uvažuje o možných spojitostech.“

Yoshima si stáhl rukavice, zamířil k interkomu a zavolal Abeově sekretářce. „Haló, Stello? Doktor Bristol by se rád znovu podíval na poslední případ týkající se kulky Černý spár. Tehdy pitval doktor Tierney…“

„O Černých spárech už jsem slyšel,“ prohodil Frost a také se přesunul ke světelnému panelu, aby si zblízka prohlédl rentgenový snímek. „Ale poprvé vidím tu kulku v těle oběti.“

„Jde o střely s dutou špičkou vyrobené firmou Winchester,“ řekl Abe. „Díky svým zvláštním vlastnostem dokonale ničí měkké tkáně. Jakmile kulka pronikne do těla, měděný obal se rozevře a vytvoří šesticípou hvězdu. Každá z jejích špiček je ostrá jako dráp.“ Bristol přešel k hlavě mrtvoly. „V roce 93 je stáhli z prodeje, když nějaký cvok v San Francisku touhle municí naráz oddělal devět lidí. Po takové nežádoucí publicitě se firma Winchester rozhodla výrobu Černých spárů zastavit, ale pár jich ještě zůstalo v oběhu. Výjimečně se k nám oběť zastřelená tím nábojem přece jen dostane.“

Maura dál upřeně zírala na rentgenový snímek se smrtící bílou hvězdou. A zároveň si v duchu opakovala větu, kterou

Abe před okamžikem vyslovil. Každá z jejích špiček je ostrá jako dráp. Mauře se vybavily škrábance na autě oběti.

Škrábance připomínající stopy po dravčích spárech.

Zpátky k pitevnímu stolu se vrátila ve chvíli, kdy Abe dokončoval řez kolem čela. Během několika vteřin, které zbývaly, než Bristol sloupl kůži, nedokázala Maura odtrhnout pohled od obličeje mrtvé ženy. Rtům smrt dodala modravý nádech. Oči byly otevřené, odkryté rohovky vlivem vzduchu suché a potemnělé. Zářivý lesk očí během života je pouze odrazem světla ve vlhkých rohovkách; když ustane mrkání víček a rohovka už není zavlažovaná, oči vyschnou a zmatní. Zdání života oči nezbavuje odchod duše, jedná se prostě o vymizení mrkacího reflexu. Maura pozorovala ty šeré prázdné oči a na okamžik si představila, jak musely vypadat zaživa. Byl to pro ni znepokojující pohled do zrcadla. Náhle se jí zmocnil až chorobně podivný pocit, že ve skutečnosti na tom stole z nerezové oceli leží ona sama. Že sleduje pitvu své vlastní mrtvoly. Netíhnou snad duchové právě k místům, kde nejčastěji pobývali, dokud ještě žili? blesklo jí hlavou. A tohle je můj trest, mé prokletí. Pitevna. Jsem odsouzena věčně se tady zjevovat.

Abe škubl uvolněnou kůží a obličej mrtvé se smrštil jako gumová maska.

Maura se zachvěla. Letmo pohlédla stranou a všimla si, že Rizzoliová ji opět pozoruje. Dívá se na mě? Nebo na můj přízrak?

Bzukot Strykerovy pilky Maure pronikal až do morku kostí. Bristol prořízl horní část obnažené lebky, pečlivě se však vyhnul místu, kudy dovnitř vlétla kulka. Zlehka nazdvihl a pak odložil zaoblenou kost. Z otevřené lebky vypadl Černý spár a cinkl na dně nádoby, kterou držel v rukou Yoshima. Střela se leskla, kovové výběžky rozvité jako lístky smrtícího květu.

Mozek byl zbarvený tmavou krví.

„Rozsáhlé krvácení v obou hemisférách,“ konstatoval Abe. „Přesně jak naznačovaly rentgenové snímky. Na nich také dobře vidíte kulku, vnikla do hlavy levým spánkem a zůstala uvnitř.“ Ukázal k prosvětlenému panelu, kde hvězdice střely jasně zářila ve vnitřním ohybu levé týlní kosti.

„Zvláštní je, že skončila na stejné straně lebky, kterou tam vletěla,“ podotkl Frost.

„Kulka se patrně odrazila od lebeční kosti, vířila různými směry a přitom drtila mozek. Veškerou energii si vybila na měkkých tkáních. Asi jako když se otáčejí čepele v mixéru.“

„Doktore Bristole?“ ozvala se z interkomu sekretářka Stella.

„Jo?“

„Našla jsem ten případ s Černým spárem. Oběť se jmenovala Vassilij Titov. Pitvu provedl doktor Tierney.“

„Kdo případ vyšetřoval?“

„Okamžik… tady to je. Detektivové Vann a Dunleavy.“

„Promluvím si s nimi,“ řekla Rizzoliová. „Snad si ještě budou něco pamatovat.“

„Díky, Stello.“ Bristol se otočil k Yoshimovi, který si mezitím připravil fotoaparát. „Dobrá, dej se do toho.“

Yoshima začal pořizovat snímky odkrytého mozku, zachycovat jeho vzhled těsně před vyjmutím z kostěné schránky. Tady se střádá celoživotní zásoba vzpomínek, pomyslela si Maura při pohledu na lesklé záhyby šedé hmoty. Celé dětství, celé mládí. Abeceda, násobilka. První polibek, první milování, první zklamání. Do téhle soustavy vzájemně propojených neuronů se všechno ukládá ve formě balíčků zasílaných ribonukleovou kyselinou. Paměť je vlastně jen biochemie, ale přesto rozhoduje o jedinečnosti každé lidské bytosti.

Abe několika řezy uvolnil mozek, jako vzácný poklad jej v obou dlaních přenesl k pultu a ponořil do nádoby s fixativem. Dneska už nehodlal mozek rozřezávat, tu práci si nechal na pozdější dobu. Nicméně kvůli důkazům traumatu ani

nepotřeboval

zkoumat

mozkovou

tkáň

pod

mikroskopem; dostatečně zjevné byly už z krvavého zbarvení povrchu mozku.

„Takže tu máme střelnou ránu v levém spánku,“ řekla Rizzoliová.

„Ano,“ přikývl Bristol. „Otvor v kůži se dokonale shoduje s otvorem v lebce.“

„Což nasvědčuje přímému výstřelu do levé strany hlavy.“

Abe opět přikývl. „Pachatel nejspíš mířil do okna řidičky. A to okno bylo otevřené, dráhu střely tedy nemohlo ovlivnit sklo.“

„Žena prostě seděla za volantem,“ pokračovala Rizzoliová. „Teplý večer. Okno otevřené. Osm hodin, kdy se už stmívá. Pachatel přijde k jejímu autu, namíří zbraň a vystřelí.“ Rizzoliová zakroutila hlavou. „Proč?“

„Nevzal kabelku,“ podotkl Abe.

„Takže nešlo o loupežné přepadení,“ dodal Frost.

„Zbývá nám zločin z vášně. Nebo jinak motivované zabití.“ Rizzoliová pohlédla na Mauru. Znovu se objevila možnost předem plánované úkladné vraždy.

Ale zasáhl vrah správný cíl?

Abe odstoupil od nádoby s formalinem a pustil se do práce na hrdle oběti. „Zatím žádné překvapení,“ řekl.

„Budete dělat toxikologické testy?“ zeptala se Rizzoliová.

Bristol pokrčil rameny. „Můžeme jich pár zkusit, ale nedomnívám se, že je to nutné. Příčinu smrti vidíte přímo tamhle.“ Kývl směrem k panelu s rentgenovými snímky, kde z lebečního stínu jasně vystupoval hvězdicovitý tvar kulky.

„Máte nějaký důvod žádat toxikologické testy? Našli technici v autě drogy nebo pomůcky k aplikaci drog?“

„Ne. Auto bylo úplně čisté. Totiž až na krvavé stříkance.“

„A veškerá krev patří oběti?“

„Snad. Každopádně jde pouze o krev B pozitivní.“

Abe se otočil k Yoshimovi. „Máme už hotovou typizaci?“

Yoshima přikývl. „Souhlasí to. Krev oběti je B

pozitivní.“

Na Mauru se momentálně nikdo nedíval. Nikdo si tedy nevšiml, jak vytřeštila oči, nikdo neslyšel, jak se prudce nadechla. Vzápětí se odvrátila od pitevního stolu a rázným pohybem si strhla ústní roušku.

Zatímco přecházela k odpadkovému koši, zavolal na ni Abe: „Už jsme tě přestali bavit, Mauro?“

„Pořád se ještě vyrovnávám s časovým posunem,“

odpověděla a svlékla si dlouhý ochranný plášť. „Asi dneska půjdu dřív domů. Uvidíme se zítra, Abe.“

Ani se neohlédla a chvatně opustila pitevnu.

Domů odjížděla jako ve snu. Teprve když se přiblížila k okraji Brooklinu, vrátila se jí schopnost logicky uvažovat.

Teprve tehdy se Maura zbavila myšlenkové smyčky, která jí po celou cestu svazovala mozek. Nemysli na tu pitvu. Pusť ji z hlavy. Mysli na večeři, mysli na cokoliv, jenom ne na to, co jsi dneska viděla.

Zastavila se v obchodě. Mám prázdnou ledničku, uvědomila si. Pokud nechci večeřet konzervu tuňáka a mražený hrášek, musím nakoupit. Soustředit se na něco jiného byla úleva. Maura přímo urputně házela do vozíku potraviny. Uvažovat o jídle a plánovat, co bude až do konce týdne vařit, se jí zdálo mnohem bezpečnější. Přestaň už konečně myslet na krvavé stříkance, přestaň myslet na ženské orgány v kovové nádobě. Potřebuješ grapefruity a jablka. A nevypadají snad skvěle tamhlety lilky? Vybrala si i svazek čerstvé bazalky a dychtivě k ní přičichla, vděčná, že výrazná vůně alespoň na okamžik odvála všechny ty známé pachy pitevního sálu. Týden jemných francouzských jídel v Mauře probudil touhu po koření. Dnes večer, rozhodla se, uvařím thajské zelené kari tak pálivé, až mi bude hořet pusa.

Doma se rychle převlékla a v šortkách a tričku se vrhla do přípravy večeře. Zatímco krájela kuře, cibuli a česnek, usrkávala chlazené bílé bordeaux. Kuchyní se linula příjemná vůně stoupající z jasmínové rýže. Protože v kastrolu už syčel rozpálený olej, nezbýval čas myslet na černovlasé ženy a krevní skupinu B pozitivní. Bylo třeba lehce osmažit kousky kuřete, přidat kari pastu a všechno pak zalít plechovkou kokosového mléka. Maura přikryla hrnec pokličkou a nechala jídlo dusit. Sklouzla pohledem ke kuchyňskému oknu a náhle ve skle zachytila odraz svého obličeje.

Vypadám jako ona. Přesně jako ona.

Mauru zamrazilo, jako by na ni z okenního skla zíral její vlastní přízrak. Stoupající pára s rachotem nazvedávala pokličku. Duchové se snažili osvobodit. Zoufale toužili po Mauřině pozornosti.

Maura vypnula hořák, přešla k telefonu a vyťukala číslo pageru, které znala nazpaměť.

O chvilku později zavolala Jane Rizzoliová. Zvukovou kulisu tvořily tlumeně vyzvánějící telefony. Rizzoliová tedy nebyla doma, ale zřejmě dosud seděla u svého psacího stolu na Schroeder Plaza.

„Omlouvám se, že otravuju,“ řekla Maura. „Ale potřebuju se tě na něco zeptat.“

„Jsi v pořádku?“

„Jistě. Jen chci o té ženě vědět ještě jednu věc.“

„O Anně Jessopové?“

„Jo. Říkala jsi, že má massachusettský řidičský průkaz.“

„Správně.“

„Jaké datum narození tam uvedla?“

„Cože?“

„Dneska v pitevně ses zmínila, že jí bylo čtyřicet. Zajímá mě přesné datum narození.“

„Proč?“

„Buď tak hodná a podívej se. Musím to vědět.“

„Tak dobrá. Vydrž vteřinku.“

Maura slyšela, jak šustí obracené stránky. Konečně se Rizzoliová znovu ozvala. „Podle toho řidičského průkazu se Jessopová narodila pětadvacátého listopadu.“

Maura mlčela. Dlouho.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Rizzoliová.

„Ano.“

„V čem je problém, doktorko? Děje se něco?“

Maura ztěžka polkla. „Jane, potřebuju, abys pro mě něco udělala. Možná tě napadne, jestli jsem se náhodou nepomátla.“

„Tak povídej.“

„Chci, aby v kriminalistické laboratoři porovnali moji a její DNA.“

Jak Maura slyšela, další telefony v kanceláři detektivů přestaly vyzvánět. „Můžeš mi to zopakovat?“ poněkud váhavě promluvila Rizzoliová. „Mám dojem, že jsem ti moc dobře nerozuměla.“

„Chci vědět, jestli se moje DNA shoduje s DNA Anny Jessopové.“

„Hele, doktorko, souhlasím, že je tu opravdu značná vnější podoba…“

„Je toho víc.“

„Víc? O čem to mluvíš?“

„Obě máme stejnou krevní skupinu. B pozitivní.“

„Kolik lidí může mít skupinu B pozitivní?“ logicky namítla Rizzoliová. „Bude jich dost, ne? Deset procent populace?“

„Jane, shoduje se i naše datum narození. Říkala jsi, že se Anna Jessopová narodila 25. listopadu. Já taky.“

Po téhle novince následovalo tíživé mlčení. Pak Rizzoliová řekla tiše: „Přiznám se, skoro mi naskočila husí kůže.“

„Takže už chápeš, proč to po tobě chci? Všechno, co se jí týká, od podoby až ke krevní skupině a datu narození…“

Maura nedokončila větu. „Prostě jako bych to byla já.

Musím vědět, odkud ta žena pocházela. Musím vědět, o koho šlo.“

Další vteřiny uplynuly v tichu, které posléze přerušila Rizzoliová. „Najít odpověď bude patrně obtížnější, než jsme čekali.“

„Proč?“

„Dneska odpoledne jsme dostali vyžádaný výpis z její kreditní karty. Jak se ukázalo, ta MasterCard je pouze šest měsíců stará.“

„No a?“

„Řidičský průkaz jí vystavili před čtyřmi měsíci.

Poznávací značku dostalo její auto před třemi měsíci.“

„A co její bydliště? Adresu uváděla někde v Brightonu, ne? Určitě jste mluvili se sousedy.“

„Včera pozdě večer jsme konečně sehnali její domácí.

Říká, že byt pronajala Anně Jessopové před třemi měsíci.

Do toho bytu nás pustila.“

„Co jste zjistili?“

„Byt je prázdný, doktorko. Žádný nábytek, žádné nádobí, žádné osobní věci. Kdosi zaplatil za kabelovou televizi a telefonní linku, ale nikdo tam nebydlel.“

„Co vám prozradili sousedé?“

„V životě ji neviděli. Přezdívali jí duch.“

„Musí přece existovat nějaká dřívější adresa. Jiné bankovní konto…“

„Pátrali jsme. A absolutně nic dřívějšího objevit nemůžeme.“

„Co to znamená?“

„To znamená,“ shrnula Rizzoliová, „že před šesti měsíci Anna Jessopová ještě neexistovala.“

Kapitola 4

Jakmile Rizzoliová překročila práh Doyleovy restaurace, poblíž výčepu uviděla obvyklé hříšníky, vesměs policisty rozebírající u piva a burských oříšků případy uplynulého dne. Vzhledem ke své poloze – jen pár domů od bostonské policejní stanice Jamaica Plain – představoval Doyleův podnik patrně nejbezpečnější putyku ve městě. Stačil by jediný podezřelý pohyb, a převálcovala by vás desítka policistů jako dav o novoanglickém Dni vlastenců.

Rizzoliová je všechny osobně znala a oni znali ji.

Rozestoupili se, aby těhotná dáma mohla projít. Zatímco se mezi nimi batolila a její břicho připomínalo lodní příď rozrážející vlny, neuniklo jí několik pobavených úšklebků.

„Žasnu, Rizzoliová,“ zvolal kdosi. „To ses rozhodla ztloustnout, nebo co?“

„Jo,“ zasmála se. „Jenže do srpna zase zhubnu, což se tobě asi nepodaří.“

Zamířila k detektivům Vannovi a Dunleavymu, kteří na ni mávali od baru. Každý jim říkal Sam a Frodo. Oba hobiti, tlustý a vyzáblý, byli parťáci už tak dlouho, že se chovali skoro jako starý manželský pár. A pravděpodobně spolu trávili víc času než se svými manželkami. Rizzoliová jen zřídka potkala některého z nich samotného a napadalo ji, že je pouze otázka času, kdy se ti dva začnou stejně oblékat.

Shodně se zakřenili a shodně pozvedli na pozdrav shodné sklenice guinnesse.

„Ahoj, Rizzoliová,“ spustil Vann.

„… jdeš pozdě,“ doplnil ho Dunleavy.

„Právě jsme u druhé rundy…“

„… nedáš si taky?“

Kristepane, blesklo Rizzoliové hlavou, už si vzájemně dokončují věty. „Je tady randál,“ konstatovala. „Raději snad půjdeme vedle.“

Vydali se do jídelního sálu, k jejímu oblíbenému boxu pod irským praporem. Vann a Dunleavy se usadili naproti ní. Ještě schází, aby se drželi za ruce, pomyslela si Rizzoliová. Se svým parťákem Barrym Frostem, spolehlivým, přímo báječným chlapem, žádné podobné přátelské vztahy nepěstovala. Po práci se prostě rozloučili a šli každý svou cestou. Jistě, měli se rádi, ale nedovedla si představit, že by mu věnovala i tolik volného času, kolik spolu trávili tihle dva.

„Takže máte oběť zastřelenou Černým spárem,“ prohodil Dunleavy.

„Minulou noc v Brooklinu,“ kývla Rizzoliová. „První Černý spár od vašeho případu. To bylo asi před dvěma roky, ne?“

„Jo, tak nějak.“

„Případ je uzavřený?“ Dunleavy se zasmál. „Pevně jako rakev.“

„Kdo střílel?“

„Chlápek jménem Antonín Leonov. Ukrajinský přistěhovalec. Podřadný grázlík, který se snažil proniknout do první ligy. Vlastně měl štěstí, že jsme ho včas sebrali, jinak by ho ruská mafie určitě oddělala.“

„Pěkný blbec,“ odfrkl si Vann. „Absolutně netušil, že po něm jdeme.“

„A proč jste ho sledovali?“ zeptala se Rizzoliová.

„Dostali jsme tip, že očekává zásilku z Tádžikistánu,“

řekl Dunleavy. „Heroin. Spoustu heroinu. Celý týden jsme Leonova nespouštěli z očí, ale vůbec si nás nevšiml. A tak jsme ho sledovali až k domu jeho společníka, jistého Vassilije Titova. Titov zřejmě Leonova nějak podrazil.

Viděli jsme Leonova vcházet do Titovova domu. Pak se ozvaly výstřely a Leonov vyšel ven.“

„Kde jsme na něho čekali,“ ušklíbl se Vann. „Jak povídám, úžasný blbec.“

Dunleavy zdvihl pivo k přípitku. „Jasnější případ jsem snad nezažil. Pachatel přistižený se zbraní v kapse. My dva jako svědkové. Nechápu, proč si ještě zkoušel hrát na nevinného. Porota vynesla rozsudek za necelou hodinu.“

„Prozradil vám, kde ty Černé spáry sehnal?“ zajímala se Rizzoliová.

„Žertuješ?“ opáčil Vann. „Neprozradil nám nic. Skoro nemluvil anglicky, ovšem zatraceně dobře znal výraz Miranda“

„S celým týmem jsme prohledali jeho dům a podnik,“

plynule navázal Dunleavy. „A ve skladišti jsme mimo jiné našli osm krabic Černých spárů, věřila bys tomu? Nevím, jak se mu taková zásoba dostala do rukou.“ Dunleavy pokrčil rameny. „To je zhruba všechno, pokud jde o Leonova. Žádnou souvislost s tím tvým případem tady nevidím.“

„Za posledních pět let se tu Černými spáry střílelo jen dvakrát,“ poznamenala Rizzoliová. „Jiné případy než ten váš a můj se neobjevily.“

„No jo, na černém trhu se pár těch nábojů občas vyskytne. Sakra, zkus eBay. Já jen vím, že Leonova jsme prozatím vyřadili ze hry.“ Dunleavy dopil své pivo. „Ve tvém případu střílel někdo jiný.“

K takovému závěru už také dospěla. Spory mezi bezvýznamnými ruskými gangstery, které se odehrávaly před dvěma lety, zřejmě s vraždou Anny Jessopové nijak nesouvisely. Pátrání po Černých spárech vedlo do slepé uličky.

„Půjčíte mi Leonovův spis?“ zeptala se. „Stejně bych se na něj ráda podívala.“

„Ráno ho máš na psacím stole.“

„Dík, mládenci.“ Rizzoliová se s námahou vysoukala z boxu. „A kdy to hodláš vyklopit?“ kývl Vann k jejímu břichu.

„Sama už se nemůžu dočkat.“

„Víš, chlapi uzavírají sázky, jestli budeš mít kluka, nebo holku.“

„Děláš si legraci.“

„Pokud se nemýlím, momentálně jsme u sedmdesáti babek na holku a čtyřiceti babek na kluka.“

Vann se uchechtl. „A u dvaceti babek na jiný výsledek.“

Právě když Rizzoliová odemykala dveře, ucítila další kopnutí dítěte. Copak toho nenechá? pomyslela si. Nestačí, že si ze mě celý den dělá boxovací pytel? Chce v tom pokračovat až do rána? Nevěděla, jestli čeká chlapce, děvče, nebo snad jiný výsledek; byla si jistá jen tím, že dítě se velmi tvrdě dožaduje narození.

Klid, ven se dostaneš i bez toho kung-fu.

Kabelku a klíče položila na kuchyňskou linku, vestoje vyklouzla ze střevíců, blejzr hodila přes židli v jídelně.

Manžel Gabriel předevčírem odcestoval do Montany, aby jako člen vyšetřovacího týmu FBI řešil případ tajného skladu zbraní jakési polovojenské organizace. Byt se teď zvolna vracel k příjemné anarchii, která tu vládla před svatbou. Tedy předtím, než se sem nastěhoval Gabriel se svým absurdním pojetím pořádku. Bývalí mariňáci prostě trpívají utkvělou představou, že i hrnce a pánve se musejí srovnat podle velikosti.

V ložnici se mimoděk podívala do zrcadla. Skoro se nepoznávala. Tváře jako jablíčka, prohnutá záda, břicho deroucí se z těhotenských strečových kalhot. Kam jsem zmizela? pomyslela si. Jsem to pořád ještě já? Jenom ukrytá někde v tom neforemném těle? Zahleděla se na ty podivně cizí tvary a zkusila si vybavit své někdejší nádherně ploché břicho. Ani trochu se jí nelíbilo, jak se jí zakulatil obličej, jak jí dětsky zrůžověly tváře. Takhle vždycky září nastávající matky, tvrdil Gabriel, když se ji snažil přesvědčit, že vůbec nevypadá jako velryba s lesklým nosem. Kdepak, to nemůžu být já, uvažovala Rizzoliová. Ta žena v zrcadle rozhodně není policistka, která dokáže vykopnout dveře a srazit k zemi pachatele.

V posteli si lehla na záda a široce rozpřáhla paže, jako by se chystala vzlétnout. Z povlaků cítila známou Gabrielovu vůni. Dneska večer se mi po tobě stýská, říkala si. Takhle by manželství nemělo vypadat. Dvě kariéry, dva lidé přímo posedlí prací. Gabriel je na služební cestě a já jsem doma sama. Před svatbou ovšem Rizzoliová dobře věděla, že soužití nebude snadné. Že přijde mnoho večerů, kdy je rozdělí Gabrielovy nebo její pracovní povinnosti. Napadlo ji znovu mu zavolat, ale už dopoledne spolu mluvili dvakrát – a dálkové hovory vydatně ukrajovaly z jejího účtu.

Zatracená situace!

Rizzoliová se otočila na bok, s námahou se posadila a přece jen se rozhodla sáhnout po telefonu na nočním stolku.

A vtom aparát sám zazvonil. Poněkud zaskočená se podívala na číslo volajícího. Neznala je. Gabrielovi nepatřilo.

Zvedla sluchátko. „Haló?“

„Detektiv Rizzoliová?“ zeptal se mužský hlas.

„Ano.“

„Omlouvám se, že vás ruším takhle pozdě. Totiž vrátil jsem se do města až dneska večer a…“

„Promiňte, kdo volá?“

„Detektiv Ballard, policejní oddělení Newton. Jak jsem se dozvěděl, vedete vyšetřování té včerejší střelby v Brooklinu. Oběť se jmenuje Anna Jessopová.“

„Přesně tak.“

„Loni jsem tu měl případ, který se týkal ženy jménem Anna Jessopová. Nevím, jestli jde o tutéž osobu, ale…“

„Říkal jste, že jste z newtonského policejního oddělení?“

„Ano.“

„Mohl byste paní Jessopovou identifikovat? Pokud se podíváte na mrtvolu.“

Detektiv Ballard chvilku mlčel. „Myslím, že se na ni musím podívat. Musím se přesvědčit, že je to opravdu ona.“

„A jestli je to ona?“

„Pak vím, kdo ji zavraždil.“

Že má před sebou policistu, to Rizzoliová poznala ještě předtím, než jí detektiv Rick Ballard ukázal služební průkaz a odznak. Sotva vešla do recepční haly úřadu soudního lékaře, muž se téměř postavil do pozoru. Měl zářivě a neodolatelně modré oči, krátce zastřižené hnědé vlasy a vojensky dokonale vyžehlenou košili. Vyzařoval z něho stejný velitelský klid jako z Gabriela, v jeho pohledu se stejně jako v Gabrielově dala číst tatáž skálopevná spolehlivost: Se mnou můžeš za všech okolností počítat.

Rizzoliová na okamžik zatoužila, aby měla zase svůj štíhlý pas a vůbec byla přitažlivá. Po celou dobu, kdy si potřásali rukou a kdy si prohlížela jeho průkaz, cítila, že Ballard pozorně studuje její obličej.

Každým coulem polda, pomyslela si.

„Jste připravený identifikovat oběť?“ zeptala se. Když Ballard kývl, otočila se k recepční. „Je doktor Bristol dole?“

„Právě dokončuje pitvu. Říkal, že za ním máte přijít.“

Sjeli výtahem dolů a v suterénu vešli do předpokoje pitevny, kde byly ve skřínkách zásoby návleků na boty, ústních roušek a papírových čepic. Širokým oknem viděli do pitevního sálu. Doktor Bristol s Yoshimou se tam zabývali mrtvolou jakéhosi vyhublého šedovlasého muže. Bristol je za okenním sklem zahlédl a mávl jim na pozdrav.

„Ještě deset minut,“ zavolal.

Rizzoliová kývla. „Počkáme.“

Bristol provedl řez kolem hlavy. Odloupl kůži z horního dílu lebky a tvář se zbortila.

„Tuhle část nesnáším,“ prohodila Rizzoliová. „Když začnou odstraňovat obličej. To ostatní už mi tak nevadí.“

Ballard mlčel. Podívala se na něho a uviděla, že úplně ztuhl. Tvářil se zachmuřeně a nepřístupně. Nepatřil k detektivům vyšetřujícím vraždy, patrně tedy nechodil příliš často do pitevny. Postupy, které teď pozoroval za sklem, mu jistě připadaly odpudivé. Rizzoliové se vybavila její první návštěva pitevního sálu. Jako kadetka se tehdy dostavila se skupinou posluchačů akademie, jediná žena mezi šesti urostlými svalnatými kadety. Všichni ti habáni samozřejmě očekávali, že právě ona během pitvy ztratí nervy a omdlí nebo uteče. Ale záměrně se postavila dopředu a pak bez mrknutí oka sledovala proceduru od začátku až do konce.

Naopak nejstatnější z jejích kolegů náhle zbledl a odvrávoral k nedaleké židli. A Rizzoliovou teď napadlo, jestli se stejně neroztřesou kolena i Ballardovi. Ve světle zářivek se totiž jeho pleť zdála až chorobně zsinalá.

V pitevně se zatím Yoshima pustil do otvírání lebky.

Bzukot pilky rozřezávající kost už byl nad Ballardovy síly.

Detektiv se otočil od okna a upřeně se zahleděl na polici s krabicemi gumových rukavic různých velikostí. Rizzoliová ho trochu litovala. Pro drsného policistu Ballardova typu muselo být pokořující projevit slabost před kolegyní, navíc těhotnou.

Posunula k němu židličku, další si přitáhla pro sebe a s povzdechem se posadila. „V posledních dnech už nevydržím moc dlouho stát.“

Ballard si také sedl. Se zjevnou úlevou uvítal možnost soustředit se na něco jiného než na kvílení kostní pilky.

„Čekáte první dítě?“ zeptal se a ukázal k břichu Rizzoliové.

„Jo, první.“

„Kluka, nebo holku?“

„Nevím. Těšíme se v každém případě.“

„Přesně tak jsem se cítil, když se narodila naše dcera.

Měla deset prstů na rukou a deset na nohou, to mi absolutně stačilo ke štěstí…“ Detektiv se odmlčel a ztěžka polkl. Za sklem nepřestávala kvílet kostní pilka.

„Kolik je teď vaší dcerce?“ zeptala se Rizzoliová, aby ho rozptýlila.

„Čtrnáct, ale občas vyvádí, skoro jako by jí bylo třicet.

Rozhodně to s ní momentálně není žádná legrace.“

„Čtrnáct je pro děvčata nesnadný věk.“

„Vidíte, jak mi šedivějí vlasy?“

Rizzoliová se zasmála. „Tohle dělávala moje máma.

Vždycky si ukázala na hlavu a vyčetla mi: Všechny ty vlasy mi zešedivěly jen a jen kvůli tobě. Ach jo, když mi bylo čtrnáct, neměla se mnou lehký život. Vážně je to hrozný věk.“

„Ke všemu se přidaly rodinné problémy. Loni jsme se s manželkou rozešli. A Katie teď neví, na kterou stranu se přiklonit. Poletuje mezi dvěma rodiči a dvěma domácnostmi.“

„V takové situaci se dospívající dítě špatně orientuje.“

Kvílivý zvuk kostní pilky milosrdně ustal. Rizzoliová oknem zahlédla, jak Yoshima odklápí vršek lebky. Bristol skalpelem uvolnil mozek, vyjmul jej a opatrně vzal do obou dlaní. Ballard se dál očima vyhýbal oknu a veškerou pozornost věnoval Rizzoliové.

„Je to asi dost těžké, že?“ prohodil.

„Co jako?“

„Pracovat u policie. Teď, ve vašem stavu.“

„Alespoň po mně nikdo nežádá, abych rozkopávala dveře podezřelých bytů.“

„Když moje manželka otěhotněla, dělala pochůzkářku.“

„U newtonské policie?“

„U bostonské. Chtěli ji stáhnout z ulice. Řekla jim, že těhotenství je pro ni výhoda. Pachatelé prý jsou mnohem zdvořilejší.“

„Pachatelé? Ke mně se nikdy zdvořile nechovají.“

V pitevně Yoshima jehlou a pevnou nití uzavíral řezy na mrtvole, makabrózní krejčí sešívající nikoliv látku, ale lidskou kůži. Bristol si stáhl gumové rukavice, umyl si ruce a odkolébal se uvítat návštěvníky.

„Omlouvám se za zdržení. Pitva trvala trochu déle, než jsem předpokládal. Ten chlapík měl břicho přímo prorostlé nádory a v životě nebyl u doktora. Nakonec se tedy dostal ke mně.“ Bristol podal Ballardovi svou masitou a dosud vlhkou ruku. „Zdravím vás, detektive. Takže jste se přišel podívat na tu naši střelnou ránu?“

Ballardovi poněkud ztuhly rysy. „Požádala mě o to detektiv Rizzoliová.“

Bristol pokývl. „Dobrá, půjdeme. Oběť je v chladnici.“

Vedl je přes pitevnu k prostorné mrazicí jednotce. Měla ukazatele teploty a masivní ocelové dveře a zvnějšku vypadala jako kterákoliv velká lednice, kde se skladuje maso. Na zdi vedle dveří visely sepnuté papíry se soupisem nově dodaných mrtvol. Podle něj muže, jehož pitvu Bristol právě dokončil, přivezli včera večer v jedenáct. Tohle rozhodně nebyl seznam, na jakém by se člověk toužil ocitnout.

Bristol otevřel dveře a vzápětí se ven vyvalila oblaka páry. Jakmile vešli dovnitř, Rizzoliové se z pachu chlazených těl málem zvedl žaludek. Během těhotenství zcela ztratila někdejší odolnost vůči nepříjemným zápachům; obvykle stačil závan rozkládajícího se masa, a už hledala nejbližší dřez. Tentokrát naštěstí nápor nevolnosti překonala a s chmurnou odhodlaností se zahleděla na řadu pojízdných nosítek. Leželo tu celkem pět bílých plastových vaků ukrývajících mrtvoly.

Doktor Bristol letmo překontroloval štítky a zastavil se u čtvrtého vozíku. „Tady je naše děvče.“ Rozevřel zip vaku natolik, aby se objevila horní polovina těla s dovedně sešitým řezem ve tvaru písmene Y, další ukázkou Yoshimovy ruční práce.

Zatímco se bílý plastový vak rozhrnoval, Rizzoliová se nedívala na mrtvou ženu, ale na Ricka Ballarda. Detektiv jen mlčky zíral. Mrtvola Anny Jessopové ho proměnila v sochu.

„Tak co?“ ozval se Bristol.

Ballard zamžikal, jako by se probouzel z transu. Dlouze vydechl a téměř neslyšně zašeptal: „Je to ona.“

„Jste si absolutně jistý?“

„Ano.“ Ballard ztěžka polkl. „Co se stalo? Co jste zjistili?“

Bristol sklouzl očima k Rizzoliové. Tím pohledem se ptal, jestli může poskytnout informace. Rizzoliová souhlasně kývla.

„Jediný průstřel, oblast levého spánku.“ Bristol prstem ukázal na nevelký otvor v lebce. „Rozsáhlé poškození spánkového laloku a obou parietálních laloků v důsledku vířivého pohybu náboje uvnitř lebky. Masivní nitrolebeční krvácení.“

„Tohle způsobila jediná střela?“

„Přesně tak. Velmi rychle, s vysokou účinností.“

Ballard se znovu podíval na obnažené tělo. Na ňadra. U

muže to nebyla nijak překvapující reakce, Rizzoliovou však přesto podráždila. Anna Jessopová měla i jako mrtvá právo, aby každý respektoval její lidskou důstojnost. Rizzoliové se ulevilo, když doktor Bristol beze slova uzavřel zipem plastový vak a vrátil tak mrtvole soukromí.

Vyšli z chladicí jednotky a Bristol zabouchl těžké ocelové dveře. „Znáte nějaké její blízké příbuzné?“ zeptal se. „Nebo prostě kohokoliv, komu bychom mohli dát zprávu?“

„Neměla příbuzné,“ odpověděl Ballard.

„Víte to jistě?“

„Neexistují žádní její žijící…“ Detektiv nedokončil větu.

Širokým oknem strnule zíral do pitevny.

Rizzoliová se otočila, aby zjistila, proč se Ballard tváří tak šokovaně, a okamžitě pochopila, co zaujalo jeho pozornost. Pitevním sálem právě procházela Maura Islesová, v rukou velkou obálku s rentgenovými snímky. Zastavila se před prohlížecím panelem, připevnila na něj snímky a rozsvítila světlo. Stála tam, dívala se na zobrazení jakýchsi polámaných končetinových kostí a netušila, že ji někdo pozoruje. Že ji z předsálí oknem sledují tři páry očí.

„Kdo je to?“ hlesl Ballard.

„Jedna z našich soudních lékařek,“ odpověděl Bristol.

„Doktorka Maura Islesová.“

„Ta podoba je skoro děsivá, viďte?“ poznamenala Rizzoliová.

Ballard nevěřícně zakroutil hlavou. „Na chvilku jsem si myslel…“

„To my všichni, když jsme poprvé spatřili oběť.“

V pitevně Maura stáhla snímky z panelu, uložila je zpátky do obálky a odešla. Vůbec si neuvědomila, že ji po celou dobu pozorovali tři lidé. Jak snadné je někoho tajně sledovat, napadlo Rizzoliovou. Ve skutečnosti nemáme žádný šestý smysl, který by nás varoval. Necítíme v zádech cizí pohled. Teprve když se šmírující osoba náhodou pohne, uvědomíme si její přítomnost.

„Vy jste tedy Annu Jessopovou viděl už předtím,“

oslovila Rizzoliová Ballarda. „Potvrdil jste, že ji poznáváte.

Řekněte nám, co o ní víte.“

Kapitola 5

Nejdokonalejší motorové vozidlo. Tak se o něm mluvilo a psalo ve všech reklamách, tak mu říkal i Dwayne. Právě tenhle úžasně výkonný stroj řídila Mattie Purvisová po West Central Street, zadržovala slzy a zoufale si přála: Musíš tam být. Prosím, Dwayne, buď tam. Ale vůbec si nebyla jistá, jestli ho zastihne. V poslední době se její manžel choval natolik podivně, že tomu Mattie vůbec nerozuměla. Jako by jeho místo zaujal někdo jiný, cizí člověk, který jí prostě nevěnoval pozornost. Už se na ni téměř ani nepodíval. Chci svého manžela zpátky. I když vlastně nevím, jak a proč jsem ho ztratila.

Nedaleko před ní se objevil velký poutač s nápisem PUR-VIS BMW. Odbočila na parkoviště, projela kolem několika řad nablýskaných „nejdokonalejších motorových vozidel“ a u vchodu autosalonu zahlédla Dwaynovo auto.

Zastavila na vedlejším parkovacím obdélníku a vypnula motor. Ještě chvíli jen seděla za volantem a zhluboka dýchala. Tomuhle uklidňujícímu dýchání se naučila v kurzu předporodní přípravy. V kurzu, kam ji Dwayne už před měsícem přestal doprovázet, neboť ty návštěvy pokládal za ztrátu času. Dítě přece nečekám já, ale ty. Proč se tam mám otravovat?

Hlubokých nádechů a výdechů bylo snad až moc. Náhle se jí zatočila hlava, klesla k volantu a zavadila o tlačítko klaksonu. Ozvalo se hlasité zahoukání. Mattie se vylekaně napřímila. Postranním oknem zahlédla jednoho z mechaniků. Pozoroval ji, Dwaynovu pitomou manželku, bezdůvodně mačkající klakson. Zrudla, otevřela dveře, vysoukala své zakulacené břicho zpoza volantu a vešla do prodejny BMW.

Uvnitř to vonělo autovoskem a kůží. Afrodiziakum pro chlapy, říkal Dwayne směsi pachů, která teď u jeho manželky vyvolávala mírnou nevolnost. Mattie se na chvíli zastavila. Hlavní sexy lákadla představovaly letošní modely, samé smyslné křivky a chrom, oslnivě se lesknoucí ve světle zářivek. Ledaskterý muž by tu třeba zaprodal duši. Přejížděl by dlaní po modré metalíze blatníku, dlouho by se zhlížel v předním skle, spřádal by sny. V duchu by viděl muže, jakým by mohl být, kdyby vlastnil takové úžasné vozidlo. „Paní Purvisová?“

Mattie se otočila. Mával na ni Bart Thayer, jeden z manželových prodavačů. „Zdravím vás,“ pokusila se o úsměv.

„Hledáte Dwayna?“

„Ano. Kde je?“

„Mám dojem, že…“ Bart rozpačitě zmlkl uprostřed věty a ohlédl se dozadu ke kancelářím. „Podívám se po něm.“

„To není nutné. Najdu ho sama.“

„ Ne! Totiž… dovolte, abych ho sehnal. Raději se posaďte a odpočiňte si. Ve vašem stavu vám určitě nedělá dobře, když jste dlouho na nohou.“ Legrační bylo, že to říkal právě Bart; měl ještě mohutnější břicho než Mattie.

Opět se jí podařilo vykouzlit náznak úsměvu. „Jsem jenom těhotná, Barte. Nejsem chromá.“

„A kdy už přijde ten velký den?“

„Za dva týdny. Alespoň předpokládáme. Jenže člověk nikdy neví.“

„Svatá pravda. Našemu prvnímu synovi se na svět vůbec nechtělo. Opozdil se téměř o tři týdny a od té doby se loudá ve všem.“ Bart šibalsky mrkl. „Vydržte, hned vám Dwayna seženu.“

Chvatně zamířil ke kancelářím. Mattie ho zvolna a kolébavě následovala. Z nevelké dálky viděla, jak Bart klepe na Dwaynovy dveře. Neozvala se žádná odpověď, zaklepal tedy znovu. Konečně se dveře otevřely a Dwayne vystrčil hlavu. Když si všiml, že na něho z prodejny mává Mattie, škubl sebou.

„Můžu s tebou mluvit?“ zavolala.

Dwayne vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře. „Co tady děláš?“ vyštěkl.

Bart sklouzl pohledem od Mattie ke svému šéfovi a pomalu se začal sunout směrem k východu. „Poslyš, Dwayne, napadlo mě, že bych potřeboval menší přestávku na kafe.“

„No jo,“ zamumlal Dwayne. „Jen běž.“

Bart zmizel. Manželé upřeně hleděli jeden na druhého.

„Čekala jsem na tebe,“ řekla Mattie.

„Cože?“

„Přece jsem byla u doktora, Dwayne. Slíbil jsi, že přijdeš. Doktorka Fishmanová čekala dvacet minut, ale déle už jsme čekat nemohly. Propásl jsi sonografii.“

„Aha. Kristepane, úplně jsem zapomněl.“ Dwayne si rukou uhladil hustou tmavou hřívu. O své vlasy úzkostlivě pečoval. Stejně tak o košili, o vázanku. Když obchoduješ s exkluzivními výrobky, říkával, musíš podle toho vypadat.

„Omlouvám se.“

Mattie sáhla do kabelky a vytáhla polaroidový snímek.

„Nechceš se alespoň podívat na obrázek?“

„Na jaký?“

„Je to fotografie naší dcery. Ze sonografu.“

Dwayne se letmo podíval na snímek a pokrčil rameny.

„Není tam skoro nic vidět.“

„Tady je ručička a tady nožička. Kdyby ses podíval opravdu pozorně, skoro bys rozeznal její obličej.“

„No jo, fajn.“ Dwayne vrátil manželce snímek. „Dneska večer se trochu zdržím. Jeden zákazník si na šestou hodinu objednal zkušební jízdu. Takže večeři si obstarám sám.“

Mattie schovala polaroidovou fotografii zpátky do kabelky a povzdechla si. „Dwayne…“

Manžel ji zlehka políbil na čelo. „Pojď, vyprovodím tě.“

„Nechtěl bys někam zajít na kávu?“

„Mám tady zákazníky.“

„Ale vždyť kromě nás dvou v prodejně nikdo není.“

„Mattie, prosím. Buď tak hodná a nech mě pracovat, ano?“

Dveře Dwaynovy kanceláře se náhle otevřely. Mattie se ohlédla, právě když z nich vyšla jakási štíhlá blondýnka a spěšně zamířila do jiné kanceláře na protější straně chodby.

„Kdo je to?“ zeptala se Mattie.

„Cože?“

„Kdo je ta mladá žena, která byla ve tvé kanceláři?“

„Jo, tahle?“ Dwayne si odkašlal. „Nová pracovní síla.

Víš, napadlo mě, že je nejvyšší čas zapojit do prodeje nějakou ženskou. Prostě diverzifikovat tým, chápeš? A jak se ukázalo, skutečně pro nás představuje značný přínos.

Minulý měsíc prodala víc aut než Bart, a to už něco znamená.“

Mattie upřeně zírala na Dwaynovy zavřené dveře. Právě tehdy to začalo, uvažovala. Minulý měsíc. Ano, tenkrát se mezi námi všechno změnilo, tenkrát se z Dwayna stal cizí člověk.

„Jak se ta žena jmenuje?“ zeptala se.

„Hele, vážně se už musím vrátit k práci.“

„Jenom chci znát její jméno, nic víc.“ Mattie se otočila a pohlédla na svého manžela. Okamžitě si v jeho očích všimla výrazu nezpochybnitelné viny. Ta vina přímo zářila jako neon.

„Kristepane.“ Dwayne se odvrátil stranou. „Tohle nemám zapotřebí.“

„Promiňte, paní Purvisová,“ zavolal od vchodu prodejny Bart. „Věděla jste, že máte prázdnou pneumatiku? Právě mě na to mechanik upozornil.“

Mattie se pomalu otočila. „Ne,“ hlesla mátožně, „nevšimla jsem si toho.“

„Sakra, jak si můžeš nevšimnout, že máš prázdnou gumu,“ zasyčel Dwayne.

„No… možná mě chvílemi volant moc neposlouchal, ale…“

„To snad není pravda!“ Dwayne už rázně mířil ke vchodu. Nechává mě tu samotnou, pomyslela si Mattie. Jako vždycky. A teď se ještě vzteká. Proč jsem najednou všechno zavinila já?

Celá sklíčená ho následovala ke svému autu. Bart ji ohleduplně doprovázel. Dwayne seděl v podřepu u pravého zadního kola a kroutil hlavou.

„Je vůbec možné, že si ničeho nevšimla?“ řekl Bártovi.

„Jen se podívej. Ta guma je úplně na hadry.“

„Taková věc se stane docela snadno,“ poznamenal Bart.

„Řeknu Edovi, aby tam dal novou pneumatiku, za chvilku s tím bude hotový.“

„Vidíš, jak je zprohýbaný okraj disku? Kolik kilometrů na té prázdné gumě podle tebe ujela? Dokážeš pochopit tu neuvěřitelnou zabedněnost?“

„Ale no tak, Dwayne,“ dál se Bart pokoušel zmírnit šéfův hněv. „Nejde o žádné neštěstí.“

„Nevěděla jsem o tom,“ řekla Mattie zkroušeně. „Moc mě to mrzí.“

„Takhle jsi jela celou cestu z ordinace?“ Dwayne se přes rameno ohlédl na manželku, v očích až děsivý vztek. „Snila jsi za bílého dne, nebo co?“

„Dwayne, já o tom nevěděla.“

Bart se dotkl Dwaynova ramene. „Snad bys mohl kapku přibrzdit, nemyslíš?“

„Sakra, ty se do toho nepleť!“ odsekl Dwayne.

Bart couvl a rezignovaně zdvihl dlaně. „Dobrá, už mlčím.“ Naposledy sklouzl soucitným a zároveň povzbudivým pohledem k Mattii a odešel.

„Je to jenom pneumatika,“ řekla Mattie.

„Určitě ti od kola létaly jiskry. Kolik asi lidí tu tvoji brilantní jízdu sledovalo?“

„Záleží na tom?“

„Aby ne! Pochop, tohle je BMW! Když řídíš takový bourák, jde taky o image. Lidé vidí luxusní vozidlo a očekávají, že řidič bude trochu šikovnější, trochu víc na úrovni. Když se kodrcáš s prázdnou gumou a obrušuješ ráfek, úplně ničíš image té značky. Stavíš všechny ostatní majitele BMW do špatného světla. Stavíš i mě do špatného světla.“

„Je to jenom pneumatika.“

„Přestaň to pořád opakovat.“

„Ale opravdu je to jen pneumatika.“

Dwayne si znechuceně odfrkl a zvedl se. „Vzdávám to.“

Mattie spolkla slzy. „Tady nejde o to kolo, viď, Dwayne?“

„Cože?“

„Ta hádka se týká nás dvou. Něco se pokazilo mezi námi.“ Jeho mlčení situaci ještě zhoršovalo. Ani se na manželku nepodíval. Otočil se a sledoval přicházejícího mechanika.

„Bart povídal, abych tu gumu hned vyměnil,“ řekl mechanik.

„Jo, dej to do pořádku, ano?“ Dwayne se odmlčel a zahleděl se směrem k Toyotě, která právě zastavila na parkovišti. Vystoupil z ní jakýsi muž, začal si obdivně prohlížet jedno z BMW, a dokonce se sklonil, aby si na okně přečetl samolepku se jménem dealera. Dwayne si uhladil vlasy, narovnal si vázanku a vydal se vstříc novému zákazníkovi.

„Dwayne?“ ozvala se Mattie.

„Mám tady klienta.“

„Ale já jsem tvoje manželka“

Dwayne se otočil na patě a jeho pohled byl náhle přímo vražedný. „Nech toho. Dej už pokoj. Mattie.“

„Co mám udělat, aby sis mě vůbec všiml?“ křikla.

„Koupit si od tebe auto? Bude to stačit? Protože nic jiného mě nenapadá.“ Vzlykla. „Nic jiného mě vážně nenapadá.“

„Nejlepší bude, když s těmi pokusy upoutat na sebe pozornost prostě přestaneš. Stejně nemají smysl.“

Mattie sledovala, jak manžel odchází. Na okamžik zpomalil, narovnal se v ramenou a naladil profesionální úsměv. Vzápětí už na parkovišti hlučným, srdečným a přátelským hlasem vítal nového klienta.

„Paní Purvisová? Madam?“

Mattie zamrkala, aby se ubránila slzám. Když se otočila, stál před ní mechanik.

„Jestli dovolíte, potřebuju vaše klíčky,“ natáhl ruku zamazanou od oleje. „Zajedu s vaším autem do dílny a vyměním tu pneumatiku. Bude to za pár minut.“

Beze slova mu podala kroužek s klíčky a pak se znovu otočila. Ale Dwayne se jejím směrem ani jednou nepodíval.

Jako by byla neviditelná. Jako by vůbec neexistovala.

Skoro ani nevěděla, jak dojela domů.

Náhle seděla u kuchyňského stolu, v ruce dosud klíče, před sebou hromádku dnešní pošty. Navrchu ležela obálka s výpisem z kreditních karet, adresovaná panu a paní Purvisovým. Pán a paní. Manželé Purvisovi. Mattie si dobře pamatovala, jak šťastná se cítila, když ji poprvé kdosi oslovil jako paní Purvisovou, když poprvé uslyšela své nové jméno. Paní Purvisová, paní Purvisová. Paní Neexistující.

Klíče jí upadly na podlahu. Mattie složila hlavu do dlaní a rozplakala se. Plakala, zatímco dítě v ní kopalo, plakala, až ji začalo bolet v krku a dopisy navlhly jejími slzami.

Chci, aby se ke mně choval jako dřív. Když mě miloval.

Mezi hlasitými, vzlyky zaslechla skřípot dveří. Ozýval se z garáže. Mattie se napřímila, srdce znovu plné naděje.

Přijel domů! Vrátil se, aby se mi omluvil.

Vyskočila tak prudce, že převrhla židli, celá omámená otevřela dveře a vešla do garáže. V šeru zamžikala a zmateně se rozhlédla. Stálo tu pouze jediné auto. Její.

„Dwayne?“ řekla nesměle.

Po chvíli si všimla pruhu jasného denního světla; dveře vedoucí na postranní dvorek byly dokořán. Zamířila na druhý konec garáže a zavřela je. Vtom za sebou uslyšela cosi jako tiché kroky. Strnula, srdce se jí rozbušilo.

Okamžitě si uvědomila, že tu není sama.

Mattie se chtěla otočit. Ale ještě než stačila dokončit obrat, obklopila ji tma.

Kapitola 6

Z odpoledního slunce Maura přešla do chladného šera, které vládlo v kostele Panny Marie Božího světla. Chvíli viděla jen stíny, nejasné obrysy lavic a vepředu siluetu osamělé farnice se skloněnou hlavou. Maura vklouzla do lavice, posadila se a v poněkud tíživém tichu se nejprve snažila přizpůsobit zrak té polotmě. Na jednom z mozaikových oken zářících sytými chmurnými barvami jakási žena s dlouhými vlnitými vlasy okouzleně vzhlížela ke stromu, z jehož větve viselo krvavě rudé jablko. Eva v rajské zahradě. Žena pokušitelka, žena svůdnice. Žena ničitelka. Pohled na biblický výjev Mauru znepokojil, raději přelétla očima k dalším oknům. Přestože ji vychovali katoličtí rodiče, v kostele se nikdy necítila doma.

Nedojímaly ji ani postavy mučedníků se zlatavou svatozáří.

Dnes je sice uctíváme jako světce, pomyslela si, ale dokud žili svůj lidský život, jistě se nevyvarovali chyb. I jejich pozemský čas musely poznamenat hříchy, osudové omyly a malicherné touhy. Maura věděla lépe než většina ostatních lidí, že člověk má daleko k dokonalosti.

Zvedla se, vkročila do uličky – a zarazila se. Stál tam otec Brophy, tvář zbarvenou světlem pronikajícím z mozaikových oken. Přiblížil se tak tiše, že ho vůbec neslyšela. Dlouho na sebe mlčky hleděli.

„Doufám, že už neodcházíte,“ prolomil ticho otec Brophy.

„Přišla jsem si jenom na pár minut popřemýšlet.“

„Mám opravdu štěstí, že jsem vás ještě zastihl. Nechtěla byste si promluvit?“

Maura sklouzla pohledem ke dveřím, jako by zvažovala, jak uniknout. Pak si povzdechla. „Ano, docela ráda.“

Žena modlící se v první lavici otočila hlavu a začala je zvědavě pozorovat. Co asi vidí? pomyslela si Maura.

Pohledného mladého kněze. Atraktivní ženu. Dvojici lidí, kteří si před zraky světců šeptem vyměňují jakási důvěrná tajemství.

Otec Brophy zřejmě sdílel Mauřiny rozpaky. Letmo se podíval směrem k zvědavé farnici a řekl: „Nemusí to být v kostele.“

Zvolna procházeli parkem Jamaica Riverway. Pěšina stíněná stromy vedla podél vody. V teplém odpoledni byl park plný rekreačních běžců, cyklistů a matek s kočárky. Na takovém veřejném místě by kněz doprovázející ustaranou farnici mohl jen stěží zavdat příčinu k pomluvám. A takhle to mezi námi už zůstane, pomyslela si Maura, zatímco skláněli hlavy pod převislými větvemi smuteční vrby. Žádný náznak skandálu, žádný vzrušující závan hříchu. Brophy mi nikdy neposkytne to, co bych od něho chtěla nejvíc. A přesto jsem tady.

Přesto jsme tu oba.

„Čekal jsem, že za mnou přijdete,“ prohodil otec Brophy.

„Ano, přála jsem si vás navštívit. Mám za sebou těžký týden.“ Maura se zahleděla na řeku. Šumění vody se ztrácelo v hluku automobilů, který sem doléhal z nedaleké silnice. „Poslední dobou si čím dál víc uvědomuju vlastní smrtelnost.“

„Dřív jste si ji neuvědomovala?“

„Ne tak silně. Když jsem minulý týden přihlížela té pitvě…“

„Přece jste viděla spousty pitev.“

„Těm pitvám jsem nepřihlížela, Danieli. Prováděla jsem je. Držela jsem v ruce skalpel a řezala. V práci to dělám skoro denně a nemám s tím problémy. Možná jsem prostě ztratila obyčejné lidské cítění. Vypěstovala jsem si dokonalý nadhled, většinou ani nevnímám, že tkáně a orgány, které řežu, patří nějakému člověku. Ale toho dne jsem pitvu nesmírně prožívala. Pozorovala jsem tu ženu – a jako bych na pitevním stole viděla samu sebe. Kdykoliv teď sáhnu po skalpelu, vzpomenu si na ni. V duchu se ptám, jaký asi vedla život, co cítila, o čem přemýšlela ve chvíli, kdy…“ Maura se odmlčela a povzdechla si. „Bylo pro mě těžké vrátit se do práce. To je všechno.“

„A opravdu jste se tam musela vrátit?“

Otázka Mauru zaskočila. „Mám snad jinou možnost?“

„Váš tón skoro naznačuje, že jde o povinnost, z jaké se nelze vyvázat.“

„Je to prostě moje práce. Jsem v ní dobrá.“

„Zajímá mě spíš důvod, proč jste si tohle zaměstnání zvolila.“

„Proč vy jste se stal knězem?“

Tentokrát vypadal zaskočeně otec Brophy. Chvíli stál bez hnutí vedle Maury a přemýšlel, jasná modř jeho očí se ve stínu vrbových větví zdála poněkud matnější. „K tomu rozhodnutí jsem dospěl velmi dávno,“ řekl posléze. „Teď už o něm neuvažuju. Ani se netrápím pochybnostmi.“

„Musel jste pevně věřit.“

„Pořád pevně věřím.“

„Není to dostatečný důvod?“

„Opravdu se domníváte, že víra je všechno, co služba Bohu vyžaduje?“

„Ne, samozřejmě ne.“ Maura se otočila a vykročila dál po pěšině, kde se světlé úseky střídaly se stíny. Bála se pohlédnout na Brophyho. Bála se, že by z jejích očí vyčetl příliš mnoho.

„Občas je užitečné připomenout si vlastní smrtelnost,“

řekl otec Brophy. „Nabádá nás to k tomu, abychom se znovu zamysleli nad svým životem.“

„Tomuhle já se spíš vyhýbám.“

„Proč?“

„Nijak nevynikám v introspekci. Přednášky z filozofie mě nikdy nebavily. Samé otázky bez odpovědí. Zato chemii nebo fyzice jsem rozuměla. Exaktní obory mi připadaly smysluplné, protože učí člověka jasným principům, které se dají dokázat.“ Maura se odmlčela. Sledovala mladou ženu, která kolem projela na kolečkových bruslích, před sebou kočárek s batoletem. „Nemám ráda nevysvětlitelné.“

„Ano, já vím. Vždycky chcete své matematické rovnice vyřešit. Proto vás tak tíží vražda té ženy.“

„Je to otázka bez odpovědi. Přesně to, co nesnáším.“

Maura se zastavila u dřevěné lavičky s výhledem na řeku a posadila se. Denní světlo zvolna sláblo a voda v houstnoucích stínech potemněla. Otec Brophy si také sedl.

Přestože mezi nimi zůstala malá mezera, Maura skoro cítila, jak jí teplo jeho těla zahřívá holou paži.

„Prozradila vám detektiv Rizzoliová něco dalšího o celém tom případu?“

„No, podrobnostmi mě rozhodně nezahrnuje.“

„Očekávala jste od ní víc?“

„Jako od policistky ne. Zachovává profesionální tajemství.“

„A jako od přítelkyně?“

„Právě tady je problém. Myslela jsem si, že jsme přítelkyně. Ale skoro nic mi neřekla.“

„To jí nemůžete mít za zlé. Oběť našli před vaším domem. Rizzoliová musí zvažovat možnost…“

„Jestli nejsem podezřelá?“

„Nebo jestli jste nebyla plánovaným terčem. Ostatně tohle jsme se toho večera domnívali všichni. Že v tom autě jste vy.“ Brophy se zahleděl přes řeku. „Říkala jste, že pořád musíte myslet na tu pitvu. A já se zase v duchu neustále vracím k tomu večeru, kdy jsem stál ve vaší ulici zaplněné policejními vozy. Nemohl jsem uvěřit, že se něco takového děje. Odmítal jsem tomu uvěřit.“

Oba dlouho mlčeli. Před nimi proudila řeka s černající vodou, kdesi za nimi řeka aut.

„Nechtěl byste se mnou dneska povečeřet?“ náhle se zeptala Maura.

Otec Brophy chvíli neodpovídal. Jeho váhání způsobilo, že se Maura rozpaky začervenala. Pěkně hloupá otázka, blesklo jí hlavou. Kdybych ji tak mohla vymazat, kdybych tak mohla vrátit čas o pouhých šedesát vteřin zpátky!

Nesrovnatelně vhodnější by bylo prostě se rozloučit a odejít.

A já místo toho zbrkle vyhrknu pozvání, o kterém oba víme, že je Brophy nepřijme.

„Promiňte,“ zamumlala. „Asi to nebyl právě nejlepší…“

„Ano,“ řekl otec Brophy. „Moc rád s vámi povečeřím.“

Maura krájela rajčata na salát a ruka svírající nůž se jí mírně chvěla. Na sporáku bublal kastrol, kuchyní se linuly lákavé vůně červeného vína a drůbežího masa. Coq au vin, to bylo snadné a známé jídlo, jaké dokázala připravit, aniž by musela příliš uvažovat a nahlížet do receptu. Žádný složitější pokrm by dnes nesvedla. Její myšlenky se neustále točily kolem muže, který právě naléval do dvou sklenek pinot noir.

Jednu sklenku postavil Mauře na kuchyňskou linku. „Co ještě můžu udělat?“

„Vůbec nic.“

„Nemám třeba opláchnout salátové listy? Namíchat zálivku?“

„Nepozvala jsem vás sem jako pomocníka v domácnosti.

Prostě mě napadlo, že vám tohle bude milejší než restaurace, kde je člověk příliš na očích veřejnosti.“

„Chápu, pozornost veřejnosti vás určitě unavuje,“

odpověděl otec Brophy.

„Myslela jsem spíš na vás.“

„I kněží chodí jíst do restaurace, Mauro.“

„Jistě, ale…“ Maura cítila, že se opět červená, a o to horlivěji se věnovala rajčatům.

„Aha, obávala jste se, že lidé by měli moc velké oči,“

řekl Brophy. „Kdyby nás viděli spolu.“ Pár vteřin ji pozoroval. Zvukovou kulisu tvořilo jen cvakání nože na krájecím prkénku. Sakra, co se vlastně dá dělat s knězem v kuchyni? uvažovala Maura. Požádat ho, aby požehnal jídlu?

Ještě kvůli žádnému muži se necítila tak nesvá, tak lidsky nedokonalá. A jaké slabosti máš ty, Danieli? ptala se v duchu, zatímco shrnovala nakrájená rajčata do salátové mísy, pokapávala je olivovým olejem a přidávala bylinkový ocet. Poskytuje ti ten bílý kolárek dostatečnou ochranu před pokušením?

„Alespoň mi dovolte, abych nakrájel okurku,“ řekl Brophy.

„Vy prostě nedokážete ani chviličku odpočívat, co?“

„Nerad sedím a koukám, jak druzí pracují.“

„Vítejte v klubu,“ zasmála se Maura.

„Jde o klub nenapravitelných workoholiků? Tam patřím k zakládajícím členům.“ Brophy si vzal z dřevěného držáku nůž a pustil se do krájení okurky, která vzápětí čerstvě a letně zavoněla. „Totiž už jako dítě jsem si musel umět poradit s pěti bratry a sestrou.“

„Vás bylo v rodině sedm dětí? Panebože.“

„Přesně tohle asi říkal táta pokaždé, když se dozvěděl, že další je na cestě.“

„A kolikátý jste byl v pořadí?“

„Čtvrtý. Hezky uprostřed. Což ze mě podle psychologů dělá rozeného vyjednavače a usmiřovatele rozepří.“ Otec Brophy se usmál. „Ovšem taky jsem se tenkrát například naučil opravdu bleskurychle se osprchovat.“

„A – proč jste se právě vy stal knězem?“

Brophy opět sklonil hlavu ke krájecímu prkénku. „Jak asi tušíte, bylo by to na delší vyprávění.“

„A vám se do něj nechce?“

„Patrně vám bude připadat, že mé důvody postrádají logiku.“

„Je to zvláštní, ale naše nejdůležitější životní rozhodnutí obvykle bývají nejméně logická. Třeba výběr osoby, kterou si vezmeme.“ Maura usrkla vína a odložila sklenku. „Já bych své manželství rozhodně na základě logiky neobhájila.“

„Šlo o vášeň?“ nadhodil otec Brophy.

„Ano, tohle slovo by ledacos vysvětlovalo. Každopádně jsem udělala největší chybu ve svém životě. Tedy prozatím.“

Maura se znovu napila vína. A ty bys mohl znamenat mou další obrovskou chybu. Jestli si Bůh přál, abychom byli zdrženliví, neměl stvořit pokušení.

Brophy vysypal nakrájené okurky do salátové mísy a zády k Mauře opláchl u dřezu nůž. Se zaujetím pozorovala knězovu vysokou štíhlou postavu běžce na dlouhé tratě.

Ztratila jsem rozum? pomyslela si. Musí mě ze všech mužů, kteří by se mi mohli líbit, přitahovat právě tenhle?

„Ptala jste se, proč jsem si zvolil kněžský stav,“ řekl.

„Odpovíte mi?“

Otec Brophy se otočil a pohlédl na ni. „Moje sestra onemocněla leukemií.“

Maura náhle nevěděla, co říct. Nenapadalo ji jediné vhodné slovo.

„Sophii bylo šest,“ pokračoval Brophy. „Nejmladší v rodině, jediná dívka.“ Brophy sáhl pro utěrku, aby si osušil ruce, a pak ji pečlivě pověsil zpátky na háček, nijak nepospíchal, jako by si potřeboval rozvážit další věty.

„Jednalo se o akutní lymfocytarní leukemii. Patrně byste řekla, že tenhle typ patří k těm lepším, pokud lze vůbec v případě leukemie použít podobný výraz.“

„U dětí mívá velmi příznivou prognózu. Až osmdesát procent pacientů přežívá.“ Byl to pravdivý údaj, Maura však vzápětí zalitovala, že jej vyslovila. Logická doktorka Islesová, reagující na tragédii svými nespornými fakty a nemilosrdnou statistikou. Tak se vždycky vyrovnávala se zjitřenými emocemi lidí kolem sebe: ústupem na odbornické pozice. Právě vám přítel zemřel na rakovinu plic? Blízký příbuzný zůstal po autonehodě zcela ochrnutý? Maura okamžitě dokázala citovat patřičné statistiky, nabídnout útěchu čerpanou ze strohých čísel.

V pevné víře, že pro všechny hrůzy a neštěstí existuje vědecké vysvětlení.

Přemýšlela, jestli ji Daniel kvůli té odpovědi nepovažuje za chladnou, a dokonce necitelnou. Ale netvářil se dotčeně.

Jen pokývl, přijal její statistický údaj jako prostý fakt.

„Procento přežití pětiletých dětí tenkrát ještě nevypadalo tak nadějně,“ řekl. „V době, kdy lékaři stanovili diagnózu, Sophie už hodně chřadla. Neumím ani vyjádřit, jak nás to ničilo. Zvlášť matku. Její děťátko umíralo. Její jediná holčička se jí ztrácela před očima. Mně bylo čtrnáct a měl jsem sestru tak trochu na starost. Přes veškerou pozornost, kterou jsme ji zahrnovali, přes všechno to hýčkání se Sophie nikdy nechovala rozmazleně. Právě naopak. Hodnější dítě si snad nemůžete představit.“ Brophy se odmlčel. Dosud se vyhýbal Mauřiným očím. Hleděl na podlahu, jako by nechtěl odhalit hloubku své bolesti.

„Danieli?“

Brophy se nadechl a zvedl hlavu. „Nevím, jestli ten příběh svedu dost přesvědčivě vylíčit otrlé skeptičce, jako jste vy.“

„Co se stalo?“

„Ošetřující lékař nám sdělil, že se blíží konečné stadium.

V takové situaci berete lékařův názor doslova smrtelně vážně. Večer šli rodiče a bratři do kostela. Nejspíš to byl poslední pokus vyprosit si zázrak. Já zůstal v nemocnici, aby Sophie nebyla sama. Už neměla vlasy, vypadaly jí během chemoterapie. Vzpomínám si, jak mi usnula na klíně. Modlil jsem se, celé hodiny jsem se modlil a své modlitby prokládal zoufalými sliby Bohu. Myslím, že kdyby zemřela, asi bych už nikdy nepřekročil práh kostela.“

„Ale Sophie přežila,“ řekla tiše Maura.

Brophy na ni pohlédl a usmál se. „Ano, přežila. A já dodržel své sliby. Úplně všechny. Protože toho dne mi Bůh naslouchal. Vůbec o tom nepochybuju.“

„Kde je teď Sophie?“

„V Manchesteru. Šťastně vdaná a se dvěma adoptovanými dětmi.“ Brophy se posadil ke kuchyňskému stolu naproti Mauře. „A tak mě tady máte.“

„Otce Brophyho.“

„A znáte důvody mého rozhodnutí.“

Ale bylo to tvoje rozhodnutí správné? ráda by se zeptala.

Znovu si nalili víno. Maura nakrájela křupavý francouzský chléb, rozdělila salát a naběračkou naplnila jídelní misky kouřícím coq au vin. Cesta k mužovu srdci vede žaludkem; pokoušela se snad Maura právě o tohle?

Chtěla získat srdce Daniela Brophyho?

Možná proto mi ta touha nepřipadá nebezpečná. Vím, že je zcela marná, Daniel mě tedy nemůže zranit, jak to udělal Victor.

Ovšem když se vdávala za Victora, také byla přesvědčena, že by jí nikdy neublížil.

Kdepak, nikdy nepočítáme se všemi eventualitami.

Sotva dojedli, ozval se zvonek u domovních dveří. Oba sebou škubli. Přestože strávili absolutně nevinný večer, vyměnili si stísněné pohledy jako dva milenci přistižení in flagranti.

Na přední verandě čekala ve vlahém letním vzduchu Jane Rizzoliová, černé vlasy sčesané do nepříliš úpravné houštiny kudrn, na sobě jeden ze svých tmavých kalhotových kostýmů, jaké pro ni téměř představovaly uniformu, v ruce kufřík se spisy. Tohle není společenská návštěva, pomyslela si Maura, když si všimla zachmuřeného výrazu Rizzoliové.

„Omlouvám se, doktorko, nerada tě obtěžuju doma, ale musíme si promluvit. Napadlo mě, že u tebe budeme mít víc klidu než na patologii.“

„Týká se to případu?“

Rizzoliová přikývla. Nepotřebovaly specifikovat, o kterém případu je řeč, obě to věděly. Vzájemně sice velmi uznávaly své profesionální schopnosti, dosud však nepřekročily hranici, za níž by následovalo opravdu blízké přátelství, a proto dnes večer jedna druhou pozorovaly s jistými rozpaky. Něco se stalo, pomyslela si Maura. Něco, kvůli čemu se Jane tváří tak ostražitě.

„Prosím, pojď dál.“

Rizzoliová vešla do domu. Vzápětí se zastavila, když ucítila vůni jídla. „Nevyrušila jsem tě při večeři?“

„Ne, právě jsme dojedli.“

Množné číslo Rizzoliové samozřejmě neuniklo. Tázavě se na Mauru podívala, pak zaslechla kroky a ohlédla se.

Uviděla, jak Daniel chodbou odnáší do kuchyně sklenky od vína.

„Zdravím vás, detektive,“ zavolal.

Rizzoliová překvapeně zamžikala. „Otče Brophy.“

Daniel zmizel v kuchyni a Rizzoliová se otočila zpět k Mauře. I když neřekla ani slovo, bylo jasné, že si myslí totéž, co ona žena v kostele. Jistě, vypadá to divně, ale vůbec nic se nestalo. Jen jsme se spolu navečeřeli a povídali si. Proč se na mě sakra musíš takhle koukat?

„Aha,“ pronesla Rizzoliová až příliš mnohovýznamně.

Slyšely cinkot příborů a porcelánu. Daniel skládal nádobí do myčky. Kněz, který se v Mauřině kuchyni choval jako doma.

„Jestli souhlasíš, ráda bych s tebou mluvila o samotě,“

pokračovala Rizzoliová.

„Je to vážně nutné? Otec Brophy je přítel.“

„I tak půjde o nesnadný rozhovor, doktorko.“

„Přece mu nemůžu najednou říct, aby se sebral a…“

Maura zmlkla, neboť od kuchyně se blížily Danielovy kroky.

„Ale já už se stejně chci rozloučit,“ usmál se. Pohlédl na kufřík Rizzoliové a dodal: „Určitě máte co projednávat.“

„Ano, máme,“ kývla Rizzoliová.

Brophy věnoval Mauře další úsměv. „Díky za večeři.“

„Počkejte,“ vyhrkla. „Danieli.“ Vyšla s ním na verandu a zavřela za sebou dveře. „Nemusíte odcházet,“ vydechla.

„Detektiv Rizzoliová s vámi potřebuje soukromě hovořit.“

„Moc se omlouvám.“

„Proč? Strávil jsem s vámi báječný večer.“

„Skoro mám pocit, jako bych vás ze svého domu vyháněla.“

Brophy se k ní sklonil a povzbudivě jí stiskl rameno.

„Zavolejte mi, kdykoliv si zase budete chtít popovídat. Bez ohledu na hodinu.“

Sledovala, jak odchází k autu. Knězovo černé oblečení zvolna splývalo s pozdním letním večerem. Když se Daniel otočil a zamával jí, krátce zahlédla jeho kolárek, poslední bílý záblesk ve tmě.

Vrátila se do domu. Rizzoliová dosud stála v předsíni a nepochybně uvažovala o Brophym. Musela by být slepá, aby si nevšimla, že mezi Danielem a mnou snad vzniká něco hlubšího než pouhé přátelství, pomyslela si Maura.

„Můžu ti nabídnout něco k pití?“ zeptala se.

„Jo, můžeš. Ale žádný alkohol.“ Rizzoliová si pohladila břicho. „Junior je na chlast zatím příliš mladý.“

„No jasně.“

Maura spolkla zklamání, které ještě pociťovala, odhodlaná předvést se jako vzorná hostitelka. V kuchyni připravila dvě sklenice pomerančové šťávy s kostkami ledu.

Svou sklenici mírně vylepšila vodkou. Když se otočila, aby nápoje postavila na kuchyňský stůl, zjistila, že Rizzoliová zatím už stačila vytáhnout z kufříku jakousi složku a položit ji před sebe.

„Co je to?“ zeptala se Maura.

„Nejdřív by ses asi měla posadit, doktorko. Protože to, co se ti chystám říct, tě možná trochu rozhodí.“

Maura klesla na židli. Obě ženy teď seděly u kuchyňského stolu naproti sobě, mezeru mezi nimi zaplňovala záhadná složka. Pandořina skřínka, pomyslela si Maura s pohledem upřeným na složku. Třeba ve skutečnosti ani netoužím vědět, jaká tajemství skrývá.

„Vzpomínáš si, co jsem ti minulý týden říkala o Anně Jessopové? Že jsme o ní nenašli prakticky žádné záznamy starší šesti měsíců? A že jediné její bydliště, které jsme objevili, byl absolutně prázdný nájemní byt?“

„Přirovnala jsi ji k fantomu.“

„A vlastně jsem se moc nespletla. Anna Jessopová totiž ve skutečnosti neexistovala.“

„Jak je to vůbec možné?“

„Anna Jessopová prostě není pravé jméno. Ta žena se jmenovala Anna Leoniová. Zhruba před šesti měsíci přijala zcela novou identitu. Uzavřela své bankovní účty, přerušila veškeré další vazby a nakonec se odstěhovala ze svého domu. Pod novým jménem si pronajala byt v Brightonu, ovšem nikdy tam nehodlala bydlet. Pro případ, že by se někomu podařilo odhalit její novou identitu, měl ten byt sloužit jako slepá ulička. Potom se Leoniová přesunula do Maine. Vybrala si městečko nepříliš vzdálené od pobřeží.

Tam žila poslední dva měsíce.“

„Kde ses tohle všechno dozvěděla?“

„Mluvila jsem s policistou, který jí ten plán pomáhal uskutečnit.“

„Cože? Pomáhal jí policista?“

„Jistý detektiv Ballard z newtonského oddělení.“

„A nezměnila si náhodou jméno kvůli problémům se zákonem?“

„Ne. Zřejmě si dovedeš představit, před čím utíkala. Je to klasická situace.“

„Skrývala se před nějakým mužem?“

„Ano. A bohužel jde o velmi bohatého a vlivného muže.

O doktora Charlese Cassella.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Firma Castle Pharmaceuticals. Založil ji. Anna tam pracovala ve výzkumu. Zapletla se s Cassellem, ale po třech letech se pokusila vztah ukončit.“

„Což jí velký šéf nemínil dovolit.“

„Doktor Cassell není typ, s jakým se jenom tak z vlastní vůle rozejdeš. Jednoho večera jí na newtonské pohotovosti ošetřovali pořádně opuchlé oko. A pak všechno nabralo obrátky. Tajné sledování. Výhrůžky zabitím. Dokonce mrtvý kanár v její poštovní schránce.“

„Kristepane.“

„Jo, tohle si občas někdo plete s upřímnou láskou. Pokud se v takovém případě chceš před chlapem zachránit, nezbývá ti než ho zastřelit. Nebo si najít bezpečný úkryt.

Kdyby Anna zvolila první variantu, možná by ještě žila.“

„Cassell ji vypátral.“

„Jen mu to musíme dokázat.“

„A jak jste daleko?“

„Zatím jsme s doktorem Cassellem nemluvili. Ráno po té vraždě velmi příhodně zmizel z Bostonu. Celý minulý týden strávil na obchodních cestách a vrátit se má až zítra.“

Rizzoliová zdvihla ke rtům sklenici pomerančové šťávy.

Cinkot kostek ledu jitřil Mauřiny nervy. Rizzoliová položila sklenici na stůl a pár vteřin mlčela. Jako by získávala čas.

Ale k čemu? dohadovala se Maura.

„O Anně Leoniové bys měla vědět ještě něco,“ konečně opět promluvila Rizzoliová, ukázala na složku a přisunula ji blíž k Mauře. „Přinesla jsem ti to.“

Maura rozevřela složku a náhle se jí zmocnil pocit, že vidí cosi podivně povědomého. Barevná fotokopie nevelkého snímku zachycovala černovlasou dívenku s vážným pohledem, stojící mezi postarším manželským párem. Žena a muž drželi dítě kolem ramenou. „To děvče bych mohla být já,“ téměř zašeptala Maura.

„Ten obrázek nosila v peněžence. Domníváme se, že na fotografii je asi tak desetiletá Anna se svými rodiči, Ruth a Williamem Leoniovými. Oba už zemřeli.“

„To jsou její rodiče?“

„Ano.“

„Ale… připadají mi hodně staří.“

„Jistě. Snímek je z doby, kdy Ruth Leoniové bylo už dvaašedesát.“ Rizzoliová se opět na chvíli odmlčela. „Jiné dítě než Annu neměli.“

Jediné dítě. Starší rodiče. Vím, k čemu směřuješ, pomyslela si Maura. A trochu se bojím, co všechno mi ještě prozradíš. To bude pravý důvod tvojí návštěvy. Tady nejde jenom o Annu Leoniovou a jejího násilnického milence. Jde o něco mnohem znepokojivějšího.

Maura zvedla oči od snímku. „Leoniovi ji adoptovali?“

Rizzoliová přikývla. „Když se Anna narodila, bylo paní Leoniové dvaapadesát.“

„Což je pro většinu adopčních agentur příliš vysoký věk.“

„Právě proto se zřejmě obrátili na právníka, aby jim zprostředkoval soukromou adopci.“

Maura myslela na své zemřelé rodiče. Také ji adoptovali jako starší lidé, oběma bylo přes čtyřicet.

„Co víš o své vlastní adopci, doktorko?“

Maura se zhluboka nadechla. „Po otcově smrti jsem našla adopční dokumenty. Všechno zařizoval jistý bostonský právník. Před pár lety jsem mu zavolala. Ptala jsem se ho, jestli zná jméno mé skutečné matky.“

„A co ti odpověděl?“

„Stroze prohlásil, že záznamy jsou zapečetěné. Odmítl mi podat jakoukoliv informaci.“

„Dál jsi nepátrala?“

„Ne, nepátrala.“

„A nejmenoval se ten advokát Terence Van Gates?“

Maura na okamžik oněměla. Nemusela nic říkat, ohromení v jejích očích bylo dostatečně výmluvné. „Jak to víš?“ vydechla.

„Dva dny před smrtí se Anna Leoniová ubytovala v bostonském hotelu Tremont. Z hotelového pokoje dvakrát telefonovala. Detektivu Ballardovi, který byl momentálně mimo město. A do Van Gatesovy advokátní kanceláře.

Nevíme, o čem spolu mluvili, zatím se mi neozval.“

Teď přijde odhalení, blesklo Mauře hlavou. Konečně se dozvím pravý důvod, proč dnes večer sedí Jane Rizzoliová v mojí kuchyni.

„Víme, že Leoniovi Annu adoptovali. Měla stejnou krevní skupinu a stejné datum narození jako ty. Kromě toho těsně před smrtí telefonovala Van Gatesovi, právníkovi, který zařizoval tvoji adopci. Udivující shoda okolností, nemyslíš?“

„Jak dlouho tohle všechno víš?“

„Pár dní.“

„A nic jsi mi neřekla? Záměrně jsi to přede mnou tajila.“

„Nechtěla jsem tě předčasně znepokojovat.“

„Mě spíš znepokojuje, že jsi tak dlouho čekala.“

„Musela jsem. Potřebovala jsem si totiž zjistit ještě jednu věc.“ Rizzoliová se zhluboka nadechla. „Dnes odpoledne jsem mluvila s Waltem DeGrootem z laboratoře DNA. Už na začátku týdne jsem ho poprosila, aby urychleně provedl testy, o které jsi žádala. No a odpoledne mi ukázal autoradiografické snímky. Vytvořil dva profily VNTR.

Jeden Anny Leoniové. Druhý byl tvůj.“

Maura seděla jako přimražená. Snažila se obrnit proti ráně, která měla dopadnout. „Shodují se,“ dokončila Rizzoliová. „Ty dva genetické profily jsou identické.“

Kapitola 7

Hodiny na stěně tikaly. Kostky ledu zvolna tály ve sklenicích na kuchyňském stole. Čas plynul, ale Maura si připadala uvězněná v jediném okamžiku. Hlavou jí neustále vířila slova Rizzoliové.

„Je mi líto,“ povzdechla si Rizzoliová. „Prostě jsem nepřišla na jiný způsob, jak ti to říct. A nemohla jsem tu informaci zatajit. Musela ses přece dozvědět, že máš…“

Rizzoliová se zarazila.

Měla. Měla jsem sestru. A netušila jsem, že vůbec existuje.

Rizzoliová se naklonila přes kuchyňský stůl a vzala Mauru za ruku. Takové gesto se jí příliš nepodobalo; Jane Rizzoliová nepatřila k ženám, které umí člověka utěšovat nebo konejšivě obejmout. Teď se však překonávala.

Nespouštěla z Maury oči, jako by se obávala, že se přítelkyně každou chvíli zhroutí.

„Pověz mi o ní,“ řekla tiše Maura. „Pověz mi, jaká vlastně byla.“

„Na to by ti spíš odpověděl detektiv Ballard.“

„Kdo?“

„Detektiv Rick Ballard. Slouží na newtonském oddělení.

Vyšetřoval její případ, když ji doktor Cassell poprvé fyzicky napadl. Myslím, že Ballard znal Annu dost dobře.“

„Co ti o ní řekl?“

„Vyrostla v Concordu. Jako pětadvacetiletá se vdala, ale manželství dlouho nevydrželo. Rozvedli se po vzájemné dohodě, děti neměli.“

„Toho bývalého manžela nepodezříváte?“

„Ne. Znovu se oženil a žije v Londýně.“

Rozvedená stejně jako já. Existuje snad nějaký gen, který předurčuje krach v manželství?

„Jak už jsem se zmínila, Anna pracovala ve firmě Castle Pharmaceuticals založené Charlesem Cassellem. Byla mikrobioložka a působila v oddělení výzkumu.“

„Vědecká pracovnice.“

„Jo.“

Opět jako já, pomyslela si Maura s pohledem upřeným na sestřinu fotografii. Stejně jako já si tedy cenila rozumu a logiky. Vědkyně se řídí intelektem. Uspokojují je fakta.

Sestra a já bychom si určitě rozuměly.

„Rozhodně nebude snadné se s tím vyrovnat,“

poznamenala Rizzoliová. „Marně se pokouším představit si samu sebe na tvém místě. Je to, jako bys objevila paralelní vesmír, kde se vyskytuje tvoje další verze. Najednou ses dozvěděla, že jsi celá ta léta měla sestru, že dokonce žila tady, v tomtéž městě. Kdyby jen…“ Rizzoliová zmlkla uprostřed věty.

Existuje zbytečnější obrat než „kdyby jen“?

„Omlouvám se,“ zamumlala Rizzoliová.

Maura zhluboka dýchala a seděla vzpřímeně. Chtěla dát najevo, že nepotřebuje, aby ji někdo držel za ruku. Že dokáže situaci zvládnout. Zavřela složku a přesunula ji zpátky k Rizzoliové. „Děkuju ti, Jane.“

„Tu fotokopii si nech. Je pro tebe.“

Obě vstaly. Rizzoliová sáhla do kapsy a položila na stůl vizitku. „Třeba se ti bude hodit. Říkal, že můžeš kdykoliv zavolat.“

Maura si přečetla jméno: DETEKTIV RICHARD D.

BALLARD, POLICEJNÍ ODDĚLENÍ NEWTON.

„Měla by sis s ním promluvit,“ dodala Rizzoliová.

Ani cestou k domovním dveřím Maura neprojevila žádné pohnutí. Dál předváděla vzornou hostitelku. Z verandy ještě zamávala na rozloučenou a teprve pak zavřela dveře a přešla do obývacího pokoje. Tam chvíli jen stála a poslouchala, jak Rizzoliová odjíždí. V předměstské ulici zavládlo ticho. Jsem sama, blesklo Mauře hlavou. Už zase jsem úplně sama.

Sáhla do knihovny pro staré album s fotografiemi.

Dávno – konkrétně od otcovy smrti – si je neprohlížela.

Když tenkrát pár týdnů po pohřbu vyklízela otcův dům, našla album na nočním stolku a představovala si, jak onu poslední noc svého života seděl otec v posteli, sám uprostřed prostorného domu, a díval se na rodinné snímky. Než zhasl, aby se už neprobudil, znovu viděl své nejkrásnější dny a obličeje zářící štěstím.

Maura rozevřela album a zahleděla se na ty tváře.

Stránky se zdály velmi křehké, koneckonců některé ze snímků byly skoro čtyřicet let staré. První zachycoval matku usmívající se přímo do objektivu, v náručí tmavovlasé nemluvně. Za nimi stál dům s viktoriánskými prvky a obloukovými arkýři, který si Maura nepamatovala. Pod snímek její matka Ginny připsala svým typickým úhledným rukopisem: Přinesli jsme si domů Mauru.

Žádné obrázky z doby těhotenství, žádné z porodnice.

Jen rovnou tahle momentka Ginny držící své děťátko jako nebeský dar. Maura myslela na jiného tmavovlasého kojence v náručí jiné šťastné matky. Možná téhož dne jiný pyšný otec v jiném městě pořizoval snímek své nové dcerky.

Děvčátka jménem Anna.

Maura obracela stránky. Sledovala samu sebe, dorůstající z batolete do mateřské školky. Tady seděla na zbrusu novém kole, otec ji pro jistotu přidržoval. A tady zase poprvé veřejně hrála na klavír, černé vlasy sčesané dozadu a sepnuté velkou zelenou sponou, ruce na klávesách.

Otočila poslední stránku. Vánoce. Asi tak sedmiletá Maura stála mezi matkou a otcem, jejich paže se láskyplně proplétaly. Za nimi se třpytil stromek plný křehkých ozdob a stříbřitých třásní. Všichni tři se usmívali. Nádherná chvíle, pomyslela si Maura. Jenže takové nikdy dlouho netrvají.

Přijdou a zmizí, nelze je vrátit zpět. Můžeme se jen snažit, aby následovaly nějaké nové.

Dospěla ke konci alba. Samozřejmě tu byly ještě nejméně další čtyři svazky, v nichž rodiče pečlivě zaznamenávali a uchovávali kdejakou událost z Mauřina života. Ale tohle album si otec vybral, aby je měl položené u postele. Album se snímky zachycujícími dceru v nejútlejším věku, Ginny a jeho samotného jako odhodlané rodiče plné energie a síly. Než jim začaly šedivět vlasy. Než do jejich osudu zasáhly choroby, smutek a smrt Ginny.

Maura hleděla na tváře svých rodičů a v duchu si říkala: Jaké štěstí jsem měla, že jste si mě vybrali. Scházíte mi.

Moc mi oba scházíte. Zavřela album a se slzami v očích hladila jeho kožené desky.

Kéž byste tu byli se mnou. Kéž byste mi mohli prozradit, kdo vlastně jsem.

Zašla do kuchyně a zvedla ze stolu vizitku, kterou jí tam nechala Rizzoliová. Na přední straně bylo vytištěné číslo služebního telefonu Ricka Ballarda. Mimoděk kartičku otočila a všimla si, že detektiv připsal své soukromé číslo s dovětkem: „Volejte kdykoliv. Ve dne i večer. R. B.“

Zamířila k telefonu a vyťukala soukromé číslo. Po třetím zazvonění se ozvalo: „Ballard.“ Nic než to břitce vyslovené jméno. Tohle je člověk, který jde rovnou k věci, pomyslela si Maura. Určitě nebude nadšený telefonátem rozrušené ženy. Kdesi v pozadí se ozývaly televizní reklamy. Je doma a odpočívá, pokračovala ve svých úvahách Maura. Netouží, aby ho právě teď někdo otravoval.

„Haló?“ Tentokrát už v jeho hlase zazněla netrpělivost.

Maura si odkašlala. „Promiňte, že vám volám domů.

Detektiv Rizzoliová mi dala vaši vizitku. Jmenuju se Maura Islesová a…“ A co? Chci od vás, abyste mi pomohl přežít tenhle večer?

„Čekal jsem, že mi zavoláte, paní doktorko,“ řekl.

„Já vím, mohla jsem to nechat na ráno, ale…“

„Neomlouvejte se. Jistě vás trápí spousty otázek.“

„Dost nesnadno se s tou novinkou vyrovnávám. Vůbec jsem netušila, že jsem měla sestru. A najednou…“

„Všechno se změnilo, je to tak?“ Hlas, který ještě před okamžikem zněl stroze, náhle chápavě zvlídněl, až musela polknout slzy.

„Ano,“ zašeptala.

„Asi bychom se měli sejít. Udělám si pro vás čas kdykoliv příští týden. Během dne, ovšem pokud by vám víc vyhovoval večer…“

„Nešlo by to ještě dneska?“

„Bohužel ne. Mám tady dceru.“

Samozřejmě není sám jako já, pomyslela si Maura a rozpačitě se zasmála. „Promiňte. Ani nevím, co mě to napadlo…“

„A nechtěla byste přijet k nám?“

Maura pár vteřin mlčela. Rozčilením jí tepalo ve spáncích. „Kde bydlíte?“ zeptala se.

Rick Ballard žil v Newtonu, příjemné předměstské čtvrti Bostonu, něco přes šest kilometrů od Mauřina brooklinského bydliště. Dobře udržovaný dům se podobal všem ostatním domům v té klidné ulici, ničím zvláštním se nevyznačoval. Prostě krabicovitá stavba uprostřed jiných krabicovitých staveb. Z přední verandy Maura viděla modravý svit televizní obrazovky a slyšela monotónní rytmus popu. Rozhodně by neočekávala, že policista bude sledovat právě MTV.

Zazvonila a téměř vzápětí se domovní dveře rozlétly. Za nimi se objevilo blonďaté děvče v otrhaných džínách a tričku odhalujícím pupeční důlek. Dost provokativní oblečení pro slečnu, které podle útlých boků a miniaturních ňader nemůže být víc než čtrnáct, pomyslela si Maura.

Dívka na Mauru jen mlčky a zachmuřeně civěla, jako by ji v žádném případě nehodlala pustit přes práh.

„Dobrý večer,“ co nejzdvořileji pronesla Maura. „Jsem Maura Islesová a přišla jsem za detektivem Ballardem.“

„Táta o vás ví?“

„Ano, ví.“

Z domu se ozval mužský hlas: „Katie, to je moje návštěva.“

„Myslela jsem, že je to máma. Už měla dorazit.“

Ve dveřích se objevil Ballard. Nad svou dcerou se přímo tyčil. Zdálo se neuvěřitelné, že tenhle muž s konzervativním sestřihem a v nažehlené tmavomodré košili je otcem pubertální vyznavačky pop-music. Pevně Mauře stiskl pravici. „Rick Ballard. Pojďte dál, paní doktorko.“

Jakmile Maura vešla dovnitř, dívka se otočila, vrátila se do obývacího pokoje a plácla sebou před televizi.

„Katie, snad bys mohla alespoň pozdravit.“

„Právě běží moje oblíbená show.“

„Vteřinka zdvořilosti tě nezabije.“

Katie si okázale povzdechla a nevlídně Mauře kývla.

„Ahoj,“ zamumlala a opět upřela pohled na televizní obrazovku.

Ballard zřejmě chvilku zvažoval, jestli má cenu žádat po dceři slušnější chování, ale pak se vzdal. „Buď tak hodná a trochu to ztlum,“ řekl pouze, „potřebujeme si s doktorkou Islesovou promluvit.“

Děvče popadlo dálkový ovládač a namířilo jej na televizi jako zbraň. Intenzita zvuku o stupíneček poklesla.

„Dáte si kávu?“ zeptal se Ballard Maury. „Nebo raději čaj?“

„Ne, díky.“

Detektiv chápavě pokývl. „Jste tu jen kvůli Anně.“

„Přesně tak.“

„V pracovně mám kopii její složky.“

Pokud se v zařízení pracovny odrážejí charakterové rysy jejího uživatele, pak byl Rick Ballard stejně solidní a spolehlivý jako dubový psací stůl, který místnosti vévodil.

Detektiv se za něj neschoval, ukázal Mauře k pohovce a sám se posadil do křesla naproti ní, takže je neoddělovalo nic jiného než nízký konferenční stolek, na němž spočívala složka. Přes zavřené dveře sem z televize doléhaly otupující dunivé rytmy.

„Nejdřív se musím omluvit za dceřinu nevychovanost,“

řekl. „Katie prochází těžkým údobím a já si s ní prostě občas nevím rady. Pachatele zvládám. Ale čtrnáctileté holky?“

Ballard se nevesele zasmál.

„Doufám, že moje návštěva ještě všechno nezhorší.“

„Kdepak, tohle s vámi nijak nesouvisí. Víte, v nelehké situaci je momentálně celá naše rodina. Loni jsme se s manželkou rozešli a Katie to stále odmítá přijmout. Vznikají hádky, přetrvává napětí.“

„To je mi líto.“

„Rozvod nebývá procházka růžovým sadem.“

„Ten můj rozhodně nebyl.“

„Ale vy jste nepříjemnosti překonala.“ Maura v myšlenkách zabloudila k Victorovi, který poměrně nedávno znovu zasáhl do jejího života, a dokonce ji na krátký čas přesvědčil, aby uvažovala o smíření. „Nejsem si jistá, jestli se něco takového vůbec dá překonat. Manželství vás navždy poznamená, partner nebo partnerka i po rozchodu zůstanou součástí vašeho života. V dobrém i zlém. Důležité je pamatovat si spíš ty dobré stránky.“

„Někdy je to dost nesnadné.“

Chvíli oba mlčeli. Bylo slyšet jen rozčilující dunění z televize, symbol vzpoury dospívajícího děvčete. Pak Ballard narovnal svá široká ramena a zahleděl se na Mauru. Před tím pohledem nemohla uhnout. Jasně jí naznačoval, že právě teď se stala středem jeho zájmu.

„Přišla jste, abyste se dozvěděla něco o Anně.“

Maura přikývla. „Detektiv Rizzoliová mi řekla, že jste ji osobně znal. Že jste se ji snažil chránit.“

„Moc dobrou práci jsem neodvedl,“ řekl tiše a v jeho očích se mihl bolestný záchvěv. Vzápětí se Ballard sklonil ke složce na konferenčním stolku. Zvedl ji a podal Mauře.

„Není to hezký pohled. Ale máte právo vidět všechno.“

Maura otevřela složku a spatřila fotografii Anny Leoniové sedící v papírové nemocniční košili před zářivě bílou stěnou. Anna měla jedno oko tak napuchlé, že se zdálo skoro zavřené, druhým okem strnule zírala do objektivu. Její zhmožděná tvář byla fialově rudá.

„Takhle vypadala, když jsem se s ní poprvé setkal,“ řekl Ballard. „Snímek pořídili loni na pohotovosti potom, co Annu zmlátil muž, se kterým několik let žila. Právě se odstěhovala z jeho domu v Marbleheadu a pronajala si domek tady v Newtonu. Jednou večer se muž objevil u jejích dveří a pokoušel se ji přemluvit k návratu. Vyzvala ho, aby odešel. Jenže Charles Cassell si nenechá poroučet. A tak ji surově fyzicky napadl.“

Maura v jeho hlase zaslechla hněv. Vzhlédla od snímku a všimla si, že detektiv zlostně tiskne čelisti. „Jestli tomu správně rozumím, zažalovala ho.“

„Aby ne! Vysvětlil jsem jí přesný postup. Na chlapa, který mlátí ženskou, neúčinkuje nic jiného než trest. Chtěl jsem mít jistotu, že se Cassell bude zodpovídat. Nejrůznější formy domácího násilí vyšetřuju co chvíli – a pokaždé mě znovu rozzuří. Jako by ve mně cvakl nějaký spínač, a já prostě musím toho mizeru dostat. Což se samozřejmě týkalo i Charlese Cassella.“

„A jak to dopadlo?“

Ballard znechuceně zakroutil hlavou. „Strávil za mřížemi jedinou noc. Když máte dost peněz, koupíte si skoro všechno. Doufal jsem, že tím celá věc skončí a Cassell už dá Anně pokoj. Ale tenhle člověk není zvyklý prohrávat. Pořád jí volal, ukazoval se u jejích dveří. Dvakrát se přestěhovala, a pokaždé ji objevil. Soud mu zakázal přibližovat se k ní, to ho ovšem neodradilo. Alespoň projížděl kolem jejího domu.

A pak zhruba před šesti měsíci začala být situace opravdu vážná.“

„Co se stalo?“

Detektiv kývl ke složce. „Podívejte se. Tohle Anna jednou ráno našla zastrčené v domovních dveřích.“

Maura obrátila stránku a uviděla fotokopii výhrůžného vzkazu. Jinak prázdný list papíru obsahoval pouze dvě slova, uprostřed napsaná na stroji.

Jsi mrtvá.

Mauru zamrazilo. Představila si, jak se jednoho rána vzbudí, otevře domovní dveře, aby si vzala noviny, a náhle se jí k nohám snese bílý list papíru. Zvedne jej a přečte si ta dvě slova.

„To byl teprve první vzkaz,“ řekl Ballard. „Následovaly další.“

Maura se podívala na třetí stránku složky. Opět tatáž dvě slova. Jsi mrtvá.

Obrátila na čtvrtou stranu a pak na pátou. Jsi mrtvá. Jsi mrtvá.

Mauře vyschlo v krku. Tázavě pohlédla na Ballarda.

„Copak se mu v tom nedalo zabránit?“

„Snažili jsme se, ale nemohli jsme dokázat, že výhrůžky psal Cassell. Stejně jako jsme nemohli dokázat, že právě on jí poškrábal auto a strhal z oken sítě proti hmyzu. Potom jednou otevřela svou poštovní schránku a uvnitř našla mrtvého kanárka. Někdo mu zakroutil krk. Tehdy se rozhodla, že už za žádnou cenu nezůstane v Bostonu. Chtěla zmizet.“

„A vy jste jí pomohl.“

„Neustále jsem jí pomáhal. Volala mi, kdykoliv ji Cassell znovu obtěžoval. Pomohl jsem jí obstarat ten soudní příkaz. A pomohl jsem jí opustit město. Víte, není snadné dokonale se ztratit, zvlášť když vás hledá člověk, který má k dispozici prakticky neomezené prostředky. Anna si změnila jméno a navíc v dokumentech uvedla vymyšlené bydliště.

Najala si byt, ale nikdy se do něj nenastěhovala, měl sloužit pouze jako falešná stopa. Princip je v tom, že odjedete někam úplně jinam a zásadně platíte v hotovosti. Opustíte všechno a všechny. Takhle by to mělo fungovat.“

„Ale stejně ji vypátral.“

„Ano. A to byl patrně důvod, proč se vrátila do Bostonu.

Zjistila, že tam venku už není v bezpečí. Večer před smrtí mi volala.“

„Já vím,“ pokývla Maura. „Zmínila se mi o tom Rizzoliová.“

„Podle vzkazu, který jsem našel na záznamníku, se Anna ubytovala v hotelu Tremont. Byl jsem navštívit svou sestru v Denveru a ten vzkaz jsem si vyslechl až po návratu. To už Anna nežila.“ Ballard pohlédl Mauře do očí. „Cassell samozřejmě popře, že Annu zavraždil. Ale pokud se mu podařilo vystopovat ji do Fox Harboru, určitě ho tam někdo viděl. A já teď chci dokázat, že v tom městečku skutečně byl. Musím najít svědka, který si na Cassella pamatuje.“

„Ale k vraždě nedošlo v Maine. Anna byla zabita před mým domem.“

Ballard zavrtěl hlavou. „Nevidím tu žádnou souvislost, paní doktorko. Jsem přesvědčený, že Annina smrt s vámi nemá nic společného.“

Zaslechli domovní zvonek. Detektiv se nezvedl, aby otevřel. Dál bez hnutí seděl v křesle a pozoroval Mauru.

Jeho pohled byl natolik pronikavý, že se mu nedokázala vyhnout, prostě jej musela opětovat. Musím Ballardovi věřit, říkala si. Neboť pomyšlení, že jsem nějak zavinila její smrt, je nesnesitelné.

„Chci Cassella dostat,“ opět promluvil Ballard. „A udělám všechno, abych Rizzoliové pomohl. Sledoval jsem vývoj případu a od samého začátku jsem tušil, čím vyvrcholí. Přesto jsem tomu nedokázal zabránit. Osobně cítím vůči Anně velký dluh. Musím celou věc dovést do konce.“

Náhle Mauřinu pozornost upoutaly rozhněvané hlasy. Ve vedlejším pokoji zmlkla televize, dunivé rytmy však nahradila prudká hádka Katie a jakési ženy. Když se hlasitý hovor změnil v křik, Ballard sklouzl očima ke dveřím.

„Jak si to sakra představuješ?“ ječela žena.

Ballard se zvedl. „Omluvte mě. Raději zjistím, kvůli čemu se strhl ten povyk.“ Opustil pracovnu a vzápětí ho Maura uslyšela říkat klidným pevným hlasem: „Carmen, co se děje?“

„Spíš se zeptej své dcery,“ odpověděla žena.

„Nech toho, mami. Do háje, vykašli se na to!“

„Jen se otci pochlub. No tak, pověz mu, co se našlo ve tvé školní skřínce.“

„O nic nejde.“

„Pověz mu to, Katie.“

„Zbytečně všechno nafukuješ.“

„Co se stalo, Carmen?“ znovu se ozval Ballard.

„Odpoledne mi volal ředitel školy. Provedli namátkovou kontrolu šaten. A hádej, co našli ve skřínce naší dcery.

Marihuanovou cigaretu. Chápeš, jak vypadáme? Oba pracujeme u policie, a dcera má ve skřínce drogy. Naštěstí ředitel dovolil, abychom tu věc vyřídili sami. Ale co kdyby to hlásil? Už se vidím, jak zatýkám vlastní dceru.“

„Kristepane.“

„Ricku, tohle musíme řešit společně. Musíme se dohodnout, co s tím budeme dělat.“

Maura vstala z pohovky a zamířila ke dveřím. Měla bych se nenápadně a zdvořile odporoučet, uvažovala. Jistě, nechtěla jsem narušovat rodinné soukromí. Nicméně jsem vyslechla hádku, která nebyla určena pro moje uši. Asi bude nejlepší prostě říct sbohem a zmizet. Nechat ustarané rodiče o samotě.

Vyšla na chodbu, ještě okamžik váhala a pak vstoupila do obývacího pokoje. Katiina matka se ohlédla. Nečekaná návštěva ji zjevně zaskočila. Pokud matčin vzhled naznačuje, jak bude jednou vypadat Katie, pak se ta věčně zamračená puberťačka promění v sošnou blondýnu, pomyslela si Maura. Carmen byla téměř stejně vysoká jako Ballard a měla atleticky pružnou a štíhlou postavu. Vlasy si poněkud nedbale spínala do ohonu a patrně se vůbec nelíčila. Ovšem žena s tak nádhernými lícními kostmi se nepotřebovala příliš krášlit.

„Promiňte, nerada ruším,“ řekla Maura.

Ballard se k ní otočil a unaveně se pousmál. „Obávám se, že jsme se vám nepředvedli právě v nejlepším světle.

Tohle je Carmen, matka naší Katie. A tohle je doktorka Maura Islesová.“

„Chci se jen rozloučit,“ v rozpacích pronesla Maura.

„Ale ani jsme si nestačili pořádně promluvit.“

„Ještě vám zavolám. Momentálně máte jiné starosti.“

Maura pokývla Carmen. „Těšilo mě. Dobrou noc.“

„Alespoň vás doprovodím,“ nabídl se Ballard.

Vyšli před dům a detektiv si povzdechl. Jako by se mu ulevilo, když unikl z dosahu rodinných povinností.

„Omlouvám se, že jsem vás navštívila tak nevhod,“ tiše prohodila Maura.

„Naopak já se omlouvám za to, co jste musela vyslechnout.“

„Všiml jste si, jak se pořád jeden druhému omlouváme?“

„Vy se omlouvat nemusíte, Mauro. Opravdu nemáte důvod.“

U jejího auta se na chvíli zastavili.

„O vaší sestře jsem vám toho moc nepověděl,“

konstatoval.

„Příště tedy budeme pokračovat?“

Ballard přikývl. „Určitě.“

Maura vklouzla do auta a zavřela dveře. Když si všimla, že se detektiv sklonil, aby něco dodal, stáhla okénko. „Jednu věc vám prozradím rovnou,“ řekl.

„A sice?“

„Jste Anně tak podobná, že to člověku až bere dech.“

Ta slova si Maura neustále připomínala, zatímco seděla ve svém obývacím pokoji, před sebou fotografii desetileté Anny Leoniové a jejích rodičů. Celé ty roky jsi chyběla v mém životě a já si to neuvědomovala. Ale musela jsem to tušit, nějak podvědomě jsem přece musela pociťovat existenci a zároveň nepřítomnost vlastní sestry.

Jste Anně tak podobná, že to člověku až bere dech.

Jistě, jsme si podobné, neuvěřitelně podobné, říkala si Maura a prstem se zlehka dotýkala Anniny tváře na snímku.

I mně ta podoba bere dech. Měly jsme shodnou DNA. A co dalšího nás spojovalo? Anna také inklinovala k exaktním vědám a zvolila si povolání, kde vládnou zákony rozumu a logiky. Během studia jí nepochybně vyhovovala víc matematika než filozofie. Hrála Anna stejně jako já na klavír? Milovala knihy, australská vína a televizní kanál zaměřený na historii?

Tolik věcí bych o tobě chtěla vědět…

Večer značně pokročil. Maura zhasla lampu a šla do ložnice balit.

Kapitola 8

Neproniknutelná tma. Bolest hlavy. Vůně dřeva, pach vlhké hlíny a… ještě čehosi, co nedávalo smysl. Čokolády.

Byla tu cítit čokoláda.

Mattie Purvisová doširoka otevřela oči. Ale stejně tak je mohla nechat zavřené, neboť nic neuviděla. Nezahlédla jediný náznak světla, jediný záchvěv stínu. Bože, snad jsem neoslepla?

Kde to jsem?

Nebyla ve své posteli. Ležela na něčem tvrdém a měla bolestivě otlačená záda. Podlaha? Ne, Mattie pod sebou nenahmatala lakované

dřevo,

ale

drsný

povrch

nehoblovaných prken plných prachu a písku.

Alespoň kdyby jí přestalo bušit ve spáncích!

Zavřela oči a silou vůle překonávala nevolnost. Zároveň se i přes bolesti snažila rozpomenout, jak se dostala na tohle divné temné místo, kde nic nepoznávala. Dwayne, blesklo jí hlavou. Pohádali jsme se a já pak jela domů… Mattie se úporně pokoušela složit dohromady poztrácené střípky času.

Vybavily se jí dopisy. Ano, seděla u kuchyňského stolu, plakala a slzy padaly na obálky. Pak náhle vyskočila, až převrhla židli.

Slyšela jsem nějaký hluk. Šla jsem do garáže. Slyšela jsem hluk, šla jsem do garáže a…

Nic. Dál už si vůbec na nic nedokázala vzpomenout.

Opět otevřela oči. Stále ji obklopovala černočerná tma.

Je to zlé, Mattie, pomyslela si. Moc zlé. Bolí tě hlava a záda, zradila tě paměť a ke všemu jsi slepá.

„Dwayne?“ zavolala. Ale odpovědi se nedočkala. Slyšela jen svůj zběsilý tep.

Mattie pochopila, že se musí zvednout, najít telefon a sehnat pomoc.

Přetočila se na pravý bok, aby mohla vstát, vzápětí se však obličejem uhodila o stěnu. Prudký úder ji odrazil zpátky na záda. Pár vteřin ležela celá ztuhlá, v nose jí bolestivě škubalo. Kde se tu vzala stěna? Mattie po ní přejela několika prsty, ale nahmátla jen další neohoblovaná prkna. Dobrá, řekla si. Prostě se překulím na druhou stranu.

Otočila se vlevo.

A znovu narazila na drsný povrch prken.

Srdce se jí ještě víc rozbušilo. Ležela na zádech a hlavou jí vířilo: po obou stranách stěny. To není možné. To se mi určitě jen zdá. Mattie se zdvihla na loktech, zkusila se posadit – a uhodila se do temene. Opět se zhroutila na záda.

Ne! Ne! Ne!

Zmocnila se jí panika. Mattie máchala rukama nejrůznějšími směry a všude narážela na pevné bariéry.

Zatínala nehty do dřeva, bříška prstů jí rozdíraly třísky.

Slyšela svůj zoufalý křik, ale už ani nepoznávala vlastní hlas. Stěny a zase jen stěny. Divoce sebou zmítala, naslepo kolem sebe bušila pěstmi, dokud je neměla celé otlučené a poškrábané a neztratila sílu k jakémukoliv pohybu. Výkřiky zvolna přešly ve vzlyky. Nakonec Mattie vyčerpaně zmlkla.

Bedna. Jsem uvězněná v bedně.

Mattie se zhluboka nadechla. Ovanul ji pach potu. Pach jejího strachu. Cítila, jak dítě kope. Další vězeň v tomhle miniaturním prostoru. Mattie myslela na ruské matrjošky, které jí kdysi darovala babička. Uvnitř velké panenky se skrývala menší panenka, uvnitř té menší se skrývala ještě o něco menší. A tak dál a dál.

Umřeme tady. Já i moje děťátko tady umřeme.

Zavřela oči a snažila se ubránit novému náporu paniky.

Přestaň, Mattie. Okamžitě přestaň. Zkus rozumně uvažovat.

Roztřesenou rukou sáhla vpravo a dotkla se stěny. Sáhla vlevo a dotkla se druhé stěny. Jaká by mezi nimi mohla být vzdálenost? Snad jeden metr, snad o něco méně. A co jejich délka? Mattie natáhla ruku za hlavu a zjistila, že k zadní stěně zbývá přibližně 30 centimetrů. Tímhle směrem to není tak hrozné, pomyslela si. Přece jen je tam trochu volněji.

Pak prsty nahmátla hned vedle hlavy jakousi měkkou tkaninu a přisunula si ji blíž. Byla to deka. Když ji Mattie rozbalila, na dno bedny vypadl válcovitý kovový předmět.

Baterka.

Mattie okamžitě stiskla tlačítko a s úlevou vydechla, když tmu proťal kužel světla. Vidím! Já vidím! Chvatně přejížděla světlem po stěnách a stropu. Zjistila, že sedět by se tu dalo, ale pouze s mírně skloněnou hlavou.

Namáhavě přesunula své zakulacené břicho a napůl se posadila. Teprve teď spatřila věci naskládané dole u nohou.

Plastový kbelík a nemocniční mísu. Dvě velké lahve vody.

Hnědý papírový sáček z potravinářského obchodu. Za pomoci loktů se naklonila k sáčku a podívala se dovnitř.

Aha, proto jsem cítila vůni čokolády, pomyslela si. V sáčku byly čokoládové tyčinky Hershey, krabičky sušeného hovězího masa, krekry. A ještě něco: tři balíčky nových baterií.

Mattie se opřela o stěnu a náhle se rozesmála hlasitým nepřirozeným smíchem. Smíchem šílenců. Smíchem, který ji samotnou vyděsil. Není to nádhera? Mám tu všechno, abych mohla přežít. Úplně všechno…

Kromě vzduchu.

Smích rázem utichl. Mattie seděla s lehce skloněnou hlavou a naslouchala zvukům svého dechu. Nádech a výdech, říkala si. Plíce se naplňují kyslíkem a zbavují se oxidu uhličitého. Jenže v bedně je určitě jen omezená zásoba kyslíku a časem se vyčerpá. Navíc jsem panikařila, zmítala se, dělala spousty zbytečných prudkých pohybů. Třeba jsem už většinu čistého vzduchu vypotřebovala.

Vtom ucítila, jak ji cosi slabounce chladí ve vlasech.

Vzhlédla, namířila baterkou nad hlavu a spatřila kulatou mřížku. Otvor měl v průměru jen několik centimetrů, ale stačil shora přivádět dostatečné množství čerstvého vzduchu. Mattie udiveně zírala na mřížku. Jsem uvězněná v bedně, uvažovala. Mám tu jídlo a vodu, mám zajištěný přísun vzduchu.

Ať už mě sem zavřel kdokoliv, zřejmě chtěl, abych zůstala naživu.

Kapitola 9

Rick Ballard jí sice opakovaně naznačil, že doktor Charles Cassell je bohatý, ale tohle Jane Rizzoliová nečekala. Sídlo Marblehead chránila vysoká cihlová zeď a mezi litinovými tyčemi vstupní brány se nabízel výhled na rozlehlou bílou budovu v unionistickém slohu, obklopenou nejméně dvouakrovým smaragdově zeleným trávníkem. Za domem probleskovaly vody Massachusettského zálivu.

„A sakra,“ podivil se Frost. „Takhle vynáší výroba léků?“

„Cassell začínal prodejem jediného přípravku na hubnutí,“ odpověděla Rizzoliová. „Během dvaceti let se vypracoval až sem. Podle Ballarda to rozhodně není člověk, jakého by sis chtěl znepřátelit.“ Pohlédla na Frosta. „A každá žena by si měla zatraceně rozmyslet, než se ho odváží opustit.“

Rizzoliová stáhla boční okno a stiskla tlačítko interkomu.

„Vaše jméno prosím,“ zapraskal v reproduktoru mužský hlas.

„Detektivové Rizzoliová a Frost z bostonského policejního oddělení. Přijeli jsme za doktorem Cassellem.“

Brána se skřípavě otevřela. Vjeli na zatáčející se příjezdovou cestu, která je dovedla k monumentálnímu portálu. Rizzoliová zaparkovala těsně za ferrari v zářivě červené barvě hasičské stříkačky; staré subaru se pravděpodobně ještě nikdy nedostalo do takové blízkosti vozidla celebrit. Domovní dveře se okamžitě otevřely.

Objevil se v nich statný a neutrálně se tvářící muž. Přestože sportovní košile s rozhalenkou a žlutohnědé plátěné kalhoty mohly naznačovat jistou ležérnost, jeho pohled byl velmi ostražitý.

„Já jsem Paul, asistent doktora Cassella,“ řekl.

„Detektiv Rizzoliová.“

Její nabídnutou pravici Paul ignoroval, jako by mu ani nestála za pozornost, a uvedl je do domu, jehož interiér vůbec neodpovídal vnějšímu tradičnímu unionistickému vzhledu. Zařízení bylo až chladně moderní, stroze bílé stěny zdobilo abstraktní umění. Vstupní hale dominovala bronzová skulptura sestávající z protínajících se lehce erotických křivek.

„Jak víte, doktor Cassell se včera večer vrátil z náročné cesty,“ upjatě pronesl Paul. „Dosud se nevyrovnal s časovým posunem a necítí se nejlépe. Uvítal by, kdybyste ho dlouho nezdrželi.“

„Cesta se týkala obchodních záležitostí?“ zeptal se Frost.

„Jistě. A naplánoval si ji více než před měsícem, pokud vás zajímá právě tohle.“

Což ovšem může znamenat jen to, že Cassell dokáže své kroky plánovat se značným předstihem, pomyslela si Rizzoliová.

Paul je vedl přes obývací pokoj, kde s výhradně černými a bílými barvami ostře kontrastovala osamocená šarlatová váza. Na jedné ze stěn visela obrovská plochá televizní obrazovka, nedaleko stála skříň z kouřového skla obsahující luxusní výběr elektroniky. Doupě snů každého svobodného muže, napadlo Rizzoliovou. Nikde dotek ženské ruky, všude jen pánské hračky. Zaslechla hudbu a usoudila, že jde o CD.

Struny džezového klavíru přímo lkaly. Pod dotekem kláves nevznikala melodie, pouze bezeslovný a jímavý žalozpěv.

Zatímco je Paul vedl k posuvným dveřím, hudba sílila.

Otevřel dveře a ohlásil: „Je tu policie, pane doktore.“

„Děkuju vám.“

„Přejete si, abych zůstal?“

„Ne, Paule, nechte nás o samotě.“

Rizzoliová s Frostem vešli do místnosti a Paul za nimi opět zasunul dveře. Ocitli se v takovém šeru, že jen stěží rozeznali muže sedícího u koncertního křídla. Hudba tedy byla živá, nikoliv z kompaktního disku. Těžké okenní závěsy dovnitř propouštěly jen minimum denního světla.

Cassell natáhl ruku a rozsvítil lampu, našedlou skleněnou kouli se stínítkem z japonského rýžového papíru. I to matné světlo však stačilo, aby muž zamžikal. Na klavíru měl sklenku, patrně s whisky. Neoholenou tváří a zarudlýma očima rozhodně

nepřipomínal

chladnokrevného

podnikatelského žraloka. Spíš působil dojmem člověka natolik rozrušeného, že přestal dbát o svůj zevnějšek. Přesto se té mírně zanedbané tváři nedala upřít atraktivnost. A jeho inteligentní pohled jako by se Rizzoliové skoro propaloval do mozku. Na pohádkově bohatého selfmademana se Cassell zdál mladší, než by čekala. Ano, pomyslela si, je stále ještě dost mladý, aby věřil ve svou neporazitelnost.

„Pane doktore, jsem detektiv Rizzoliová z bostonského policejního oddělení,“ řekla. „A tohle je detektiv Frost. Jistě víte, proč jsme přišli.“

„Protože vás na mě poštval ten chlap. Je to tak?“

„Kdo?“

„Detektiv Ballard. Jde po mně jako rozzuřený pitbul.“

„Přišli jsme za vámi, protože jste znal Annu Leoniovou.

Oběť vraždy.“

Cassell sáhl po sklence. Podle jeho vzezření to dnes určitě nebyla první. „Dovolte, abych vám o detektivu Ballardovi něco pověděl. Ten člověk je bezkonkurenční hovado. Nemůžete věřit všemu, co vám vykládá.“ Cassell jediným douškem dopil sklenku.

Rizzoliová si vybavila snímek zachycující Annu Leoniovou s opuchlým okem a nafialovělou tváří. Myslím, že jsme poznali, kdo je tady hovado.

Cassell odložil prázdnou sklenku. „Řekněte mi, jak se to stalo. Musím to vědět.“

„Máme pár otázek, pane doktore.“

„Nejdřív mi odpovězte.“

Proto tedy souhlasil s naší návštěvou, napadlo Rizzoliovou. Shání informace. Chce z nás vytáhnout, co jsme zjistili.

„Pokud vím, šlo o střelnou ránu do hlavy,“ pokračoval Cassell. „A mrtvou jste našli v autě, že?“

„Správně.“

„Tohle ovšem už otiskl The Boston Globe. Jaký druh zbraně vrah použil? Jakou ráži měl náboj?“

„Jistě chápete, že o tom se s vámi nemůžu bavit.“

„A zabili ji v Brooklinu? Co tam sakra dělala?“

„Ani tohle vám nemůžu říct.“

„Nemůžete?“ Cassell se na Rizzoliovou pátravě podíval.

„Nebo to nevíte?“

„Zatím to nevíme.“

„Byl někdo s ní, když se to stalo?“

„Žádné další oběti tam nebyly.“

„Koho tedy podezříváte? Kromě mě?“

„Otázky hodláme klást my, pane doktore.“

Cassell vstal a nejistým krokem přešel k domácímu baru.

Vyndal z něj láhev whisky a nalil si novou dávku. Svým hostům se vůbec nenamáhal nabídnout.

„Co kdybych rovnou odpověděl na otázku, kvůli které jste hlavně přišli?“ Doktor Cassell se opět posadil ke klavíru. „Ne, nezabil jsem ji. Dokonce jsem ji celé měsíce neviděl.“

„A kdy jste slečnu Leoniovou viděl naposledy?“ zeptal se Frost.

„Mám dojem, že někdy v březnu. Jednou odpoledne jsem projížděl kolem jejího domu. Právě stála na chodníku a vybírala si ze schránky poštu.“

„A nebylo to náhodou už potom, co vám soud zakázal přibližovat se k ní?“

„Aby bylo jasno, ani jsem nevystoupil z auta.

Nepromluvil jsem na ni. Zahlédla mě a beze slova zašla zpátky do domu.“

„Proč jste tedy kolem domu projížděl?“ znovu se ozvala Rizzoliová. „Snažil jste se ji zastrašit?“

„Ne.“

„Tak proč jste tudy projížděl?“

„Prostě jsem ji chtěl vidět, nic víc. Stýskalo se mi po ní.

A stále…“ Cassell se odmlčel a odkašlal si. „Stále se mi po ní stýská.“

Teď určitě řekne, že ji miloval.

„Miloval jsem ji. Z jakého důvodu bych jí měl ubližovat?“

Podobné věty slyšeli od podezřelých nesčetněkrát.

„Ostatně, jak bych to dokázal? Nevěděl jsem, kde bydlí.

Když se naposledy přestěhovala, už jsem ji nenašel.“

„Ale zkoušel jste to.“

„Ano, zkoušel.“

„Věděl jste, že žila v Maine?“ zeptal se Frost.

Cassell chvilku mlčel a pak nakrčil čelo. „Kde v Maine?“

„V městečku Fox Harbor.“

„Tohle jsem nevěděl. Předpokládal jsem, že je někde v Bostonu.“

„Pane doktore,“ opět si vzala slovo Rizzoliová, „kde jste byl minulý čtvrtek večer?“

„Tady doma.“

„Celý večer?“

„Od pěti odpoledne. Balil jsem.“

„Může vám někdo potvrdit, že jste tady celou tu dobu byl?“

„Ne. Paul měl volný večer. Rovnou přiznám, že mi schází alibi. Byl jsem tu sám, jen se svým klavírem.“ Cassell uhodil do kláves. Ozvala se disharmonická směs tónů.

„Ráno jsem odcestoval. Pokud si to chcete ověřit, letěl jsem s Northwest Airlines.“

„Jistě, ověříme si to.“

„Letenku jsem si rezervoval o šest týdnů dřív. A stejně tak jsem si předem naplánoval pracovní schůzky.“

„Totéž nám sdělil váš asistent.“

„Vážně? Jak vidíte, nic si nevymýšlím.“

„Vlastníte nějakou zbraň?“ položila Rizzoliová další dotaz.

Cassell znehybněl. Chvíli upřeně hleděl Rizzoliové do očí. „Opravdu se domníváte, že jsem vraždil?“

„Budete tak laskavý a odpovíte mi?“

„Ne, žádnou zbraň nevlastním. Nevlastním pistoli, nevlastním pušku, nevlastním špuntovku. A nezabil jsem Annu. Neudělal jsem ani polovinu toho, z čeho mě obviňovala.“

„Chcete naznačit, že policii lhala?“

„Ne. Jenom ledacos zveličovala.“

„Viděli jsme fotografii, kterou pořídili na pohotovosti toho večera, kdy jste Anně ošklivě poranil oko. Tehdy proti vám vznesla obvinění. Podle vás také přeháněla?“

Doktor Cassell sklopil oči, jako by nesnesl přísný pohled Rizzoliové. „Ne,“ řekl tiše. „Nepopírám, že jsem ji uhodil.

Jistě, lituju toho. Ale nepopírám to.“

„A proč jste opakovaně projížděl kolem jejího domu?

Proč jste si najal soukromého detektiva, aby ji sledoval?

Proč jste zvonil u jejích domovních dveří a dožadoval se rozhovoru?“

„Nereagovala na mé telefonické vzkazy. Co mi zbývalo?“

„Třeba jste se konečně mohl dovtípit, že o vás nestojí.“

„Nejsem zvyklý sedět se založenýma rukama a čekat, jak věci dopadnou, detektive. Nikdy jsem se nechoval pasivně, nikdy jsem neustupoval. Proto mi teď patří tenhle dům s nádherným výhledem. Když po něčem skutečně toužím, ze všech sil se snažím, dokud to nezískám. A pak na tom lpím.

Nechtěl jsem, aby prostě jen tak zmizela z mého života.“

„Co pro vás Anna vlastně znamenala? Další část majetku?“

„Majetek rozhodně ne.“ Cassell znovu na Rizzoliovou pohlédl. Tentokrát měl v očích neskrývanou bolest. „Anna Leoniová byla moje životní láska.“

Jeho odpověď Rizzoliovou zaskočila. To prosté a tiše vyslovené konstatování neslo punc pravdy.

„Pokud vím, žili jste spolu tři roky,“ poznamenala.

Cassell přikývl. „Byla mikrobioložka, pracovala u nás ve výzkumném oddělení. Tak jsme se seznámili. Jednoho dne přišla na zasedání správní rady referovat o posledních výsledcích zkoušek antibiotik. Stačil mi jediný pohled a hned jsem si uvědomil: To je ona. Víte, jaké to je, někoho tolik milovat a pak se dívat, jak vás opouští?“

„Proč od vás odešla?“

„Netuším.“

„Nějaký důvod vás musel napadnout.“

„Ne, žádný mě nenapadl. Jen se podívejte, co tady měla.

Nejen tenhle dům, ale všechno, co si vůbec mohla přát.

Nedomnívám se, že jsem ošklivý. Kteroukoliv ženu by představa života se mnou nadchla.“

„Dokud byste tu ženu nezačal bít.“ Následovalo ticho.

„Jak často k tomu docházelo, pane doktore?“

Zhluboka si povzdechl. „Mám stresující práci…“

„Tohle pokládáte za vysvětlení? Surově praštíte svou milenku jen proto, že za sebou máte těžký den?“

Cassell neodpověděl. Místo toho opět sáhl po sklence.

Tohle byla nepochybně součást problému, pomyslela si Rizzoliová. Přidejte k náročné řídící funkci přemíru alkoholu – a vaše přítelkyně skončí s monoklem na oku.

Doktor Cassell opět sklenku odložil. „Chtěl jsem jenom, aby se vrátila domů.“

„A přesvědčoval jste ji tím, že jste jí za domovní dveře strkal vzkazy, které jí vyhrožovaly smrtí?“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Několikrát si stěžovala na policii.“

„Opakuju vám, nikdy jsem jí nevyhrožoval.“

„Detektiv Ballard tvrdí, že ano.“

Cassell si pohrdavě odfrkl. „Ten pitomec věřil absolutně všemu, co mu napovídala. Rád si hraje na šlechetného sira Galahada, cítí se pak nesmírně důležitý. Jednou se tu dokonce objevil a řekl mi, že jestli se jí ještě dotknu, zmlátí mě jako psa. Připadá mi spíš k politování.“

„Tvrdila, že jste jí z oken strhal sítě proti hmyzu.“

„Nesmysl.“

„Chcete říct, že si to udělala sama?“

„Prostě jen říkám, že já to nebyl.“

„Poškrábal jste jí auto?“

„Cože?“

„Vyryl jste jí něco na dveře auta?“

„Tohle je pro mě novinka. Kdy se to mělo stát?“

„A co ten mrtvý kanárek v její poštovní schránce?“

Cassell se nevěřícně zasmál. „Vypadám na člověka, který je schopný provádět takové zvrácenosti? Ostatně tehdy jsem vůbec nebyl ve městě. Nebo snad proti mně máte nějaký důkaz?“

Rizzoliová ho chvíli pozorovala. Samozřejmě všechno popírá, uvažovala. A nemýlí se, opravdu mu nemůžeme dokázat, že jí vyhrožoval, zničil sítě na oknech, poškrábal auto a nechal v poštovní schránce mrtvého kanára. Zatím mu nemůžeme dokázat nic. Tenhle člověk není hlupák, jinak by se nedostal tam, kde dneska je.

„Proč by vás Anna lživě osočovala?“

„Nevím,“ řekl Cassell. „Ale opravdu lhala.“

Kapitola 10

Kolem poledne už byla Maura na cestě, tedy mezi nesčetnými víkendovými poutníky lapenými v proudu vozidel, která jako migrující lososi mířila k severu, pryč z velkoměsta, kde ulice sálaly horkem. Řidiči zlákaní přísliby chladivých pláží a slaného vzduchu, teď ovšem uvěznění ve svých autech, se posunovali vpřed jen po centimetrech a rozmrzele kleli. Na zadních sedadlech pofňukávaly děti.

Vidiny chladivého mořského vzduchu se držela i Maura, zatímco seděla za volantem a sledovala šňůru táhnoucí se až k horizontu. V Maine Maura ještě nikdy nebyla. Maine znala pouze z barevných fotografií v katalogu L. L. Beána.

Muži a ženy, všichni bronzově opálení, tam nosili větrovky a turistické boty, u nohou se jim na trávě rozvalovali zlatí retrievři. Ve světě L. L. Beána bylo Maine zemí lesů a pobřeží lehce zahalených mlhou, mytickým místem příliš krásným, aby mohlo existovat jinak než jako naděje a sen.

Určitě budu zklamaná, říkala si Maura s pohledem upřeným na nekonečnou řadu aut spalovanou sluncem. Ale jedině v Maine najdu odpovědi.

Před měsíci podnikla tutéž pouť na sever Anna Leoniová. Zřejmě vyrazila některého dosud chladného dne na počátku jara, kdy provoz nebyl zdaleka tak hustý jako dnes. Cestou z Bostonu také musela přejet Tobin Bridge a po silnici 95 pak zamířit severním směrem k hranici oddělující státy Massachusetts a New Hampshire.

Následuju tě krok za krokem. Chci zjistit, jaká jsi byla.

Protože jenom tak se dozvím, kdo jsem já sama.

Ve dvě hodiny Maura přejela z New Hampshiru do Maine. Provoz se přímo zázračně zmírnil. Jako by dosavadní utrpení představovalo pouhou zkoušku, po níž se brána ráje otevřela těm, kdo obstáli. Maura krátce zastavila na odpočívadle a u kiosku si dala sendvič. Kolem třetí opustila mezistátní dálnici a po Maine’s Route 1 vinoucí se podél pobřeží pokračovala dál k severu. Tudy jsi také jela.

Výhled měla Anna trochu jiný, louky se teprve začínaly zelenat, stromy byly dosud holé. Míjela však tytéž stánky s langustovými závitky, zahlédla tutéž ohradu vetešníka, který na trávníku vystavoval neuvěřitelně rezavé rámy postelí, a určitě přitom stejně jako Maura pobaveně zakroutila hlavou.

Možná se také pár minut zdržela v městečku Rockport, aby si protáhla nohy a postála vedle sochy tuleně Andrého, kde se jí nabízel hezký výhled na přístav. Možná se také lehce zachvěla, když k ní od moře zavál studený vítr.

Maura se vrátila do svého auta a opět se rozjela severním směrem.

Když minula pobřežní město Bucksport a odbočila dolů k jižní části poloostrova, slunce už stálo nízko nad korunami stromů. Viděla, jak se od moře valí k pobřeží šedá clona mlhy připomínající hladovou šelmu, která zvolna pohlcuje obzor. Než zapadne slunce, napadlo Mauru, zahalí mlha i moje auto. Ve Fox Harboru si Maura nerezervovala hotelový pokoj; z Bostonu odjížděla s nejasnou představou, že si prostě cestou vybere některý z nesčetných motelů a přespí tam. Ale na těch několika málo motelech, které zatím podél silnice zahlédla, visely cedule s výrazným nápisem OBSAZENO.

Slunce kleslo ještě níž.

V nečekaně ostré zatáčce kolem skalního výběžku musela Maura pevněji sevřít volant, aby se vůbec udržela ve svém pruhu. Z jedné strany měla zakrslé borovice, z druhé strany sráz a pod ním moře.

A náhle se před ní objevil Fox Harbor, ukrytý v závětří mělké zátoky. Maura nečekala tak malou osadu, vlastně jen přístaviště, kostel se zvonicí a řádku bílých budov lemujících břehy. V přístavišti se uvázané rybářské lodi pohupovaly jako oběť připravená pro nenasytnou mlhu.

Zatímco Maura pomalu sjížděla dolů Hlavní třídou, všímala si zanedbaných předních verand volajících po novém nátěru, oken s vybledlými záclonami. Ne, tohle rozhodně nebyla zámožná obec. Svědčila o tom i rezavějící vozidla na příjezdových cestách. Poslední modely parkovaly pouze u motelu Bayview. Auta s newyorskými, massachusettskými

a

connecticutskými

poznávacími

značkami. Auta těch, kdo z velkoměst sužovaných vedrem uprchli za langustami a krátkým pohledem na ráj.

Maura zastavila před motelem. Nejdřív to hlavní, pomyslela si. Potřebuju nocleh a tady zřejmě bude jediná zdejší možnost. Vystoupila z auta, protáhla si ztuhlé svaly a nadechla se vlhkého slaného vzduchu. Přestože Boston je přístavní město, doma jen málokdy ucítila vůni moře; prakticky každý vánek přicházející od přístavu okamžitě stačily přebít pachy výfukových zplodin a rozpálených chodníků. Tady opravdu cítila sůl v ústech, neviditelná tenounká vrstva soli jí ulpívala i na kůži. Maura se rozhlížela po motelovém parkovišti a vítr jí jemně hladil obličej. Připadala si, jako by právě procitla z hlubokého spánku a byla opět dokonale bdělá. Opět živá.

Zařízení vstupní haly motelu Mauru nijak nepřekvapilo: dřevěné obložení ze šedesátých let, prošlapaný zelený koberec, nástěnné hodiny uprostřed kormidelního kola. Za recepční přepážkou nikdo nestál.

Maura se předklonila. „Haló?“

Vzadu zaskřípaly dveře. Vynořil se z nich proplešatělý tlouštík, na špičce nosu drobné brejličky připomínající vážku.

„Máte prosím volný pokoj?“ zeptala se Maura.

Tlouštík mlčel. Místo odpovědi jenom ohromeně a doslova s otevřenou pusou civěl na Mauru, znovu a znovu očima klouzal po jejím obličeji.

„Promiňte,“ řekla v domnění, že snad její otázku přeslechl. „Máte volný pokoj?“

„Vy… chcete pokoj?“

Copak jsem mu to právě neopakovala?

Muž se sklonil ke knize hostů a pak opět pohlédl na Mauru. „Lituju. Totiž… dneska je všechno obsazené.“

„Víte, přijela jsem až z Bostonu. Je tu někde nějaký jiný podnik, kde bych se mohla ubytovat?“

Tlouštík ztěžka polkl. „Tenhle víkend je hodně rušný.

Před hodinou se mě na pokoj ptal jeden manželský pár.

Telefonoval jsem do všech motelů a nakonec jsem ty lidi musel poslat do Ellsworthu.“

„Jak je to odsud daleko?“

„Skoro padesát kilometrů.“

Maura vzhlédla k hodinám v kormidelním kole.

Ukazovaly tři čtvrtě na pět. Hledání noclehu zatím počká, rozhodla se.

„Poradíte mi alespoň, kde najdu místní realitní kancelář?“ zeptala se.

„Přímo tady na Hlavní třídě. O dva bloky dál, vlevo.“

Maura vstoupila do dveří firmy Land and Sea Realty a ocitla se jen v další prázdné recepci. Zdejší obyvatelé se zřejmě neradi zdržovali na svých pracovištích. Místnost čpěla kouřem z cigaret, popelník na psacím stole přímo přetékal nedopalky. Jednu stěnu zdobily snímky nabízených nemovitostí, některé už značně zažloutlé. Obchod s realitami tu asi příliš nekvetl. Mezi nabídkami si Maura všimla například pobořené stodoly (DOKONALÉ PRO CHOV

KONÍ!), domku s kácející se verandou (DOKONALÉ PRO

DOMÁCÍHO KUTILA!) a stromů, opravdu pouze stromů (KLID A SOUKROMÍ! DOKONALÁ STAVEBNÍ

PARCELA!). Je v téhle obci a okolí vůbec něco nedokonalého! uvažovala Maura.

Zaslechla, jak se otvírají zadní dveře, a otočila se.

Objevil se muž, v rukou čistou, ale dosud vlhkou konvici na kávu. Zdál se menší než Maura, měl hranatou hlavu a velmi krátce zastřižené šedivé vlasy. Oblečení mu bylo velké, nohavice kalhot i rukávy košile si musel ohrnovat, jako by nosil svršky zděděné po nějakém hromotlukovi. Rázně konvici postavil na psací stůl a chvátal pozdravit Mauru, až se mu u pasu rozcinkaly klíče.

„Omlouvám se, ta konvice už potřebovala opláchnout.

Vy určitě budete doktorka Islesová.“

Hlas té podivné osoby Mauru zaskočil. Přestože zněl ochraptěle, jistě vinou spousty nedopalků v popelníku, byl zcela jasně ženský. A teprve teď si také Maura všimla obloučků ňader rýsujících se pod bachratou košilí.

„To s vámi jsem ráno telefonovala?“ zeptala se Maura.

„Jo. Britta Clausenová.“ Žena krátce a snad až příliš pevně stiskla Mauře pravici. „Harvey mi řekl, že už jste dorazila.“

„Harvey?“

„Ten z motelu Bayview. Volal, že ke mně jedete.“ Žena se odmlčela a důkladně si Mauru prohlédla. „No, ani mi nemusíte ukazovat doklady. Když tak na vás koukám, vůbec nepochybuju, čí jste sestra. Chcete, abych vás do toho domu zavezla?“

„Pojedu za vámi svým autem.“

Slečna Clausenová probrala svazek klíčů u pasu a spokojeně zamručela. „Tady je. Skyline Drive. Policie už tam skončila, takže vás klidně můžu domem provést.“

Maura se držela za pick-upem slečny Clausenové.

Silnice se náhle stočila od pobřeží a začala se vinout do příkrého kopce. Během stoupání Maura tu a tam zahlédla břeh moře; vodu teď zakrýval hustý příkrov mlhy. Dole v mlze už zmizelo i celé městečko Fox Harbor. Vtom se rozzářila brzdová světla slečny Clausenové a Maura sotva stačila dupnout na brzdu. Její Lexus dostal na mokrém listí smyk a s mírným drcnutím se zastavil u tabule s nápisem NA PRODEJ, kancelář Land and Sea Realty.

Slečna Clausenová vystrčila hlavu z okna. „Jste v pořádku?“

„Nic mi není. Omlouvám se, nedávala jsem pozor.“

„No jo, tahle poslední zatáčka člověka překvapí. Vpravo je naše příjezdová cesta.“

„Jedu za vámi.“

„Ale ne moc blízko, jo?“ zasmála se slečna Clausenová.

Nedlážděnou cestu tak hustě lemovaly vysoké a rozvětvené stromy, až měla Maura pocit, že projíždí jakýmsi lesním tunelem. A náhle se před ní objevila mýtina, na níž stála malá chalupa se střechou pokrytou cedrovými šindeli.

Maura zaparkovala vedle pick-upu slečny Clausenové, vystoupila z auta a chvíli jen mlčky pozorovala dům.

Dřevěné schody vedly na krytou verandu, kde v bezvětří nehnutě visela houpačka. Na nevelké stinné zahrádce se pokoušely přežít náprstníky a lilie. Ze všech stran se k domku tlačil les a Maura mimoděk začala zrychleně dýchat, jako by se ocitla v příliš těsné prostoře. Jako by tu i vzduchu bylo jen poskrovnu.

„Je tady takový klid,“ prohodila Maura.

„Jo, jsme hezký kus za městem. Proto je tenhle kopec tak cenný. Můžete mi věřit, právě tady se dá čekat obrovský stavební boom. Za pár let uvidíte kolem silnice spousty baráků. Teď je nejvhodnější čas kupovat nemovitosti.“

Protože je to prostě dokonalé, v duchu za ni dodala Maura.

„Hned vedle jsem nechala vyčistit jednu stavební parcelu,“ pokračovala slečna Clausenová. „Když se sem nastěhovala vaše sestra, došlo mi, že s těmi dalšími pozemky musím něco udělat. Lidi zjistí, že tady někdo bydlí, a spustí se hotová lavina. Kdekdo se snaží koupit parcelu v sousedství.“ Žena vrhla na Mauru zamyšlený pohled. „A čeho vy jste vlastně doktorka?“

„Patologie.“

„Co to má jako být? Děláte někde v laboratoři?“

Všechny ty řeči už začínaly Mauru dráždit. „Pracuju s mrtvolami,“ odpověděla bez okolků.

Ani strohá odpověď nevyvedla slečnu Clausenovou z míry. „Pak teda máte pravidelnou pracovní dobu, ne? A volné víkendy. Mohl by vás zajímat letní byt. Víte, ta sousední parcela bude už brzy připravená ke stavbě. Jestli jste někdy uvažovala o domě na venkově, lepší příležitost k investování nenajdete.“

Takhle to vypadá, když se člověk dostane do spárů realitní agentky, která zbytečně neztrácí čas, pomyslela si Maura. „Nezlobte se, ale vážně nemám zájem, slečno Clausenová.“

„Aha.“ Žena hlasitě vydechla, pak se otočila a rázně vstoupila na verandu. „Tak pojďte dál. Alespoň mi povíte, co uděláme s věcmi po vaší sestře.“

„Nejsem si jistá, jestli o nich můžu rozhodovat.“

„Já už jsem z nich zoufalá. A rozhodně nehodlám platit za jejich uskladnění. Pokud budu chtít dům prodat nebo znovu pronajmout, musím ho nejdřív vyklidit.“ Žena chrastila klíči a hledala ten pravý. „Moje kancelář zařizuje většinu pronájmů v našem městě. A s tímhle domem to nebylo snadné. Víte, vaše sestra podepsala smlouvu na šest měsíců.“

To je všechno, co pro ni smrt Anny Leoniové znamená?

pomyslela si Maura. Konec přísunu šeků s činží, nutnost sehnat nového nájemníka? Kdepak, tahle žena s cinkajícími klíči a hra-bivým pohledem se jí vůbec nezamlouvala.

Královna realit ve Fox Harboru, jejíž jedinou starostí je inkasovat měsíčně patřičný počet šeků.

Konečně slečna Clausenová otevřela domovní dveře.

„Prosím, račte dál.“

Maura vstoupila dovnitř. Přestože v obývacím pokoji byla poměrně široká okna, těsná blízkost lesa a pozdní odpolední hodina zaplňovaly dům stíny. Maura viděla tmavé podlahy z borového dřeva, prošlapané koberečky, omšelou pohovku. Úponky révy proplétající se na vybledlých tapetách v Maure jen zesilovaly pocit, že ji ta přemíra listí zadusí.

„Dům je kompletně zařízený,“ podotkla slečna Clausenová. „Když to vezmete v úvahu, nabídla jsem jí velmi slušnou cenu.“

„Kolik?“ zeptala se Maura s pohledem upřeným do okna, za nímž se zdvíhala temná stěna stromů.

„Šest stovek měsíčně. Kdyby dům byl blíž moře, mohla bych dostat i čtyřnásobek. Ale člověk, který tady stavěl, měl rád soukromí.“ Slečna Clausenová se pomalu a pátravě rozhlédla po obývacím pokoji, jako by jej už dávno neviděla. „Víte, když mi tenkrát vaše sestra zavolala a ptala se na tenhle dům, trochu mě překvapila. Měla jsem volné i jiné byty, dole u pobřeží.“

Maura se k ní otočila. Stmívalo se a slečna Clausenová se téměř ztrácela ve stínu. „Moje sestra se zajímala konkrétně o tenhle dům?“

Slečna Clausenová pokrčila rameny. „Řekla bych, že cena odpovídala.“

Vyšly z obývacího pokoje a chodbou zamířily dál.

Pokud dům odrážel osobnost svých obyvatel, pak uvnitř těchto zdí muselo přetrvat i něco z Anny Leoniové. Prostor si ovšem nárokovali i další nájemníci a Maura uvažovala, které drobnosti či obrázky na stěnách asi patřily Anně a které tu zůstaly po jejích předchůdcích. Pastelová kresba západu slunce určitě Anně nepatřila. Kdepak, moje sestra by si takovou hrůzu na zeď nikdy nedala, pomyslela si Maura.

A pak ten pach po cigaretách, kterým nasákl celý dům! Ne, Anna jistě nekouřila. Jednovaječná dvojčata se často chovají až neuvěřitelně stejně. Neměla Anna tentýž odpor k cigaretám jako Maura? Nerozkašlala by se při prvním vdechnutí tabákového dýmu?

V ložnici Maura spatřila nepovlečené matrace.

„Zdá se, že tenhle pokoj nepoužívala,“ poznamenala slečna Clausenová. „Skříně a prádelníky byly prázdné.“

Následovala koupelna. Maura nejdřív ze zvyku otevřela lékárničku. Na poličkách našla Advil, Sudafed a kapky proti kašli vyráběné pod názvem Ricola. Všechny ty přípravky jí byly důvěrně známé, tytéž obsahovala i lékárnička v její koupelně. Jedna druhé jsme se dokonale podobaly až po výběr léků proti nachlazení, uvědomila si Maura.

Zavřela skřínku a zamířila chodbou k posledním dveřím.

„V téhle ložnici spala,“ řekla slečna Clausenová.

Pokoj byl vzorně uklizený. Postel pečlivě ustlaná, na toaletním stolku ani stopa po nepořádku. Jako v mé ložnici, pomyslela si Maura. Přešla k šatníku a otevřela jej. Visely tam volné kalhoty, nažehlené blůzy a šaty. Velikost šest.

Mauřina velikost.

„Minulý týden prohlédli celý dům policisté.“

„Našli něco zajímavého?“

„O ničem se mi nezmínili. Víte, vaše sestra tady zase tak moc věcí neměla. Bydlela tu jen pár měsíců.“

Maura se podívala z okna. Úplný večer ještě nenastal, ale venku se už kvůli stínům okolních stromů téměř setmělo.

Slečna Clausenová stála ve dveřích pokoje, jako by se před odchodem chystala vybrat od Maury mýtné. „Není to špatný dům,“ prohodila.

Ale je, pomyslela si Maura. Je to úděsná malá barabizna.

„Teď během sezony se moc těžko shání ubytování.

Všude mají plno. V hotelech, v motelech. Volné pokoje už nejsou ani v hostinci.“

Maura dál mlčky zírala na tmavé siluety stromů. Cokoliv jí připadalo lepší než rozhovor s neodbytnou realitní agentkou.

„Prostě jen tak uvažuju. Ale třeba na dnešní noc ještě někde něco najdete.“

Už chápu, kam se mě snaží dotlačit. Maura se otočila od okna. „Zatím opravdu nevím, kde budu dneska spát. V

motelu Bayview je obsazeno.“

Žena se chladně pousmála. „Stejně jako všude jinde.“

„Ale prý bych to mohla zkusit v Ellsworthu.“

„No, jestli se vám chce trmácet tak daleko… A za tmy trvá cesta mnohem déle. Silnice se v jednom kuse klikatí.“

Slečna Clausenová ukázala k posteli. „Mohla bych vám obstarat čisté povlečení. Zaplatila byste stejnou cenu jako v motelu. Pokud tedy máte zájem.“

Maura pohlédla na lůžko a lehce ji zamrazilo. Tady spávala moje sestra.

„No nic. Berte, nebo nechte být.“

„Nejsem si jistá…“

Slečna Clausenová si odfrkla. „Řekla bych, že moc jiných možností vám nezbývá.“

Maura stála na přední verandě a sledovala, jak se koncová světla pick-upu Britty Clausenové zvolna ztrácejí mezi stíny stromů. V houstnoucí tmě chvíli poslouchala cvrčky a jemný šelest listí. Potom za jejími zády cosi slabě skříplo. Otočila se a uviděla, že zavěšená houpačka se pohybuje, jako by ji postrkovala neviditelná ruka. Maura se mimoděk zachvěla a vrátila se do domu. Už se chystala zamknout, když náhle úplně strnula. Znovu ji zamrazilo.

Na domovních dveřích byly čtyři zámky.

Udiveně zírala na dva silné řetízky, zástrčku a pevnou bezpečnostní závoru. Mosazné součástky i šrouby se dosud leskly novotou. Nové zámky ve starém domě. Maura je všechny pečlivě zamkla a nasadila řetízky. Kov se pod jejími prsty zdál přímo ledový.

Vešla do kuchyně a rozsvítila. Uviděla podlahu pokrytou prodřeným linoleem, malý jídelní stůl s deskou z poškrábaného umakartu. V rohu tiše vrčela lednice. Mauru však zaujaly především zadní dveře. Byly na nich tři lesknoucí se mosazné zámky. Když je zamykala, srdce jí bušilo. Pak se otočila a s úlekem sebou škubla, neboť spatřila další dveře opatřené zbrusu novou závorou. Kam asi ty dveře z kuchyně vedou? ptala se v duchu.

Odtáhla závoru a otevřela je. Uviděla úzké dřevěné schody končící kdesi ve tmě. Zdola stoupal studený vzduch prosycený pachem vlhké hlíny. Mauře naskočila husí kůže.

Sklep. Proč by měl někdo takhle zajišťovat dveře do sklepa?

Zavřela dveře, upevnila závoru a zamkla. Teprve teď si všimla, že zámek je jiný – starý, zrezivělý.

Náhle ji napadlo zkontrolovat, jestli jsou dobře zavřená okna. Anna se tady zjevně bála a celý dům proměnila v pevnost. Maura cítila, jak jednotlivé místnosti prostupuje strach. Nejprve vyzkoušela okenní zástrčky v kuchyni a potom přešla do obývacího pokoje.

Když se přesvědčila, že také okna v dalších částech domu jsou zajištěná, pustila se do prohlídky ložnice. Chvíli jen stála před otevřeným šatníkem a pozorovala oblečení uvnitř. Začala posunovat ramínka na tyči a zkoumala každý kus. Všechny byly přesně v její velikosti. Sundala z ramínka černé úpletové šaty jednoduchého střihu, kterému sama také dávala přednost, a představila si, jak Anna v obchodním domě nad těmi šaty přemýšlela, podala si je i s ramínkem, u zrcadla si je přidržovala na těle, letmo se podívala na cenovku a konečně se rozhodla: Ano, tyhle chci.

Maura si rozepnula blůzu a svlékla volné plátěné kalhoty. Bez problémů vklouzla do těch střízlivých černých šatů, a když zatáhla zip, měla pocit, že jí látka přiléhá k tělu jako druhá kůže. Obrátila se k zrcadlu. Přesně tohle viděla Anna. Stejnou tvář, stejnou postavu. Také si povzdechla kvůli sílícím bokům, známce neúprosného nástupu středního věku? Také se natáčela na stranu a kontrolovala, jestli břicho zůstává ploché? Všechny ženy, které si vybírají šaty, nepochybně před zrcadlem předvádějí tentýž balet.

Prohlížejí se zleva, zprava, ze všech úhlů. Nevypadám zezadu tlustá?

Náhle Maura, otočená pravým bokem k zrcadlu, zahlédla na látce lehce zvlněný vlas. Opatrně jej dvěma prsty zvedla a podržela proti světlu. Byl černý jako její vlasy, jen o něco delší. Vlas mrtvé ženy.

Z myšlenek Mauru vytrhl zvonící telefon. Přešla k nočnímu stolku a s bušícím srdcem tam strnule stála, zatímco se tichým domem nesnesitelně rozléhalo druhé a pak třetí zazvonění. Než se telefon rozdrnčel počtvrté, zdvihla sluchátko.

„Haló? Haló?“

Ozvalo se jen cvaknutí, jak volající zavěsil.

Omyl, přesvědčovala sama sebe. Nic jiného to nemohlo být.

Venku sílil vítr, i přes zavřená okna pronikaly sténavé zvuky ohýbajících se větví stromů. Uvnitř domu však vládlo takové ticho, že Maura slyšela tlukot vlastního srdce. Takhle vypadaly tvé večery a noci? uvažovala. Tady, ve starém domku uprostřed temného lesa?

O pár desítek minut později si lehla do postele. Předtím zamkla dveře ložnice a ještě pod kliku postavila židli.

Trochu se přitom styděla. Jistě, neměla se čeho bát. Přesto se cítila ohroženější než doma v Bostonu, kde sice nežije divoká zvěř jako možná tady, ale zato se tam pohybují mnohem nebezpečnější lidští predátoři.

Anna se tu taky bála.

Maura vnímala ten strach všemi póry kůže. Neustálý strach přetrvávající v domku s důkladně zabarikádovanými dveřmi.

Náhle ji probudil jakýsi zlověstný pískavý zvuk. Lapala po dechu, srdce jí zběsile bušilo. Je to jen sova, říkala si, nemám nejmenší důvod panikařit. Kristepane, jsem přece uprostřed lesa, pochopitelně se tu ozývají zvířata a noční ptáci. Prostěradlo bylo nasáklé potem. Před spaním Maura pečlivě zajistila okna a v pokoji se teď nedostávalo čerstvého vzduchu. Úplně se tady dusím, pomyslela si.

Vstala a pootevřela okno. Stála u něj, zhluboka dýchala a pozorovala stromy, jejichž listy se v měsíčním světle stříbřitě leskly. Nikde se nic nehýbalo, les opět ztichl.

Vrátila se do postele a tentokrát tvrdě spala až do úsvitu.

Den všechno změnil. Maura slyšela ptačí zpěv, a když se podívala z okna, zahlédla dvě laně mířící kolem domu k lesu. V jasném světle slunečních paprsků proudících do pokoje jí židle opřená o dveře připadala jako zcela nesmyslné opatření. Tímhle se asi nikomu chlubit nebudu, uvažovala, zatímco židli odsouvala stranou.

Zašla do kuchyně a uvařila si francouzskou mletou kávu ze sáčku, který objevila v mrazáku. Přelila filtr horkou vodou a nasávala do sebe voňavé výpary. Všude nacházela Anniny nákupy. Praženou kukuřici upravenou pro ohřátí v mikrovlnné troubě, balíčky špaget. Kartony mléka a kelímky broskvového jogurtu s prošlou dobou spotřeby. Každá ta věc představovala drobný úsek sestřina života. Nejprve Anna procházela mezi regály v obchodě a rozhodovala se, co dalšího ještě potřebuje. A po návratu domů potraviny vybalovala a třídila. Když Maura prohlížela obsah kuchyňských skřínek vyložených květovaným papírem a dívala se na plechovky tuňáka, v duchu viděla, jak je tam srovnávaly ruce její sestry.

Hrnek s kávou si vzala na přední verandu, vestoje z něj zvolna usrkávala a očima přitom klouzala po dvorku s nevelkým záhonkem ozářeným sluncem. Všechno je tu tak nádherně zelené, podivovala se. Tráva, stromy. Nazelenalé se zdá dokonce i samotné denní světlo. Vysoko ve větvích cvrlikají ptáci. Už začínám chápat, proč tady asi Anna chtěla bydlet. Proč si přála probouzet se každé ráno do té svěží vůně lesa.

Náhle ptáci prudce vzlétli z korun stromů. Vyplašil je rachot silného stroje. Maura sice přes kmeny stromů buldozer neviděla, ale zřetelně jej slyšela. Zřejmě pracoval někde nepříjemně blízko. Vybavilo se jí, jak se slečna Clausenová zmiňovala, že nechává připravovat ke stavbě vedlejší parcelu. Takhle tedy ve skutečnosti vypadá poklidné nedělní ráno, rezignovaně si povzdechla Maura.

Sestoupila ze schůdků a obešla dům. Pokoušela se zahlédnout mezi stromy buldozer, les však byl příliš hustý.

Zato když sklonila hlavu, všimla si zvířecích stop a vzpomněla si na dvě laně, které uviděla hned po probuzení.

Sledovala stopy podél postranní části domku a brzy spatřila další známky přítomnosti lesních návštěvníků, totiž okousané listy funkií, vysazených těsně u základové zdi.

Udivená troufalostí laní pasoucích se v takové blízkosti lidského příbytku pokračovala dál, až se zastavila před novou řadou stop. Ty však nepatřily laním. Maura chvíli stála jako zkamenělá. Srdce se jí opět rozbušilo, dlaně, v nichž svírala hrnek, zvlhly potem. Zvolna pohledem sledovala šlépěje vedoucí k měkké půdě pod jedním z oken.

Otisky bot byly v hlíně dokonale zřetelné. Kdosi tam stál a nakukoval do domu.

Přímo do její ložnice.

Kapitola 11

O pětačtyřicet minut později se po nerovné prašné cestě přikodrcal hlídkový vůz z Fox Harboru. Zastavil před chalupou a vzápětí se z něj vysoukal policista. Mohlo mu být něco přes padesát, měl býčí šíji a světlé vlasy, na temeni prořídlé.

„Doktorka Islesová?“ řekl a pevně jí potřásl pravicí.

„Roger Gresham, náčelník místní policie.“

„Nečekala jsem, že přijede sám šéf.“

„Víte, zajet sem nahoru jsme stejně měli v plánu ještě předtím, než jste zavolala.“

„Měli?“ nakrčila Maura čelo. Vtom se na příjezdové cestě objevilo další auto, Ford Explorer, a zastavilo vedle Greshamova vozu. Řidič vystoupil a zamával.

„Zdravím vás, Mauro,“ usmál se Rick Ballard.

Chvíli na něho jen překvapeně zírala. „Netušila jsem, že jste tady.“

„Dorazil jsem včera večer. A vy?“

„Včera odpoledne.“

„Noc jste strávila v tomhle domě?“

„V motelu už neměli jediný volný pokoj. Slečna Clausenová z realitní kanceláře mi nabídla, abych přespala tady.“ Maura se odmlčela. Pak dodala omluvným tónem: „Podle ní tu policie se vším skončila.“

Gresham si odfrkl. „Vsadil bych se, že vám tu noc naúčtovala. Nebo se snad mýlím?“

„Nemýlíte se.“

„Naše Britta je prostě číslo. Kdyby mohla, naúčtovala by vám i vzduch, co tu vydýcháte.“ Gresham se otočil k domu.

„Tak kde jste viděla ty šlápoty?“

Maura vedla muže kolem verandy a za roh chalupy. Oba se drželi po straně pěšiny a cestou neustále pozorovali půdu pod nohama. Buldozer mezitím ztichl a teď byly slyšet jen šelestivé zvuky bot kráčejících po koberci ze spadaného listí.

„Tamhle jsou čerstvé laní stopy,“ ukázal Gresham.

„Ano,“ kývla Maura. „Ráno tudy prošly dvě laně.“

„Tím by se třeba daly vysvětlit i stopy, které jste našla.“

„Náčelníku Greshame,“ povzdechla si Maura, „snad ještě rozeznám otisk boty od stopy lesního zvířete.“

„Nerozuměla jste mi. Chtěl jsem říct, že tu možná někdo lovil. Mimo sezonu, chápete. A sledoval ty laně.“

Ballard se náhle zastavil, pohled upřený k zemi.

„Už ty šlápoty vidíte?“ zeptala se Maura.

„Ano,“ přikývl. Hlas měl podivně klidný.

Gresham se sklonil vedle Ballarda. Vteřiny ubíhaly. Proč oba muži mlčeli? Vítr se opřel do stromů a Maura s nepříjemným pocitem vzhlédla k rozkývaným větvím. V

noci z toho lesa kdosi přišel a postavil se venku před okno Mauřina pokoje. Bůhvíjak dlouho zíral dovnitř, zatímco spala.

Ballard sklouzl očima k domu. „To je okno ložnice?“

„Ano.“

„Vaší ložnice?“

„Ano.“

„Měla jste v noci zatažené záclony?“ Ballard se na ni ohlédl přes rameno. Mauře bylo jasné, co detektiva napadlo.

Třeba jste někomu nechtěně nabídla zajímavou noční peep show.

Maura zrudla. „V té místnosti žádné záclony nejsou.“

„Ty stopy nevypadají na Brittiny boty,“ poznamenal Gresham. „Jsou moc velké. Přitom Britta by jako jediná měla důvod obcházet tady a kontrolovat dům.“

„Patrně jde o podrážku Vibram,“ řekl Ballard. „Velikost 8, možná 9.“ Pohledem sledoval šlápoty zpátky k lesu. „A otisky bot jsou částečně překryté stopami laní.“

„Což znamená, že ten člověk tu byl dřív,“ podotkla Maura. „Ještě před laněmi. Ještě než jsem se vzbudila.“

„Jistě, ale jak dlouho předtím?“ Ballard se napřímil a zahleděl se do okna ložnice. Mlčel, celou věčnost mlčel.

Maura se netrpělivě mračila. Zoufale si přála slyšet názor obou mužů. Jakýkoliv názor.

„Víte, tady už skoro týden nepršelo,“ ozval se Gresham.

„Ty šlápoty nemusejí být úplně čerstvé.“

„Ale kdo by tu obcházel a nakukoval do oken?“ zeptala se.

„Zkusím zavolat Brittě. Možná pro ni u domu někdo pracoval. Nebo prostě do okna civěl nějaký zvědavec.“

„Zvědavec?“ podivila se Maura.

„Všichni z okolí se doslechli, co se stalo vaší sestře v Bostonu. A dům zavražděné ženy vždycky přitahuje pozornost.“

„Takovou morbidní zvědavost nechápu. Nikdy jsem ji nechápala.“

„Rick se mi zmínil, že jste soudní lékařka. Pak se určitě setkáváte s podobnými reakcemi jako já. Kdekdo chce znát podrobnosti. Nevěřila byste, kolik lidí se mě na tu střelbu vyptávalo. Třeba se někteří z těch všetečků přišli tajně podívat až k domu.“

Maura na něho jen pochybovačně zírala. Ticho náhle přerušil praskot vysílačky v Greshamově hlídkovém voze.

„Omluvte mě.“ Policista se otočil a zamířil ke svému autu.

„A je to,“ ironicky pronesla Maura. „Veškeré mé obavy se rázem vyřešily, co?“

„Náhodou já vaše obavy beru velmi vážně.“

„Opravdu? Tak půjdeme dovnitř, Ricku. Měl byste se na něco podívat.“

Ballard ji následoval po schůdkách a pak přes verandu do domu. Maura zavřela dveře a ukázala na sadu mosazných zámků.

„Co tomu říkáte?“

Ballard nakrčil čelo. „Prostě žasnu.“

„A to ještě není všechno. Pojďte za mnou.“

Odešli do kuchyně a Maura mu předvedla další lesklé zámky a pevné řetízky na zadních dveřích. „Všechny jsou nové. Určitě si je sem nechala nainstalovat Anna. Musela se něčeho bát.“

„Měla ke strachu důvod. Dostávala výhrůžné vzkazy.

Kdykoliv se tu mohl objevit Cassell.“

Maura pohlédla Ballardovi do očí. „Proto jste sem přijel, že? Chcete zjistit, jestli tady skutečně byl.“

„Ano. Ukazuju lidem v obci jeho fotografii.“

„A?“

„Zatím si nikdo nevzpomíná, že by ho viděl. Ovšem to ještě nic neznamená.“ Ballard kývl směrem k zámkům. „Ta bezpečnostní opatření mi dokonale dávají smysl.“

Maura si s povzdechem sedla na židli u kuchyňského stolu. „Jak se vůbec mohlo stát, že se naše životy vyvíjely tak odlišně? Jednu chvíli jsem vystupovala z letadla Air France a moji sestru v téže době…“ Maura ztěžka polkla.

„Co kdybych v rodině Leoniových vyrostla já? Dopadlo by to stejně? Třeba by tu teď s vámi mluvila Anna.“

„Vždycky jste byly dvě různé bytosti, Mauro. Máte sice stejnou tvář a stejný hlas, ale nejste Anna.“

Maura k němu vzhlédla. „Vyprávějte mi o sestře.“

„Nevím, kde začít.“

„Kdekoliv. Chci slyšet všechno. Právě jste řekl, že mám stejný hlas.“

„Ano, máte,“ přikývl Ballard. „Je to stejný témbr. Stejná výška.“

„Opravdu si Annu tak dobře pamatujete?“

„Byla to žena, na jakou se snadno nezapomíná.“ Ballard opětoval Mauřin pohled. Dlouho se mlčky dívali jeden druhému do očí. Pak v tichém domě zaduněly kroky. Ale teprve když do kuchyně vešel Gresham, přerušila Maura oční kontakt a otočila hlavu k náčelníkovi foxharborské policie.

„Paní doktorko,“ řekl Gresham, „můžu vás požádat o laskavost? Potřeboval bych, abyste se na něco podívala.

Odvezu vás, je to jen kousek odtud.“

„O co konkrétně jde?“

„Dostal jsem vzkaz rádiem. Na centrálu volali stavební dělníci z nedaleké parcely. Jejich buldozer vyrýpl nějaké…

prostě nějaké kosti.“

Maura zdvihla obočí. „Lidské?“

„Snad. Alespoň prý tak vypadají.“

*

Maura a Gresham jeli v hlídkovém voze, Ballard je v těsné blízkosti následoval ve svém Exploreru. Ale těch pár stovek metrů by klidně zvládli i pěšky. Hned za prvním zákrutem lesní cesty spatřili čerstvě vyčištěnou parcelu a na ní ztichlý buldozer. Ve stínu postávali vedle svých pick-upů čtyři muži s bezpečnostními přílbami na hlavách. Zatímco Maura, Gresham a Ballard vystupovali z aut, jeden z mužů jim vyšel vstříc.

„Zdravím vás, náčelníku.“

„Ahoj, Mitchi. Kde to máte?“

„Tamhle před buldozerem. Všiml jsem si té kosti a okamžitě jsem vypnul motor. Na tomhle pozemku kdysi býval farmářský dům. Rozhodně bych nerad vykopal nějaký rodinný hřbitov.“

„Náhodou je tu s námi doktorka Islesová. Takže se na to mrkne, než se rozhodnu, co dál. Nechtěl bych sem tahat soudního lékaře až z Augusty kvůli hromádce medvědích kostí.“

Mitch je vedl přes mýtinu. Rozrytá půda se podobala překážkové dráze plné kořenů zachytávajících se o kotníky a převrácených kamenů. Mauřiny lodičky se do terénu pochopitelně nehodily; přestože se snažila kráčet co nejopatrněji, jejich jemnou černou kůži brzy pokrývaly vrstvy bláta.

Gresham se plácl přes tvář. „Zatracení ovádi. Už si nás našli.“

Mýtinu ze všech stran obklopoval hustý les, na uzavřeném prostoru a navíc v bezvětří hmyz rychle zachytil jejich tělesný pach a krvelačně se na ně vrhal v celých rojích. Maura byla ráda, že si ráno oblékla dlouhé kalhoty, ovšem nechráněný obličej a paže teď ovádům sloužily jako občerstvovací stanice.

Než došli k buldozeru, měla Maura zablácené i okraje nohavic. V paprscích slunce se na zemi leskly skleněné střepy, vyrvané šlahouny starého růžového keře usychaly vedrem.

„Tady,“ ukázal Mitch.

Maura by se ani nemusela shýbat, aby poznala, co rypadlo buldozeru objevilo. Nedotkla se nálezu, ale v podřepu a s podpatky lodiček zabořenými do rozryté zeminy si jej pozorně prohlížela. Zpod krusty suché hlíny vyčnívala světlá kost, nečekaně znovu vystavená působení přírodních živlů. Maura zaslechla krákání v korunách stromů, a když vzhlédla, uviděla vrány, míhající se mezi větvemi jako temné přízraky. Také tu kost poznaly.

„O co tedy podle vás jde?“ zeptal se Gresham.

„Je to ilium.“

„Cože?“

„Tahle kost.“ Maura si přejela dlaní po kalhotách v místě, kde je zaoblovala pánev, a náhle si připomenula poněkud mrazivý fakt, že člověk je pod kůží a svalovou hmotou pouhá kostra. Složitá konstrukce z pórovitého vápníku a fosforu, která přetrvá ještě dlouho poté, co ostatní části těla zetlejí. „Prostě kyčel,“ dodala. „Lidská.“

Všichni chvíli mlčeli. V tom jasném červnovém dni se ozývalo jen hejno vran, které se ve větvích podobaly černým ovocným plodům. Skoro až příliš vědoucně zíraly dolů na lidi a v ohlušujícím sboru skřípavě krákaly. Pak náhle jako na povel neviditelného dirigenta ztichly.

„Víte něco o tom místě?“ zeptala se Maura řidiče buldozeru. „Co tady vlastně bylo?“

„Nějaké staré kamenné zdivo,“ odpověděl Mitch.

„Základy domu. Větší kameny jsme naskládali tamhle,“

ukázal k hromadě balvanů poblíž okraje parcely. „Říkali jsme si, že se třeba ještě budou někomu hodit. Staré zdivo tu není nijak neobvyklé. Když se projdete lesem, najdete spoustu podobných základů domů. Všude kolem pobřeží bývaly ovčí farmy. Ale to už je hodně dávno.“

„Takže by tu mohl být starý hrob,“ poznamenal Ballard.

„Ale ta kost je právě na místě, kde stála jedna z těch zídek,“ namítl Mitch. „Pochybuju, že byste chtěl pohřbít milovanou starou mámu tak blízko domu. Podle mě to přináší smůlu.“

„Lidé mívali i opačný názor,“ řekla Maura.

„Vážně?“

„Ano. V dávných dobách občas pod základní kámen zaživa pohřbívali novorozeně. Údajně pak ochraňovalo dům.“

Mitch na ni nevěřícně civěl. Sakra, co jste zač, dámo?

„Víte, pohřební zvyky se během staletí velmi proměňovaly,“ pokračovala Maura. „Tohle by klidně mohl být starobylý hrob.“

Nad hlavami jim s hlasitým šustotem prolétly vrány.

Maura je sledovala, zneklidněná pohledem na takové množství černých křídel, opět jako na povel směřujících kamsi k obloze.

„Zvláštní,“ zakroutil Gresham hlavou.

Maura se zvedla a zahleděla se k lesu. Vybavilo se jí, jak zblízka slyšela ráno rachot buldozeru. „Kterým směrem odtud je dům, kde jsem strávila dnešní noc?“ zeptala se.

Gresham se zorientoval podle slunce a pak napřáhl ruku.

„Přesně tam, co se právě díváte.“

„A jak je to daleko?“

„Hned za těmi stromy. Pěšky pár minut.“

O hodinu a půl později dorazil soudní lékař z Augusty.

Když otevřel dveře svého auta, Maura muže, nápadného bílým turbanem a pečlivě upravenými vousy, okamžitě poznala. Poprvé se s doktorem Daljeetem Singhem setkali vloni na konferenci patologů. A v únoru během jednání regionálních soudních lékařů v Bostonu spolu dokonce povečeřeli. Daljeet sice nevynikal výškou, ale díky důstojnému vystupování a tradiční sikhské pokrývce hlavy všeobecně vzbuzoval značný respekt. Mauře od začátku imponoval svými nijak nezdůrazňovanými vědomostmi. A také se jí líbily jeho oči. Jasně hnědé oči s nejdelšími řasami, jaké kdy u muže viděla.

Srdečně si potřásli rukama, kolegyně s kolegou, kteří neskrývají vzájemné sympatie. „Co tady vůbec děláte, Mauro? Nemáte snad dost práce v Bostonu? Musíte ještě pytlačit v mém revíru?“

„Jen si tu o víkendu snažím trochu přivydělat.“

„Už jste si prohlédla ostatky?“

Maura přikývla a její úsměv pohasl. „Ze země vyčnívá část levého kyčelního hřebenu. S ničím jsme nehýbali.

Předpokládala jsem, že nejdřív budete chtít nález vidět v původním stavu.“

„Žádné další kosti?“

„Zatím ne.“

„Tak se do toho pustíme.“ Singh přelétl očima parcelu, jako by před cestou po rozryté hlíně sbíral odvahu. Jak si Maura všimla, přijel velmi vhodně obutý; holínky značky L.

L. Bean se zdály zbrusu nové a zřejmě čekaly, až je Daljeet vyzkouší v blátivém terénu. „Koukneme se, co nám ten buldozer objevil.“

Bylo po poledni a ve vlhkém vedru se Singhova tvář brzy leskla potem. Sotva vykročili na mýtinu, zaútočil hmyz, radostně vítající čerstvý přísun krve. Kolem místa nálezu přecházeli Gresham a Ballard společně s detektivy Corsem a Yatesem z mainské státní policie, kteří dorazili zhruba o dvacet minut dřív.

Corso zamával na pozdrav. „Krásná neděle by se dala strávit i líp, nemyslíte, pane doktore?“

Daljeet mávnutí opětoval, pak se sklonil do podřepu a zahleděl se na kyčelní hřeben trčící z hlíny.

„Kdysi tu někdo bydlel,“ informovala Maura. „A podle dělníků přímo tady byly kamenné základy domu.“

„A co zbytky rakve?“

„Žádné jsme neviděli.“

Doktor Singh chvíli pozoroval půdu plnou zablácených kamenů, pařezů a zpřetrhaných kořenů. „Buldozer mohl kosti rozmetat všude kolem.“

Vtom zavolal detektiv Yates: „Našel jsem ještě něco!“

„Až tak daleko?“ podivoval se Daljeet, zatímco s Maurou mířili přes parcelu k Yatesovi.

„Procházel jsem tudy a najednou se mi noha zachytila v ostružiní,“ vysvětloval Yates. „Vyškubl jsem ji a tohle se objevilo.“ Opatrně rozhrnul pichlavou změť vytrhaných šlahounů a Maura se sklonila vedle něho. Upřeně zírala dolů, přestože z vlhké hlíny jí přímo do obličeje vzlétl roj komárů. V zemi ležela napůl zahrabaná lebka. Opětovala Mauřin pohled prázdnou levou orbitou, částečně zakrytou výhonky ostružinových kořínků, které se dokázaly prodrat otvory, v nichž bývaly oči.

Maura se otočila k Daljeetovi. „Nemáte s sebou náhodou zahradní nůžky?“

Doktor Singh beze slova otevřel svou brašnu. Vyndal z ní rukavice, nůžky na růže a přesazovačku. Společně s Maurou si klekli na zem a začali lebku vyprošťovat. Maura přestřihovala kořeny a Daljeet odhrnoval hlínu. Slunce nemilosrdně pálilo a také zem jako by sálala žárem. Maura si několikrát musela otřít pot. Repelent, který použila před hodinou, dávno přestal účinkovat a ovádi znovu dotírali.

Po nějaké chvíli Maura i Daljeet odložili nástroje a zkusili uvolňovat lebku pouze rukama v rukavicích. Klečeli tak blízko vedle sebe, že se jejich hlavy občas vzájemně dotýkaly. Prsty se zarývaly stále hlouběji, pronikaly do chladnější hlíny a postupně odhalovaly další a další části lebky. Maura náhle přestala pracovat a zahleděla se na spánkovou kost. Konkrétně na rozsáhlou, teď už dobře viditelnou frakturu.

Vyměnili si s Daljeetem krátký pohled. Oba napadlo totéž. Tady nešlo o přirozenou smrt.

„Myslím, že jsme lebku dostatečně uvolnili,“ řekl Daljeet. „Vyzvednu ji.“

Nejprve si připravil plastovou podložku a pak sáhl hluboko do díry v zemi. Když se jeho ruce opět vynořily, svíraly lebku, jejíž dolní čelist naštěstí přidržovaly propletené kroužky ostružinových kořenů. Daljeet co nejopatrněji položil svůj poklad doprostřed plastového čtverce.

Pár vteřin všichni mlčeli. Jako hypnotizovaní zírali na rozdrcenou spánkovou kost.

„Není to plomba?“ ukázal detektiv Yates na jednu ze stoliček, kde byl vidět matný kovový lesk. „V tamhletom zubu?“

„Ano, je,“ odpověděl doktor Singh. „Ovšem zubaři používali amalgamové plomby už před sto lety.“

„Takže ostatky přece jen můžou pocházet z nějakého dávného pohřbu.“

„Ale kde jsou úlomky rakve? Pokud se jednalo o normální pohřeb, nebožtík by musel být v rakvi. A pak je tu ještě jedna maličkost.“ Daljeet prstem ukázal na tříštivou zlomeninu a vzhlédl k oběma detektivům, kteří se mu nakláněli přes rameno. „Ať už jsou ty ostatky jakkoliv staré, domnívám se, že před sebou máte případ zabití nebo vraždy.“

Ostatní muži se kolem nich shlukli. A náhle jako by ze vzduchu někdo odsál veškerý kyslík. Bzučení komárů se změnilo v pulzující řev. Je tu nesnesitelné vedro, pomyslela si Maura. Zvedla se a nejistým krokem zamířila k okraji lesa, kde husté větve javorů a dubů vrhaly příjemný stín.

Klesla na jeden z větších balvanů a složila hlavu do dlaní.

Takhle to dopadne, když se nenasnídám, uvažovala.

„Mauro?“ křikl Ballard. „Není vám nic?“

„Jen mě zmáhá to hrozné horko. Potřebuju se na chvíli ochladit.“

„Nechcete trochu vody? Mám nějakou v autě, pokud vám nevadí, že byste musela pít z mé lahve.“

„Díky. Doušek vody by mi určitě prospěl.“

Maura sledovala, jak Ballard rázuje ke svému autu.

Košili měl na zádech celou propocenou. Nenamáhal se kličkovat v nerovném terénu, šel přímo a boty se mu bořily do rozryté hlíny. Odhodlaný, pevně rozhodnutý. Právě tak Ballard kráčel. Jako muž, který ví, co je třeba udělat, a prostě to udělá.

Vzápětí se vrátil s lahví. Byla teplá, zahřátá od sedadla.

Přesto Maura začala dychtivě pít, kapky jí stékaly až na krk.

Když se pak nadechla, zjistila, že Ballard ji upřeně pozoruje.

Přestala vnímat bzukot hmyzu i tlumené hlasy doléhající sem z místa, kde dál pracovali muži. Tady v zelených stínech pod stromy se dokázala soustředit pouze na něho. Na to, jak se mimoděk dotkly jejich ruce, když si od ní bral zpátky láhev. Na skvrnky slunečního světla v jeho vlasech.

Na pavučinky vrásek v koutcích usmívajících se očí.

Zaslechla Daljeeta, volal její jméno. Ale neodpověděla mu.

Ani se neohlédla. Stejně tak se neotočil Ballard. Zřejmě byl také polapený a ochromený tím zvláštním okamžikem.

Jeden z nás dvou musí zlomit kouzlo, pomyslela si. Jeden z nás dvou musí najít cestu ven. Jenže já to asi nesvedu.

„Mauro?“ Daljeet náhle stál přímo vedle ní. Vůbec ho neslyšela přicházet. „Máme tu zajímavý problém,“ prohodil.

„Jaký problém?“

„Pojďte se znovu podívat na to ilium.“

Maura pomalu vstala z balvanu. Cítila se mnohem lépe, hlavu měla čistou. Voda a pár minut ve stínu jí umožnily chytit druhý dech. S Ballardem následovali Daljeeta zpátky ke kyčelní kosti a Maura si všimla, že Daljeet mezitím odhrabal další hlínu a odhalil tak větší část pánve.

„Na téhle straně jsem se dostal až ke křížové kosti,“ řekl.

„Teď můžeme jasně vidět pánevní vchod a tady drsnatinu kosti sedací.“

Maura se sklonila do podřepu. Chvíli jen mlčky zírala na tu pánevní kost.

„V čem je problém?“ zeptal se Ballard.

„Musíme vyhrabat celou pánev,“ konstatovala Maura a pohlédla na Daljeeta. „Nemáte ještě jednu přesazovačku?“

Daljeet sáhl do kufříku a podal jí nástroj. Maure skoro připadalo, jako by jí do dlaně vklouzl skalpel; práce se náhle proměnila ve všední rutinu. Klečeli s Daljeetem vedle sebe a přesazovačkami odhrabávali další kamenitou půdu. Kořeny stromů a keřů prorůstaly kostěnou dutinou a urputně držely ostatky v zemi. Bylo třeba odsekat celou spleť těchto chapadel, aby se pánev dala vyprostit. Čím hlouběji kopali, tím rychleji Mauře tlouklo srdce. Hledači pokladů touží po zlatu, Mauru lákalo tajemství. Lákaly ji odpovědi, které by hrob mohl nabídnout. Každá vyrýpnutá hrstka hlíny odhalovala další části pánevní kosti. Maura i Daljeet teď pracovali s horečným chvatem a svými zahradnickými nástroji se zarývali stále hlouběji.

Když konečně spatřili celou pánev, oba ztratili řeč.

Maura se zvedla a přešla zpátky k lebce spočívající na plastové podložce. Klekla si vedle ní, stáhla si rukavice a holými prsty začala přejíždět po očnicích a ohmatávat robustní křivky nadočnicových oblouků. Pak prsty sklouzla na druhou, stranu lebky, aby prozkoumala týlní výčnělek.

Tohle nedávalo smysl.

Zhoupla se na kolenou dozadu. V dusném vzduchu měla blůzku nasáklou potem. Dál bzučel všudypřítomný hmyz, ale jinak na parcele vládlo ticho. Kolem se ze všech stran tyčily stromy, stráže hlídající utajený prostor. Při pohledu na ty neprostupné zelené stěny se Maury zmocnil pocit, že na ni odtud upřeně zírají čísi oči. Jako by ji les pozoroval. Jako by čekal na její další kroky.

„Co se děje, paní doktorko?“

Vzhlédla a spatřila detektiva Corsa. „Máme tu menší problém,“ odpověděla. „Ta lebka…“

„Co je s ní?“

„Vidíte ty výrazné oblouky nad očními důlky? A teď se podívejte sem dozadu, na lebeční spodinu. Když po ní přejedete prsty, nahmatáte hrbol. Říká se mu týlní výčnělek.“

„No a?“

„Na týlní výčnělek se napojuje šíjový vaz, který k lebce upíná svaly zadní části krku. Tenhle týlní výčnělek je značně velký, což napovídá, že jedinec měl robustní svalstvo.

Téměř s určitostí tedy jde o mužskou lebku.“

„Pořád nechápu, v čem je problém.“

„Pánev, kterou jsme našli o kus dál, patřila ženě.“

Corso na Mauru chvíli mlčky zíral a pak se otočil k doktoru Singhovi.

„Naprosto souhlasím s doktorkou Islesovou,“ řekl Daljeet. „To by ovšem znamenalo…“

„Ano,“ pokývla Maura. „Máme tady ostatky dvou různých osob. Muže a ženy.“ Vstala a pohlédla na Corsa.

„Otázka zní: kolik dalších lidí tu může být pohřbeno?“

Corso se vteřinu či dvě tvářil zaskočeně a nedokázal odpovědět. Pak se otočil a zvolna přelétl očima lesní mýtinu, jako by ji viděl poprvé.

„Náčelníku Greshame,“ řekl, „budeme potřebovat dobrovolníky. Hodně dobrovolníků. Taky policisty, hasiče.

Povolám z Augusty náš tým, ale nebude to stačit. Čeká nás spousta práce.“

„Jaký počet si asi tak představujete?“

„Co největší.“ Corso sklouzl pohledem k okolním stromům. „Důkladně tady všechno pročešeme. Kousek po kousku. Mýtinu, les. Jestli jsou tu pohřbení další lidé, hodlám je najít.“

Kapitola 12

Jane Rizzoliová vyrostla v Revere, hned za mostem Tobin Bridge spojujícím předměstí s centrem Bostonu. Ta dělnická čtvrť se skládala převážně z krabicovitých domků postavených na parcelách jen o málo větších než poštovní známka. Vždycky 4. července, o výročí vyhlášení nezávislosti, se tam za domky grilovaly hot dogy a z předních verand pyšně vlály americké vlajky. Také rodina Rizzoliových si prožila svůj díl vzestupů a pádů včetně několika krutých měsíců, kdy otec ztratil práci. Jane bylo tenkrát deset, a dokázala tedy vycítit matčiny obavy a porozumět otcovu hněvivému zoufalství. Sama Jane i její dva bratři poznali, jaké to je, žít na rozhraní mezi dostatkem a bídou. Rizzoliové se ani později, kdy jí už pravidelně přicházely šeky s platem, nikdy nepodařilo zcela zaplašit plíživé připomínky té nejistoty z dětství. Nepřestala v sobě vidět ono děvče, které kdysi snívalo o tom, že jednou si pořídí dům v luxusní čtvrti, dům s množstvím koupelen, kde nebude muset každé ráno mlátit na dveře, aby se vůbec mohla osprchovat. Tehdy si představovala dům s cihlovým komínem, dvoukřídlým vchodem a mosazným klepátkem. A dům, na který se teď dívala ze svého auta, se vyznačoval všemi těmihle atributy: dekorativním mosazným klepátkem, dvoukřídlými dveřmi – a nikoliv pouze jedním komínem, ale rovnou dvěma. Dům z dávných dětských snů.

Přesto ohyzdnější vilu snad v životě neviděla.

Ostatní domy v téhle ulici East Deadhamu odpovídaly tomu, co by člověk od příjemné středostavovské čtvrti očekával. Dvougaráže, vzorně udržované trávníky. Na příjezdových cestách zaparkované poslední modely aut.

Žádná zbytečná okázalost, nic vystavovaného na odiv. Ale dům, který měla Rizzoliová před sebou, se vyloženě dožadoval pozornosti. Přímo vykřikoval: Zírejte a obdivujte!

Jako by Taru, venkovskou rezidenci z Jihu proti Severu, odneslo tornádo a posadilo ji na městskou parcelu. O dvorku či předzahrádce se nedalo mluvit, budovu lemoval proužek země, kde se mezi zdí a sousedním plotem jen stěží protáhla sekačka. Mohutné bílé sloupy dominovaly verandě, na níž by Scarlett O’Harová mohla vítat hosty před zraky celé Sprague Street. Při pohledu na dům se Mauře vybavil Johnny Silva z její rodné čtvrti, který svou první výplatu utratil za třešňově červenou corvettu. „Snaží se předstírat, že není obyčejný budižkničemu,“ prohlásil tehdy její otec.

„Kluk se ještě ani nedokázal odstěhovat od rodičů, ale musí si koupit nápadný sporťák. Největší podvodníci si kupují nejkřiklavější auta.“

Nebo si budují největší domy v okolí, uvažovala Rizzoliová, zatímco pozorovala Taru na Sprague Street.

Pracně protáhla své kulaté břicho zpod volantu. Už na schodech vedoucích k verandě cítila, jak jí dítě stepuje v těsné blízkostí močového měchýře. Vezmeme to hezky popořádku, říkala si. Nejdřív se tedy zeptám, jestli si můžu zajít na toaletu. Domovní zvonek nezvonil, kdepak, přímo dunivě vyzváněl jako katedrální zvony svolávající k bohoslužbám.

Blondýna, která otevřela dveře, patrně zabloudila do nepravé rezidence. Spíš než Scarlett O’Harovou připomínala panenku Barbie. Načesané dlouhé vlasy, ohromující poprsí, tělo nasoukané do růžového cvičebního úboru. Hladký obličej tak dokonale bez jakéhokoliv výrazu, že se to dalo vysvětlit jedině účinky Botoxu.

„Detektiv Rizzoliová. Přišla jsem za panem Terencem Van Gatesem. Návštěvu jsem si telefonicky domluvila.“

„Jo, už vím. Terry vás očekává.“ Dívčí hlásek, vysoký a sladký. V menších dávkách snesitelný, ale asi tak za hodinu vražednější než skřípání nehtů po školní tabuli.

Sotva Rizzoliová vstoupila do haly, spatřila gigantickou olejomalbu. Představovala Barbie oblečenou v zelené večerní róbě a stojící vedle obrovské vázy s orchidejemi. V

tomhle domě všechno mělo nadměrnou velikost. Obrazy, stropy, ňadra.

„Víte, budova, kde má kancelář, prochází renovací, a tak Terry dneska pracuje doma. Dáte se chodbou a pak vpravo.“

„Promiňte… bohužel neznám vaše jméno.“

„Bonnie.“

Bonnie. Barbie. Dost podobné.

„Vy jste tedy… paní Van Gatesová?“ zeptala se Rizzoliová.

„Jo, to jsem.“

Manželka coby trofej. Van Gatesovi muselo být k sedmdesáti.

„Mohla bych si u vás odskočit? V posledních dnech to potřebuju málem každých deset minut.“

Bonnie si zřejmě teprve teď všimla, že Rizzoliová je těhotná. „Ale samozřejmě, zlato! Toalety jsou hned tamhle.“

Rizzoliová ještě nikdy neviděla koupelnu v růžové barvě cukrové vaty. Toaleta na vysokém stupínku připomínala trůn, vedle ní na stěně byl telefon. Jako by někdo toužil vyřizovat pracovní záležitosti, zatímco si odbývá své tělesné potřeby. Rizzoliová si umyla ruce růžovým mýdlem v umyvadle z růžového mramoru, osušila si je růžovým ručníkem a prchla odtud.

Bonnie mezitím zmizela, ale odkudsi shora se ozývaly tóny rytmické hudby a zvuky poskakování. Paní Van Gatesová absolvovala svou denní dávku cviků. Taky se později budu muset trochu postarat o svou postavu, napadlo Rizzoliovou. Ale rozhodně ne v růžovoučkém úboru.

Vydala se chodbou pátrat po Van Gatesově pracovně.

Nejprve nakoukla do rozlehlého obývacího pokoje s bílým koncertním křídlem, bílým kobercem a bílým nábytkem.

Růžová koupelna, bílý pokoj. Co bude následovat? Cestou minula další obraz Bonnie. Kráska na něm pózovala v podobě starořecké bohyně. Bělostné roucho, pod průsvitnou látkou zřetelně viditelné bradavky. Kristepane, pomyslela si Rizzoliová, tihle lidé patří spíš do Las Vegas.

Konečně našla pracovnu. „Pan Van Gates?“ zeptala se.

Muž usazený za psacím stolem z třešňového dřeva vzhlédl od papírů. Rizzoliová spatřila vodově modré oči, hubený obličej povadlý věkem a vlasy… Jakou vlastně měly barvu? Nažloutlou? Oranžovou? Určitě nešlo o záměr, ale jen o zpackané obarvení.

„Detektiv Rizzoliová?“ Van Gates se upřeně zahleděl na její břicho. Jako by v životě neviděl těhotnou policistku.

Sakra, mluv se mnou, ne s mým břichem. Přešla k psacímu stolu, podala právníkovi ruku a přitom si na jeho hlavě všimla ostrůvků transplantovaných vlasů podobných drobným trsům rašící žluté trávy. Poslední zoufalý pokus předstírat mužnost a mládí, uvědomila si Rizzoliová. Trest za trofejní manželku.

„Posaďte se prosím,“ řekl Van Gates.

Usedla do měkkého koženého křesla, a když se rozhlédla kolem sebe, zaznamenala, že vybavení pracovny se zásadně liší od ostatních částí domu. Tmavé dřevo a kůže, tradiční styl advokátních kanceláří. Mahagonové police zaplněné právnickými časopisy a svazky odborné literatury. Nikde ani náznak růžové. Prostě Van Gatesovo soukromé království, zóna bez Bonnie.

„Opravdu netuším, čím bych vám mohl pomoci, detektive,“ pokračoval právník. „Adopce, o niž se zajímáte, proběhla zhruba před čtyřiceti lety.“

„No, přímo starověk to není.“

Muž se zasmál. „Pochybuju, že jste vůbec už byla na světě.“ Mělo to být malé rýpnutí? Chtěl jí naznačit, že je příliš mladá, aby ho obtěžovala takovými otázkami?

„Nevybavujete si zúčastněné?“

„Říkám jen, že je to velmi dávno. Byl jsem tenkrát čerstvě vystudovaný. Pracoval jsem v pronajaté kanceláři s pronajatým nábytkem, jediným telefonem a bez sekretářky.

Bral jsem každý případ, který se naskytl. Rozvody, adopce, opilství za volantem. Cokoliv, abych mohl alespoň zaplatit nájem.“

„Určitě máte uschované veškeré spisy z tehdejších případů.“

„Ano, mám.“

„Kde?“

„Jsou archivované v Quincy. Ale než přejdeme dál, musím vám něco sdělit. Strany figurující v tomto konkrétním případu trvaly na absolutní diskrétnosti.

Biologická matka si přála utajit své jméno. Dotyčné spisy byly už před mnoha lety zapečetěny.“

„Tady se jedná o zločin, pane Van Gatesi. Jedna z těch dvou adoptovaných je mrtvá.“

„Ano, já vím. Ovšem nechápu, co to má společného s její adopcí, která se uskutečnila před čtyřiceti lety. Jak ta adopce souvisí s vaším vyšetřováním?“.

„Proč vám Anna Leoniová volala?“

Van Gates nedokázal skrýt překvapení, dokonce úlek.

Chvíli mlčel a pak ze sebe vysoukal: „Co prosím?“

„Den předtím, než byla zavražděna, vám ze svého pokoje v hotelu Tremont volala do advokátní kanceláře.

Právě jsme dostali výpis telefonních hovorů Anny Leoniové.

Tenhle trval třicet sedm minut. O něčem jste přece museli během těch sedmatřiceti minut mluvit. Jistě jste tu ubohou ženu nenechal po celou dobu jen čekat se sluchátkem v ruce.“

Právník mlčel.

„Pane Van Gatesi?“

„Náš…, náš rozhovor byl důvěrný.“

„Byla slečna Leoniová vaší klientkou? Naúčtoval jste jí telefonickou konzultaci?“

„Ne, ale…“

„Netýká se vás tedy privilegium chránící sdělení mezi právním zástupcem a klientem.“

„Týká se mě ve vztahu k jinému klientovi.“

„K biologické matce.“

„Ano. Ta byla mou klientkou. Vzdala se svých dětí pod jedinou podmínkou: že nikdy neprozradím její jméno.“

„To se stalo před čtyřiceti lety. Třeba změnila názor.“

„O tom nic nevím. Netuším, kde se momentálně zdržuje.

Není mi ani známo, jestli je dosud naživu.“

„Proto vám Anna volala? Chtěla se od vás dozvědět jméno své matky?“

Van Gates se zaklonil. „Adoptované často zajímá jejich původ. U některých se to změní přímo v posedlost. Snaží se získat dokumenty. Investují tisíce dolarů, podnikají bolestná a strastiplná pátrání po matkách, které si přejí zůstat neznámé. A pokud takový člověk svou biologickou matku opravdu najde, příběh má jen málokdy idylický konec. Právě tohle Anna Leoniová hledala, detektive. Pohádkové vyústění příběhu. Někdy je lepší prostě zapomenout a dál žít normálním životem.“

Rizzoliová myslela na vlastní dětství, na své blízké.

Vždycky věděla, kdo je. Stačilo se podívat na prarodiče nebo rodiče, v jejich tvářích viděla jasně vepsané jejich i své pokrevní příbuzenství. Byla jednou z nich, spojovaly je dědičné znaky. A bez ohledu na to, jak ji ten či onen člen rodiny dokázal rozčílit, nikdy nepochybovala, že k nim patří.

Maura Islesová však neměla možnost spatřit svou podobu v očích prarodičů. Prohlížela si Maura na ulici tváře neznámých kolemjdoucích? Pátrala po náznaku vlastních rysů? Hledala povědomou křivku úst, povědomý tvar nosu?

Rizzoliová dokonale chápala zoufalou touhu znát svůj původ. Touhu po jistotě, že člověk není jen osamělým výhonkem, ale jednou z větví hluboce zakořeněného stromu.

Pohlédla Van Gatesovi do očí. „Jak se jmenuje biologická matka Anny Leoniové?“

Právník zavrtěl hlavou. „Musím opakovat, že tohle nijak nesouvisí s vaším…“

„Když dovolíte, eventuální souvislosti posoudím sama.

Prostě mi sdělte to jméno.“

„Proč? Abyste mohla znepříjemnit život ženě, která si patrně nechce připomínat dávnou chybu z mládí? Co to má společného s vraždou?“

Rizzoliová se předklonila a položila ruce na psací stůl.

Agresivně narušila advokátův soukromý prostor. Sladké malé Barbie se nejspíš takhle nechovají, pomyslela si.

Policistky vyrostlé v Revere jsou zkrátka trochu drsnější.

„Můžeme si opatřit soudní povolení a přehrabat vaše spisy. Nebo se můžeme dohodnout.“

Pár vteřin na sebe upřeně zírali. Pak Van Gates s povzdechem kapituloval. „Dobrá, netoužím to dohadování podstupovat znovu. Řeknu vám, co chcete slyšet. Ta matka se jmenuje Amalthea Lanková. Tehdy jí bylo čtyřiadvacet.

A zoufale potřebovala peníze.“

Rizzoliová nakrčila čelo. „Mám tomu rozumět tak, že za své děti dostala zaplaceno?“

„Tedy…“

„Kolik?“

„Bylo to dost. Dost, aby začala nový život.“

„Kolik?“

Právník zamžikal. „Dvacet tisíc dolarů. Za každé.“

„Za každého kojence?“

„Dvě šťastné rodiny odešly s dítětem. A ta mladá žena si odnesla peníze. Věřte mi, dneska platí adoptivní rodiče mnohem vyšší částky. Víte, jak obtížně se v současnosti shání k adopci zdravé bílé novorozeně? Prostě je jich málo.

Takže funguje zákon nabídky a poptávky. Jako ve všem.“

Rizzoliová klesla zpátky do křesla, znechucená představou, že nějaká žena je schopná chladnokrevně vyměnit svá nemluvňata za peníze.

„Víc vám k tomu nepovím,“ pokračoval Van Gates.

„Jestli vás zajímají další podrobnosti, snad byste si vy policisté mohli tu a tam promluvit mezi sebou. Ušetříte spoustu času.“

„Cože?“ Rizzoliová se zatvářila poněkud zmateně. A vzápětí se jí vybavila jiná právníkova věta. Nehodlám to dohadování podstupovat znovu.

„Kdo se vás na tu ženu ještě ptal?“

„Všichni

používáte

stejnou

metodu.

Přijdete,

vyhrožujete, že mi uděláte ze života peklo, když nebudu spolupracovat…“

„Byl to taky někdo od policie?“

„Ano.“

„A kdo?“

„Už si nevzpomínám, je to pár měsíců. Jeho jméno mi vypadlo z paměti.“

„Proč se chtěl dozvědět to jméno?“

„Kvůli ní. Přišli spolu.“

„S Annou Leoniovou?“

„Jistě. Předváděl se před ní. Evidentně jí prokazoval laskavost.“ Van Gates si odfrkl. „Všichni bychom potřebovali policisty, kteří nám dluží nějakou tu laskavost.“

„Tohle se stalo před několika měsíci? Anna Leoniová vás navštívila v doprovodu policisty?“

„Vždyť vám to říkám.“

„A vy jste jí prozradil jméno její biologické matky?“

„Přesně tak.“

„Proč vám tedy Anna volala minulý týden? Když matčino jméno už znala?“

„Protože četla The Boston Globe a objevila tam jistý snímek. Snímek ženy, která vypadala stejně jako ona.“

„Snímek doktorky Maury Islesové.“

Právník přikývl. „Slečna Leoniová se mě přímo zeptala.

A já jí odpověděl.“

„Co jste jí odpověděl?“

„Že má sestru.“

Kapitola 13

Ty kosti všechno změnily.

Původně měla Maura v plánu odjet večer zpátky do Bostonu. Místo toho se na chvíli vrátila do domku, oblékla si džínsy a tričko a potom svým autem znovu zamířila k sousední parcele. Trochu se tu zdržím, uvažovala, a na cestu vyrazím kolem čtvrté. Ale odpoledne se objevili kriminalisté z Augusty a pátrací skupiny začaly systematicky pročesávat území, které jim na pozemku vyznačil Corso. Maura ztratila pojem o čase. Udělala si jedinou přestávku, během níž zhltla kuřecí sendvič z občerstvení přivezeného dobrovolníky.

Chutnal po repelentu, kterým si postříkala celý obličej, ale byla tak hladová, že by spokojeně sežvýkala i suché chlebové kůrky. Jakmile uklidnila protestující žaludek, opět si natáhla rukavice, uchopila přesazovačku a poklekla do hlíny vedle doktora Singha.

Přiblížila se a pak minula čtvrtá hodina.

Lepenkové krabice se zvolna plnily ostatky. Žebry a bederními obratli. Stehenními a holenními kostmi. Buldozer naštěstí nerozmetal nálezy příliš daleko. Všechny části ženské kostry ležely v okruhu necelých dvou metrů.

Mužskou kostru natolik propletly kořeny ostružiní, že zůstala prakticky vcelku. Jak se ukázalo, na parcele spočívala pouze těla dvou osob, ale odkrýt je zabralo celé odpoledne. Maura zaujatá kopáním se nedokázala přimět k odchodu. Koneckonců každá lopatka pečlivě prohlédnuté hlíny mohla znamenat cenný objev. Třeba knoflík, náboj nebo zub. Ještě jako studentka Stanfordovy univerzity strávila Maura jedno léto na archeologických vykopávkách v Dolní Kalifornii. Ačkoliv teploty tam běžně stoupaly nad třicet stupňů a jediný stín jí poskytoval slamák se širokým okrajem, usilovně pracovala i v nejžhavějších denních hodinách, poháněná stejnou horečkou, jaká se zmocňuje hledačů pokladů, kteří neustále věří, že další cennost už je na dosah. Tutéž horečku zažívala teď, kdy tady klečela mezi kapradím a odháněla ovády. Ta horečka ji nutila kopat nejen celé odpoledne, ale až do večera. Mezitím se na obloze kupily bouřkové mraky. A v dálce hřmělo.

Navíc kromě zlatokopecké horečky Maura pociťovala mírné vzrušení, kdykoliv se u ní objevil Rick Ballard.

I při prosévání Míny a odstraňování kořínků vždycky věděla, že Ballard stojí někde nedaleko. Vnímala jeho hlas, uvědomovala si cosi jako vzájemné sympatie. Právě Ballard Maure přinesl láhev čerstvé vody, právě Ballard Mauře podal kuřecí sendvič. A právě Ballard jí občas zlehka stiskl rameno a prohodil pár přátelských slov. Kolegové v úřadu soudního lékaře se k Mauře takhle nechovali. Snad byl důvodem odstup, který si od nich udržovala, snad z ní přímo vyzařovalo, že doteky a podobné důvěrnosti jsou nežádoucí.

Ale Ballard se vůbec nerozpakoval vzít ji za loket nebo jí mimoděk položit ruku na záda.

Maura se pokaždé začervenala.

Teprve když odborníci z Augusty začali balit svou techniku, Maura s údivem zjistila, že už je sedm a pomalu se stmívá. Bolely ji všechny svaly, oblečení měla příšerně zašpiněné. Zvedla se na nohy roztřesené únavou a sledovala, jak Daljeet přelepuje páskou obě krabice s ostatky. Společně je pak přes parcelu odnesli k jeho autu.

„Řekla bych, Daljeete, že po dnešku mi dlužíte večeři,“

usmála se Maura.

„Jistě, v restauraci Julien. Hned při mé nejbližší návštěvě Bostonu.“

„Souhlasím. A nemyslete si, že zapomenu.“

Doktor Singh naložil krabice do auta a zavřel dveře.

Potom si s Maurou stiskli ruce, dvě umazané pravice. Ještě mu zamávala na rozloučenou. Většina členů pátracího týmu už odjela. Zůstalo tu jen několik vozů.

Jedním z nich byl Ballardův Explorer.

V houstnoucím soumraku se zahleděla na mýtinu. Rick Ballard stál u okraje lesa, zády k Mauře, a hovořil s detektivem Corsem. Chvíli čekala. Doufala, že se Ballard obrátí a všimne si jí.

A dál? Co by asi tak mělo následovat? Koukej zmizet, než ze sebe uděláš dokonalou hlupačku! Prudce se otočila a zamířila ke svému autu. Nastartovala a vyrazila, až pneumatiky zakvílely.

V domku ze sebe nejdřív shodila špinavé oblečení.

Dlouho se sprchovala, dokonce se dvakrát namydlila, aby smyla veškeré stopy lepkavého repelentu. Když vyšla z koupelny, uvědomila si, že se vlastně nemá do čeho převléknout. Původně přece chtěla ve Fox Harboru strávit jen jedinou noc.

Otevřela Annin šatník. Všechno je tady v mojí velikostí, uvažovala. A jiná možnost mi ostatně nezbývá. Vzala si bílé bavlněné letní šaty. Na její vkus se zdály poněkud dívčí, ale pro dnešní teplý a vlahý večer celkem vyhovovaly. Natáhla si šaty přes hlavu, měkká látka přilnula k nahé kůži. Kdy si Anna naposledy uhlazovala tyhle šaty na bocích? blesklo Maure hlavou. Kdy si naposledy uvazovala uzel na bavlněném pásku? Pořád jsou v těch místech zřetelné záhyby. V každém kousku oblečení, který tady vidím a kterého se dotýkám, zůstává něco z mé sestry…

Zazvonil telefon. Maura se otočila k nočnímu stolku.

Ještě než zvedla sluchátko, vytušila, že volá Ballard.

„Neviděl jsem vás odjíždět,“ řekl.

„Chvátala jsem do domku, abych se osprchovala.

Opravdu jsem to potřebovala.“

Ballard se zasmál. „Sám si taky připadám celý olepený.“

„Kdy se vracíte do Bostonu?“

„Dneska už je dost pozdě. Takže se tady asi zdržím do zítřka. A co vy?“

„Ani mně se nechce jet zpátky za tmy.“ Chvilku oba mlčeli.

„Našel jste si tu nějaký volný hotelový pokoj?“ zeptala se.

„Mám s sebou stan a spacák. O kus dál je u silnice kemp.“

Trvalo jí pět vteřin, než se rozhodla. Pět vteřin, než zvážila všechny varianty. A možné důsledky.

„Tady v domku je volná místnost,“ řekla. „Klidně ji můžete využít.“

„Hrozně nerad bych vás takhle obtěžoval.“

„Ta postel je tu vážně navíc, Ricku.“ Opět následovala chvíle mlčení.

„Bylo by to fajn. Ale mám jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Dovolíte mi obstarat večeři. Na Hlavní třídě je podnik, kde prodávají jídlo přes ulici. Nečekejte nic zvláštního, patrně to budou jen vařené langusty.“

„Nevím, jak pro vás, Ricku, ale pro mě představují langusty vyloženou pochoutku.“

„A co budete pít? Víno, nebo pivo?“

„Dneska večer bych to viděla spíš na pivo.“

„Dorazím k vám asi tak za hodinu. Zatím rozhodně nic nejezte.“

Maura zavěsila a náhle si uvědomila, že má hlad jako vlk. Ještě před okamžikem si připadala příliš unavená i na cestu dolů do městečka a říkala si, že raději oželí večeři a půjde si brzy lehnout. Teď najednou dychtila nejen po jídle, ale také po společnosti.

Neklidně bloudila domkem, v hlavě vír protichůdných myšlenek a pocitů. Před pouhými pár dny večeřela s Danielem Brophym. Jenže na Daniela už dávno uplatnila svůj nárok církev. A bojovat proti církvi je nesmírně obtížné. Jistě, beznadějné případy bývají lákavé, ale jen zřídkakdy přinesou člověku skutečné uspokojení.

Uslyšela rachot hromu a přešla k síťovým dveřím.

Venku už se úplně setmělo. Sice neviděla žádné blesky, ale vzduch jako by přímo jiskřil, nabitý přísliby. Na střechu začaly dopadat kapky deště. Zprvu jen váhavě a zlehka, pak se obloha rozevřela a zvuk připomínal stovky bubnujících bubeníků. Nadšená silou bouře sledovala Maura z verandy, jak stále hustěji prší. Příjemně chladivý vzduch se jí opíral do šatů a čuchal jí vlasy.

Stříbřitou vodní clonou pronikla světla dvou reflektorů.

Maura dál nehybně stála na verandě, jen srdce jí tlouklo stejně prudce jako ty dešťové kapky bušící do střechy. Před domkem zastavilo auto a téměř vzápětí z něj vystoupil Ballard, v rukou velký hnědý sáček a šestikusový karton piva. Sklonil hlavu, aby se alespoň trochu bránil průtrži mračen, a obrovskými kalužemi se rozběhl k verandě.

„Netušil jsem, že si tady i zaplavu,“ řekl.

Maura se zasmála. „Pojďte dál. Přinesu vám ručník.“

„Nevadilo by vám, kdybych si nejdřív vlezl pod sprchu?

Vůbec jsem ještě neměl příležitost pořádně se opláchnout.“

„Jen si poslužte.“ Vzala mu z rukou sáček s jídlem a pivo. „Koupelna je na konci chodby. A ve skřínce najdete čisté ručníky.“

„Skočím si do auta pro tašku se svými věcmi.“

Maura odnesla jídlo do kuchyně, karton piva dala do ledničky. Podle klapnutí síťových dveří poznala, že Ballard už je zpátky. O chvilku později uslyšela šumět sprchu.

Posadila se ke stolu a zhluboka vydechla. Jde jenom o večeři, pomyslela si. O noc pod jednou střechou, ale ve dvou pokojích. Znovu si vzpomněla na jídlo, které před pouhými pár dny připravovala pro Daniela. Ten večer od samého začátku vnímala zcela odlišně. V Danielovi viděla téměř symbol nedosažitelnosti. A co vidím, když se podívám na Ricka? Možná víc, než bych měla.

Sprcha utichla. Maura seděla bez hnutí a naslouchala, všechny smysly náhle tak napjaté, že cítila i lehounký závan vzduchu, který se dotkl její kůže. Blížily se kroky. A už tu byl Ballard, voněl mýdlem a na sobě měl modré džínsy s čistou košilí.

„Doufám, že vám nebude vadit, když zůstanu bosý.

Nerad bych po domě chodil v zablácených botách.“

Maura se zasmála. „Víte co? Já se zuju taky. Bude to jako při pikniku.“ Shodila z nohou sandály a zamířila k ledničce. „Dáte si pivo?“

„Už se na něj těším celé hodiny.“

Otevřela dvě lahve a jednu mu podala. Napila se a zároveň sledovala, jak Ballard zaklání hlavu a zhluboka loká. Takhle Daniela nikdy neuvidím, pomyslela si.

Bezstarostného, bosého, s vlasy vlhkými ze sprchy.

Otočila se, aby nakoukla do sáčku s jídlem. „Tak jaképak dobroty jste obstaral k večeři?“

„Počkejte, předvedu vám to.“ Přešel ke kuchyňské lince a začal ze sáčku vyndávat různé balíčky v průhledné fólii.

„Pečené brambory. Přepuštěné máslo. Palice kukuřice. A zlatý hřeb programu.“ Vytáhl velkou polystyrénovou krabici, a když ji otevřel, objevily se dvě jasně červené langusty, z nichž se dosud kouřilo.

„Ale jak se dostaneme k masu?“

„Vážně si s těmihle potvůrkami neumíte poradit?“

„Doufám, že vy ano.“

„Nic na tom není.“ Ballard ze sáčku vyndal dva louskáčky. „Jste připravená k operaci, doktorko?“

„No, trochu jste mě znervózněl.“

„Všechno záleží na technice. Ale nejdřív potřebujeme drobný doplněk oblečení.“

„Co prosím?“

Ballard znovu sáhl do sáčku a tentokrát z něj vylovil dva plastové bryndáky. „Děláte si legraci.“

„Domníváte se, že v restauracích se tyhle věci nabízejí, jen aby turisté vypadali jako idioti?“

„Samozřejmě.“

„No tak, nekažte hru. Alespoň si neumažete ty hezké šaty.“ Stoupl si za ni a zavěsil jí bryndák přes hruď. Zatímco uvazoval šňůrku na krku, Maura ve vlasech cítila jeho dech.

Letmý dotek Rickových prstů ji rozechvěl.

„Teď jste na řadě vy,“ řekla tiše.

„Já?“ zatvářil se nechápavě.

„Jistě. Nehodlám se tu jako šašek předvádět sama.“

Ballard si rezignovaně povzdechl a také si uvázal bryndák s týmž legračním obrázkem langusty. Podívali se s Maurou na sebe a oba se rozchechtali. Smáli se, ještě když si sedali ke stolu. Pár doušků piva na lačný žaludek, a už se přestávám ovládat, pomyslela si Maura. A kupodivu se cítím skvěle.

Ballard zvedl louskáček. „Nuže, vážená doktorko Islesová. Můžeme začít operovat?“

Maura sáhla po svém louskáčku. Držela jej jako chirurg chystající se provést úvodní řez. „Jsem připravená.“

Déšť vytrvale bubnoval na střechu domku. Maura s Rickem odtrhávali klepeta, za pomoci louskáčků drtili skořápky a vybírali z nich kousky jemného masa. Vidličky nechali ležet na stole, jedli rukama, prsty mastnými od másla otvírali další lahve piva a rozlamovali teplé pečené brambory, které se uvnitř jen rozsýpaly. Dnes večer nešlo o vybrané způsoby. Tohle byl piknik. U stolu tu seděli dva rozjaření bosí lidé, olizovali si prsty a občas jeden na druhého kradmo pohlédli.

„Rozhodně je to mnohem zábavnější než jíst příborem,“

prohodila Maura.

„Copak jste ještě nikdy langustu nejedla rukama?“

„Nebudete mi věřit, ale vůbec poprvé ji na vlastní oči vidím celou, tedy i s krunýřem.“ Maura si papírovým ubrouskem otřela prsty olepené máslem. „Víte, nepocházím z Nové Anglie. Přestěhovala jsem se sem teprve před dvěma roky. Ze San Franciska.“

„To mě poněkud překvapuje.“

„Proč?“

„Připadáte mi jako typický yankee.“

„Což znamená?“

„Jste odměřená. Rezervovaná.“

„Snažím se tak působit.“

„Chcete říct, že ve skutečnosti jste jiná?“

„Všichni hrajeme své role. V práci mám oficiální masku.

Tu, kterou nosím coby doktorka Islesová.“

„A mezi přáteli?“

Maura usrkla piva a pak láhev beze spěchu odložila. „V

Bostonu jsem se zatím s mnoha lidmi nespřátelila.“

„Jo, chce to nějaký čas, když jste outsider.“

Outsider. Ano, přesně tak se cítila téměř denně.

Sledovala, jak se policisté a policistky vzájemně poplácávají po zádech. Slyšela je rozmlouvat o zahradních večírcích a softbalových zápasech, na které ji nikdy nepozvali, protože nebyla jednou z nich. Doktorský titul před jejím jménem je odrazoval. Kolegové z úřadu soudního lékaře byli vesměs ženatí a kolegyně vdané. Nevěděli, co si s ní počít.

Atraktivní rozvedená žena nezapadala do jejich společnosti, spíš je znepokojovala. Mohla znamenat hrozbu. Nebo pokušení. A po ničem podobném netoužili.

„Co vás vlastně přivedlo do Bostonu?“ zeptal se Ballard.

„Patrně jsem potřebovala radikálně změnit život.“

„Nudilo vás zaměstnání?“

„Ne, kdepak. Na tamější lékařské fakultě jsem byla dokonale spokojená. Působila jsem jako patoložka ve fakultní nemocnici. Navíc jsem měla možnost pracovat se všemi těmi nadějnými mladými stážisty a studenty.“

„Když tedy nešlo o profesní problémy, musel se váš odchod týkat osobních záležitostí.“

Maura sklonila hlavu ke zbytkům večeře. „Dobrý odhad.“

„Teď mi jistě řeknete, abych si laskavě hleděl svého.“

„Prostě jsem se rozvedla, to je všechno.“

„A nechce se vám o tom mluvit.“

Maura pokrčila rameny. „Co dodat? Victor byl inteligentní, neuvěřitelně charismatický…“

„Páni, už začínám žárlit.“

„Jenže s někým takovým se nedá dlouho žít. Vztah je příliš intenzivní a rychle vyhoří. Úplně člověka zničí. A kromě toho…“ Maura nedokončila větu.

„Co kromě toho?“

Znovu sáhla po pivu. Velmi pomalu se napila a stejně pomalu láhev postavila na stůl. „Nebyl ke mně upřímný,“

odpověděla. „To je celé.“

Věděla, že by rád slyšel víc, ale chápe její nechuť pokračovat. Stačí, žádné další podrobnosti. Vstal a vyndal z ledničky ještě dvě piva. Otevřel lahve a jednu jí podal.

„Jestli se máme bavit o bývalých partnerech,“

poznamenal, „tohle pivo nám určitě nebude stačit.“

„Tak se o nich nebudeme bavit. Zvlášť když jsou to bolestivé vzpomínky.“

„Třeba jsou bolestivé právě proto, že o nich nemluvíte.“

„Můj rozvod by nikoho nezajímal.“

Ballard se posadil a přes stůl jí pohlédl do očí. „Mě ano.“

Mauru napadlo, že tak soustředěně ji dosud žádný muž nepozoroval. Nedokázala jeho pohled neopětovat. Zhluboka dýchala, nasávala do sebe vůni deště a živočišný pach rozpuštěného másla. Náhle viděla detaily, kterých si předtím nevšimla. Světlejší pruhy v Rickových vlasech. Jizvičku na bradě, tenkou matně bílou čárku pod jeho dolním rtem.

Mírně odštípnutý přední zub. Teprve nedávno jsme se s Rickem setkali, pomyslela si, ale tváří se, jako by mě znal odjakživa. V ložnici se rozezvonil mobilní telefon, Maura se však ani neotočila. Nechala jej vyzvánět, dokud neztichl.

Ignorovat telefony vůbec neodpovídalo jejím zvykům. Jenže dnes večer se všechno zdálo tak jiné. Ona sama se zdála jiná. Bezstarostná. Žena, která nebere telefon a klidně jí rukama.

Žena, která se možná vyspí s mužem, jehož sotva zná.

Telefon se znovu ozval.

Naléhavý zvuk ji přece jen vytrhl z příjemných úvah.

Pomalu a neochotně se zvedla. „Asi to budu muset vzít.“

Než došla do ložnice, telefon opět umlkl. Vyťukala číslo své hlasové schránky a uslyšela dva vzkazy, oba od Rizzoliové.

„Doktorko, potřebuju s tebou mluvit. Hned mi zavolej.“

Tón druhého vzkazu zněl mnohem nevrleji. „To jsem zase já. Sakra, proč se nehlásíš?“

Maura si sedla na postel. Sklouzla po ní pohledem a neubránila se myšlence, že matrace je dost široká pro dva.

Vzápětí zaplašila nevhodné představy, zhluboka se nadechla a vyťukala číslo Rizzoliové.

„Kde právě jsi?“ okamžitě se zeptala Rizzoliová.

„Pořád ještě ve Fox Harboru. Omlouvám se, nestihla jsem včas doběhnout k telefonu.“

„Viděla jsi tam někde Ballarda?“

„Ale ano, viděla, dokonce jsme spolu právě povečeřeli.

Odkud víš, že je tady?“

„Včera mi volal a vyptával se, kam jsi zmizela. Hned mě napadlo, že se za tebou asi vydá.“

„Sedí vedle. Mám ti ho zavolat?“

„Ne, chci mluvit s tebou.“ Rizzoliová se krátce odmlčela.

„Byla jsem dneska navštívit Terence Van Gatese.“

Náhlá změna tématu Mauru zaskočila. „Cože?“ vyhrkla nechápavě.

„Navštívila jsem Van Gatese. Toho advokáta, který…“

„Jistě, vím, kdo je Van Gates. Co ses od něho dozvěděla?“

„Dost zajímavé věci. O té adopci.“

„Vážně byl ochotný něco prozradit?“

„Jo. Divila by ses, jak se někteří lidé rozpovídají, když jim před očima blýskneš policejní průkazkou. Řekl mi, že ho před pár měsíci vyhledala tvoje sestra. Stejně jako ty pátrala po své biologické matce. A Van Gates jí stejně jako tobě odmítl poskytnout informace. Spisy jsou zapečetěné, tvrdil, matka si přála utajit svou totožnost, bla, bla, bla. Anna Leoniová se tedy vrátila s přítelem, který advokáta celkem snadno přesvědčil, že by měl ve svém vlastním zájmu jméno matky prozradit.“

„Van Gates se nechal přesvědčit?“

„Ano, nechal.“

Maura tiskla telefon tak pevně k uchu, až z aparátu slyšela vlastní tep. „Takže ty víš, kdo je má matka,“ řekla tiše.

„Ano. Ale je tu ještě něco…“

„Jane, chci znát její jméno.“

Následovala chvilka ticha. „Lanková. Amalthea Lanková.“ Amalthea. Moje matka se jmenuje Amalthea.

Maura hlasitě vydechla. „Děkuju ti!“ pronesla s upřímným pocitem vděčnosti. „Nemůžu uvěřit, že konečně vím…“

„Počkej. Ještě jsem neskončila.“

V hlase Rizzoliové zaznělo varování. Varování před něčím, co se Mauře nebude líbit.

„O co jde?“

„Nezeptáš se na toho Annina přítele, který si s Van Gatesem uměl poradit?“

„Kdo to byl?“

„Rick Ballard.“

Maura téměř zkameněla. Slyšela, jak v kuchyni šumí voda a rachotí umývané nádobí. Strávila jsem s tím mužem celý den, pomyslela si, a teď najednou zjišťuju, že vůbec nevím, co je to za člověka.

„Doktorko?“

„Proč se mi o ničem nezmínil ani slůvkem?“

„Měl své důvody.“

„Jaké důvody?“

„Zeptej se ho sama. Požádej ho, aby ti ten příběh dopověděl.“

Když se vrátila do kuchyně, všimla si, že Ballard mezitím sklidil ze stolu a skořápky zbylé po langustách vyhodil do pytle na odpadky. Teď stál u dřezu a oplachoval si ruce. Netušil, že Maura stojí ve dveřích a pozoruje ho.

„Co víte o Amalthee Lankové?“ zeptala se.

Celý ztuhl. Zůstával zády k Mauře a dlouho mlčel. Pak se natáhl pro utěrku a beze spěchu si začal osušovat ruce.

Získává čas, připravuje si vhodnou odpověď, pomyslela si Maura. Ale neexistuje výmluva, kterou bych mohla přijmout. Ať řekne cokoliv, pocit nedůvěry, jaký ve mně Rick svým chováním vyvolal, už nezmizí.

Konečně se Ballard otočil. „Mauro, doufal jsem, že se o ní nikdy nedozvíte. Amalthea Lanková není žena, jakou byste toužila poznat.“

„Je to moje matka? Zatraceně, alespoň tohle mi povězte.“

Váhavě přikývl. „Ano. Lanková je vaše matka.“

Přece jen to vyslovil. Potvrdil to. Ještě pár vteřin trvalo, než plně vstřebala neuvěřitelný fakt, že jí vůbec někdo dokázal záměrně zatajit tak důležité informace. Ballard ji po celou dobu s ustaraným výrazem sledoval.

„Proč jste mi to neřekl?“ zeptala se.

„Myslel jsem jen a jen na vás, Mauro. Na to, co je ve vašem nejlepším zájmu.“

„Pravda není v mém nejlepším zájmu?“

„Ne v tomhle případě. Skutečně ne.“

„Co to má sakra znamenat?“

„U vaší sestry jsem se dopustil chyby. Těžké chyby.

Anna přímo zoufale pátrala po své biologické matce a já jí prostě chtěl prokázat laskavost. Netušil jsem, jak všechno dopadne.“ Ballard přistoupil o krok blíž. „Snažil jsem se vás chránit, Mauro. Viděl jsem, co tahle pravda udělala s Annou. Nepřál jsem si, aby se vám přihodilo totéž.“

„Já nejsem Anna.“

„Ale hodně se jí podobáte. Dokonce tolik, až mě to děsí.

Podobáte se jí nejen vzhledem, ale i způsobem myšlení.“

Maura se ironicky zasmála. „Takže už mi dokážete číst myšlenky?“

„Nečtu vám myšlenky. Ale trochu jsem poznal vaši povahu. Anna byla nesmírně houževnatá. Když se rozhodla něco zjistit, úporně za tím šla. Stejně tak vy. Přehrabujete hlínu, dokud nevyhrabete odpověď. Proč jste vlastně dneska do večera kopala na té mýtině? Nebyla to vaše povinnost, navíc oblast nespadá pod vaši jurisdikci. Neměla jste žádný důvod zúčastnit se té namáhavé práce, snad kromě čiré zvědavosti. A umíněnosti. Chtěla jste najít kosti – a našla jste je. Anna byla přesně taková.“ Ballard si povzdechl. „Je mi upřímně líto, že objevila to, po čem pátrala.“

„Ricku, jaká byla moje matka?“

„Je to žena, s jakou se člověk netouží seznámit.“

Maure chvíli trvalo, než si uvědomila plný význam té odpovědi. Přítomný čas. „Moje matka je naživu.“

Ballard opět zdráhavě přikývl.

„A vy víte, kde bych ji našla.“

Neodpověděl.

„Do háje, Ricku!“ vybuchla Maura. „Proč mi to jednoduše neřeknete!“

Detektiv přešel ke stolu a sedl si, jako by se náhle cítil příliš unavený, aby dál bojoval. „Protože vím, jak bolestně se vás pravda dotkne. Zvlášť vzhledem k tomu, čím se živíte.“

„Co s tím má společného moje zaměstnání?“

„Působíte ve službách zákona. Pomáháte dostat vrahy před porotu.“

„Já nikoho před porotu neposílám. Pouze dodávám fakta.

A někdy jsou to jiná fakta, než jaká byste vy policisté chtěli slyšet.“

„Ale pracujete na naší straně.“

„Ne. Vždycky na straně obětí.“

„Budiž, na straně obětí. Proto se vám nebude líbit, co se o své matce dozvíte.“

„Tak už spusťte. Zatím mluvíte jen v náznacích.“

Ballard si povzdechl. „Dobrá. Snad bych měl začít tím, že vám řeknu, kde teď vaše matka žije.“

„Čekám.“

„Amalthea Lanková, žena, která vás kdysi nabídla k adopci, je momentálně za mřížemi státního nápravného zařízení v massachusettském Framinghamu.“

Mauru náhle neunesly nohy. Klesla na židli naproti Rickovi, paže jí sklouzla po kapkách másla, ztuhlých na stole jako připomínka veselé a bezstarostné večeře, která se tu odbývala před necelou hodinou. Předtím, než se Mauře zhroutil svět.

„Moje matka je ve vězení?“

„Ano.“

Maura na něho dlouho jen zírala. Stále se nemohla odhodlat k té nejlogičtější otázce. Bála se odpovědi. Ale jakmile jednou vykročila tímhle směrem, nedokázala couvnout, i když nevěděla, kam ji cesta zavede.

„Co provedla? Proč ji uvěznili?“

„Dostala doživotí,“ řekl tiše Ballard. „Za dvojnásobnou vraždu.“

„Tohle jsem se před vámi snažil utajit,“ pokračoval Ballard. „Viděl jsem, jak na Annu zapůsobilo, když se dozvěděla, co její matka spáchala. Když zjistila, čí krev jí koluje v žilách.

Koneckonců nikdo netouží mít v rodokmenu vražedkyni.

Anna tomu pochopitelně odmítala uvěřit. Domnívala se, že

musí jít o nějaký hrozný omyl a její matka je třeba nevinná.

A potom, co se s ní setkala…“

„Moment. Anna mluvila s naší matkou?“

„Ano. Zajeli jsme do Framinghamu. Do té ženské věznice. A to byla další chyba. Návštěva v Anně jen vyvolala další pochybnosti o matčině vině. Prostě se nechtěla smířit se skutečností, že její biologická matka je zrů…“ Ballard se zarazil.

Zrůda. Moje matka je zrůda.

Déšť mezitím polevil a teď už jenom drobně mrholilo.

Bouře se přesunula kamsi nad moře, odkud se dosud ozývalo tlumené hřmění. Uvnitř kuchyně však vládlo ticho.

Seděli naproti sobě u stolu a Rick Mauru dál ustaraně pozoroval, jako by se obával, aby se nezhroutila. Nezná mě, pomyslela si. Já nejsem Anna. Nesložím se mu tady.

Nepotřebuju žádného zatraceného opatrovníka.

„Povězte mi, co ještě zbývá,“ vybídla ho.

„Co ještě zbývá?“

„Říkal jste, že Amaltheu Lankovou odsoudili za dvojnásobnou vraždu. Kdy se to stalo?“

„Zhruba před pěti lety.“

„Kdo byly oběti?“

„Není snadné líčit vám tyhle věci. A pro vás nebude snadné je poslouchat.“

„Zatím jste mě informoval, že moje matka je vražedkyně. A zvládla jsem to, ne?“

„Rozhodně lépe než Anna,“ připustil.

„Tak mi laskavě prozraďte, kdo byly oběti, a nic už nevynechávejte. Víte, Ricku, nesnáším, když přede mnou někdo skrývá pravdu. Byla jsem vdaná za muže, který si pro sebe nechával spousty tajemství. Hlavně kvůli tomu naše manželství zkrachovalo. Od té doby takový přístup netoleruju. Nikomu.“

„Dobrá.“ Ballard se předklonil a zahleděl se jí do očí.

„Chcete znát podrobnosti, nebudu vás tedy šetřit. Ty detaily jsou totiž hodně drsné. Oběťmi byly dvě sestry, Theresa a Nikki Wellsovy z Fitchburgu v Massachusetts. Věk pětatřicet a osmadvacet. Píchly pneumatiku a bezradně trčely na krajnici. Bylo to koncem listopadu a znenadání se strhla sněhová bouře. Určitě pokládaly za obrovské štěstí, když u nich zastavilo auto a nabídlo jim odvoz. Dva dny nato se ve vyhořelé kůlně necelých padesát kilometrů odtud našly jejich mrtvoly. O týden později policisté ve Virginii kontrolovali Amaltheu Lankovou kvůli dopravnímu přestupku. Zjistili, že poznávací značky jejího auta jsou kradené. Pak si všimli krvavých skvrn na zadním nárazníku.

Prohledali auto a v zavazadlovém prostoru objevili peněženky obětí a také železné páčidlo s Amaltheinými otisky prstů. Laboratorní testy na páčidle prokázaly stopy krve Nikki a Theresy Wellsových. Poslední část důkazů představoval záznam bezpečnostní kamery u jisté čerpací stanice v Massachusetts. Kamera zachytila, jak Amalthea Lanková plní benzinem plastový kanystr. Ten benzin použila ke spálení těl obětí.“ Ballard Maure nepřestával hledět do očí. „Stačí? Donutila jste mě mluvit bez obalu. Jste spokojená?“

„Nezmínil jste se o příčině smrti,“ konstatovala Maura vyrovnaným a skoro mrazivě chladným hlasem. „Říkal jste, že Lanková těla spálila. Ale jak ty ženy zavraždila?“

Ballard se zatvářil, jako by se mu Mauřin podivný klid příliš nelíbil. „Podle rentgenových snímků spálených ostatků měly obě ženy proražené lebky, nejspíš tím páčidlem. Nikki, mladší ze sester, dostala velmi prudký úder, který jí vmáčkl dovnitř obličejové kosti, takže po nich zůstal jen kráter.

Jednalo se o výjimečně brutální zločin.“

Maura v duchu viděla události, jak jí je Ballard právě vylíčil. Představila si zasněženou krajnici a dvě sestry v nesnázích. Když jim nabídne pomoc jakási žena, nemají sebemenší důvod své šlechetné samaritánce nedůvěřovat, zvlášť pokud je starší, prošedivělá. Ženy si přece vzájemně pomáhají.

„Přesto Anna pochybovala o její vině?“ zeptala se Maura.

„Shrnul jsem vám skutečnosti uvedené při procesu.

Železné páčidlo, záznam kamery u čerpací stanice.

Ukradené peněženky. Každá porota by Lankovou odsoudila.“

„Odehrálo se to před pěti lety. Kolik tehdy bylo Amalthee?“

„Přesně si nevzpomínám. Něco přes šedesát.“

„A podařilo se jí přemoct a zabít dvě ženy o desítky let mladší než ona?“

„Kristepane, uvažujete stejně jako Anna. Zpochybňujete zjevná fakta.“

„Zjevná fakta nemusejí být vždycky pravdivá.

Kterýkoliv normální zdravý člověk by se bránil. Nebo by se pokusil o útěk. Proč nic takového neudělaly Theresa a Nikki?“

„Patrně je dokonale zaskočila.“

„Obě současně? Proč neutekla alespoň ta druhá?“

„Jedna z nich nebyla právě nejpohyblivější.“

„Jak to myslíte?“

„Mluvím o mladší sestře, o Nikki. Byla v devátém měsíci těhotenství.“

Kapitola 14

Mattie Purvisová netušila, jestli je den, nebo noc.

Neměla hodinky, a nemohla tedy sledovat uplývající čas.

Tohle jí připadalo ze všeho nejhorší. Nevěděla, jak dlouho je zavřená v bedně, nevěděla, kolik úderů srdce, kolik nádechů a výdechů tu strávila jenom s vlastním strachem. Snažila se počítat vteřiny, ale u páté minuty pokus vzdala. Byl nesmyslný, i když snad na chvíli zaplašil její zoufalství.

Už stačila propátrat každý čtvereční centimetr svého vězení. Neobjevila v prknech žádné slabší místo, které by mohla prolomit, žádnou škvíru, která by se dala rozšířit.

Deku si rozprostřela pod sebe a tvrdé dřevo pak alespoň tolik netlačilo. Mattie se také celkem obstojně naučila používat plastovou nemocniční mísu. I život v bedně prostě dostal jistý řád. Spánek. Pár doušků vody. Močení. Jediné, co jí trochu pomáhalo sledovat ubíhající dny, byla zásoba jídla. Mattie počítala snědené a zbývající tyčinky Hershey.

V sáčku jich měla ještě tucet.

Vložila si do úst dílek tyčinky, ale nerozkousala jej.

Nechala tu pižmově vonící lahůdku zvolna rozpustit na jazyku. Mattie sladkosti odjakživa milovala, cestou kolem cukrárny se pokaždé zastavila a chvíli obdivovala čokoládové lanýže vystavené v papírových košíčcích jako tmavé klenoty. Teď vzpomínala na hořký kakaový poprašek, na krémovou náplň s třešňovou příchutí, na rumovou esenci stékající po bradě. Obyčejná tyčinka Hershey se podobným skvostům ani zdaleka nevyrovnala, ale cukroví je cukroví, a tak si Mattie vychutnávala alespoň to, co měla.

Jenže tyčinky nevydrží věčně.

Pohlédla na pomačkané obaly kolem sebe a udivilo ji, kolik zásob už spořádala. Co bude, až je doberu?‘ napadlo ji.

Určitě dostanu další. Vybavil by snad únosce tohle vězení jídlem a pitím, kdyby chtěl, abych tu zemřela hlady?

Kdepak, nepřeje si mou smrt. Mám zůstat naživu.

Natočila obličej ke kulaté mřížce a několik vteřin zhluboka dýchala. Mám zůstat naživu, znovu a znovu si v duchu opakovala. Mám zůstat naživu.

Proč?

Opřela se zády o neohoblovaná prkna, otázka jí dál vířila hlavou. Proč? Nabízela se jediná odpověď: výkupné.

Panebože, ten únosce musí být úplný idiot, pomyslela si Mattie. Dokonale naletěl Dwaynovým trikům. Auta BMW, hodinky značky Breitling, luxusní vázanky. Když řídíš takový bourák, reprezentuješ jistý standard. Hystericky se rozesmála. Unesli mě kvůli „standardu“ udržovanému jen s pomocí vypůjčených peněz. Dwayne si nemůže dovolit utrácet za výkupné.

Představila si, jak manžel vchází do jejich domu a marně ji hledá. Všimne si převržené židle a pak jejího auta v garáži. Nic nechápe, dokud nespatří vzkaz od únosce.

Dokud si nepřečte, jakou částku únosce požaduje. Zaplatíš ji, viď?

Nebo snad ne?

Světlo baterky náhle zesláblo. Mattie ji popadla a udeřila jí o dlaň. Světelný kužel se na okamžik rozzářil, ale vzápětí opět zmatněl. Kristepane, baterie. Ty hlupačko, neměla jsi je tam nechávat tak dlouho! Zalovila v papírovém sáčku a pak roztrhla obal sady nových baterií. Vypadly a rozkutálely se na všechny strany.

Světlo úplně zhaslo.

Tmu zaplnily zvuky zrychleného dechu a vzlyků narůstající paniky. Dost, Mattie, uklidni se! Přece víš, že máš nové baterie. Jenom je musíš správně zasunout.

Začala kolem sebe šmátrat a konečně poztrácené baterie sesbírala. Zhluboka se nadechla, rozšroubovala baterku a horní díl opatrně položila na své pokrčené koleno. Vysypala staré baterie a dala je stranou. V naprosté tmě se musela dokonale soustředit. Kdyby jí některá důležitá součástka upadla, beze světla by ji třeba nikdy nenašla. Hlavně klid, Mattie! Baterie jsi už párkrát vyměňovala. Prostě je vsuneš dovnitř, kladným pólem nahoru. Jednu a potom druhou. Teď našroubuješ vršek…

Světlo vytrysklo, jasné a nádherné. Mattie vydechla a s úlevou se znovu opřela zády o prkna. Cítila se vyčerpaná, jako by právě uběhla nejméně kilometr. Vrátilo se ti světlo, tak si ho šetři. Ať se baterie hned zase nevybijí. Zhasla baterku a zůstala sedět ve tmě. Tentokrát dýchala pravidelně a zvolna. Nepanikařila. Sice nic neviděla, ale držela prst na tlačítku baterky a kdykoliv mohla rozsvítit. Umím si poradit.

Poradit si však neuměla s obavami, které znovu zaútočily. Dwayne už jistě ví, že jsem obětí únosu, pomyslela si. Četl vzkaz. Nebo slyšel telefonickou výhrůžku. Buď dostanu peníze, nebo vaše manželka zemře.

A Dwayne zaplatí, samozřejmě zaplatí. Představovala si, jak se zoufale domlouvá s anonymním hlasem v telefonu.

Neubližujte jí, prosím, jen jí neubližujte! A ještě si ho představovala, jak sedí u kuchyňského stolu a vzlyká. Jak upřímně lituje všech ošklivých slov, kterými ji kdy zahrnul, všech těch nesčetných hrubostí, jimiž způsoboval, že si připadala nicotná a zbytečná. Jak si přeje, aby ty své neuváženosti mohl vzít zpátky a povědět jí, co všechno pro něho znamená.

Bláhové sny, Mattie.

Pevně semknula víčka, aby se bránila bolu tak silnému, že přímo cítila surové prsty drtící její srdce.

Dobře víš, že tě Dwayne nemiluje. Víš to už celé měsíce.

Ovinula si paže kolem zakulaceného břicha, objímala sama sebe i děťátko. Schoulená v rohu svého těsného vězení už si dál nedokázala zastírat pravdu. Vybavilo se jí, s jakým znechuceným výrazem na ni Dwayne civěl, když nedávno vyšla večer nahá ze sprchy. Vybavily se jí jiné večery, kdy se k němu zezadu přiblížila, aby ho políbila na krk, a Dwayne ji zlostně odehnal. Vybavil se jí večírek u Everettů před dvěma měsíci; Dwayne se jí tam nenápadně ztratil, ale nakonec ho našla – flirtoval v altánku s Jen Hockmeisterovou. Ano, byly tu indicie, byla tu spousta indicií, jenže Mattie je všechny ignorovala, neboť věřila v opravdovou lásku. Věřila v ni od okamžiku, kdy jí na jedné narozeninové oslavě představili Dwayna Purvise. Mattie si hned byla jistá, že Dwayne je ten pravý, i když brzy o něm zjistila věci, které ji měly alespoň znepokojit. Například v restauraci ji Dwayne vždycky nechal zaplatit polovinu účtu.

Také nedokázal projít kolem zrcadla, aby si marnivě nepřihladil vlasy. Podobné maličkosti ovšem nehrají roli mezi lidmi, které spojuje láska. Tohle si Mattie neustále opakovala. Krásné lži, jaké patřily do romantického vztahu jiných dvojic, snad do romantického vztahu z nějakého filmu, ale rozhodně ne do jejího života.

Její život vypadal takhle. Seděla uvězněná v bedně a čekala, až ji vykoupí manžel, který netouží po jejím návratu.

Místo oné vysněné postavy si zkusila představit skutečného Dwayna, jak u kuchyňského stolu čte vzkaz od únosců. Máme vaši manželku. Jestli nám nezaplatíte milion dolarů…

Ne, milion je moc, uvědomila si Mattie. Žádný logicky uvažující únosce by tolik nežádal. Kolik asi teď únosci můžou chtít za manželku? Sto tisíc dolarů zní rozumněji. I tak by se Dwayne vylekal. Chvatně by v duchu sčítal svá aktiva. Auta BMW, dům. Jakou cenu má jedna manželka?

Jestli mě miluješ, jestli jsi mě vůbec někdy miloval, zaplatíš. Prosím, prosím, zaplať.

Svezla se na dno bedny, krčila se a choulila, čím dál víc se propadala do bezbřehého zoufalství, do vlastního soukromého vězení, hlubšího a temnějšího než jakýkoliv prostor, kam by ji někdo mohl zavřít.

„Paní. Paní.“

Uprostřed vzlyku Mattie strnula. Nebyla si jistá, jestli opravdu zaslechla čísi šepot. Třeba začínám trpět halucinacemi, blesklo jí hlavou. Třeba už ztrácím rozum.

„Ozvěte se, paní.“

Rozsvítila baterku a zvedla ji ke stropu bedny. Odtud hlas přicházel. Z mřížkovaného průduchu.

„Slyšíte mě?“ Byl to mužský hlas. Hluboký a melodický.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Našla jste jídlo?“

„ Kdo jste?“

„Šetřte s ním. Musí vám vydržet.“

„Manžel vám zaplatí. Vím, že zaplatí. Prosím vás, jenom mě odtud pusťte!“

„Máte bolesti?“

„Cože?“

„Máte nějaké bolesti?“

„Chci odtud pryč! Pusťte mě ven!“

„Až bude čas.“

„Jak dlouho mě tu chcete držet? Kdy mě propustíte?“

„Později.“

„Co to znamená?“

Odpovědi se nedočkala.

„Haló? Pane, haló! Řekněte mému manželovi, že jsem naživu. A taky mu řekněte, že vám musí zaplatit!“ Slyšela jen vzdalující se kroky.

„Neodcházejte!“ vykřikla. „Pusťte mě ven!“ Natáhla ruce a začala bušit do prken tvořících strop jejího vězení.

„Pusťte mě!“ rozječela se. „Musíte mě pustit ven!“

Kroky dozněly. Mattie zírala vzhůru na kulatou mřížku průduchu. Ten člověk naznačil, že se vrátí, utěšovala se.

Ano, zítra se určitě vrátí. Až mu Dwayne zaplatí, dostanu se ven.

A najednou se zarazila. Dwayne. Hlas v mřížce se o mém manželovi vůbec nezmínil, uvědomila si.

Kapitola 15

Jane Rizzoliová řídila jako typická Bostoňanka, nikdy neváhala použít klakson, se svým subaru obratně proklouzávala kolem aut zaparkovaných ve dvou řadách a drala se k nájezdu na dálnici. Těhotenství nijak nezmírnilo její agresivní způsoby; spíš se zdála ještě netrpělivější než obvykle, zejména když ji hustý provoz nutil čekat skoro před každou křižovatkou.

„Já nevím, doktorko,“ prohodila, zatímco nervózně bubnovala prsty o volant a hlídala světla na semaforu.

„Nakonec tě ze všeho jen bude bolet hlava. Co si od toho setkání vlastně slibuješ?“

„Uvidím svou matku.“

„Znáš její jméno. Víš, jaký zločin spáchala. To nestačí?“

„Ne, nestačí.“

Kdosi za nimi zatroubil, neboť na semaforu mezitím naskočila zelená.

„Blbec,“ poznamenala Rizzoliová a přeřítila se křižovatkou.

Po massachusettské dálnici mířily na západ do Framinghamu. Vedle hrozivých konvojů SUV a kamionů se subaru ztrácelo jako trpaslík. Maura sice strávila v Maine jenom víkend, ale návrat na rušnou silnici, kde drobná chybička nebo jediný okamžik nepozornosti mohly představovat rozdíl mezi životem a smrtí, pro ni byl šok.

Rychlá a odvážná jízda Rizzoliové ji zneklidňovala. Maura za volantem nikdy neriskovala, zásadně si vybírala spolehlivá auta s airbagy a úzkostlivě dbala, aby benzinovou nádrž měla vždycky alespoň ze čtvrtiny plnou. Teď se necítila v bezpečí. Rozhodně ne, když jí pouhých několik centimetrů od postranního okna duněly mnohatunové náklaďáky.

Trochu se uvolnila teprve potom, co z placené dálnice odbočily na silnici 126 a projížděly centrem Framinghamu.

Pohodlněji se posadila a už neměla nutkání neustále se přidržovat přístrojové desky. Strach z mohutných rachotících vozidel a přívěsů ovšem vystřídaly jiné obavy.

Nejvíc se Maura bála setkání se sebou samou.

A znechucení z toho, co spatří.

„Pořád ještě můžeš změnit názor,“ řekla Rizzoliová, jako by jí četla myšlenky. „Stačí slovo, a já to otočím. Zajdeme někam do bufetu, dáme si kafe a třeba i kousek jablkového koláče.“

„Myslí těhotné ženy na něco jiného než jídlo?“

„Nevím, jak ostatní, ale já ne.“

„Stejně si to nehodlám rozmyslet.“

„Dobrá, dobrá.“ Rizzoliová se krátce odmlčela a věnovala se pouze řízení. „Dneska ráno za mnou byl Ballard.“

Maura na ni pohlédla, ale Rizzoliová upřeně sledovala vozovku před sebou. „Kvůli čemu?“

„Chtěl vysvětlit, proč se nám nezmínil o tvé matce. Hele, doktorko, je mi jasné, že jsi na něho naštvaná. Ale podle mého názoru se tě jen snažil chránit.“

„Tohle ti řekl?“

„Já mu věřím. A možná s ním dokonce souhlasím. Taky jsem uvažovala, jestli ti tu informaci nemám zamlčet.“

„Ale nezatajila jsi ji. Zavolala jsi mi.“

„Jde o to, že na rozdíl od tebe dokážu pochopit jeho motivaci.“

„Já pro jeho chování nenacházím žádnou omluvu.“

„Ballard prostě přemýšlí a jedná jako chlap. Navíc jako policista. Za všech okolností ochraňuje bezbrannou dámu…“

„A proto před ní tají pravdu?“

„Naznačuju ti, co ho k tomu vedlo.“

„Tebe by takový přístup nerozzuřil?“

„Ale ano, rozzuřil.“

„Tak proč Ballarda bráníš?“

„Protože je neodolatelný?“

„Kristepane, mluv vážně.“

„Podívej, skutečně je mu to líto. A myslím, že se ti to pokoušel říct sám.“

„Neměla jsem náladu poslouchat nějaké vytáčky.“

„Takže se na něho dál budeš vztekat?“

„Proč se o tom vůbec bavíme?“

„Nevím. Asi mě zaujalo, jak o tobě mluvil. Jako by mezi vámi v Maine k něčemu došlo. Nebo se mýlím?“

Maura cítila, že ji Rizzoliová pozoruje těma svýma rentgenovýma policejníma očima, které okamžitě rozpoznají lež.

„Právě teď si nemůžu dovolit žádné komplikované vztahy,“ odpověděla vyhýbavě.

„Co je na Ballardovi komplikovaného? Tedy kromě toho, že tě naštval?“

„Má dceru. A exmanželku.“

„Chlapi v jeho věku mívají něco za sebou. Skoro všichni už byli alespoň jednou ženatí.“

Maura zírala přímo před sebe. „Poslyš, Jane, dobře víš, že každou ženu nečeká spokojené manželství.“

„Přesně tohle jsem si dřív často říkala, a jen se podívej.

Jeden den jsem toho člověka nemohla vystát a druhý den jsem na něho myslela od rána do večera. Ani ve snu by mě nenapadlo, že to tak dopadne.“

„Gabriel patří k výjimkám.“

„Ano, je to rovný chlap. Ale nejdřív se pokoušel o stejná ochranářská gesta jako Ballard. A já zuřila. Problém je v tom, že se vždycky nedá předem odhadnout, jestli jde jen o lásku, nebo spíš o majetnické sklony.“

Maura myslela na Victora. Na své nepodařené manželství. „Ne, to se opravdu nedá odhadnout.“

„Ale začít můžeš třeba tím, že se zaměříš na to, co je reálné, kde máš vůbec šanci. A pustíš z hlavy chlápky, u jakých není nejmenší naděje.“ Jeho jméno sice nepadlo, Maura však věděla, že řeč je o Danielu Brophym. O

zosobnění nedosažitelného. O svůdném přeludu, který by ji mohl lákat celé roky, celá desetiletí. Dokud nezestárnu, uvědomila si. Sama, úplně sama.

„Tady je výjezd,“ konstatovala Rizzoliová a odbočila na Loring Drive.

Při pohledu na ukazatel s nápisem NÁPRAVNÉ

ZAŘÍZENÍ FRAMINGHAM se Mauře rozbušilo srdce. Je čas zjistit na vlastní oči, kdo opravdu jsem.

„Pořád si ještě můžeš všechno rozmyslet,“ řekla Rizzoliová.

„Tohle jsme už probraly.“

„Jistě, jen ti připomínám, že se můžeme vrátit.“

„Ty bys to udělala, Jane? Po letech dohadů, kdo je tvá matka a jak asi vypadá, bys najednou couvla? Ve chvíli, kdy se ti konečně nabízí odpověď na každou otázku, jaká tě trápila?“

Rizzoliová se k ní otočila. Žena, která budila dojem, že je neustále v pohybu a znovu a znovu se ocitá v samém středu nej-různějších bouří, teď pozorovala Mauru s tichým a klidným porozuměním. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Já bych to neudělala.“

V administrativním křídle budovy Betty Coleové Smithové obě předložily své průkazky a zapsaly se. O pár minut později pro ně do recepce přišla superintendantka Barbara Gurleyová. Maura očekávala impozantní velitelku věznice, ale štíhlá a nakrátko ostříhaná hnědovláska oblečená v hnědé sukni a růžové bavlněné blůzce vypadala spíš jako nějaká knihovnice.

„Vítám

vás,

detektive

Rizzoliová.“

Pak

se

superintendantka otočila k Mauře. „A vy jste doktorka Islesová?“

„Ano. Díky, že jste si pro mě našla čas.“ Podaly si ruce.

Stisk Gurleyové byl chladný a odměřený. Ví, kdo jsem, pomyslela si Maura. A ví, proč tu jsem.

„Půjdeme do mé kanceláře. Připravila jsem vám ten spis.“

Gurleyová vykročila. Šla rázně a úsporně, bez zbytečných pohybů. Dokonce se ani neohlédla, aby se přesvědčila, jestli ji návštěvnice následují. Společně nastoupily do výtahu.

„Vaše zařízení má čtvrtý stupeň ostrahy?“ zeptala se Rizzoliová.

„Ano“

„To znamená střední úroveň bezpečnostních opatření, že?“ poznamenala Maura.

„Právě budujeme oddělení se šestým stupněm ostrahy.

Tohle je jediné ženské nápravné zařízení ve státě Massachusetts, nic jiného nám tedy nezbývá. Musíme si tady umět poradit s celým spektrem trestankyň.“

„I s vícenásobnými vražedkyněmi?“ zajímala se Rizzoliová.

„Dostanou se sem všechny ženy odsouzené za zločin.

Nemáme úplně stejná bezpečnostní opatření, jaká najdete v mužských věznicích. Také náš přístup je poněkud odlišný.

Klademe důraz na výchovné působení a rehabilitaci. Řada našich chovankyň trpí mentálními poruchami a v minulosti je někdo dlouhodobě sexuálně zneužíval. Situaci navíc komplikuje skutečnost, že mnohé jsou matkami, často tedy řešíme také emoční zátěž související s odloučením od rodiny. Když končí návštěvní hodiny, odcházejí odsud spousty uplakaných dětí.“

„A co Amalthea Lanková? Týkají se jí nějaká zvláštní opatření?“

„V jejím případě…“ Gurleyová zaváhala. Chvíli hleděla přímo před sebe. „Ano, pár opatření se jí týká.“

„Například?“

Dveře výtahu se otevřely a Gurleyová vystoupila. „Tady je moje kancelář.“

Prošly předpokojem. Dvě sekretářky se podívaly na Mauru a vzápětí chvatně sklonily hlavy k obrazovkám svých počítačů. Všichni tu uhýbají před mým pohledem, pomyslela si Maura. Čeho se bojí? Co bych neměla spatřit v jejich očích?

Gurleyová zavedla návštěvnice do pracovny a zavřela dveře. „Prosím, posaďte se.“

Místnost znamenala překvapení. Maura čekala, že kancelář bude strohostí a účelností odrážet osobnost Gurleyové. Ale všude tu viděla fotografie s usměvavými tvářemi. Matky chovající kojence. Školáci pózující v nažehlených košilích a se vzornými pěšinkami ve vlasech.

Novomanželé obklopení houfem dětí – jeho, jejích a společných.

„Moje děvčata,“ usmála se Gurleyová a přelétla očima stěnu plnou snímků. „Vězenkyně, které se úspěšně zařadily zpátky do společnosti. Zvolily si správnou cestu a změnily svůj život. Bohužel,“ dodala už bez úsměvu, „fotografie Amalthey Lankové se mezi nimi nikdy neobjeví.“

Superintendantka se posadila za psací stůl a zahleděla se na Mauru. „Nejsem si jistá, jestli je vaše návštěva dobrý nápad, paní doktorko.“

„Nikdy jsem svou skutečnou matku neviděla.“

„Právě to mi dělá starosti.“ Gurleyová se v otáčivém křesle zaklonila a chvíli Mauru pozorovala. „Všichni chceme své matky milovat. Přejeme si, aby byly výjimečné a dokonalé, protože pak se výjimeční a dokonalí můžeme cítit sami.“

„Neočekávám, že bych si ji zamilovala.“

„A co tedy očekáváte?“

Maura dlouho mlčela. Myslela na imaginární matky, které si v dětství vysnívala poté, co jí sestřenice prozradila krutou pravdu: Jsi adoptovaná. Tohle byl důvod, proč ze všech příbuzných s plavými vlasy jako koudel byla Maura jediná černovláska. Podle těch tmavých vlasů si vytvářela pohádkové matky. Italskou šlechtičnu přinucenou vzdát se dcery počaté mimo manželství. Nebo španělskou krasavici, která tragicky zemřela se zlomeným srdcem, když ji opustil milenec. Vždycky, přesně jak Gurleyová říkala, šlo o zcela výjimečné a dokonalé bytosti. Teď se ovšem měla setkat nikoliv s výplodem své fantazie, ale s ženou z masa a kostí.

Při té představě Mauře vyschlo v ústech.

Konečně ticho přerušila Rizzoliová. „Proč myslíte, že by se s ní doktorka Islesová neměla setkat?“ zeptala se Gurleyové.

„Jenom jsem chtěla, aby k té návštěvě přistupovala s krajní obezřelostí.“

„Proč? Je snad vaše chovankyně nebezpečná?“

„Nikoliv v tom smyslu, že by snad vyskočila a fyzicky na někoho zaútočila. Vlastně je zdánlivě docela mírná.“

„A ve skutečnosti?“

„Jen si uvědomte, co spáchala, detektive. Kolik zuřivosti bylo zapotřebí, aby páčidlem udeřila tak prudce, až oběti prorazila lebku? Dokázala byste odpovědět na otázku, co se skrývá v Amaltheině nitru?“ Gurleyová pohlédla na Mauru.

„Musíte návštěvu absolvovat s otevřenýma očima. Nesmíte zapomenout, koho máte před sebou.“

„Mohla jsem po ní zdědit DNA,“ řekla Maura, „ale rozhodně mě k té ženě neváže žádné citové pouto.“

„Takže jste prostě jen zvědavá?“

„Potřebuju tu záležitost uzavřít a jít dál.“

„Stejně asi uvažovala vaše sestra. Víte přece, že byla navštívit Amaltheu, ne?“

„Ano, slyšela jsem o tom.“

„Nemyslím, že by jí to setkání přineslo klid, po jakém toužila. Spíš ji naopak rozrušilo.“

„Čím?“

Gurleyová na psacím stole posunula směrem k Maure složku. „Tohle jsou psychiatrické záznamy Amalthey Lankové. Najdete tam všechno, co byste o ní měla vědět.

Proč si je místo osobního setkání nepřečtete? Přečtěte si je, odjeďte a zapomeňte na ni.“

Maura se složky nedotkla. Zato po záznamech sáhla Rizzoliová. „Amalthea je v péči psychiatrů?“

„Ano,“ přikývla Gurleyová.

„Z jakého důvodu?“

„Trpí schizofrenií.“

Maura se zahleděla na superintendantku. „Jak je potom možné, že ji odsoudili za vraždu? Jestli je schizofrenička, neměla by být ve vězení, ale v léčebně.“

„Stejně jako řada jiných našich chovankyň. Přesvědčte soudy, paní doktorko, já už to marně zkoušela. Samotný systém je nepříčetný. I když vraždu spáchá těžký psychotik, obhajoba argumentující pouze nepříčetností jen málokdy porotu zviklá.“

Rizzoliová se tiše zeptala: „A jste si jistá, že Amalthea je opravdu nepříčetná?“

Maura se otočila k Rizzoliové, zaujatě zírající do záznamů. „Někdo snad její diagnózu zpochybňuje?“

„Znám psychiatryni, která ji navštěvuje. Doktorka Joyce O’Donnellová obvykle neztrácí čas s obyčejnými schizofreniky.“ Podívala se na Gurleyovou. „Proč se o tenhle případ zajímá?“

„Zdá se, že vás to znepokojuje,“ opáčila Gurleyová.

„Kdybyste znala doktorku O’Donnellovou, taky by vás to znepokojilo.“ Rizzoliová sklapla složku se záznamy a zhluboka se nadechla. „Je tu ještě něco, co by doktorka Islesová měla vědět, než se setká s vězenkyní?“

Gurleyová pohlédla na Mauru. „Mám dojem, že jsem vás neodradila, je to tak?“

„Ano, je to tak. Chci se s ní setkat.“

„Pak vás doprovodím dolů do návštěvní místnosti.“

Kapitola 16

Pořád si to ještě můžu rozmyslet.

Tuhle větu si Maura v duchu neustále opakovala, zatímco podstupovala obvyklé návštěvnické procedury.

Zatímco si sundávala hodinky a společně s kabelkou je ukládala do skřínky. V návštěvní místnosti nikdo nesměl mít žádné cennosti ani peněženku a Maura se bez své kabelky, bez jakýchkoliv známek své totožnosti, bez všech těch plastových kartiček, kterými prokazovala, kdo je, cítila jako nahá. Zavřela skřínku a kovové cvaknutí zámku jí znovu připomenulo, do jakého světa se chystá vstoupit: do světa, kde se všechno pevně zamyká a kde jsou životy lidí polapeny v těsných celách.

Doufala, že setkání proběhne mezi čtyřma očima, ale když ji dozorkyně vpustila do návštěvní místnosti, musela se Maura s představou soukromí rozloučit. Před hodinou nastala doba odpoledních návštěv a všude tu hlučely dětské hlasy, všude vládl zmatek typický pro rodinná shledání.

Cinkaly mince, automaty s občerstvením ze sebe chrlily sendviče zabalené v celofánu, sáčky bramborových lupínků a čokoládové tyčinky.

„Amalthea už jede dolů,“ informovala dozorkyně Mauru.

„Nechcete si sednout?“

Maura zamířila k volnému stolku a posadila se. Na plastovém povrchu stolku byly lepkavé skvrny po rozlitém džusu, složila tedy ruce do klína a čekala. Srdce jí bušilo, v ústech měla sucho. Klasický příklad reakce „bojuj, nebo uteč“, pomyslela si. Sakra, proč jsem tak nervózní?

Zvedla se, přešla k umyvadlu, natočila si do papírového pohárku vodu a pak ji několika doušky všechnu vypila. Ale hrdlo dál zůstávalo vyprahlé. Ne, tenhle druh žízně nemohla zahnat pouhá voda. Žízní, zrychleným tepem a zpocenými dlaněmi se projevoval stále týž reflex, jímž se tělo obvykle připravuje na blížící se ohrožení. Jen klid, uvolni se, říkala si. Prostě se s ní setkáš, vyměníte si pár slov, uspokojíš svou zvědavost a zase odejdeš. Je to snad tak obtížné? Maura zmačkala papírový kelímek, otočila se – a ztuhla.

Právě se otevřely dveře a do návštěvní místnosti vstoupila jakási žena, ramena vzpřímená a bradu vysunutou se sebevědomím královny. Její pohled krátce utkvěl na Mauře. To je ona, pomyslela si Maura, vtom se však žena otočila a s úsměvem rozpřáhla ruce, aby objala dítě, které k ní přiběhlo.

Maura zmateně zírala. Ani nevěděla, jestli se má posadit.

Dveře se znovu otevřely. Objevila se v nich dozorkyně, s níž Maura předtím mluvila, a za loket držela ženu, která se spíš jenom šourala, celá shrbená a s očima sklopenýma k podlaze, jako by zoufale pátrala po něčem, co tam ztratila.

Dozorkyně ji odvedla k Mauřinu stolku a opatrně ji usadila na židli.

„No tak, Amaltheo. Tahle dáma tě přišla navštívit. Co kdyby sis s ní hezky popovídala, hm?“

Amalthea vytrvale skláněla hlavu, tentokrát k desce stolu. Prameny rozcuchaných vlasů vytvářely před obličejem špinavou umaštěnou oponu. Přestože už značně prošedivěly, nesporně kdysi bývaly černé. Jako moje vlasy, připomenula si Maura. A jako vlasy Anny.

Dozorkyně pokrčila rameny a podívala se na Mauru.

„Fajn, nechám vás tu spolu, ano? Až skončíte, mávněte na mě a já ji odvedu zpátky do cely.“

Zatímco dozorkyně odcházela, Amalthea ani nevzhlédla.

Zdálo se, že návštěvnici, která právě usedla naproti ní, vůbec nezaznamenala. Zůstávala nehybná, obličej skrytý za závojem dávno neumytých vlasů. Vězeňská halena jí byla volná v ramenou, jako by se žena uvnitř svého oblečení zvolna scvrkávala. Ruka spočívající na desce stolku sebou poškubávala zepředu dozadu v trvalém třesu.

„Zdravím vás, Amaltheo,“ přerušila Maura ticho. „Víte, kdo jsem?“

Žádná odpověď.

„Jmenuju se Maura Islesová. Už…“ Maura ztěžka polkla. „Už hodně dlouho vás hledám.“ Celý svůj život.

Žena škubla hlavou do strany. Ale nebylo to v důsledku Mauřiných slov, šlo pouze o tik. O neovladatelný impulz probíhající nervy a svaly.

„Amaltheo, jsem vaše dcera.“

Maura ji upřeně sledovala, čekala na reakci. Přímo po nějaké reakci prahla. V té chvíli pro Mauru všechno kolem zmizelo. Nevnímala kakofonickou směs dětských hlasů, nevnímala cinkot čtvrťáků padajících do automatů, nevnímala ani skřípání židlí na linoleu. Viděla jenom tuhle unavenou a zlomenou ženu.

„Mohla byste se na mě podívat? Prosím, podívejte se na mě.“

Konečně se ženina hlava zvolna a trhaně zvedla.

Připomínala mechanickou hračku s poněkud zarezlými součástkami. Neučesané vlasy se rozdělily a na Mauru se zahleděly bezedně prázdné oči. Maura v nich nespatřila sebemenší náznak, že by si žena něco uvědomovala.

Nespatřila v nich duši. Amaltheiny rty se pohnuly, ale z úst nevyšel žádný zvuk. Byl to pouze další neúmyslný svalový záškub. Neobsahoval jakékoliv sdělení.

Nedaleko se batolil jakýsi klouček a za ním se táhl pach po-čuraných plenek. U vedlejšího stolku měla vězenkyně s pískově světlými vlasy hlavu v dlaních a tiše vzlykala. Muž sedící naproti ní se tvářil zcela lhostejně. Nepochybně se tu odehrávalo mnoho rodinných dramat podobných tomu Mauřinu; byla jen další účastnicí, momentálně neschopnou dohlédnout za horizont vlastního neštěstí.

„Byla za vámi i moje sestra Anna,“ řekla Maura.

„Vypadala stejně jako já. Vzpomínáte si na ni?“

Amalthea teď pohybovala čelistmi, jako by něco žvýkala. Imaginární pokrm, který si dokáže vychutnat jen ona sama.

Kdepak, samozřejmě si nevzpomíná, zklamaně si pomyslela Maura při pohledu na Amalthein nepřítomný výraz. Vůbec mě neregistruje, neví, kdo jsem, ani proč jsem za ní přišla. Volám do prázdné jeskyně a ozvěna mi vrací pouze můj hlas.

Odhodlaná přimět ženu, aby vůbec nějak zareagovala, pronesla Maura s téměř záměrnou krutostí: „Anna je mrtvá.

Vaše druhá dcera je mrtvá. Víte o tom?“

Opět žádná odpověď.

Sakra, proč to pořád zkouším? Nevnímá, co jí říkám. V

jejích očích není jediný záblesk světla.

„Tak dobrá,“ pokračovala Maura. „Přijdu někdy jindy.

Třeba se mnou pak budete ochotná mluvit.“ Vstala a začala se rozhlížet po dozorkyni. Spatřila ji na opačném konci návštěvní místnosti. Maura se právě chystala zamávat, když se náhle ozval hlas. Šepot tak tichý, že si nebyla jistá, jestli nejde o sluchový klam.

„Běž pryč.“

Maura se znepokojeně otočila. Amalthea tam dál seděla stejně jako předtím, rty jí drobně pocukávaly a pohled měla rozostřený a prázdný.

Maura se znovu posadila. Velmi pomalu. „Co jste říkala?“

Amalthea k ní zvedla oči. A Maura v nich na okamžik zahlédla stopu jasného vědomí. Záblesk inteligence. „Běž pryč. Mohl by tě uvidět.“

Ta slova Mauře vyrazila dech. Po zádech jí přejel mráz a zježily se jí chloupky na krku.

U vedlejšího stolku vězenkyně s pískově světlými vlasy stále ještě plakala. Její návštěvník odsunul židli a vstal.

„Lituju, ale budeš se s tím muset smířit. Takhle to prostě je.“

Vzápětí už odcházel, vracel se do života venku, kde ženy nenosí jednotvárný denim, ale půvabné blůzky. Kde se zamčené dveře dají odemknout.

„Kdo?“ tiše se zeptala Maura. Amalthea neodpověděla.

„Kdo by mě mohl uvidět, Amaltheo?“ naléhala Maura.

„Koho máte na mysli?“

Amalthein pohled se však zakalil. Kratičký okamžik prozření pominul a Maura znovu marně pátrala v dokonalé prázdnotě.

„Tak co, užily jsme si návštěvu?“ bodrým tónem prohodila dozorkyně.

„Je pořád taková?“ zeptala se Maura, zatímco sledovala, jak Amaltheiny rty vytvářejí neslyšná slova.

„Hodně často. Mívá lepší a horší dny.“

„Skoro se mnou nepromluvila.“

„Rozpovídá se, jestli vás líp pozná. Většinou je uzavřená do sebe, ale občas ožije. Píše dopisy, dokonce telefonuje.“

„Komu volá?“

„To nevím. Nejspíš svojí cvokařce.“

„Doktorce O’Donnellové?“

„Té blonďaté dámě. Byla tu už několikrát, a tak je k ní Amalthea vstřícná. Viď, zlato?“ Dozorkyně vzala vězenkyni za loket. „Vstáváme, kočičko. Hezky se zase vrátíme nahoru.“

Amalthea se poslušně zvedla a nechala se odvést od stolku. Ale sotva ušla pár kroků, zastavila se.

„Amaltheo, jdeme.“

Vězenkyně se ani nepohnula. Stála na místě, jako by jí náhle ztuhly svaly.

„Zlato, nemůžu tu s tebou čekat celý den. Jdeme.“

Amalthea se zvolna otočila. Oči měla stále bez jakéhokoliv výrazu. A když pak promluvila, její hlas zněl spíš strojově než lidsky. Zněl jako hlas mimozemšťanky dorozumívající se prostřednictvím nějakého komunikátoru.

Pohlédla na Mauru.

„Teď umřeš i ty,“ řekla. Potom se toporně obrátila a šourala se pryč, zpátky do své cely.

„Trpí tardivní dyskinezí,“ spustila Maura. „Proto se mě superintendantka Gurleyová snažila odradit od té návštěvy.

Prostě nechtěla, abych viděla, v jakém je Amalthea stavu.

Nechtěla, abych zjistila, co jí provedli.“

„A co jí vlastně provedli?“ zeptala se Rizzoliová. Opět už seděla za volantem a neohroženě uháněla kolem těžkých nákladních automobilů, které roztřásaly silnici, až drobné subaru občas málem poskakovalo. „Naznačuješ snad, že z ní udělali něco jako zombie?“

„Prohlížela sis její psychiatrické záznamy. Nejdřív jí dávali fenothiaziny. To je skupina léčiv užívaných ke zmírnění psychotických stavů. Ovšem u starších žen někdy tyhle léky mají řadu nepříznivých vedlejších účinků, ke kterým patří i tardivní dyskineze. Jde o bezděčné pohyby úst a obličeje. Pacientka neustále přežvykuje nebo třeba nafukuje tváře a vyplazuje jazyk. Nemůže to nijak ovlivnit.

Jen si představ, jaké to asi je, když se proti své vůli musíš takhle pitvořit. Každý na tebe civí a pokládá tě za absolutně pomatenou.“

„Dá se těm pohybům zabránit?“

„Nedá. Měli léčbu přerušit, jakmile se objevily první příznaky. Ale příliš dlouho to odkládali. Potom se případu ujala doktorka O’Donnellová a konečně fenothiaziny vysadila. Poznala totiž, co se děje. Ovšem tardivní dyskineze patrně přetrvá.“ Maura si zlostně povzdechla a podívala se z okna, za nímž houstl provoz. Tentokrát ji neděsily tuny železa, rachotivě se valící kolem ní. Myslela na Amaltheu Lankovou, na její rty, které se neustále pohybují, jako by šeptaly podivná tajemství.

„Chceš říct, že ty léky vůbec nepotřebovala?“

„To netvrdím. Ale rozhodně s nimi měli dřív přestat.“

„Je tedy duševně nemocná? Nebo není?“

„Jejich

původní

diagnóza

zněla

jednoznačně:

schizofrenie.“

„A jak zní tvoje diagnóza?“

Maura si vybavila Amalthein prázdný pohled, její záhadná slova. Slova, která dávala smysl nanejvýš jako výplod paranoidních bludů. „Musím souhlasit,“ řekla a s povzdechem se opřela zády o sedadlo. „Víš, Jane, nepoznávám se v ní. Nepoznávám v ní ani kousíček své osobnosti.“

„Což je jistě obrovská úleva. Vzhledem k okolnostem.“

„Ale pořád mezi námi existuje určité pouto. Člověk nemůže popřít vlastní DNA.“

„Jo, krev není voda, co? Vzpamatuj se, přísloví jsou většinou jen bláboly. S tou ženou přece nemáš nic společného. Přivedla tě na svět a hned se tě vzdala. Tak je to. Veškeré příbuzenské vztahy rázem skončily.“

„Zná spousty odpovědí. Ví, kdo je můj otec. Kdo jsem já.“

Rizzoliová na ni vrhla krátký ostrý pohled a pak se opět věnovala řízení a silnici před sebou. „Dám ti radu, doktorko.

Zřejmě budeš uvažovat, jak jsem ke svým názorům dospěla.

Věř mi, nevycucala jsem si je z palce. Ta žena, Amalthea Lanková, je někdo, komu by ses měla vyhýbat. Nenavštěvuj ji, nemluv s ní. Ani o ní nepřemýšlej. Představuje nebezpečí.“

„Je to jen rozpadlá schizofrenička.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

Maura se otočila k Rizzoliové. „Víš o ní snad něco, co já ne?“

Rizzoliová pár vteřin mlčky řídila. Ale nezaměstnával ji hustý provoz; spíš hledala slova a sestavovala co nejvhodnější odpověď. „Pamatuješ si na Warrena Hoyta?“

zeptala se posléze. Přestože to jméno vyslovila celkem nevzrušeně, mimoděk stiskla čelisti a rukama pevněji sevřela volant.

Warren Hoyt, přemýšlela Maura. Chirurg.

Tak ho překřtili policisté. Přezdívku si vysloužil sadistickými ukrutnostmi páchanými na obětech. Jeho nástroji byly instalatérská lepicí páska a skalpel, kořistí se stávaly ženy spící v posteli a netušící, že ve tmě se skrývá vetřelec a předem už si představuje rozkoš, jakou zažije, až provede první řez. Posledním terčem útoku byla Jane Rizzoliová, protihráčka v souboji inteligence, v němž Chirurg nikdy nehodlal skončit jako poražený.

Právě Rizzoliová ho však zneškodnila jediným výstřelem. Kulka přeťala míchu, mnohonásobný vrah je teď

zcela ochrnutý, jeho končetiny jsou nehybné, nepoužitelné.

Svět Warrena Hoyta se scvrkl na nemocniční pokoj, kde něco málo zbývajících radostí nabízí pouze mozek.

Chirurgův mozek pracující stejně skvěle a nebezpečně jako dřív.

„Samozřejmě si na něho pamatuju,“ odpověděla Maura.

Viděla přece výsledky jeho mučení, děsivé rány, které skalpel způsobil jedné z obětí.

„Nepřestávám ho sledovat,“ řekla Rizzoliová. „Pochop, chci si být jistá, že to zvíře zůstává ve své kleci. Díkybohu tam pořád je, na té spinami jednotce. A během posledních osmi měsíců ho každou středu odpoledne někdo navštěvuje.

Doktorka Joyce O’Donnellová.“

Maura nakrčila čelo. „Proč za ním chodí?“

„Tvrdí, že s ním hovoří v rámci svého výzkumu násilného chování. Podle její teorie vrazi nejsou zodpovědní za své činy.

Člověka prý může předurčit k násilí například dávná slupka do makovice. Obhájci nejtěžších zločinců přirozeně mají O’Donnellovou na předním místě svého seznamu.

Pravděpodobně by ses od ní dozvěděla, že Jeffrey Dahmer prostě v dětství trpěl neporozuměním a Johna Wayna Gacyho příliš často kopali do hlavy. O’Donnellová dokáže omluvit kohokoliv a cokoliv.“

„Lidé obvykle dělají to, za co jsou placení.“

„Nemyslím, že jí jde o peníze.“

„O co tedy?“

„O příležitost osobně a co nejblíž proniknout k lidem, kteří vraždí. Vykládá, že jsou předmětem jejího bádání, že ji vedou ryze vědecké zájmy. No ovšem, Josef Mengele také všechno dělal pro vědu. Je to jen záminka, snaha zastřít skutečnou motivaci.“

„A jaká je ta motivace?“

„O’Donnellová hledá dráždivé podněty. Nesmírně ji vzrušuje, když naslouchá vrahovým fantaziím. Touží vstoupit do jeho myšlenek, dívat se jeho očima a vidět to, co vidí on. Touží zažívat stejné pocity, jaké zažívají lidské zrůdy.“

„Nepokládáš ji náhodou taky za zrůdu?“

„Možná by se takovou zrůdou ráda stala. Četla jsem dopisy, které posílala Hoytovi, když byl ve vězení. Naléhavě žádala, aby jí líčil veškeré podrobnosti ze svých vražd. Jo, Joyce O’Donnellová miluje podrobnosti.“

„Zohavené mrtvoly ve spoustě lidí vyvolávají zvědavost.“

„U ní nejde o pouhou zvědavost. Naše psychiatryně chce vědět, jaké to je proříznout skalpelem kůži a pozorovat prýštící krev oběti. Chce vědět, jaké to je, když si vrah vychutnává svou absolutní moc. O’Donnellová prahne po detailech, stejně jako upír prahne po krvi.“ Rizzoliová se na okamžik odmlčela a pak se trochu překvapeně zasmála.

„Poslyš, právě mě něco napadlo. Ano, O’Donnellová je

opravdu upír. S Hoytem se vzájemně napájejí. On jí popisuje své zvrácené fantazie a ona ho na oplátku ujišťuje, že je úplně normální takhle snít. Že je normální vzrušovat se představou, jak někomu podřezáváme hrdlo.“

„A teď navštěvuje mou matku.“

„Jo.“ Rizzoliová krátce pohlédla na Mauru. „Zajímalo by mě, v jakých představách se spolu vyžívají.“

Maura myslela na zločiny, za které byla Amalthea Lanková odsouzená. Uvažovala, co jí asi vířilo hlavou, když ty dvě sestry, bezradně stojící na krajnici, zvala do svého auta. Cítila v té chvíli záchvěvy budoucího vzrušení, podivné slasti plynoucí z neomezené moci nad lidským životem?

„Ledacos by ti měla naznačit už samotná skutečnost, že O’Donnellové stojí za to Amaltheu navštěvovat.“

„Co konkrétně?“

„O’Donnellová neplýtvá časem na obyčejné vrahy.

Nestará se o výrostka, který při loupeži v obchodě zastřelí prodavače. Ani o chlápka, kterého tak rozzuří manželka, až ji shodí ze schodů. Kdepak, O’Donnellová věnuje svůj vzácný čas úchylným stvůrám vraždícím pro radost ze zabíjení. Těm, kdo pootočí nožem v ráně, protože si chtějí vychutnat, jak čepel sklouzne po kosti. Věnuje čas výhradně zvláštním případům. Zrůdám.“

A co moje matka? ptala se sama sebe Maura. Je taky zrůda?

Kapitola 17

Velký bílý dům doktorky Joyce O’Donnellové postavený v koloniálním slohu se mezi dalšími honosnými stavbami na cambridgeské Brattle Street dobře vyjímal. Litinový plot ohraničoval předzahrádku s dokonalým trávníkem a záhony poslušně kvetoucích růží, jejichž kořeny chránila vrstva štěpků. Tohle byl pečlivě udržovaný pozemek, kde se netrpěl sebemenší nepořádek. Zatímco Maura mířila po pěšině vyložené žulovými dlaždicemi k hlavnímu vchodu, v duchu už před sebou viděla paní domu. Uhlazenou, vkusně oblečenou dámu s myšlenkami stejně uspořádanými jako její zahrada.

Žena, která otevřela domovní dveře, přesně odpovídala Mau-řiným představám.

Doktorka O’Donnellová byla platinová blondýna se světlou, nádherně hladkou pletí. Tmavomodrá bavlněná blůzka zastrkaná do nažehlených bílých kalhot svým střihem zvýrazňovala útlý pas. Žena se netvářila nijak zvlášť srdečně. Zato se v jejích očích objevil nezaměnitelný záblesk zvědavosti. Zvědavosti, jakou projevuje badatel při pohledu na nový studijní materiál.

„Doktorka O’Donnellová? Já jsem Maura Islesová.“

O’Donnellová Mauře krátce stiskla ruku. „Pojďte dál.“

I uvnitř se dům zdál chladně elegantní jako jeho majitelka. Útulnějším dojmem působily jenom perské koberce pokrývající tmavé týkové podlahy. Ze vstupní haly O’Donnellová přešla do střídmě zařízeného salonku, kde se poněkud znervóznělá Maura posadila na pohovku potaženou bílým hedvábím. O’Donnellová si zvolila křeslo naproti ní.

Uprostřed mezi nimi viděla Maura na konferenčním stolku z vonného dřeva stoh složek a digitální záznamník. Sice nebyl zapnutý, znamenal však jakousi neurčitou hrozbu a zesiloval Mauřiny pocity stísněnosti.

„Děkuju vám, že jste si pro mě našla čas,“ řekla Maura.

„Byla jsem zvědavá. Zajímalo mě, jaká asi bude Amaltheina dcera. Samozřejmě o vás vím, doktorko Islesová, ale jen to, co jsem si přečetla v novinách.“

O’Donnellová se v křesle pohodlně opřela, sebejistá a spokojená. Měla výhodu domácího hřiště, navíc mohla prokazovat laskavosti, zatímco Maura tu byla pouhou prosebnicí. „Vaše soukromí mi zůstává naprosto utajené.

Ale ráda bych se o něm něco dozvěděla.“

„Proč?“

„Docela dobře jsem poznala Amaltheu. A pochopitelně se nedokážu ubránit otázce, jestli…“

„Jestli platí, že jaká matka, taková dcera?“

O’Donnellová koketně zdvihla jedno obočí. „To jste řekla vy, nikoliv já.“

„Je to důvod vaší zvědavosti, nemám pravdu?“

„A co důvody vaší návštěvy? Proč jste přišla?“

Maura sklouzla pohledem k obrazu nad krbem, vyzývavě moderní olejomalbě sestávající z černých a rudých skvrn.

„Chtěla bych vědět, kdo ta žena vlastně je.“

„Vy to přece víte. Jenom se tomu stále vzpíráte uvěřit.

Stejně jako vaše sestra.“

Maura nakrčila čelo. „Mluvila jste s Annou?“

„Osobně jsem se s ní nikdy nesetkala. Ale zhruba před čtyřmi měsíci mi zavolala žena, která se představila jako Amaltheina dcera. Právě jsem kvůli jistému soudnímu procesu odjížděla na dva týdny do Oklahomy, a tak jsem se s ní nemohla sejít. Hovořily jsme spolu pouze po telefonu.

Byla matku navštívit ve framinghamském nápravném zařízení a tam jí řekli, že jsem Amaltheinou psychiatryní.

Chtěla slyšet víc o jejím životě. O dětství, o příbuzných.“

„A vy tohle všechno znáte?“

„Něco jsem vyčetla z jejích školních záznamů, něco mi svěřuje sama, pokud má jasnější chvíle. Vím, že se narodila v Lowellu. Když jí bylo asi tak devět, zemřela jí matka.

Amalthea pak bydlela u svého strýce a bratrance v Maine.“

Maura zpozorněla. „V Maine?“

„Ano. Maturovala ve městě jménem Fox Harbor.“

Teď už chápu, proč si Anna vybrala to městečko. Šla jsem v Anniných stopách, Anna šla ve stopách naší matky.

„Po dokončení střední školy informační zdroje vysychají,“ pokračovala O’Donnellová. „Nevíme, kam se Amalthea z Fox Harboru odstěhovala, ani čím se živila.

Tehdy se u ní nejspíš projevily první psychotické příznaky, schizofrenie totiž obvykle propuká na prahu dospělosti.

Amalthea se patrně celá léta bůhvíkde potulovala a skončila tak, jak dneska vypadá. S rozpadlou osobností ovládanou bludy.“ O’Donnellová pohlédla na Mauru. „Je to skličující obrázek. Vaší sestrou setkání s biologickou matkou dost otřáslo.“

„Když jsem se na Amaltheu podívala, neviděla jsem žádné povědomé rysy. Nic, co by nás spojovalo.“

„Ale já tady řadu podobností nacházím. Obě máte stejnou barvu vlasů. Stejný tvar úst.“

„Každá jsme úplně jiná.“

„Vážně ty nápadné shody nevidíte?“ O’Donnellová se naklonila blíž. Její oči se do Maury přímo vpalovaly.

„Povězte mi něco, doktorko Islesová. Proč jste si zvolila patologii?“

Maura jen mlčky zírala. Otázka ji dokonale vyvedla z míry.

„Mohla jste si vybrat kterýkoliv jiný lékařský obor.

Třeba porodnictví nebo pediatrii. Mohla jste pracovat s

živými pacienty, ale rozhodla jste se pro patologii.

Konkrétně pro soudní patologii.“

„Kam tou otázkou míříte?“

„K tomu, že vás nějak příliš přitahují mrtvoly.“

„Nesmysl.“

„Proč jste si tedy vybrala právě tuhle specializaci?“

„Protože mám ráda jasné odpovědi a nechci se spokojovat s domněnkami. Vyhovuje mi, když si můžu diagnózu ověřit v okuláru mikroskopu.“

„Vadí vám nejistota.“

„A komu nevadí?“

„Pak jste si mohla zvolit matematiku nebo některý technický obor. Ve spoustě oblastí byste našla přesnost.

Definitivní odpovědi. Ale vy jste nastoupila do úřadu soudního lékaře a zabýváte se mrtvolami.“ O’Donnellová se odmlčela. „Baví vás to?“ dodala tiše.

Maura opětovala její pronikavý pohled. „Ne.“

„Vybrala jste si zaměstnání, které vás nebaví?“

„Vybrala jsem si výzvu, jakou soudní patologie představuje. I když samotná práce není nijak příjemná, nabízí určitý pocit zadostiučinění.“

„Stále nechápete, o co mi jde? Tvrdíte, že jste si při pohledu na Amaltheu Lankovou nevšimla žádných povědomých rysů. Patrně jste v ní viděla jen jakési odpudivé stvoření. Nebo prostě pachatelku děsivých zločinů. Existují lidé, doktorko Islesová, kteří si třeba při pohledu na vás pomyslí totéž.“

„Přece nás dvě nemůžete srovnávat.“

„Víte, za co byla vaše matka odsouzená?“

„Ano, vím.“

„A četla jste pitevní zprávy?“

„Ještě ne.“

„Já je četla. Během procesu mě obhájci požádali o názor na duševní zdraví vaší matky. Prohlédla jsem si fotografie a probrala důkazní materiály. Opravdu víte, že oběťmi byly dvě sestry? Mladé ženy, které uvázly na krajnici?“

„Ano.“

„Mladší ze sester byla v devátém měsíci těhotenství.“

„Tohle všechno vím.“

„Jistě tedy víte i to, že vaše matka těm dvěma ženám na dálnici zastavila a nabídla jim pomoc. Co následuje? Odveze je do kůlny v lese, vzdálené necelých padesát kilometrů, a páčidlem jim roztříští lebky. Načež se zachová překvapivě – přímo záhadně – logicky. Odjede k čerpací stanici, naplní kanystr benzinem, vrátí se ke kůlně a podpálí ji i s oběma těly uvnitř.“ O’Donnellová mírně naklonila hlavu.

„Nepřipadá vám to zajímavé?“

„Spíš se mi z toho dělá nanic.“

„Ale někde hluboko v nitru možná skrýváte jiné pocity.

Pocity, které si nechcete přiznat. Že vás totiž podobné činy

přitahují. A nikoliv jenom jako intelektuální problém. Třeba vás na nich cosi fascinuje, dokonce vzrušuje.“

„Tak jako zřejmě vzrušují vás?“ opáčila Maura.

O’Donnellová se neurazila. Naopak ocenila Mauřinu poznámku vlídným úsměvem. „Můj zájem je ryze profesionální. Studovat vraždy a vrahy patří k mé práci. Ale uvažuju, proč se vy zajímáte o Amaltheu Lankovou.“

„Před dvěma dny jsem ještě nevěděla, kdo byla moje biologická matka. Teď se pokouším smířit se skutečností.

Snažím se pochopit…“

„Kdo jste?“ tiše se zeptala O’Donnellová.

Maura opětovala její pohled. „Já vím, kdo jsem.“

„Jste si tím jistá?“ O’Donnellová se znovu naklonila blíž. „Když v pitevně zkoumáte zranění oběti a popisujete vrahovy zásahy nožem, nikdy nepocítíte ani lehounký záchvěv vzrušení?“

„Proč si myslíte, že bych něco takového měla cítit?“

„Jste Amaltheina dcera.“

„Jenom biologicky. Amalthea mě nevychovávala.“

O’Donnellová se v křesle vrátila do původní polohy a chvíli Mauru pozorovala chladným pátravým pohledem. „Je vám známo, že existují genetické předpoklady násilného chování a některé rodiny je ve své DNA přenášejí na potomky?“

Mauře se vybavilo, co jí o doktorce O’Donnellové říkala Rizzoliová. U ní nejde o pouhou zvědavost. Naše

psychiatryně chce vědět, jaké to je, proříznout skalpelem kůži a pozorovat prýštící krev oběti. Chce vědět, jaké to je, když si vrah vychutnává svou absolutní moc. O’Donnellová prahne po detailech, stejně jako upír prahne po krvi. Teď už Maura v očích O’Donnellové jasně rozpoznala záblesk dychtivosti. Tahle žena se náramně baví ve společnosti zrůd, pomyslela si Maura. A doufá, že právě objevila další monstrum.

„Přišla jsem si promluvit o Amalthee,“ řekla Maura.

„Copak o ní nehovoříme?“

„Podle záznamů státního nápravného zařízení ve Framinghamu jste ji navštívila více než desetkrát. Proč za ní jezdíte tak často? Určitě ne pro její dobro.“

„Všechno dělám v rámci výzkumu. Amalthea mě zajímá.

Chci pochopit, co některé lidi nutí zabíjet. Proč v tom nacházejí potěšení.“

„Tvrdíte, že ty vraždy spáchala kvůli potěšení?“

„A vy snad víte, proč zabíjela?“

„Evidentně trpí psychózou.“

„Drtivá většina psychotiků nevraždí.“

„Ale souhlasíte, že Amalthea je duševně nemocná?“

O’Donnellová zaváhala. „Vypadá to tak,“

„Skoro jako byste o tom nebyla úplně přesvědčená. Ani po tolika návštěvách?“

„Problém vaší matky nelze zredukovat jenom na psychózu. A také s jejími zločiny je to složitější, než se zdá.“

„Promiňte, asi vám nerozumím.“

„Říkala jste, že víte, co spáchala. Respektive co spáchala podle tvrzení obžaloby.“

„Důkazy bohatě stačily k vynesení rozsudku.“

„Jistě, důkazů byla spousta. Poznávací značka zachycená kamerou u čerpací stanice. Páčidlo se stopami krve obětí.

Peněženky v kufru auta. Ale o tomhle jste pravděpodobně neslyšela.“ O’Donnellová se natáhla ke konferenčnímu stolku a podala Mauře jednu ze složek. „Jde o zprávu kriminalistické laboratoře ve Virginii, kde Amaltheu zadrželi.“

Maura rozevřela složku a uviděla fotografii bílého sedanu s massachusettskou poznávací značkou.

„V tomhle autě Amalthea jezdila,“ poznamenala O’Donnellová.

Maura otočila na další stránku. Byl to přehled důkazních otisků prstů.

„Otisků se uvnitř auta našlo opravdu hodně,“

pokračovala O’Donnellová. „Nikki a Theresa Wellsovy zanechaly otisky na bezpečnostních pásech zadních sedadel, což naznačuje, že obě se posadily dozadu a připoutaly se.

Jinak tam samozřejmě byly i Amaltheiny otisky. Na volantu

a řadicí páce.“ O’Donnellová se odmlčela a pak dodala: „Ale je tu ještě čtvrtá sada otisků.“

„Čtvrtá sada?“

„Ano, máte to v té zprávě před sebou. Našly se na přihrádce přístrojové desky, na obou dveřích a na volantu.

Tyhle otisky se nikdy nepodařilo identifikovat.“

„To nemusí nic znamenat. Třeba tam otisky zanechal nějaký mechanik, který auto opravoval.“

„Jistě, taková možnost se nedá vyloučit. Ale podívejte se na zprávu o vlasech a vláknech.“

Maura otočila stránku a přečetla si, že na zadních sedadlech se našly blond vlasy. Vlasy patřící Therese a Nikki Wellsovým. „Na tom neshledávám nic udivujícího.

Jak víme, oběti v tom autě jely.“

„Ale všimněte si, že žádný jejich vlas nebyl na předním sedadle. Uvažujte. Dvě ženy uváznou na krajnici. Kdosi u nich zastaví a nabídne jim odvoz. A co ty sestry udělají?

Obě se posadí dozadu. Vypadá to poněkud nezdvořile, nemyslíte? Nechat vepředu řidičku samotnou. Ledaže by…“

Maura vzhlédla od složky. „Ledaže by vedle řidičky už seděl někdo jiný.“

O’Donnellová se v křesle pohodlně opřela, na rtech spokojený úsměv. „Ano, tohle je ta znepokojivá otázka.

Otázka, která při procesu zůstala bez odpovědi. Proto se znovu a znovu vracím za vaší matkou. Chci zjistit to, co se policie vůbec nenamáhala vypátrat: Kdo seděl vepředu vedle Amalthey?“

„Amalthea vám nic neřekla?“

„Neprozradila jeho jméno.“

Maura se na O’Donnellovou upřeně zahleděla. „Jeho?“

„Pohlaví jen hádám. Nicméně jsem přesvědčená, že Amalthea v okamžiku, kdy na krajnici zahlédla ty dvě ženy, nebyla sama. Někdo jí pomohl ovládnout oběti. Někdo dostatečně silný, aby společně dokázali odtáhnout mrtvoly do kůlny a založit požár.“ O’Donnellová se krátce odmlčela.

„Právě ten člověk mě zajímá, doktorko Islesová. Právě jeho chci najít.“

„Při všech těch návštěvách vězení tedy nešlo o Amaltheu.“

„Nezkoumám nepříčetnost. Zkoumám zlo.“

Maura ji dál upřeně pozorovala. Jistě, pomyslela si. Ráda se dostáváš co nejblíž zlu, aby ses ho mohla dotknout a nasát jeho pach. Sama Amalthea tě nepřitahuje. Má posloužit jen jako prostředník, který tě dovede ke skutečnému předmětu tvé touhy.

„Takže hledáte společníka,“ konstatovala Maura.

„Nevíme, kdo to je, ani jak vypadá. Ale vaše matka ho zná.“

„Proč tedy neprozradí jeho jméno?“

„Taky se ptám. Proč ho Amalthea kryje? Bojí se ho?

Nebo ho naopak chrání?“

„Nevíte, jestli taková osoba vůbec existuje. Nemáte nic jiného než neidentifikované otisky prstů. A svou teorii.“

„Není to jen teorie. Zvíře je skutečné.“ O’Donnellová se předklonila a pronesla tiše, téměř důvěrně: „Ano, Zvíře.

Takhle ho vaše matka označila, když ji zatkli. Během výslechu na policejní stanici uvedla doslova: Zvíře mi řeklo, abych to udělala. Konec citátu. Chápete? On jí přikázal, aby ty dvě ženy zavraždila.“

V tichu, jež následovalo, vnímala Maura tlukot svého srdce jako zrychlující se rytmus bubnování. Ztěžka polkla.

„Mluvíme o schizofreničce. O ženě, která pravděpodobně trpí sluchovými halucinacemi.“

„Nebo má na mysli někoho skutečného.“

„Zvíře?“ Maure se podařilo zasmát. „Možná má spíš na mysli nějakého osobního démona. Netvora ze svých úzkostných snů.“

„Netvora, který zanechává otisky prstů?“

„Porotu zřejmě neovlivnily.“

„Všichni tenhle důkaz ignorovali. Zúčastnila jsem se procesu. Sledovala jsem, jak žalobce vznáší obvinění proti zcela zjevně psychotické ženě; sám si musel uvědomovat, že za své jednání není zodpovědná. Ale představovala snadný cíl, rozsudek nikomu nedělal problémy.“

„Přestože byla evidentně nepříčetná?“

„Nikdo samozřejmě nepochyboval, že trpí těžkou psychózou a slyší hlasy. Ale i když vás takové hlasy nutí

roztříštit ženskou lebku a mrtvolu pak spálit, porota stejně usoudí, že jste schopná odlišit správné jednání od nezákonného. Amaltheu žalobce slupnul jako malinu a porotci mu to odkývali. Vůbec nic nepochopili. Zapomněli na toho, komu patří čtvrtá sada otisků.“

O’Donnellová se znovu v křesle opřela zády. „A jedině vaše matka ví, o koho jde.“

Ve chvíli, kdy Maura zastavila za budovou úřadu soudního lékaře, bylo už skoro šest. Na parkovišti dosud stála dvě auta – Yoshimova modrá honda a černý saab doktora Costase. Patrně se nějaká pitva protáhla, napadlo Mauru a vzápětí pocítila mírné výčitky svědomí; měla mít dneska službu, ale poprosila kolegy, aby ji zastoupili.

Odemkla zadní vchod, vstoupila do budovy a zamířila rovnou ke své kanceláři. Cestou nikoho nepotkala. Na psacím stole našla to, co si přišla vyzvednout, dvě složky s připevněným žlutým poznámkovým lístkem, kam Louise napsala: Záznamy, které jste si vyžádala. Maura se posadila za stůl, zhluboka se nadechla a otevřela první složku.

Obsahovala zprávu o pitvě Theresy Wellsové, starší ze sester. Na deskách se jako obvykle uváděly základní údaje: jméno oběti, číslo případu a datum ohledání. Jméno patologa doktora Jamese Hobarta Mauře nic neříkalo, ovšem do úřadu soudního lékaře nastoupila teprve před dvěma roky a tahle pitevní zpráva byla stará pět let. Maura otočila stránku a začala číst přepis slov, která doktor Hobart namluvil do zavěšeného mikrofonu.

Mrtvá je dobře živená žena, věk neurčen, výška 165

centimetrů, váha 52 kilogramů. Definitivní identifikace provedena na základě rentgenových snímků chrupu; otisky prstů nelze sejmout. Viditelné jsou rozsáhlé popáleniny na trupu a končetinách, značné zuhelnatění kůže a odkrytých oblastí svaloviny. Obličej a přední část trupu jsou zasažené poněkud méně. Na těle zůstaly zbytky oblečení, konkrétně modrých džínsů velikosti 8 se zataženým zipem a zapnutým knoflíkem a dále zuhelnatělého bílého svetru a podprsenky, také se zapnutými háčky. Prohlídka dýchacích cest neobjevila žádné saze, hladina kar-boxyhemoglobinu v krvi byla minimální.

V době, kdy vypukl požár, Theresa Wellsová už nedýchala. Příčinu smrti určil doktor Hobart opět na základě interpretace rentgenových snímků.

Laterální a AP snímky lebky ukazují na pravé straně temenní kosti vtlačenou a tříštivou frakturu s klínovitým úlomkem širokým 4 centimetry.

Theresu tedy s největší pravděpodobností zabil prudký úder do hlavy.

Pod podpisem doktora Hobarta na konci zprávy uviděla Maura známé iniciály. Namluvený text přepsala Louise.

Patologové přicházeli a odcházeli, ale Louise v tomhle úřadu zůstávala.

Maura listovala dalšími stránkami. Byl tam formulář s přehledem veškerých rentgenových vyšetření provedených během pitvy, odebraných vzorků krve a tělních tekutin a shromážděných důkazních materiálů. Úřední stránky obsahovaly prohlášení o bezpečném a trvalém zajištění důkazů, výčet osobních předmětů oběti a jména přítomných osob. Doktoru Hobartovi asistoval Yoshima. Detektiva Swigerta z fitchburgské policie, který se také zúčastnil pitvy, Maura neznala.

Poslední část složky tvořila fotografie. Maura snímek chvíli pozorně studovala. Oheň na uhel spálil končetiny Theresy Wellsové a obnažil svalovinu trupu, ale obličej kupodivu zůstal téměř netknutý a měl nepochybně ženské rysy. Zemřela v pětatřiceti, pomyslela si Maura. Už jsem Theresu Wellsovou o pět let přežila. Dneska by byla v mém věku. Kdyby žila. Kdyby onoho listopadového dne nepíchla pneumatiku.

Maura odložila složku a sáhla po té druhé. Než ji otevřela, opět pár vteřin čekala, oddalovala pohled na všechny ty hrůzy. Vybavilo se jí ohořelé tělo, které sama pitvala asi před rokem, vybavily se jí pachy, jež jí pronikly do vlasů a oblečení a přetrvávaly tam ještě potom, co odešla z pitevny. Tenkrát Maura po celý zbytek léta odmítala použít svůj zahradní gril. Prostě nesnášela vůni opékaného masa. A když teď rozvírala desky se záznamy o Nikki Wellsové, skoro jako by ty pachy cítila znovu, přiváté zpátky nemilosrdnou pamětí.

Zatímco Theresin obličej plameny do značné míry ušetřily, nedalo se totéž říct o její mladší sestře. Oheň, který Theresu pohltil jen zčásti, o to víc zaměřil svou ničivou sílu na tělo Nikki Wellsové.

Oběť je silně zuhelnatělá, rozsáhlé úseky hrudi a břišní stěny jsou úplně spálené, takže obnažují útroby. Zcela spálené jsou i měkké tkáně obličeje a hlavy. V důsledku tříštivých zranění obličejových kostí jsou vidět některé oblasti lebeční klenby. Nezůstaly žádné zbytky oblečení, ale na rentgenových snímcích jsou patrné drobné kovové zhuštěniny v úrovni pátého žebra, mohlo by jít o háčky podprsenky; jeden kovový úlomek se nachází na stydké kosti.

Rentgen břicha také odhalil kosterní pozůstatky plodu, jehož průměr lebky odpovídá zhruba 36. týdnu gravidity…

Těhotenství Nikki Wellsové muselo být dokonale zřejmé. Přesto s ní vražedkyně neměla slitování. Nastávající matka i nenarozené dítě společně skončily na pohřební hranici v lese.

Maura otočila stránku. Zarazila se a s nakrčeným čelem četla další větu pitevní zprávy: Na rentgenových snímcích je zcela zřetelné, že u pravé nohy plodu chybí lýtková kost, holenní kost a zánártní kosti.

Za větou byla perem připsaná hvězdička s poznámkou: „Viz dodatek.“ Maura si nalistovala připojenou stránku.

Anomálii plodu zaznamenal gynekolog do karty ambulantní pacientky již tři měsíce předtím. Sonografie provedená během druhého trimestru odhalila, že plod nemá část pravé dolní končetiny, s největší pravděpodobností v důsledku poškození vnitřního plodového obalu, tak zvaného syndromu amniotického pásku.

Malformace plodu. Několik měsíců před svou smrtí se Nikki Wellsová dozvěděla, že se její dítě narodí bez pravé nohy, a přesto se ho rozhodla donosit. Chtěla si dítě nechat.

Jak Maura předpokládala, poslední stránky byly nejhorší.

Sice na ty fotografie neměla žaludek, ale přinutila se důkladně si je prohlédnout. Viděla zčernalé končetiny a trup.

Žádnou půvabnou ženu, žádný narůžovělý jas těhotenství, jen obrys lebky rýsující se pod seškvařenou maskou tvořenou obličejovými kostmi, vražedným úderem vmáčknutými dovnitř.

Tohle spáchala Amalthea Lanková. Moje matka.

Roztříštila jim lebky a těla odvlekla do kůlny. Pociťovala vzrušení, když mrtvoly polévala benzinem, škrtala zápalkou a sledovala, jak vyšlehávají plameny? Zdržela se u hořící kůlny, aby vdechovala pach spálených vlasů a masa?

Ta představa byla nesnesitelná. Maura zavřela složku a obrátila pozornost ke dvěma velkým obálkám s rentgenovými snímky, které také ležely na jejím psacím stole. Přešla k prohlížecímu panelu a umístila na něj snímky hlavy a krku Theresy Wellsové. Světlo se s bliknutím rozsvítilo a ozářilo přízračné stíny kostí. Rentgenové snímky Mauře připadaly méně drásavé než fotografie. Mrtvoly zbavené rozpoznatelných tkání už ji tolik neděsily. Kostra je koneckonců jen kostra, jedna jako druhá. Lebka na světelném panelu mohla patřit kterékoliv ženě, blízké, nebo naopak úplně cizí. Maura upřeně pozorovala prolomenou lebeční klenbu, trojúhelníkový kus kosti vmáčknutý hluboko dovnitř. Tady rozhodně nešlo o letmý úder; takovou spoušť v temenním laloku muselo způsobit nelítostně prudké máchnutí paží.

Maura sundala Theresiny snímky, sáhla do druhé obálky a připevnila na světelný panel novou dvojici rentgenových snímků. Další lebku, tentokrát lebku Nikki. Stejně jako její sestra i Nikki dostala ránu do hlavy, ale tenhle úder mířil na čelo, promáčkl čelní kost a natolik rozdrtil obě očnice, že v důlcích okamžitě praskly oči. Těsně předtím však musela Nikki Wellsová dopadající vražednou zbraň vidět.

Snímky lebky Maura nahradila párem rentgenových snímků zachycujících páteř a pánev, pod spálenými tkáněmi překvapivě zachovalé. Pánev částečně překrývaly kosti plodu. Ačkoliv plameny spojily matku a dítě v jedinou zuhelnatělou masu, rentgen zřetelně rozlišil dva různé jedince. Dvě sady kostí. Dvě oběti.

A ještě něco Mauru zaujalo: jasná skvrnka vystupující z černošedé změti stínů. Ta skvrnka připomínala jehlově tenkou rýhu na stydké kosti Nikki Wellsové. Drobný kovový odštěpek? Něco z jejího svrchního oblečení, kousíček zipu nebo háčku, který ulpěl na spálené kůži?

Maura znovu sáhla po obálce, vyhledala v ní rentgenový snímek trupu ze strany a připevnila jej vedle frontálního pohledu. Skvrnku zachycoval i laterální snímek, ale teď bylo vidět, že kovová částečka nespočívá na stydké kosti, ale přímo jako by se do ní zařezávala.

Maura vytáhla z Nikkiiny obálky všechny rentgenové snímky a po dvojicích je umístila na prosvětlený panel. Na hrudních snímcích si všimla zhuštěnin, které ve své zprávě uváděl doktor Hobart; patrně se jednalo o kovové háčky a očka podprsenky. Laterální snímky zachytily ty kousíčky kovu ve vrchních měkkých tkáních zcela zřetelně. Maura si opět pozorně prohlédla snímky pánve s tenkou kovovou částečkou uvázlou ve stydké kosti Nikki Wellsové. Doktor Hobart se o ní sice ve své zprávě zmínil, ale v závěrečném shrnutí už nic dalšího nedodal. Patrně nález nepovažoval za důležitý. A proč by mu taky měl přikládat nějaký zvláštní význam vedle všech ostatních hrůz, kterým byly oběti vystaveny?

Při pitvě Hobartovi asistoval Yoshima; třeba si ten případ bude ještě pamatovat.

Maura opustila svou kancelář, zamířila po schodech dolů a dvoukřídlými dveřmi vstoupila do pitevního oddělení. V

laboratoři nikoho neviděla, pracovní stoly byly uklizené.

„Yoshimo?“ zavolala.

Nazula si návleky, prošla laboratoří, minula prázdné ocelové pitevní stoly a za dalšími dvoukřídlými dveřmi se ocitla na přijímací rampě. Pro jistotu nakoukla i do chladicí místnosti, ale spatřila jenom dvě mrtvoly, dva bílé vaky uložené na vozících postavených vedle sebe.

Chvíli čekala u opuštěné rampy a dávala pozor, jestli se neozvou hlasy, kroky nebo jakékoliv jiné zvuky, které by jí prozradily, že v budově ještě někdo je. Ale slyšela pouze hukot chladicího zařízení a odkudsi zvenku kvílející sirénu sanitky.

Costas a Yoshima zřejmě už odjeli domů.

Když o patnáct minut později vyšla z budovy, všimla si, že saab i toyota mezitím z parkoviště zmizely. Kromě jejího černého Lexu tam zůstala jen tři vozidla márnice, každé označené nápisem ÚŘAD SOUDNÍHO LÉKAŘE, STÁT

MASSACHUSETTS. Už se stmívalo a její auto se osaměle vyjímalo v žlutém kruhu světla pouliční lampy.

Mauře dosud vířily hlavou myšlenky na Theresu a Nikki Wellsovy. Cestou k Lexu zjitřeně vnímala všechny stíny kolem sebe, všechny nezvyklé zvuky, všechny náznaky pohybu. Pár kroků před autem se náhle zastavila. Zírala na dveře u místa spolujezdce a cítila, jak se jí vzadu na krku ježí chloupky. Složky, které nesla, jí vyklouzly ze zdřevěnělých rukou, papíry se rozlétly po asfaltu.

Lesklý lak auta hyzdily tři rovnoběžné škrábance. Stopy dravčího spáru.

Běž pryč. Okamžitě se vrať!

Otočila se na patě a rozběhla se zpátky k budově. U

zamčeného vchodu začala v kabelce horečně hledat klíče.

Kde jsou? Který z nich je ten správný? Konečně se jí podařilo vrazit klíč do zámku. Vřítila se dovnitř, zabouchla za sebou dveře a ještě se o ně opřela, jako by je chtěla zabarikádovat vlastním tělem.

V prázdné budově bylo takové ticho, že Maura slyšela své vyděšeně zrychlené nádechy a výdechy.

Chodbou doběhla do své kanceláře a zamkla se v ní.

Teprve tam, obklopená důvěrně známými předměty, po několika vteřinách zjistila, že tep se jí zvolna uklidňuje a ruce se přestávají třást. Přešla k psacímu stolu, zvedla telefon a zavolala Jane Rizzoliové.

Kapitola 18

„Zachovala ses naprosto správně,“ konstatovala Rizzoliová. „Vždycky je nejlepší rovnou se sebrat a zmizet do bezpečí.“

Maura seděla za svým psacím stolem a zírala na pomačkané papíry, které jí Rizzoliová přinesla z parkoviště.

Složka Nikki Wellsové se změnila v neurovnanou hromádku stránek umazaných od bláta a navíc pošlapaných. Strach a panika sice ve společnosti Rizzoliové zmizely, ale šok stále dozníval.

„Našla jsi na těch dveřích otisky prstů?“ zeptala se Maura.

„Jo, pár jich tam je. Jako na dveřích každého auta.“

Rizzoliová si přisunula židli blíž k Mauřinu psacímu stolu, posadila se a ruce si položila na vypouklé břicho.

Mamka Rizzoliová, těhotná a ozbrojená, pomyslela si Maura. Podivnější zachránkyně mi určitě nikdy na pomoc nepřispěchala.

„Jak dlouho stálo tvoje auto na tom parkovišti? Zmínila ses, že jsi sem dorazila kolem šesté.“

„Ale škrábance tam mohly být už předtím, než jsem přijela. Dveře u místa spolujezdce nepoužívám denně.

Jedině když do auta nakládám nákupy a podobně. Dneska večer jsem si toho všimla jenom náhodou, kvůli tomu, jak bylo auto zaparkované. A že stálo přímo pod lampou.“

„Kdy ses na ty dveře dívala naposledy?“

Maura si přitiskla dlaně ke spánkům. „Včera ráno byly netknuté. Když jsem odjížděla z Maine. Dávala jsem si na přední sedadlo kabelu s osobními věcmi. Škrábanců bych si musela všimnout.“

„Fajn. Takže včera ses vrátila domů. A potom?“

„Auto jsem celou noc měla ve své garáži. Ráno jsem jela za tebou. Na Schroeder Plaza.“

„Kde jsi zaparkovala?“

„V garážích nedaleko policejní stanice za Columbus Avenue.“

„Auto tedy zůstalo celé odpoledne v těch garážích.

Zatímco my dvě jely na návštěvu věznice.“

„Ano.“

„Všechno v těch garážích sledují kamery.“

„Vážně? Vůbec jsem si nevšimla…“

„A kam jsi jela potom? Po návratu z Framinghamu?“

Maura zaváhala.

„Doktorko?“

„Byla jsem za Joyce O’Donnellovou.“ Maura neuhnula před pohledem Rizzoliové. „Netvař se tak. Musela jsem s ní mluvit.“

„Hodlala ses mi o tom zmínit?“

„Samozřejmě. Hele, jen jsem se potřebovala dozvědět trochu víc o své matce.“

Rizzoliová se na židli zaklonila, ústa přísně sevřená.

Nepotěšila jsem ji, uvědomila si Maura. Nabádala mě, abych se od O’Donnellové držela dál, a já její radu ignorovala.

„Jak dlouho ses v jejím domě zdržela?“ zeptala se Rizzoliová.

„Asi hodinu. Jane, pověděla mi něco, o čem jsem nevěděla. Amalthea vyrůstala ve Fox Harboru. Proto se Anna přestěhovala do Maine.“

„A když rozhovor s O’Donnellovou skončil? Co jsi dělala potom?“

Maura si povzdechla. „Odjela jsem rovnou sem.“

„Nevšimla sis, že by tě někdo sledoval?“

„Proč bych se měla trápit ještě tímhle? Už tak mi hlava málem praská starostmi.“

Chvíli jedna druhou mlčky pozorovaly. Napětí vyvolané Mauřinou návštěvou u O’Donnellové dosud nepominulo.

„Věděla jsi, že vaše bezpečnostní kamera nefunguje?“

prohodila Rizzoliová. „Myslím tu na parkovišti.“

Maura se rozesmála a pokrčila rameny. „Umíš si představit, o kolik nám letos seškrtali rozpočet? Ta kamera je rozbitá už hezkých pár měsíců. Skoro je vidět, jak z ní čouhají dráty.“

„Chtěla jsem říct, že kamera by stejně měla většinu vandalů odradit.“

„Pachatele bohužel neodradila.“

„Kdo další ví, že kamera je mimo provoz? Nejspíš všichni zaměstnanci úřadu, nemám pravdu?“

Maura se zamračila. „Nelíbí se mi, co naznačuješ. O

rozbité kameře ví spousta lidí. Policisté. Řidiči pohřebních vozů. Každý, kdo sem někdy dopravil nějakou mrtvolu.

Stačí se kouknout nahoru a hned je ti to jasné.“

„Říkala jsi, že když jsi dorazila na parkoviště, stála tam dvě auta. Yoshimovo a doktora Costase.“

„Správně.“

„A když jsi kolem osmé odcházela, obě auta už byla pryč.“

„Pánové prostě odjeli přede mnou.“

„Vycházíš s nimi dobře?“

Maura se nevěřícně zasmála. „Děláš si legraci, viď?

Protože jinak by ta otázka byla dokonale směšná.“

„Rozhodně mě netěší, že se o ně musím zajímat.“

„Tak proč se o ně zajímáš? Sakra, Jane, doktora Costase přece znáš. A znáš i Yoshimu. Nemůžeš je najednou považovat za podezřelé.“

„Oba šli přes parkoviště. Přímo kolem tvého auta.

Doktor Costas opustil budovu jako první, přibližně ve tři čtvrtě na sedm. Yoshima o něco později, asi ve čtvrt na osm.“

„Ty jsi s nimi mluvila?“

„Jo. Oba tvrdí, že na tvém autě žádné škrábance neviděli.

A věř mi, všimli by si jich. Určitě Yoshima, protože parkoval těsně vedle tebe.“

„Pracujeme spolu skoro dva roky. Znám ho. Stejně jako ty.“

„Člověk může být přesvědčený, že někoho dobře zná, ale…“

Přestaň s tím, Jane, pomyslela si Maura. Nenuť mě, abych se začala bát svých kolegů.

„Dělá v tomhle baráku osmnáct let,“ řekla Rizzoliová.

„Abe je tu téměř stejně dlouho. A Louise taky.“

„Věděla jsi, že Yoshima žije úplně sám?“

„A já snad nežiju sama?“

„Je mu osmačtyřicet a nikdy se neoženil. Starý mládenec. Denně přichází do práce, denně se s tebou setkává, denně je ve tvé blízkosti. Oba se zabýváte mrtvolami, což rozhodně není příliš veselá práce. Tím se mezi vámi vytváří jakési pouto. Všechny ty hrůzné věci vás svým způsobem spojují.“

Mauře se vybavily dlouhé hodiny, které s Yoshimou strávili v pitevně zaplněné ocelovými stoly a ostrými nástroji. Vždycky jako by předem věděl, o co ho vzápětí požádám, pomyslela si. Ano, samozřejmě mezi námi existuje jisté pouto, protože jsme tým. Ale jakmile odložíme ochranné oblečení, návleky a gumové rukavice, jdeme si každý po svém, žijeme vlastní životy. Nepěstujeme přátelské styky, dokonce jsme si spolu nikdy po práci nedali sklenku. V tomhle se vzájemně podobáme. Dva osamělí lidé setkávající se pouze nad mrtvolami.

„Poslyš,“ povzdechla si Rizzoliová, „já mám Yoshimu ráda. Protiví se mi uvažovat o něm v takové souvislosti. Ale nemůžu si dovolit nechat ho stranou. Dělám svou práci.“

„Jakou práci, Jane? Snažíš se u mě vyvolat paranoidní vzta-hovačnost? Už takhle jsem dost vyděšená. Nechtěj, abych měla strach právě z lidí, kterým nejvíc potřebuju důvěřovat.“ Maura zvedla z psacího stolu papíry. „Už jste skončili s mým autem? Ráda bych jela domů.“

„Jo, už jsme s ním hotovi. Ale nejsem si jistá, jestli bys měla jet domů.“

„A co bych podle tebe měla dělat?“

„Nabízejí se i jiné varianty. Mohla by ses ubytovat v hotelu. Můžeš se vyspat u mě na pohovce. Taky jsem mluvila s detektivem Ballardem. Zmínil se, že má volný pokoj.“

„Proč se bavíš s Ballardem?“

„Denně se mě ptá, jestli je v případu něco nového. Volal asi před hodinou a já mu řekla o těch škrábancích. Hned se sem rozjel, chtěl je vidět na vlastní oči.“

„A teď je na parkovišti?“

„Ano, dorazil před chvilkou. Dělá si o tebe starosti, doktorko. A já taky.“ Rizzoliová se odmlčela. „Jak se tedy rozhodneš?“

„Když já nevím…“

„Nechám ti pár minut na rozmyšlenou.“ Rizzoliová s námahou vstala. „Jdeme. Doprovodím tě.“

Není to absurdní? napadlo Mauru. Chrání mě žena, která se málem sama nedokáže zvednout ze židle… Ale Rizzoliová jasně dávala najevo, že jedině jí tady přísluší role velitelky a strážkyně. Otevřela dveře a jako první vyšla z budovy.

Maura ji přes parkoviště následovala k Lexu, kde stáli Frost a Ballard.

„Jste v pořádku, Mauro?“ zeptal se Ballard. Pod světlem pouliční lampy byly jeho oči ve stínu. Maura k detektivovi vzhlédla, ale nerozeznala, jak se tváří.

„Nic mi není.“

„Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“ Ballard se podíval na Rizzoliovou. „Řekla jste jí, co si o tom myslíme?“

„Poradila jsem jí, aby radši dneska nespala doma.“

Maura upřeně pozorovala své auto. Tři škrábance byly velmi nápadné, dokonce se zdály ještě ohyzdnější než předtím. Připomínaly stopu po drápech dravé šelmy. Annin vrah mi něco vzkazuje. A já netušila, jak blízko se ke mně dostal.

„ Na dveřích u místa řidiče technici objevili menší promáčklinu,“ poznamenal Frost.

„Ta je stará. Před pár měsíci do mě někdo ťuknul na parkovišti.“

„Fajn, takže jde jen o ty škrábance. Chlapci získali nějaké otisky prstů. Pro srovnání budou potřebovat i vaše, paní doktorko. Můžete se co nejdřív zastavit v laboratoři?“

„Jistě.“ Maura myslela na všechny ty studené prsty, které v pitevně potírali inkoustovou barvou a rutinovaně přikládali na kartičky. Moje otisky budou k dispozici ještě před začátkem hry. Dokud ještě žiju. Navzdory vlahému vzduchu ji náhle zamrazilo. Zkřížila ruce na hrudi a představila si, jak vchází do svého prázdného domu a zamyká se v ložnici.

Přes veškerá bezpečnostní opatření dům byl prostě jen dům, žádná pevnost. Dům s okny, jaká se dají snadno rozbít, se žaluziemi, na které stačí obyčejný nůž.

„Říkala jsi, že Annino auto poškrábal Charles Cassell,“

otočila se Maura k Rizzoliové. „Ale tohle by Cassell neudělal. Rozhodně ne mně.“

„Máš pravdu, neměl důvod. Tohle je varování určené tobě.“ Rizzoliová zaváhala a pak tiše dodala: „S Annou to možná byl jenom omyl.“

Jde o mě. To já jsem měla zemřít.

„Kam tedy pojedeš, doktorko?“ zeptala se Rizzoliová.

„Nevím,“ odpověděla Maura. „Vůbec nevím, co mám dělat…“

„Každopádně bych navrhoval, abyste tu už dál nepostávala,“ ozval se Ballard. „Kdekdo vás může sledovat.“

Maura sklouzla pohledem k chodníku. Spatřila siluety lidí, které přilákal blikající majáček policejního vozu.

Neviděla jim do obličeje, neboť je zakrýval stín, zatímco ona tu stála v kruhu světla pouliční lampy, ozářená jako revuální hvězda.

„Mám volný pokoj,“ pokračoval Ballard.

Neotočila se k němu, stále upírala pohled na ty siluety bez tváří. Všechno se děje příliš rychle, uvažovala. Příliš mnohá rozhodnutí musím udělat během okamžiku. A třeba své volby budu litovat.

„Doktorko?“ naléhala Rizzoliová. „Už ses rozmyslela?“

Maura se konečně podívala na Ballarda. A znovu zažila onen znepokojivý záchvěv. Znovu si uvědomila, jak ji Ballard přitahuje. „Nenapadá mě, kam jinam bych šla,“

povzdechla si.

Jel tak blízko za ní, že jeho reflektory neustále viděla ve svém zpětném zrcátku. Jako by se bál, aby mezi ně neproklouzlo jiné auto. Aby se mu v hustém provozu neztratila. Ale držel se těsně za ní i potom, co zamířili do klidnějšího předměstí Newton, kde dvakrát objížděli celý blok. Jak ji totiž Ballard předem upozornil, chtěl se přesvědčit, jestli je nikdo nesleduje. Když posléze zaparkovala před jeho domem, téměř vzápětí se detektiv objevil u jejího okna a ťukal na sklo.

„Zajeďte do mé garáže,“ řekl.

„To bych vám zabrala místo.“

„Nevadí. Nechci, aby vaše auto zůstalo na silnici.

Počkejte, otevřu vrata.“

Odbočila na příjezdovou cestu a sledovala, jak se vrata s rachotem zvedají a předvádějí vzorně uklizenou garáž.

Veškeré nářadí viselo na háčcích, každou vestavěnou polici zaplňovaly vyrovnané řady plechovek s barvami. Dokonce i betonová podlaha jako by se leskla čistotou. Maura vjela dovnitř. Vrata se za ní okamžitě zavřela, její auto už z ulice nebylo vidět. Chvíli nehnutě seděla za volantem, poslouchala tichý klapot chladnoucího motoru a duševně se připravovala na to, co bude následovat. Ještě před pár minutami jí návrat do vlastního domu připadal nebezpečný a nerozumný. Teď jí hlavou vířila otázka, o kolik je tohle řešení rozumnější.

Ballard otevřel dveře jejího auta. „Pojďte dál. Ukážu vám, jak se zapíná poplašný systém. Jen pro případ, že bych tu zrovna nebyl.“

Zavedl ji do domu a krátkou chodbou do předsíně.

Ukázal na skřínku vedle předního vchodu.

„Alarm je starý teprve několik měsíců. Nejdřív vyťukáte bezpečnostní kód, pak stisknete tlačítko ARM. Tím systém zapojíte. Jakmile někdo otevře dveře nebo okno, rozřinčí se alarm tak hlasitě, až vám zalehne v uších. Zároveň automaticky dostane zprávu bezpečnostní agentura a její pracovník sem zatelefonuje. Při vypínání vyťukáte tentýž kód a stisknete tlačítko OFF. Je vám to jasné?“

„Ano. Prozradíte mi ten kód?“

„Právě jsem se k tomu chystal.“ Ballard jí pohlédl do očí. „Ale jistě si uvědomujete, že vám chci svěřit číselný klíč od svého domu.“

„Uvažujete, jestli mi můžete důvěřovat?“

„Jen mi slibte, že ho nepředáte žádným svým méně spolehlivým známým.“

„Takových mám opravdu spoustu.“

„A všichni nejspíš nosí policejní odznak,“ zasmál se Ballard. „Dobrá, ten kód je dvanáct sedmnáct. Obrácené datum narození mé dcery. Zapamatujete si ta čísla, nebo si je chcete zapsat?“

„Budu si je pamatovat.“

„Výborně. Tak alarm zapojte. Myslím, že pro dnešek už zůstaneme v domě.“

Zatímco vyťukávala čísla, stál za ní Ballard tak blízko, že ve vlasech cítila jeho dech. Stiskla tlačítko ARM. Ozvalo se tiché pípnutí a na displeji se objevila slova: SYSTÉM

ZAPOJEN.

„Pevnost je uzavřená,“ poznamenal.

„Ani to nebylo složité.“ Maura se otočila a zjistila, že z ní Ballard nespouští oči. Raději o krok ustoupila. Alespoň metrová vzdálenost se jí přece jen zdála bezpečnější.

„Večeřela jste?“ zeptal se.

„Vůbec jsem se k tomu nedostala. Dneska večer se toho seběhlo nějak moc najednou.“

„Tak pojďte. Nemůžu vás nechat hladovět.“

Jeho kuchyň byla přesně taková, jak Maura očekávala.

Pevné javorové skřínky, pulty s deskami z masivního dřeva, hrnce a pánve seřazené podle velikosti a zavěšené pod stropem. Žádné výstřednosti. Prostě účelně vybavené pracoviště.

„Nechci vám přidělávat starosti,“ řekla Maura. „Úplně mi stačí vajíčka a toast.“

Ballard otevřel ledničku a vyndal karton vajec.

„Míchaná?“

„Proč ne, Ricku?“

„Co kdybyste zatím připravila pár toastů? Chleba je tamhle. Dám si taky.“

Maura vytáhla z balíčku dva krajíčky chleba a vsunula je do toastovače. Otočila se a sledovala, jak detektiv stojí u sporáku a rozmíchává v misce vajíčka. Vybavila se jí jejich nedávná společná večeře. Oba byli bosí a rozesmátí. Těšili se jeden z druhého. Než u ní telefonát Rizzoliové vzbudil ostražitost. A k čemu by mezi nimi asi došlo, kdyby tehdy večer Jane nezavolala? Zatímco Ballard lil vajíčka na pánev a zapaloval plyn, cítila Maura, že jí rudnou tváře, jako by další plamen zažehl i v ní.

Raději se obrátila a zahleděla se na dveře ledničky, kde byly přilepené fotografie Ballardových a jejich dcery. Katie jako miminko v matčině náručí. Katie jako batole usazené na vysoké dětské židličce. Podoba Katie se postupně vyvíjela až ke snímku dospívající blondýnky se vzdorovitým úsměvem.

„Hrozně rychle se mění,“ prohodil Ballard. „Ani nemůžu uvěřit, že na těch fotkách je stále totéž děcko.“ Maura se ohlédla přes rameno. „Jak jste vyřešili tu věc s marihuanou ve školní skřínce?“

„Jo, ten malér,“ povzdechl si Ballard. „Carmen holce pořádně vynadala. A navíc jí na celý měsíc zakázala televizi.

Teď musím zamykat i svůj televizor, aby se sem Katie nevplížila a nekoukala se, když nejsem doma.“

„Je dobře, že se v takové věci s Carmen shodnete.“

„Nic jiného nám nezbývá. Ať je rozvod sebetrpčí záležitost, v zájmu dítěte rodiče musejí držet spolu.“ Ballard vypnul sporák, a rozdělil kouřící vajíčka na dva talíře. „Vy žádné děti nemáte?“

„Naštěstí ne.“

„Naštěstí?“

„Victor a já bychom se nedokázali domluvit jako vy dva.“

„Není to tak snadné, jak se zdá. Zvlášť od té doby, co…“

„Ano?“

„Prostě se nám daří zachovávat jisté dekorum. Nic víc.“

Prostřeli stůl, položili na něj talíře s vajíčky, toasty a máslo. Pak se posadili naproti sobě. Rozhovor o jejich nepovedených manželstvích je oba poněkud rozladil. Stále se ještě zotavujeme ze svých citových šrámů, pomyslela si Maura. Bez ohledu na to, jak jeden druhého přitahujeme, tohle není nejvhodnější čas k důvěrnému sblížení.

Ale později, když jí vedl po schodech nahoru, vůbec nepochybovala, že oběma víří hlavou stejné úvahy.

„Tady je váš pokoj,“ řekl a otevřel dveře dceřiny ložnice.

Maura vstoupila dovnitř a okamžitě se setkala s očima Britney Spearsové, které vyzývavě shlížely z obrovského plakátu na stěně. Police v knihovničce byly plné Britneyiných nahrávek a panenek Britney. Budou mě tu pronásledovat pěkně děsivé sny, napadlo Mauru.

„Tamhle za těmi dveřmi najdete vlastní koupelnu,“

pokračoval Ballard. „Ve skřínce by měl být alespoň jeden rezervní zubní kartáček. A můžete si půjčit Katiin župan.“

„Nevadilo by jí to?“

„Tenhle týden tráví u Carmen. Ani se nedozví, že jste tady byla.“

„Díky, Ricku.“

Ballard mlčel, jako by čekal, že Maura něco dodá. Jako by čekal na slova, která by všechno změnila. „Mauro,“ řekl.

„Ano?“

„Ohlídám vás. Můžete se na mě spolehnout. Nedovolím, aby se vám stalo to, co se stalo Anně.“ Otočil se k odchodu, ale ještě tiše připojil: „Dobrou noc.“ Pak za sebou zavřel dveře.

Ohlídám vás.

Nepřeje si tohle každý? pomyslela si Maura. Netoužíme snad po někom, kdo by nám zaručil bezpečí? Sama dávno zapomněla, jaké to je, cítit nad sebou něčí ochrannou ruku.

Takový pocit nikdy nezažila ani v manželství; Victor byl příliš velký egoista, aby se dokázal starat o někoho jiného než o sebe.

Ležela v posteli, poslouchala tikot budíku na nočním stolku a vrzání Ballardových kroků v sousedním pokoji.

Dům postupně ztichl. Dál sledovala ubíhající čas. Minula půlnoc. Pak jedna hodina po půlnoci. A Maura stále nemohla usnout. Zítra budu zoufale utahaná, povzdechla si v duchu.

Jak je na tom Rick? Taky jen leží s otevřenýma očima?

Vlastně toho muže skoro neznala. Stejně tak skoro neznala Victora, když se brali. A co z toho vzešlo? Tři roky života dokonale promarněné, ztracené. Všechno jen a jen kvůli chemii. Kvůli jiskření. Ve vztahu k mužům Maura nedůvěřovala svému úsudku. Už se přesvědčila, že muž, se kterým se nejvíc touží vyspat, může znamenat tu nejhorší volbu.

Dvě hodiny ráno.

Po okně přelétla světla reflektorů auta. Z ulice se ozývalo vrčení motoru. Maura zpozorněla. O nic nejde, patrně se jen některý soused vrací pozdě domů, pomyslela si. Pak zaslechla kroky na verandě a zatajila dech. Náhle noční ticho proťal hlasitý kvílivý zvuk. Prudce se v posteli posadila.

Poplašný systém. Někdo je v domě.

Ballard jí zabušil na dveře a křikl: „Mauro? Mauro?“

„Jsem v pořádku.“

„Zamkněte se! Nikam nevycházejte.“

„Ricku?“

„Zůstaňte v pokoji!“

Sklouzla z postele a zamkla. Choulila se za dveřmi, dlaněmi si zacpávala uši před ječícím alarmem, kvůli němuž nic jiného neslyšela. Myslela na Ballarda, obezřetně sestupujícího po schodech. Představovala si dům plný stínů.

A kohosi, kdo dole číhá. Kde jsi, Ricku? Stále slyšela jenom ten pronikavý alarm. Tady ve tmě si připadala jako slepá a navíc hluchá, bezbranná vůči čemukoliv, co se mohlo blížit k jejím dveřím.

Náhle rezavý zvuk umlkl. V tichu, které následovalo, Maura konečně slyšela vlastní vylekaně zrychlený dech, zběsilý tlukot svého srdce.

A hlasy.

„Proboha!“ křičel Rick. „Mohl jsem tě zastřelit! Co tě to sakra napadlo?“

Vzápětí se ozval dívčí hlas. Dotčený a rozzlobený. „Dal jsi řetěz na dveře! Nemohla jsem se dostat dovnitř, abych vypnula alarm!“

„Neječ na mě.“

Maura odemkla a vyšla na chodbu. Hlasy teď zněly jasněji, oba zvýšené až k zuřivosti. Podívala se přes zábradlí.

Rick stál dole jen v džínsech a bez košile. Pistoli, kterou si předtím vzal s sebou, měl zastrčenou za opaskem. Jeho dcera ho přímo probodávala pohledem.

„Jsou dvě ráno, Katie. Jak ses vůbec dostala domů?“

„Přivezl mě jeden kámoš.“

„Uprostřed noci?“

„Stavila jsem se pro svůj batoh. Zapomněla jsem, že ho zítra budu potřebovat. Nechtěla jsem budit mamku.“

„Pověz mi něco o tom kamarádovi. Ostatně kde je?“

„Určitě už odjel. Ten alarm ho k smrti vyděsil.“

„Jak se jmenuje?“

„Nebudu ho zatahovat do svých problémů.“

„Co je to za kluka?“

„Nech toho, tati. Nech toho.“

„Zůstaneš tady a všechno mi vysvětlíš. Rozuměla jsi Katie? Nechoď nikam…“

Vzhůru po schodech zaduněly rázné kroky a pak se z ničeho nic zastavily. Katie stála jako přimražená a zírala na Mauru.

„Okamžitě se vrať!“ zahulákal Rick.

„Jo, tati,“ mumlala Katie a nespouštěla z Maury oči. „Už chápu, proč jsi přede mnou musel zamknout dveře na řetěz.“

„Katie!“ Rick se odmlčel, neboť ho přerušil vyzvánějící telefon. „Haló? Ano, tady Rick Ballard. Všechno je v pořádku. Ne, nikoho sem neposílejte. Víte, dcera se právě vrátila domů a nestačila včas vypnout alarm…“

Dívka si dál měřila Mauru s neskrývaným nepřátelstvím.

„Tak vy jste jeho nová milenka.“

„Nerozčiluj se, nemáš nejmenší důvod,“ řekla tiše Maura. „Nejsem jeho milenka. Jen jsem se dneska potřebovala někde vyspat.“

„Jasně. Třeba s mým tátou, co?“

„Katie, já ti nelžu…“

„V téhle rodině se odjakživa lhalo.“

Dole v předsíni opět zazvonil telefon a Rick opět zvedl sluchátko. „Carmen. Carmen, uklidni se! Katie je tady. Ne, nic se jí nestalo. Přivezl ji nějaký kluk, chtěla si jen vzít svůj batoh…“

Děvče vrhlo na Mauru poslední záštiplný pohled a sestoupilo po schodech zpátky.

„Volá tvoje matka,“ řekl Rick.

„Pochlubíš se jí svou novou přítelkyní? Kristepane, tati, jak se vůbec můžeš k mamce takhle chovat?“

„Ještě si o tom důkladně promluvíme. Zatím prostě musíš přijmout skutečnost, že jsme se s tvou matkou rozešli.

Ledacos se změnilo.“

Maura se vrátila do pokoje, zavřela dveře a začala se oblékat. Zdola k ní doléhala pokračující hádka. Rickův hlas zněl klidně a rozhodně, dívčin ostře, navztekaně. Oblékání Mauře trvalo sotva pár minut. Když potom sešla dolů, našla Ballarda a jeho dceru usazené v obývacím pokoji. Katie se na pohovce svinula do sebe jako rozzlobený dikobraz.

„Ricku, já odjíždím,“ řekla Maura.

Ballard se zvedl z křesla. „To přece nemůžete.“

„Se mnou si nedělejte starosti. Potřebujete se věnovat rodině.“

„Doma to pro vás není bezpečné.“

„Nepojedu domů. Ubytuju se v nějakém hotelu. Vážně, nemusíte mít obavy.“

„Mauro, počkejte…“

„Chce odejít, ne?“ vyštěkla Katie. „Tak ji nech jít.“

„Zavolám vám, až budu v hotelu,“ dodala Maura a opustila obývací pokoj.

Než vycouvala z garáže, vyšel Ballard ven a teď ho Maura uviděla stát na příjezdové cestě. Pozoroval ji, jejich pohledy se přes okenní sklo auta setkaly. Rick přistoupil blíž. Jako by ji chtěl ještě jednou zkusit přesvědčit, aby neodjížděla. Aby se vrátila do bezpečí jeho domu.

Tmu prořízla další dvojice reflektorů. U chodníku zastavilo auto, z něhož vystoupila Carmen. Blond vlasy měla rozcuchané, zpod županu jí vykukovala noční košile.

Toulavá školačka prostě vytáhla z postele oba rodiče.

Carmen se letmo podívala směrem k Mauře, vyměnila si několik slov s Ballardem a zmizela v domě. Vzápětí bylo za oknem obývacího pokoje vidět, jak se matka a dcera objímají.

Ballard dál postával na příjezdové cestě. Ohlédl se k domu, pak znovu k Mauře. Váhal mezi dvěma možnostmi.

Maura rozhodla za něho. Zařadila rychlost, šlápla na plyn a vyrazila. Naposledy se jí Rick mihl ve zpětném zrcátku, když mířil do domu. Zpátky k rodině. Ani rozvod nedokáže zpřetrhat všechna pouta vytvořená lety manželského soužití, pomyslela si Maura. Ještě dlouho poté, co se podepíšou patřičné dokumenty a soudně uspořádají majetkové a finanční záležitosti, jisté vzájemné vazby přetrvávají. A nejsilnější z nich vždycky představuje dítě.

Maura zhluboka vydechla. Náhle se cítila volná, osvobozená od pokušení.

Jak Ballardovi slíbila, nejela domů. Vydala se západním směrem k dálnici 95, která se širokým obloukem vinula kolem bostonských předměstí, a zastavila u prvního motelu.

Dostala pokoj načichlý kouřem z cigaret a levným mýdlem.

Na poklopu záchodové mísy ležela papírová páska s nápisem DEZINFIKOVÁNO, dva pohárky v koupelně byly sice zabalené, ale plastové. Tenkými zdmi dovnitř pronikal hluk dopravy z blízké silnice. Maura si nevzpomínala, že by vůbec někdy navštívila podobně laciný a omšelý motel.

Zavolala Rickovi, jen aby mu během třiceti vteřin stručně sdělila, kde se ubytovala. Pak vypnula mobilní telefon a vklouzla pod seprané ložní prádlo.

Tu noc spala tvrději, než se jí to podařilo za celý uplynulý týden.

Kapitola 19

Nikdo mě nemá rád, všichni mě nenávidí, každý říká, že jím červy. Červy, červy, Červy. Přestaň na to myslet!

Mattie zavřela oči a zaťala zuby, ale přesto se melodie té nechutné dětské písničky nedokázala zbavit. Znovu a znovu jí zněla v hlavě, znovu a znovu vracela představu červů.

Jenže já červy jíst nebudu. Naopak červi budou žrát mě.

No tak, zkus myslet na něco jiného, příjemnějšího. Třeba na květiny a krásné šaty. Na sněhobílé šaty s krajkovím a perličkami. Na svůj svatební den. Ano, na tohle zkus myslet.

Vybavila si, jak v metodistickém kostele svatého Jana seděla v místnosti pro nevěsty, zírala do zrcadla a říkala si: Dnešek je nejlepší den mého života. Vdávám se za muže, kterého miluju. A ještě si vybavila, jak dovnitř vešla matka, aby jí pomohla urovnat závoj. Nakonec si Mattie vybavila, jak se k ní matka sklonila a pronesla s úlevným povzdechem: „Už jsem ani nevěřila, že se dožiju takového dne.“ Tedy dne, kdy se nějaký muž přece jen ožení s její dcerou.

Teď, o sedm měsíců později, si matčina nepříliš vlídná slova připomenula. Ale tehdy nic nemohlo zkalit její štěstí.

Ani ranní nevolnost, ani vražedně vysoké jehlové podpatky, ani skutečnost, že Dwayne před svatební nocí vypil spoustu šampaňského a v hotelovém pokoji usnul dřív, než Mattie vyšla z koupelny. To všechno nehrálo roli, důležité bylo jediné: stala se paní Purvisovou a její život, její skutečný život právě začínal.

A tady skončí. V téhle bedně. Pokud mě Dwayne nezachrání.

Zachrání mě, ne? Jistě chce, abych se vrátila.

Takové myšlenky byly horší než představa červů pohlcujících její tělo. Mattie, okamžitě změň téma!

Co když nechce, abych se vrátila? Co když doufá, že prostě zmizím ze světa? Co když se rozhodl vyměnit mě za tu ženskou? Co když je to sám Dwayne, kdo…

Ne, Dwayne určitě ne. Kdyby se jí chtěl definitivně zbavit, proč by ji držel zavřenou v bedně? Proč by ji nechával naživu?

Mattie se zhluboka nadechla, do očí jí vhrkly slzy.

Zoufale toužila žít. Udělala by cokoliv, aby přežila, ale nevěděla, jak se dostat ze svého vězení. Dlouhé hodiny trávila promýšlením nej-různějších možností. Bušila do dřevěných stěn, znovu a znovu marně kopala do hrubých prken tvořících strop. Napadlo ji, že by mohla rozebrat baterku a z jejích součástí třeba sestrojit – co vlastně?

Bombu.

Skoro slyšela, jak se Dwayne pochechtává, jak se jí vysmívá. No ne, Mattie, ty jsi úplný MacGyver. A co mám tedy dělat? Červi, červi…

Znovu se jí vkradli do úvah. Symbolizovali její budoucnost, kdy se zavrtají pod kůži a začnou hltat maso.

Čekají v hlíně všude kolem té bedny, říkala si Mattie.

Čekají, až umřu. Pak vlezou dovnitř a uspořádají hostinu.

Celá roztřesená se otočila na bok.

Přece musí existovat způsob, jak se dostat ven.

Kapitola 20

Yoshima stál nad mrtvolou a rukou v gumové rukavici svíral injekční stříkačku s jehlou šestnáctkou. Tělo patřilo mladé ženě tak vychrtlé, že kůže břicha přepadávala přes kyčelní klouby jako hroutící se stan. Yoshima povytáhl a přidržel pokožku nad klínem a zapíchl jehlu do stehenní žíly. Začal vytahovat píst, stříkačku zvolna naplnila tmavá, skoro až černá krev.

Zcela se soustředil na svou práci. Nevzhlédl, ani když se v pitevně objevila Maura. Vytáhl jehlu ze žíly a rozdělil krev do několika zkumavek. Počínal si klidně a účelně jako člověk, který už odebíral krev nesčetným mrtvolám a rozléval ji do nesčetných zkumavek. Maura ho mlčky pozorovala. Jestli já jsem královna mrtvých, pak Yoshima je určitě jejich král, pomyslela si. Svléká je, váží, napichuje jim žíly v tříselné krajině a na krku, ukládá vyjmuté orgány do sklenic s formalinem. A po pitvě vezme jehlu a nit, aby sešil tělo, které jsem rozřezala.

Yoshima sundal injekční jehlu, použitou stříkačku odhodil do nádoby na kontaminovaný odpad a sklouzl pohledem k ženě, jejíž krev právě odebral. „Přivezli ji ráno,“

řekl. „Když se její přítel probudil, našel ji mrtvou na pohovce.“

Maura si všimla spousty vpichů na pažích mrtvé.

„Taková zbytečná smrt.“

„Jako u narkomanů vždycky.“

„Kdo bude pitvat?“

„Doktor Costas. Doktor Bristol je dnes u soudu.“

Yoshima přisunul k pitevnímu stolu vozík a začal chystat instrumenty. Cinkot kovových nástrojů se v tíživém tichu nepříjemně rozléhal. Rozhovor probíhal ve věcném tónu jako obvykle, ale tentokrát se Yoshima na Mauru vůbec nepodíval. Zdálo se, že se záměrně vyhýbá jejímu pohledu, dokonce se ani neodvážil otočit jejím směrem. A stejně tak se úzkostlivě vyhýbal sebemenší zmínce o tom, co se minulý večer stalo na parkovišti. Jenže to téma tu bylo, viselo mezi nimi a nedalo se ignorovat.

„Pokud se nemýlím, včera večer vám volala domů detektiv Rizzoliová,“ prohodila Maura.

Neodpověděl. Hleděl kamsi do strany a jeho ruce nad podnosem s nástroji znehybněly.

„Yoshimo,“ pokračovala, „je mi opravdu líto, jestli snad naznačila…“

„Paní doktorko,“ přerušil ji, „víte, jak dlouho pracuju v úřadu soudního lékaře?“

„Vím, že jste tu déle než kdokoliv z nás.“

„Osmnáct let. Doktor Tierney mě přijal hned po mém odchodu z armády. Sloužil jsem u pohřební jednotky.

Rozhodně nebylo lehké připravovat do rakve tolik mladých lidí. Většinou se jednalo o nehody nebo o sebevraždy, tak už to v armádě chodí. Mladí muži rádi riskují, často se poperou, zbytečně rychle jezdí autem. Někdo zase popadne zbraň a zastřelí se, protože ho opustila manželka. Vždycky jsem o jejich těla pečoval s úctou, jakou si voják zaslouží, víc jsem pro ně udělat nemohl. A byli mezi nimi doslova chlapci, skoro jim ještě ani nerostly vousy. Ten jejich útlý věk na mě působil nejhůř, ale dokázal jsem se s tím vyrovnat. Stejně tak se snažím zvládat situaci tady v pitevně, je to prostě moje práce. Vůbec si nevzpomínám, kdy jsem se naposledy omluvil pro nemoc.“ Yoshima se na okamžik odmlčel. „Ale dneska jsem uvažoval, jestli nemám zůstat doma.“

„Proč?“

Yoshima se otočil a pohlédl na Mauru. „Umíte si představit, jaké to je, osmnáct let tady pracovat a najednou se ocitnout v roli podezřelého?“

„Je mi upřímně líto, že u vás vyvolala takové pocity. Já vím, někdy dovede být dost příkrá…“

„Kdepak, příkrá skutečně nebyla. Naopak mluvila velmi zdvořile, velmi přátelsky. O co jde, jsem si uvědomil spíš podle povahy jejích otázek. Jak se vám pracuje s doktorkou Islesovou? Vycházíte spolu dobře?“ Yoshima se zasmál.

„Proč myslíte, že se mě na to ptala?“

„Policejní rutina, nic víc. Rizzoliová vás určitě z ničeho neobviňovala.“

„Ale působilo to jinak.“ Yoshima přešel k pultu a začal srovnávat sklenice s formalinem určené pro vzorky tkání.

„Pracujeme spolu skoro dva roky, paní doktorko.“

„Ano.“

„Za celou tu dobu, alespoň pokud si vzpomínám, se nikdy nestalo, že byste se mnou jako s asistentem byla nespokojená.“

„To je pravda. S nikým jiným nepracuju raději než s vámi.“

Znovu se k ní otočil. V ostrém světle zářivek viděla, jak značně už mu černé vlasy šedivějí. Kdysi měla dojem, že Yoshimovi je něco přes třicet. Vzhledem k jeho poklidné hladké tváři a štíhlé postavě se zdálo, jako by snad vůbec nestárl. A teprve teď, když si všimla ustaraných vrásek kolem jeho očí, jasně poznala, koho má před sebou: muže, který nenápadně vstupuje do středního věku. Stejně jako já.

„Ani na chvilku,“ řekla, „ani na vteřinu mě nenapadlo, že právě vy byste mohl…“

„Ale od jistého okamžiku na to musíte myslet, viďte? Od okamžiku, kdy detektiv Rizzoliová naznačila možnost, že auto jsem vám poničil já. Že já jsem ten, kdo vás pronásleduje.“

„Ne, Yoshimo, rozhodně ne. Takovou představu odmítám.“

Hleděl jí přímo do očí. „Pak nejste upřímná sama k sobě.

Nebo ke mně. Protože podobné myšlenky vám určitě víří hlavou. A dokud tu zůstane třeba jen stínek nedůvěry, nebude vám vedle mě dobře. Cítím to já a cítíte to i vy.“

Yoshima si stáhl gumové rukavice, otočil se k Mauře zády a začal psát jméno mrtvé ženy na samolepicí papírové štítky.

Jeho ramena a krční svaly byly ztuhlé neovladatelným vnitřním napětím.

„Tohle překonáme,“ řekla Maura.

„Možná.“

„Žádné možná. Určitě. Musíme spolu dál pracovat.“

„Podle mého názoru to záleží na vás.“

Chvíli ho pozorovala a uvažovala, jak obnovit srdečný vztah, který mezi nimi dříve vládl. A třeba zase tak srdečný nebyl, napadlo ji. Třeba jsem jenom usuzovala, že je srdečný, zatímco Yoshima přede mnou po celou dobu skrýval své pocity, stejně jako to dělám já. Vlastně jsme povedená dvojice, duo neproniknutelných pokerových tváří.

Týden co týden se nám na pitevním stole střídají nejrůznější lidské tragédie, ale ještě jsem neviděla, že by Yoshima uronil slzu dojetí. A Yoshima nikdy neviděl žádné známky pohnutí u mě. Oba jen sloužíme mrtvým a konáme svou práci jako dva dělníci v tovární hale.

Yoshima dokončil označování lahví vyplněnými štítky.

Obrátil se a zjistil, že Maura dosud stojí nedaleko něho.

„Potřebujete něco, paní doktorko?“ zeptal se. Tónem hlasu

ani výrazem v obličeji neprozrazoval nic z toho, co se právě odehrálo. Tohle byl Yoshima, jak ho vždycky znala, klidný a výkonný, připravený nabídnout pomoc.

Zareagovala vstřícně. Vytáhla z obálky, kterou si přinesla do pitevny, rentgenové snímky Nikki Wellsové a připevnila je na prohlížecí panel. „Doufám, že si na ten případ vzpomenete,“ prohodila a pak panel rozsvítila. „Stal se před pěti lety. Ve Fitchburgu.“

„Jak se jmenovala oběť?“

„Nikki Wellsová.“

Yoshima nakrčil čelo. Okamžitě zaměřil pozornost na kosti plodu překrývající pánev matky. „Jedná se o tu těhotnou ženu? Zavražděnou společně s její sestrou?“

„Takže si ten případ pamatujete.“

„Obě těla pachatel spálil?“

„Přesně tak.“

„Ano, vzpomínám si. Na případu pracoval doktor Hobart.“

„Doktora Hobarta osobně neznám.“

„Nemohla jste ho znát. Odešel od nás dva roky předtím, než jste sem nastoupila.“

„Kde teď pracuje? Ráda bych s ním mluvila.“

„To bohužel nepůjde. Je po smrti.“

„Cože?“ udiveně vyhrkla Maura.

Yoshima smutně potřásl hlavou. „Na doktora Tierneyho tehdy ta záležitost těžce dolehla. Cítil se za ni odpovědný, ačkoliv ve skutečnosti neměl na vybranou.“

„Co se přihodilo?“

„Kolem doktora Hobarta se objevily jisté… problémy.

Nejdřív se mu ztratilo pár sklíček s důkazními materiály.

Pak zaměnil orgány u dvou těl a příbuzní to zjistili. Žalovali náš úřad. Byla z toho obrovská aféra, novináři nás veřejně ostouzeli, ale doktor Tierney se za něho postavil. Nakonec z vaku s osobními věcmi zmizely nějaké léky a doktoru Tierneymu nezbylo než vyzvat doktora Hobarta, aby dal výpověď.“

„A co se stalo potom?“

„Doktor Hobart odjel domů a spolykal hrst Oxycontinu.

Našli ho až po třech dnech.“ Yoshima se odmlčel.

„Následovala pitva, po jaké tady rozhodně nikdo netoužil.“

„Vyskytly se pochybnosti o jeho profesionálních kvalitách?“

„No, možná se dopustil několika pochybení.“

„Závažných?“

„Jak to myslíte?“

„Víte, v duchu se ptám, jestli mu mohlo uniknout tohle.“

Maura ukázala na rentgenový snímek s jasně viditelným kovovým odštěpkem zabořeným do stydké kosti. „Jeho zpráva z pitvy Nikki Wellsové tu kovovou částečku nijak nevysvětluje.“

„Na snímku jsou i jiné kousky kovu,“ podotkl Yoshima.

„Tady vidím háček od podprsenky. A tohle vypadá jako očko.“

„Ano, ale podívejte se na boční snímek. Tenhle kovový úlomek je přímo v kosti. Neleží nad ní. Řekl vám o tom něco doktor Hobart?“

„Nevybavuju si, že by se o tom zmínil. V pitevní zprávě jste nic nenašla?“

„Ne.“

„Pak tu kovovou částečku zřejmě nepokládal za důležitou.“

Což znamená, že se o ní pravděpodobně vůbec nemluvilo ani během Amaltheina procesu, uvažovala Maura.

Yoshima se mezitím vrátil ke své práci; připravoval kovové nádoby a plastové kbelíky, řadil příslušné formuláře. Tělo zesnulé mladé ženy leželo skoro na dosah ruky, ale Maura si čerstvé mrtvoly nevšímala. Dále upřeně pozorovala rentgenové snímky Nikki Wellsové a jejího nenarozeného dítěte, jejichž kosti oheň spekl v jedinou zuhelnatělou masu.

Proč jsi je spálila? Jaký to mělo smysl? Pociťovala Amalthea slastné vzrušení, když sledovala, jak se plameny zakusují do mrtvých těl? Nebo spíš doufala, že oheň pohltí i něco dalšího, nějaké stopy, které si přála zakrýt?

Od oblouku lebky plodu Maura znovu sklouzla očima k zřetelně viditelnému kovovému úlomku tkvícímu v Nikkiině stydké kosti. K úlomku tenkému jako…

Jako ostří nože. Jako odlomený kousíček čepele.

Jenže Nikki zemřela po úderu do hlavy. Proč brát ještě nůž na oběť, které jste právě rozdrtili obličej páčidlem?

Maura upřeně zírala na kovový odštěpek – a náhle pochopila. Po zádech jí přejel mráz.

Přešla k telefonu a stiskla tlačítko interkomu. „Louise?“

„Ano, paní doktorko?“

„Můžete mě spojit s doktorem Daljeetem Singhem?

Úřad soudního lékaře v Auguste, stát Maine.“

„Vydržte.“ A o chvíli později: „Máte na lince doktora Singha.“

„Daljeete?“ řekla Maura.

„Kdepak, na tu večeři, co vám dlužím, jsem nezapomněl.“

„Možná budu dlužit večeři já vám, jestli mi dokážete odpovědět na jednu otázku.“

„Na jakou otázku?“

„Jde o ty kosterní pozůstatky, které jsme vykopali ve Fox Harboru. Už jste je identifikovali?“

„Ještě ne. Patrně to bude trvat trochu déle. Na seznamu pohřešovaných osob v okresech Waldo a Hancock jsme neobjevili nikoho, komu by pozůstatky odpovídaly. Buď jsou kosti příliš staré, nebo ti lidé nepocházeli ze zdejšího kraje.“

„Poslali jste dotaz na NCIC?“ zeptala se Maura. Národní kriminalistická informační ústředna spravovaná FBI vedla hojně využívanou databázi případů pohřešovaných osob pro celé území Spojených států.

„Ano, ale protože nedokážu zúžit pátrání na určitou dekádu, dostal jsem z ústředny spousty stránek plných jmen.

Veškeré případy z oblasti Nové Anglie.“

„Co kdybych vám se zúžením časového úseku pátrání trochu pomohla?“

„Výborně, poslouchám.“

„Soustřeďte se výhradně na případy pohřešovaných osob z období 1955 až 1965.“

„Můžu se zeptat, na základě čeho jste dospěla konkrétně k téhle dekádě?“

Právě tehdy ve Fox Harboru žila moje matka, odpověděla v duchu Maura. Moje matka, která má na svědomí jiné vraždy.

Ale řekla pouze: „Jde o podložený dohad.“

„Mluvíte poněkud záhadně.“

„Všechno vám vysvětlím, až se sejdeme.“

Tentokrát Rizzoliová výjimečně nechala řídit Mauru, ale jen proto, že seděly v Mauřině Lexu a mířily severním směrem k dálnici do Maine. Už během noci se od západu přihnala bouřková fronta a ráno Mauru probudilo prudké bubnování deště. Uvařila si kávu a rozevřela noviny, prostě chovala se jako každý jiný všední den. I člověk čelící nebezpečí a strachu dokáže velmi rychle vklouznout zpátky do zaběhnutých kolejí. V onom laciném motelu Maura nehodlala strávit další noc a vrátila se domů. Pečlivě zamkla všechny dveře a jako skrovnou ochranu proti nočním hrozbám rozsvítila světlo na verandě; přesto zaspala bouřkové hromobití a procitla s pocitem, že opět získala vládu nad svým životem.

Už jsem se bála dost a mám toho po krk, říkala si.

Nedovolím, aby mě strach znovu vyhnal z vlastního domu.

Když teď s Rizzoliovou jely do Maine, kde se houfovaly ještě temnější mraky, byla připravená aktivně se bránit, připravená rázně vracet rány. Ať jsi kdokoliv, půjdu po tvojí stopě a najdu tě. Taky se umím proměnit v lovce.

K budově úřadu mainského soudního lékaře v Auguste dorazily ve dvě hodiny odpoledne. Doktor Daljeet Singh je odvedl z recepce dolů do pitevní laboratoře a rovnou přešel k pultu se dvěma krabicemi kostí.

„Tenhle případ nepatřil k mým prioritám,“ přiznal, zatímco roztřepával igelitovou podložku, která na kovovém stole jemně zašustila jako padákové hedvábí. „Kostry patrně ležely v zemi celá desetiletí, říkal jsem si, pár dní navíc nehraje roli.“

„Dostal jste od NCIC nové údaje?“ zeptala se Maura.

„Dneska ráno. Nechal jsem si ten seznam jmen vytisknout. Leží tamhle na psacím stole.“

„A co rentgenové snímky chrupu?“

„Přesunul jsem si soubory, které mi e-mailovali z NCIC, do svého laptopu, ale ještě jsem si je neprohlédl. Napadlo mě, že raději počkám, až dorazíte vy dvě.“ Doktor Singh otevřel první kartónovou krabici a začal vyndávat kosti.

Opatrně je kladl na igelitovou podložku. Postupně se objevily lebka s klenbou vmáčknutou dovnitř, pánev částečně pokrytá hlínou, dlouhé kosti, poměrně silná páteř a svazek žeber, která lehce rachotila jako suchá bambusová stébla ohýbaná větrem. Jinak v Daljeetově laboratoři, neméně čisté a světlé než Mauřino bostonské pracoviště, vládlo ticho.

Skutečně

dobří

patologové

bývají

perfekcionisté a doktor Singh tyhle své povahové rysy právě dokonale odhalil. Kolem stolu přímo tančil a téměř žensky ladnými pohyby rozmisťoval kosti přesně podle jejich anatomické polohy.

„Čí je tahle kostra?“ zeptala se Rizzoliová.

„Toho muže,“ odpověděl doktor Singh. „Délka stehenních kostí naznačuje, že měřil zhruba 178 až 182

centimetrů. Zřetelně je vidět tříštivá fraktura pravé spánkové kosti. Také je tady stará a dobře zhojená Collesova fraktura.“ Singh pohlédl na Rizzoliovou, která se zatvářila nechápavě. „Tedy zlomenina zápěstí.“

„Proč to vy doktoři vlastně děláte?“

„Co jako?“

„Proč všemu dáváte takové podivné názvy? Proč jednoduše neřeknete, že měl zlomené zápěstí?“

Daljeet se usmál. „Na některé otázky neexistují snadné odpovědi, detektive Rizzoliová.“

Rizzoliová se znovu podívala na kostru. „Co o tom člověku ještě víme?“

„Páteř nevykazuje žádné osteoporózní ani artritické změny. Byl to zdravý mladý muž, běloch. V chrupu jsou jen minimální zubařské zásahy, konkrétně stříbrné amalgamové plomby u osmnáctky a devatenáctky.“

Rizzoliová ukázala na roztříštěnou spánkovou kost. „Je tohle příčina smrti?“

„Úder nesporně můžeme označit za smrtelný.“ Singh se otočil k druhé krabici. „A teď si prohlédneme tu ženu. Její ostatky se našly o necelých dvacet metrů dál.“

Na druhém pitevním stole opět rozložil plastovou podložku. Společně s Maurou pak začali pečlivě sestavovat další kostru. Připomínali dva pilné číšníky prostírající k večeři. Kosti lehce poťukávaly o stůl. Pánev se zbytky zaschlé hlíny. Lebka, tentokrát menší a s jemnějšími nadočnicovými oblouky. Kosti nohou a paží, hrudní kost.

Hromádka žeber.

„Takže tady je naše neznámá,“ prohodil Daljeet s očima upřenýma na anatomicky uspořádané kosti. „U ní si příčinu smrti netroufám určit, protože se nemám čeho zachytit.

Zřejmě to byla mladá žena, běloška. Stáří dvacet až pětadvacet let, výška přibližně 160 centimetrů. Žádné starší zlomeniny. Chrup ve velmi dobrém stavu. Tamhle vidíte drobné odštípnutí u špičáku a zlatou korunku na čtyřce.“

Maura se otočila k prohlížecímu panelu, kde byly připevněné dva rentgenové snímky. „To jsou snímky jejich zubů?“

„Vlevo je mužův chrup, vpravo chrup té ženy.“ Daljeet si nad dřezem opláchl hlínu z rukou a osušil si je papírovým ručníkem. „Zuby pana Neznámého a paní Neznámé.“

Rizzoliová zvedla ze stolu seznam, který doktor Singh dostal ráno elektronickou poštou z NCIC. „Kristepane. Jsou tu desítky jmen. Tolik pohřešovaných lidí.“

„A to jde jen o bělochy ve věku mezi dvaceti a pětačtyřiceti, navíc pouze z oblasti Nové Anglie.“

„Všechna hlášení jsou z padesátých a šedesátých let.“

„Ten časový úsek vymezila Maura.“ Daljeet přešel ke svému laptopu. „Teď se koukneme na snímky, co mi poslali.“ Otevřel soubor, který si předtím přenesl z čerstvého e-mailu Národní kriminalistické informační ústředny.

Objevila se dlouhá série ikon s čísly případů. Klikl na první ikonu a obrazovku zaplnil rentgenový snímek. Nepravidelná řada zubů připomínala hroutící se bílé kostky domina.

„No, tohle určitě náš případ nebude,“ zavrtěl hlavou.

„Jen se podívejte. Takový chrup je pro ortodontistu noční můra.“

„Nebo zlatý důl,“ poznamenala Rizzoliová.

Daljeet zavřel stránku a klikl na další ikonu. Rentgenový snímek tentokrát zachycoval chrup se zející mezerou mezi řezáky. „Kdepak, tenhle to taky není.“

Maura se znovu zahleděla na ocelový stůl, kde ležela kostra neznámé ženy. Lebka s jemnou nadočnicovou linií a nenápadně vystupujícími lícními kostmi. Drobný souměrný obličej.

„Sláva,“ ozval se Daljeet. „Mám dojem, že tyhle zuby poznávám.“

Maura se otočila k obrazovce počítače a uviděla rentgenový snímek dolních stoliček a jasně svítících zubních výplní.

Daljeet vstal ze židle a přešel k pitevnímu stolu, na němž ležela mužská kostra. Vzal z ní dolní čelist, vrátil se k laptopu a provedl porovnání.

„Amalgamové plomby v osmnáctce a devatenáctce,“

konstatoval. „Ano. Ano, to souhlasí…“

„Jaké jméno je uvedené na snímku?“ zeptala se Rizzoliová.

„Robert Sadler.“

„Sadler… Sadler…“ Rizzoliová listovala stránkami seznamu vytištěného počítačem. „Výborně, už jsem ho našla. Sadler Robert. Muž, běloch. Věk dvacet devět let, výška 180 centimetrů, hnědé vlasy, hnědé oči.“ Pohlédla na Daljeeta, který přikývl.

„Údaje odpovídají pozůstatkům.“

Rizzoliová četla dál. „Stavební podnikatel. Naposledy viděn doma v Kennebunkportu, stát Maine. Jako pohřešovaný ohlášen 3. července 1960 společně se svou…“

Odmlčela se a očima přelétla k ocelovému stolu, kde ležely pečlivě srovnané ženské kosti. „Společně se svou manželkou.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Maura.

„Karen. Karen Sadlerová. Je tady i číslo jejího případu.“

„Dejte mi to číslo,“ požádal doktor Singh a znovu se otočil k počítači. „Podívám se, jestli tu mám její rentgenové snímky.“ Maura stála těsně za ním a koukala mu přes rameno. Klikl na příslušnou ikonu a obrazovka laptopu vzápětí nabídla rentgenový snímek chrupu pořízený v době, kdy dosud živá Karen Sadlerová seděla v zubařském křesle.

Snad s obavami, jestli se nenajde kaz, takže by nevyhnutelně následovalo vrtání. Když si za pomoci kartónového pásku tiskla k zubům neexponovaný film, jistě netušila, že se rentgenový snímek, který toho dne její zubař pořídil, o mnoho let později objeví na obrazovce počítače soudního patologa.

Maura spatřila řadu stoliček a jasně kovově zářící korunku. Přešla k prohlížecímu panelu, kam předtím Daljeet upevnil celkový rentgenový snímek chrupu neznámé ženy.

„Je to ona,“ řekla tiše. „Ty kosti patří Karen Sadlerové.“

„Už tedy známe oba,“ pokývl Daljeet. „Manžela i manželku.“

Rizzoliová zatím dál listovala vytištěnými údaji a hledala zprávu o pohřešované Karen Sadlerové. „Ano, tady to je. Žena, běloška, věk dvacet pět. Blond vlasy, modré oči…“ Náhle se zarazila. „Něco tu nehraje. Raději ty rentgenové snímky znovu porovnejte.“

„Proč?“ zeptala se Maura.

„Prostě je znovu porovnejte.“

Maura si důkladně prohlédla celkový snímek a pak se otočila k obrazovce počítače. „Všechno souhlasí, Jane. V

čem je problém?“

„Chybí vám další sada kostí.“

„Čí kostí?“

„Kostí plodu.“ Rizzoliová teď měla ve tváři velmi vážný, skoro ohromený výraz. „Karen Sadlerová byla v osmém měsíci těhotenství.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Žádné další ostatky jsme nenašli,“ ozval se po chvíli Daljeet.

„Třeba jste je přehlédli,“ řekla Rizzoliová.

„Pečlivě jsme vyhrabali místo, kde byla pohřbená. Hlínu jsme prosívali.“

„Dětské kosti mohla odvléct lesní zvěř.“

„Ano, to se nikdy nedá vyloučit. Ale tohle jsou ostatky Karen Sadlerové.“

Maura přistoupila k ocelovému stolu a pozorně se zahleděla na ženinu pánev. V duchu před sebou viděla

rentgenové snímky kostí jiné ženy. Také Nikki Wellsová byla těhotná.

Přitáhla si nad stůl velkou zavěšenou lupu a rozsvítila světlo. Čočky nasměrovala na pubickou oblast. Stydkou sponu, kde se setkávají dvě větve spojené tuhou chrupavkou, pokrývala vrstva načervenalé hlíny. „Daljeete, mohla bych dostat navlhčené smotky nebo gázu? Potřebuju něco, čím bych setřela tady tu hlínu.“

Doktor Singh naplnil nádobku vodou a otevřel balíček smotků. Obě pak položil na vozík vedle stolu. „Co hledáte?“

Maura neodpověděla. S maximálním soustředěním odstraňovala kousíčky hlíny, aby zjistila, co je pod nimi.

Zatímco ztvrdlá krusta zvolna mizela, Mauře se zrychloval pulz. Když odpadlo poslední zrnko písku, dlouho pod lupou pozorovala očištěnou kost. Konečně se napřímila a pohlédla na Daljeeta.

„Co vás tak zaujalo?“ zeptal se.

„Podívejte se sám. Je to přímo na okraji, kde se kosti spojují.“ Singh se sklonil k čočkám. „Máte na mysli ten drobný zářez? Mluvíte právě o něm?“

„Ano.“

„Je sotva znatelný.“

„Ale je tam.“ Maura se zhluboka nadechla. „Přivezla jsem nějaké rentgenové snímky. Jsou v mém autě. Myslím, že byste se na ně měl podívat.“

Vzápětí chvátala přes parkoviště, nad sebou deštník, do něhož bubnoval déšť. Než na dálkovém ovládači stiskla tlačítko s nápisem ODEMKNOUT, neodolala a znovu pohlédla na škrábance hyzdící dveře u místa spolujezdce. To znamení připomínající dravčí spár ji nepochybně mělo vyděsit. Ale jen mě rozzuřilo. Vyburcovalo k protiútoku.

Vzala si ze zadního sedadla obálku, schovala ji pod kabát a vrátila se do budovy.

Když na prohlížecí panel připevňovala snímky Nikki Wellsové, tvářil se Daljeet poněkud udiveně. „Jaký případ mi to vlastně chcete ukázat?“

„Jde o vraždu spáchanou před pěti lety v massachusettském Fitchburgu. Vražedkyně roztříštila oběti lebku a mrtvolu později spálila.“

Daljeet s nakrčeným čelem pozoroval rentgenový snímek. „Těhotná žena. Plod vypadá téměř donošený.“

„Ano. Ale mě zaujalo hlavně tohle.“ Maura ukázala na jasně viditelný odštěpek zabořený ve stydké kosti Nikki Wellsové. „Myslím, že je to odlomený kousíček čepele nože.“

„Nikki Wellsovou zabili páčidlem,“ připomenula Rizzoliová. „Prorazili jí lebku.“

„Přesně tak,“ přikývla Maura.

„Proč tedy ještě použít nůž?“

Maura znovu ukázala na rentgenový snímek. Na kosti plodu překrývající pánev Nikki Wellsové. „Tady je důvod.

Tohle pachatelka ve skutečnosti chtěla.“

Daljeet chvíli mlčel. Ale Maura věděla, že i když nepronesl jediné slovo, pochopil, co měla na mysli. Otočil se zpátky k pozůstatkům Karen Sadlerové a zvedl její pánev.

„Řez středem, přes břicho dolů,“ řekl. „Ostří by zasáhlo kost přesně tam, kde je ta rýha…“

Maura si představila Amalthein nůž rozřezávající břicho ženy s takovou prudkostí, že se pohyb čepele zastavil teprve po nárazu do kosti. Nemohla přitom nemyslet na své povolání, kde nože hrají velmi důležitou roli, nemohla nemyslet na dny strávené v pitevně rozřezáváním kůže a orgánů. Obě řežeme. Ale zatímco já řežu studené mrtvoly, moje matka řeže živá těla.

„Proto jste v hrobě Karen Sadlerové nenašel kosti plodu,“ řekla Maura.

„Ovšem u toho vašeho případu nenarozené dítě zůstalo na místě,“ mávl doktor Singh směrem k rentgenovým snímkům Nikki Wellsové. „Bylo spáleno společně s matkou.

Proč provádět řez sloužící k vyjmutí plodu a potom plod stejně zabít?“

„Protože dítě Nikki Wellsové mělo vrozenou vadu.

Amniový pásek.“

„Co je to?“ zeptala se Rizzoliová.

„Proužek plodové blány, který se někdy táhne amniovým vakem,“ vysvětlovala Maura. „Když se ovine kolem končetiny plodu, může v ní zaškrtit krevní oběh, a dokonce ji amputovat. Lékaři defekt rozpoznali v Nikkiině druhém trimestru.“ Maura ukázala na rentgenový snímek. „Jak vidíte, plodu chybí pravá noha od kolena dolů.“

„A nemá takový defekt smrtelné následky?“

„Ne, dítě by přežilo. Ale vražedkyně vrozenou vadu okamžitě poznala. Viděla, že dítě není v pořádku. To byl zřejmě důvod, proč si ho nevzala.“ Maura se otočila a pohlédla na Rizzoliovou. Nemohla se vyhnout skutečnosti, že Rizzoliová je těhotná. Nemohla ignorovat její vyklenuté břicho a hormonálně vyvolanou červeň tváří. „Chtěla dokonale zdravé dítě.“

„Ale o dokonale zdravé dítě nešlo ani u Karen Sadlerové,“ podotkla Rizzoliová. „Byla teprve v osmém měsíci těhotenství. Dítě ještě nemělo zcela vyvinuté plíce.

Aby přežilo, potřebovalo by inkubátor.“

Maura se opět sklonila ke kostem Karen Sadlerové.

Myslela na místo, kde se našly. A myslela také na kosti manžela, pohřbené o necelých dvacet metrů dál. Nikoliv v tomtéž hrobě, ale zvlášť. Proč se někdo namáhal kopat dvě různé jámy? Proč nepohřbil oba manžele společně?

Náhle ji vyschlo v ústech. Odpověď ji málem omráčila.

Karen Sadlerová a Robert Sadler nebyli pohřbení ve stejnou dobu

Kapitola 21

Domek se krčil pod větvemi stromů nasáklými deštěm, jako by se štítil jejich vlhkých doteků. Když jej Maura před týdnem viděla poprvé, připomínal jí pouze tmavou a smutnou krabičku, zvolna pohlcovanou rozpínavým lesem.

Teď jí při pohledu z auta připadalo, že na ni okna domku zírají jako zlověstné oči.

„Tady Amalthea vyrůstala,“ řekla Maura. „Získat tuhle informaci nebylo pro Annu nijak obtížné. Stačilo se podívat do Amaltheiných záznamů ze střední školy. Nebo v nějakém starém telefonním seznamu vyhledat jméno Lank.“ Otočila se k Rizzoliové. „Majitelka slečna Clausenová mi prozradila, že Anna se zajímala výhradně o pronájem tohohle domu.“

„Anna prostě musela vědět, že tady Amalthea kdysi žila.“

A stejně jako já se zoufale chtěla o naší matce dozvědět víc, pomyslela si Maura. Chtěla pochopit ženu, která nás přivedla na svět a pak se nás vzdala.

Kapky deště bušily do střechy auta a ve stříbřitých proudech stékaly po předním skle.

Rizzoliová zapnula zip své pláštěnky a natáhla si přes hlavu kapuci. „Tak půjdeme dovnitř a trochu se tam porozhlédneme.“

Rychle proběhly deštěm na verandu a setřásly ze sebe vodu. Maura vylovila klíč, který si před chvílí vyzvedla v realitní kanceláři slečny Clausenové, a zastrčila jej do zámku. Zámek i klíč nejprve vzdorovaly, jako by se domek bránil, rozhodnutý nikoho nepouštět dál. Když se jí posléze podařilo odemknout, otvírané dveře varovně zaskřípaly; odpor trval až do konce.

Uvnitř všechno působilo ještě temněji a klaustrofobněji, než si Maura pamatovala. Vzduch se zdál prosycený nakyslým pachem plísně, vlhkost zvenku patrně už prosákla i do zdí, záclon a nábytku. Světlo dopadající oknem halilo obývací pokoj do ponurých šedavých odstínů. Ten dům nás tu nechce, pomyslela si Maura. Nepřeje si, abychom odkryly jeho tajemství.

„Podívej,“ dotkla se ramene Rizzoliové a ukázala na dvě západky a dva mosazné řetězy.

„Úplně nové bezpečnostní zámky.“

„Nechala je sem dát Anna. Člověka ledacos napadne, viď? Před kým se tak pečlivě zamykala?“

„Pokud to nebyl Charles Cassell.“ Rizzoliová přešla pokojem k oknu a zahleděla se na oponu listí, z něhož hustě kapala dešťová voda. „Tohle místo je dokonale odříznuté od světa. Žádní sousedé. Kolem dokola jen samé stromy. Já bych si tu taky pořídila další zámky.“ Stísněně se zasmála.

„Víš, uprostřed lesů se mi nikdy nelíbilo. Na střední škole jsme se jednou s partou vydali tábořit. Přijeli jsme do New Hampshiru a v divoké přírodě jsme si rozložili spací pytle kolem ohniště. Vůbec jsem nedokázala usnout. Pořád jsem si říkala: Jak můžu vědět, kdo nebo co tady slídí a číhá?

Nahoře ve větvích stromů, za tím temným křovím?“

„Pojď, ukážu ti ostatní části domu,“ řekla Maura, odvedla ji do kuchyně a rozsvítila. Zářivky vzplály s téměř výhrůžným sykotem. Ostré světlo nemilosrdně odhalilo každou prasklinu a skvrnu na stařičkém linoleu. Maura klouzala očima po černobílém kostkovaném vzoru zažloutlém věkem a v duchu před sebou viděla spousty rozlitého mléka a spousty bláta naneseného dovnitř, které během

let

nepochybně

zanechávaly

na

podlaze

mikroskopické stopy. Co všechno se ještě vsáklo do těch trhlin a švů? pomyslela si Maura. Jaké děsivé události se tady odehrály?

„Tady jsou taky úplně nové zámky,“ poznamenala Rizzoliová u zadního vchodu.

Maura přešla ke dveřím vedoucím do sklepa. „Tohle jsem ti chtěla ukázat.“

„Další zámek s petlicí?“

„Ano, ale vidíš, jak je zašlý? Ten není nový, kdepak.

Musí tu být hodně dávno. Podle slečny Clausenové byl na

dveřích už před osmadvaceti lety, když domek v aukci koupila. A právě to mi vrtá hlavou.“

„Proč?“

„Ty dveře vedou jen dolů do sklepa.“ Maura pohlédla na Rizzoliovou. „Nic jiného za nimi není.“

„Z jakého důvodu by je někdo potřeboval zamykat?“

„Přesně tohle mám na mysli.“

Rizzoliová dveře otevřela. Ze tmy k ní zavanul pach hlíny. „A sakra,“ zamumlala. „Hrozně nerada chodím do sklepů.“

„Přímo nad hlavou máš řetízek od světla.“

Rizzoliová zvedla ruku a zatáhla za řetízek. Rozsvítila se žárovka a v její mdlé záři se objevily úzké schody. Dole byly pouze stíny. „Víš určitě, že do toho sklepa není žádný jiný přístup?“ zeptala se, zatímco očima marně pátrala v šeru. „Třeba skluzavka na uhlí nebo něco podobného?“

„Obešla jsem zvenku celý dům. Nenašla jsem žádná dvířka ani žádné okénko vedoucí do sklepa.“

„A byla jsi tam dole?“

„Ne. Neměla jsem důvod.“ Až dodneška.

„Fajn.“ Rizzoliová vyndala z kapsy malou baterku a zhluboka se nadechla. „Takže si to trochu omrkneme.“

Zatímco sestupovaly po rozvrzaných schodech, žárovka se lehce kývala a vrhala ponuré stíny zepředu dozadu.

Rizzoliová se pohybovala zvolna, jako by zkoušela každý schod, než jej zatíží svou vahou. Maury se zmocňovalo

neblahé tušení posilované i tím, že ještě nezažila, aby se Rizzoliová chovala tak opatrně. Když došly dolů, připadaly jim dveře do kuchyně nesmírně daleko, skoro v jiné dimenzi.

Žárovka pod schody byla prasklá. Rizzoliová posvítila baterkou na podlahu z udusané hlíny, teď zvlhlé, neboť sem prosakovala dešťová voda. Světelný kužel sklouzl po hromádce plechovek s barvou a svinutém koberci práchnivějícím u zdi. V rohu stál koš plný svazků třísek na podpal, zřejmě určených pro krb v obývacím pokoji. Nic se tu nevymykalo představě běžného sklepa, nic nezavdávalo příčinu k obavám, které Maura pociťovala na schodech.

„Měla jsi pravdu,“ prohodila Rizzoliová. „Nezdá se, že by tu byl nějaký další východ.“

„Jo, jenom nahoře jsou ty dveře do kuchyně.“

„Což znamená, že bytelný zámek se zástrčkou nedává smysl. Ledaže by…“ Paprsek světla z baterky Rizzoliové se náhle zastavil na protější zdi.

„Co je to?“

Rizzoliová přešla sklep a pár vteřin jen udiveně zírala.

„Proč tady něco takového je? K čemu to mohlo sloužit?“

Maura se přesunula blíž. Zamrazilo ji, když uviděla, na co Rizzoliová svítí baterkou. Byl to železný kruh, zapuštěný do jednoho z balvanů tvořících sklepní zeď. K čemu to mohlo sloužit? ptala se předtím Rizzoliová. A Maura teď

mimoděk couvla. Odpověď, která se nabízela, jí připadala příliš děsivá a odpudivá.

Tohle není pouze sklep; je to podzemní vězeňská kobka.

Rizzoliová škubla baterkou ke stropu. „Někdo je v domě,“

zašeptala.

Přestože Mauře prudce a hlasitě bušilo srdce, zřetelně slyšela, jak nahoře skřípe podlaha pod těžkými kroky, které se blíží ke kuchyni. Náhle se ve dveřním rámu objevila čísi silueta. Směrem dolů vytryskl silný proud světla z baterky.

Úplně Mauru oslnil, až se musela odvrátit.

„Doktorko Islesová?“ křikl mužský hlas.

Maura zamžourala do světla. „Nevidím vás.“

„Detektiv Yates. Dorazila i jednotka pro zajišťování stop na místě činu. Provedete nás domem, než se do toho pustíme?“

Maura vydechla úlevou. „Jdeme nahoru.“

Ve chvíli, kdy se Maura a Rizzoliová vynořily ze sklepa, postávali v kuchyni čtyři muži. S detektivy Corsem a Yatesem se Maura už před týdnem setkala na oné mýtině uprostřed lesa. Kromě nich tu byli dva technici z jednotky pro zajišťování stop, kteří se představili jako Pete a Gary.

„Takže podnikáme něco jako honbu za pokladem?“ řekl Yates, sotva si všichni potřásli rukou.

„Ovšem bez záruky, že něco najdeme,“ odpověděla Maura.

Oba technici se rozhlíželi po kuchyni a pozorně si prohlíželi podlahu. „To linoleum vypadá hodně ošoupané,“

poznamenal Pete. „O jaký časový úsek se máme zajímat?“

„Sadlerovi zmizeli před pětačtyřiceti lety. Podezřelá tu dál bydlela společně se svým bratrancem. Po jejich odchodu zůstal dům celé roky prázdný a nakonec byl prodán v aukci.“

„Před pětačtyřiceti lety? Jo, tohle linoleum by mohlo být tak staré.“

„Vím, že koberec v obývacím pokoji je novější, nebude tam déle než nějakých dvacet let,“ řekla Maura. „Musíme ho tedy sundat a prozkoumat podlahu pod ním.“

„Zatím jsme tyhle metody zkoušeli na materiálech starých nanejvýš patnáct let. Dneska překonáme rekord.“

Pete se otočil ke kuchyňskému oknu. „Ale setmí se až tak za dvě hodiny.“

„Dobrá, začneme ve sklepě,“ navrhla Maura. „Tam dole je dokonalá tma.“

Muži nanosili z dodávky nejrůznější věci: videokamery, fotoaparáty, troj nožky, krabice ochranných pomůcek, aerosolové rozprašovače, destilovanou vodu, chladicí box s lahvemi chemikálií, elektrické kabely a osvětlovací techniku. Všechno dopravili do sklepa, kde náhle kvůli té spoustě vybavení a přítomnosti šesti lidí nebylo k hnutí.

Ještě před půlhodinou tentýž tmavý prostor působil na Mauru velmi tísnivým dojmem. Když teď sledovala, jak

technici nevzrušeně rozmisťují stativy a vybalují elektrické šňůry, sklep jí už nenaháněl hrůzu. Je to jen vlhký kámen a udusaná hlína, říkala si. Žádné přízraky tu nestraší.

„Nevím, jak pochodíme,“ ustaraně poznamenal Pete a otočil si svou kšiltovku s nápisem SEA DOGS štítkem dozadu. „Ta hliněná podlaha má určitě vysoký obsah železa.

Může nám to svítit všude. Nebude snadné přesně rozeznat, o co jde.“

„Víc mě zajímají zdi,“ ozvala se Maura. „Hledejte šmouhy, stříkance.“ Ukázala na žulový balvan s železným kruhem. „Začneme tady.“

„Nejdřív pořídíme orientační fotografii. Udělejte mi prosím místo pro stativ. Detektive Corso, mohl byste na zeď připevnit světélkující měřítko? Určí nám soustavu souřadnic.“

Maura se otočila k Rizzoliové. „Měla by ses vrátit nahoru, Jane. Bude se tu pracovat s Luminolem. Je zbytečné, aby ses vystavovala jeho účinkům.“

„Neřekla bych, že je příliš toxický.“

„Raději neriskuj. Mysli na dítě.“

Rizzoliová si povzdechla. „Tak jo.“ Zvolna se po schodech vydala vzhůru. „Ale mrzí mě, že přijdu o tu světelnou show.“ Dveře kuchyně se za ní zavřely.

„Páni, neměla už být na mateřské dovolené?“ prohodil Yates.

„Zbývá jí ještě šest týdnů,“ řekla Maura.

Jeden z techniků se zasmál. „Připomíná tu policajtku z Farga, co? Jak vůbec může zbouchnutá ženská pronásledovat zločince?“

Přes zavřené sklepní dveře Rizzoliová zaječela: „Hej, jsem sice zbouchnutá, ale nejsem hluchá!“

„Navíc je ozbrojená,“ podotkla Maura.

„Začneme?“ ozval se detektiv Corso.

„Tamhle v krabici jsou masky a ochranné brýle,“ řekl Pete. „Všichni si poslužte.“

Corso podal Mauře respirátor a brýle. Nasadila si je a pak sledovala, jak Gary míchá chemikálie.

„Použijeme Weberův přípravek,“ vysvětlil jí. „Je poněkud citlivější a podle mého názoru i bezpečnější. Tyhle prostředky ovšem vždycky dráždí oči a pokožku.“

„To si pokaždé sami namícháváte roztoky z vlastních zásob?“ zeptala se Maura hlasem ztlumeným maskou.

„Jo, uchováváme je v laboratorní lednici. Všechny tři složky mícháme dohromady až na místě. Společně s destilovanou vodou.“ Gary uzavřel nádobu a prudce jí zatřepal. „Nosí tu někdo kontaktní čočky?“

„Já,“ přihlásil se Yates.

„Pak byste asi měl jít pryč, detektive. Mohlo by vám to vadit i přes ochranné brýle.“

„Ne, chci se dívat.“

„Alespoň tedy couvněte, až začneme s postřikem.“ Gary ještě jednou zatřepal lahví a potom obsah přelil do rozprašovače.

„Fajn, pustíme se do toho. Ale nejdřív pořídíme fotografii. Detektive, přesunul byste se od té zdi?“

Corso ustoupil stranou a Pete zmáčkl spoušť. Zazářil fotoblesk a aparát zachytil podobu zdi předtím, než ji technik postříká Luminolem.

„Už se má zhasnout?“ zeptala se Maura.

„Okamžik, Gary se musí postavit k té zdi. Ve tmě bychom tady o sebe zakopávali. Všichni proto zůstanou na místě, které si vybrali, jasné? Pohybovat se bude jen Gary.“

Gary přešel ke zdi a zvedl rozprašovač s Luminolem. V

masce a ochranných brýlích připomínal hubitele škodlivé havěti, který se právě chystá chemicky zničit nějakého drzého švába.

„Teď zhasněte, paní doktorko.“

Maura se natáhla k nainstalovanému reflektoru a vypnula jej. Sklep zahalila neproniknutelná tma. „Tak do toho, Gary.“

Ozval se sykot rozprašovače. Jako hvězdy na noční obloze náhle ve tmě zazářily zelenomodré skvrny. Vzápětí se objevilo přízračné kolečko, zdánlivě volně plovoucí ve vzduchu. Byl to onen železný kruh.

„Možná vůbec nejde o krev,“ poznamenal Pete.

„Luminol reaguje na spousty věcí. Na rez, různé kovy, bělicí

roztoky. Ten železný kruh by pravděpodobně zářil za všech okolností, ať už je na něm krev, nebo ne. Gary, ustup trochu stranou, udělám fotku. Bude to čtyřicetivteřinová expozice, tak se nehýbej.“ Konečně cvakla spoušť fotoaparátu a Gary dodal: „Prosím světlo, paní doktorko.“

Maura poslepu nahmatala vypínač. Když se reflektor rozsvítil, všichni se zahleděli na kamennou zeď.

„Co myslíte?“ zeptal se Corso.

Pete pokrčil rameny. „Není to moc přesvědčivé. Tady dole určitě bude spousta falešně pozitivních nálezů. Kameny jsou znečištěné hlínou. Zkusíme ostatní zdi, ale pokud nenajdeme třeba otisk ruky nebo nějaký větší stříkanec, nebude snadné na takovém podkladu prokázat krev.“

Jak si Maura všimla, Corso se letmo podíval na hodinky.

Uvědomila si, že oba detektivové z mainské státní policie museli absolvovat dost dlouhou jízdu. Teď už patrně uvažovali, jestli zbytečně neztrácejí čas. „Pokračujeme,“

řekla stručně.

Pete posunul stativ a zamířil objektiv fotoaparátu na další zeď. Pořídil snímek a požádal: „Zhasnout.“

Sklepní prostor se opět ponořil do tmy.

Zasyčel rozprašovač. Následkem reakce Luminolu na zoxi-dované

kovy

obsažené

kameni

vznikala

luminiscence, modrozeleně svítící tečky připomínaly roj světlušek. Gary obloukem postříkal vedlejší kus zdi. Nové drobné hvězdičky se rozzářily a opět potemněly, když postoupil dál. Pak se ozvala tupá rána a Garyho silueta se prudce naklonila.

„Do háje!“

„Nestalo se ti nic, Gary?“ zeptal se Yates.

„Jen jsem se praštil do holeně. Asi o schody. V té zatracené tmě nevidím ani na krok…“ Gary se odmlčel a pak zamumlal: „A sakra. Koukněte se na tohle.“

Když ustoupil stranou, objevila se velká zářící skvrna, modrozelená jako přízračná kaluž ektoplazmy.

„Co to k čertu je?“ ozval se Corso.

„Světlo!“ křikl Pete.

Maura rozsvítila reflektor. Modrozelená louže zmizela, na jejím místě spatřili jen úzké dřevěné schodiště vedoucí nahoru do kuchyně.

„Bylo to na tomhle schodu,“ řekl Gary. „Když jsem zakopl, vystříklo tam trochu spreje.“

„Přesunu sem stativ s fotoaparátem. Zatím vyjdi až nahoru. Myslíš, že pak dokážeš potmě sejít dolů?“

„Nevím. Snad kdybych šel hodně pomalu…“

„A cestou dolů budeš Luminolem vystříkávat každý schod.“

„To ne. Raději začnu zdola a budu pokračovat vzhůru.

Vůbec se mi nezamlouvá představa, že bych po těch schodech měl v úplné tmě sestupovat pozpátku.“

„Zařiď se, jak ti to líp vyhovuje.“ Zazářil fotoblesk.

„Fajn, Gary, orientační snímek už mám. Jsi připravený?“

„Jo. Můžete zhasnout, paní doktorko.“ Maura vypnula reflektor.

Opět uslyšeli sykot rozprašovače, z něhož tryskala jemná lu-minolová mlha. Téměř u země se objevila modrozelená skvrna; a těsně nad ní další. Obě připomínaly jakési přízračně světélkující kaluže. Schody skřípaly, Gary pod maskou ztěžka dýchal, ale nepřestával rozstřikovat směs.

Zatímco zvolna vystupoval nahoru, jednotlivé schody se rozsvěcovaly, až skvrny dohromady vytvořily jasně zářící kaskádu.

Krvavý vodopád.

Nic jiného to být nemůže, pomyslela si Maura. Krev ulpěla na každém schodu, rozlévala se a v potůčcích stékala po stranách schodiště níž a níž.

„Panebože,“ vydechl Gary. „Tady nahoře na posledním schodu je to ještě jasnější. Jak se zdá, proud přicházel z kuchyně. Prosákl pode dveřmi a pak se řinul dolů po schodech.“

„Nikdo se teď pětačtyřicet vteřin nehýbejte. Pořídím snímek.“

„Venku už se snad setmělo,“ poznamenal Corso.

„Můžeme se pustit do ostatních částí domu.“

Konečně vyšli s veškerým vybavením nahoru.

Rizzoliová na ně v kuchyni netrpělivě čekala. „Vypadá to, že jste si užili pěknou světelnou show,“ prohodila.

„A zřejmě nás čeká další,“ řekla Maura.

„Kde máme pokračovat?“ zeptal se Pete detektiva Corsa.

„Hned tady. Na podlaze těsně u dveří do sklepa.“

Tentokrát Rizzoliová neopustila místnost. Pouze couvla, a když zhaslo světlo, zpovzdálí sledovala, jak se na podlahu snáší lumi-nolová mlha. Náhle jim u nohou zazářil pravidelný geometrický obrazec, modrozelená šachovnice staré krve, uvázlé v opakujícím se vzoru linolea. Šachovnice se rychle zvětšovala jako modravý požár šířící se krajinou.

A pojednou se kolmo zvedla, proměněná v široké šmouhy, stříkance a oblouky světélkujících kapek.

„Rozsviťte,“ řekl Yates a Corso zmáčkl vypínač.

Modravé šmouhy zmizely. Všichni zírali na kuchyňskou stěnu, která už nezářila, a na ochozené linoleum, v jehož vzoru se jednotvárně střídaly černé a bílé čtverce. Neviděli žádné hrůzy, jen místnost se zažloutlou podlahou a stařičkým vybavením. Ale před pouhým okamžikem tu přímo křičela krev, kamkoliv pohlédli.

Maura upřeně pozorovala zeď a hlavou jí vířily představy plné děsu. „Tohle byl arteriální výstřik,“ řekla tiše. „Právě tady se to stalo. Tady zemřeli.“

„Ovšem stopy krve jste objevili i ve sklepě,“

připomenula Rizzoliová.

„Prokazatelně jenom na schodech.“

„Dobrá. Víme tedy, že nejméně jedna oběť byla zavražděna v téhle místnosti, jak o tom svědčí arteriální výstřik na stěně.“ Rizzoliová přecházela po kuchyni, čelo skloněné, až jí neposlušné kudrny padaly do očí, a pozorně si prohlížela podlahu. Náhle se zastavila. „Ale víme, jestli tu nejsou další oběti? A víme vůbec, že tohle je krev Sadlerových?“

„Nic z toho nevíme.“

Rizzoliová otevřela dveře vedoucí do sklepa a chvíli se zamyšleně dívala dolů na neosvětlené úzké schodiště. Pak se otočila k Mauře. „Ten sklep má hliněnou podlahu.“

Pár vteřin všichni mlčeli.

Konečně se ozval Gary. „V dodávce máme zařízení GPR. Předevčírem jsme ho potřebovali na jedné farmě v Machias.“

„Přineste ho sem,“ řekla Rizzoliová. „Koukneme se, co je pod tou hlínou.“

Kapitola 22

Zkratka GPR označuje radar pronikající půdou a využívající elektromagnetických

vln

k

průzkumu

podzemních vrstev. Přístroj SIR System-2, který technici vyložili z auta, měl dvě antény; jedna vysílala vysokofrekvenční elektromagnetické impulzy do země, druhá měřila vlny odražené od útvarů skrytých pod povrchem. Monitor počítače zobrazoval údaje řazené postupně podle úrovně hloubky. Zatímco technici snášeli zařízení po dřevěných schodech, Yates a Corso rozdělovali sklepní podlahu na jednometrové dílce, aby tak vytvořili pátrací mřížku.

„Po té spoustě deště bude půda pořádně navlhlá,“

prohodil Pete a začal odvíjet elektrický kabel.

„Hraje to nějakou roli?“ zeptala se Maura.

„Reakce GPR se liší v závislosti na množství vody v půdě. Musíme s tím počítat a patřičně přizpůsobit frekvenci elektromagnetických vln.“

„Dvě stě megahertzů?“ navrhl Gary.

„Jo, na těch bych začal. Výš bych zatím nešel, jinak dostaneme zbytečně moc podrobností.“ Pete připojil kabely k přístrojovému vaku a zapnul laptop. „Trochu mi dělá starost okolí, ze všech stran jsme tu obklopení stromy.“

„Co s tím mají společného stromy?“ podivila se Rizzoliová.

„Dům stojí na lesní parcele. Zem je pravděpodobně plná dutin po zetlelých kořenech. Budou nám zkreslovat obraz.“

„Pomoz mi s tím vakem na záda,“ požádal Gary.

„Copak? Potřebuješ upravit popruhy?“

„Ne, ty jsou v pořádku.“ Gary se nadechl a rozhlédl se kolem sebe. „Začnu na kraji sklepa.“

Gary posunoval GPR po hliněné podlaze a na obrazovce laptopu se v podobě zvlněných proužků objevil profil podpovrchových vrstev. Maura samozřejmě z lékařské praxe znala ultrazvukové a tomografické počítačové záznamy používané při vyšetřování lidského těla, ale vůbec netušila, jak by měla interpretovat tyhle podivné vlnky.

„Co tam vidíte?“ zeptala se Garyho.

„Ty tmavé oblasti představují pozitivní radarové odezvy.

Negativní odezvy jsou bílé. Pátráme po jakýchkoliv anomáliích. Například po hyperbolickém odrazu.“

„Vysvětlíte mi to?“

„Hyperbolický odraz by vypadal jako vypouklina zvedající různé vrstvy. Vzniká, když něco pod zemí rozptyluje radarové vlny všemi směry.“ Gary se zastavil a chvilku studoval obrazovku. „Ano, právě se nám objevil, vidíte? Zhruba ve třímetrové hloubce něco vyvolává hyperbolický odraz.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Yates.

„Může to být jenom kořen stromu. Označíme si místo a budeme pokračovat.“

Pete zarazil do hliněné podlahy značkový kolík.

Gary pečlivě sledoval linie mřížky dopředu a dozadu, na obrazovce laptopu se vlnily radarové odezvy. Občas se zastavil a požádal, aby Pete kolíkem označil další místo, které by se mělo překontrolovat. Při zpáteční cestě středem mřížky Gary náhle zpozorněl.

„Tohle je zajímavé,“ poznamenal.

„O co jde?“ vyhrkl Yates.

„Moment. Prohlédnu ten úsek ještě jednou.“ Gary zacouval a znovu začal posunovat GPR po části, kterou právě prozkoumal. Zvolna postupoval dopředu, oči upřené na obrazovku laptopu. Konečně zůstal bez hnutí stát. „Máme tu výraznou anomálii.“

Yates přistoupil blíž. „Podívám se.“

„Je to necelý metr hluboko. Obrovská kapsa. Přesně tady, vidíte?“ Gary ukázal k obrazovce, kde radarové odezvy deformovala velká vypouklina. Zahleděl se na hliněnou podlahu. „Něco tam je. A celkem blízko pod povrchem.“ Otočil se k Yatesovi. „Co s tím uděláme?“

„Máte v dodávce lopaty?“

„Jedna by tam byla. A ještě dvě přesazovačky.“

Yates pokývl. „Výborně. Přineste je sem dolů. A taky budeme potřebovat víc světla.“

„V dodávce máme další silnou lampu a pár prodlužovacích šňůr.“

Corso zamířil ke schodům. „Skočím pro to.“

„Pomůžu vám,“ nabídla se Maura a následovala ho po schodech nahoru do kuchyně.

Venku se zatím prudký liják změnil v mrholení. Maura s Corsem přehrabali dodávku jednotky pro zajišťování stop.

Našli rýč a další speciální osvětlovací zařízení, které Corso odnesl do domu. Maura zavřela dveře dodávky a právě se ho chystala následovat s krabicí zahradnického nářadí, když se mezi stromy mihla přední světla automobilu. Maura zůstala stát na příjezdové cestě. Vzápětí dorazil známý pick-up a zaparkoval vedle dodávky.

Z auta vystoupila slečna Clausenová. Její vlající obrovská pláštěnka připomínala mnišskou kutnu. „Myslela jsem, že tady už budete hotová, a říkala jsem si, proč jste mi nevrátila klíče.“

„Ještě tady nějakou chvíli zůstaneme.“

Slečna Clausenová přelétla očima vozidla na příjezdové cestě. „Měla jsem dojem, že se tu chcete jen porozhlédnout.

Co tady dělají lidé z kriminalistické laboratoře?“

„Zabere nám to trochu víc času, než jsem předpokládala.

Možná se zdržíme až do rána.“

„Ale proč? V domě už není ani oblečení vaší sestry.

Všechno jsem zabalila do krabic, abyste si to mohla odvézt.“

„Teď nejde o mou sestru, slečno Clausenová. Policie tady je kvůli něčemu jinému. Kvůli něčemu, co se stalo hodně dávno.“

„Jak dávno?“

„Asi tak před pětačtyřiceti lety. Tedy mnohem dřív, než jste tenhle dům koupila.“

„Před pětačtyřiceti lety? To muselo být tenkrát, když…“

Žena se odmlčela.

„Když co?“

Slečna Clausenová náhle sklouzla pohledem ke krabici se zahradním nářadím, kterou Maura držela v rukou. „K

čemu máte ty přesazovačky? Co to vlastně v mém domě provádíte?“

„Policie pátrá ve sklepě.“

„Pátrá? Znamená to snad, že tam kopou!“

„Zřejmě budou muset.“

„Nic takového jsem vám nedovolila.“ Slečna Clausenová se otočila a vydusala na verandu; dolní okraj její pláštěnky se táhl po schodech.

Maura ji následovala dovnitř, těsně za ní vešla do kuchyně a položila krabici s nářadím na kuchyňskou linku.

„Okamžik prosím. Patrně nechápete…“

„Nepřeju si, aby někdo ničil můj majetek!“ Slečna Clausenová prudce otevřela dveře vedoucí do sklepa.

Spatřila detektiva Yatese svírajícího rýč. Už jej stačil párkrát zabořit do podlahy a u nohou se mu vršila hromádka hlíny.

„Slečno Clausenová, nechte policisty dělat jejich práci,“

řekla Maura.

„Tenhle dům patří mně!“ zakřičela žena dolů. „Bez mého svolení tu nesmíte nic rozkopávat!“

„Madam, slibuju vám, že jakmile skončíme, uvedeme všechno do původního stavu,“ ozval se Corso. „Jenom si potřebujeme něco prověřit.“

„Prověřit?“

„Víte, radar nám ukazuje velkou vypouklinu.“

„O jaké vypouklině mluvíte? Co v ní je?“

„To se právě pokoušíme zjistit. A rádi bychom pokračovali.“

Maura ženu odtlačila od dveří a zavřela je. „Buďte tak laskavá a nechte je pracovat. Pokud odmítnete, zítra se sem vrátí se soudním příkazem.“

„Sakra proč tam vůbec kopou?“

„Důvod je prostý: krev.“

„Jaká krev?“

„Po celé kuchyni jsou stopy krve.“ Žena sklonila hlavu k podlaze a pátravě prohlížela linoleum. „Žádnou krev tu nevidím.“

„Nemůžete ji vidět. Aby byla viditelná, musí se použít speciální chemický postřik. Ale věřte mi, je tady.

Mikroskopické stopy jsou na podlaze i na stěnách. Krev

protekla pod dveřmi vedoucími do sklepa a řinula se dolů po schodech. Někdo se ji snažil smýt, opláchl podlahu a otřel zdi. Možná se domníval, že zmizela, když prostě není vidět.

Ovšem krve se tak snadno nezbavíte. Vsákne se do skulin a spár, do prasklin ve dřevě. Zůstává na místě dlouhá léta a nedá se odstranit. Proto se drží taky tady. Dům je jí plný.“

Slečna Clausenová se na Mauru upřeně zahleděla. „Čí krve?“ zeptala se tiše.

„To by právě policie ráda zjistila.“

„Nemyslíte si snad, že s tím mám něco společného…?“

„Ne. Podle našeho názoru je ta krev hodně stará. Když jste dům kupovala, pravděpodobně tu už dávno byla.“

Žena jako omámená klesla na židli u kuchyňského stolu.

Kapuce pláštěnky jí sklouzla z hlavy a odhalila dikobrazí houštinu šedivých vlasů. Schoulená v tom nadměrně velkém plášti do deště se slečna Clausenová zdála ještě menší a starší. Připomínala člověka, který se pomalu chystá umřít.

„Teď už ode mě dům nikdo nekoupí,“ povzdechla si.

„Až se ta zpráva roznese. V životě se toho zatraceného baráku nezbavím.“

Maura se posadila naproti ní. „Proč si moje sestra chtěla pronajmout právě tenhle domek? Uvedla vám nějaký důvod?“

Ticho. Slečna Clausenová jenom dál kroutila hlavou a tvářila se zdrceně.

„Povídala jste, že si u silnice všimla cedule s nápisem NA PRODEJ a pak navštívila vaši realitní kancelář.“

Žena konečně alespoň kývla. „Jo, zčistajasna.“

„Co vám řekla?“

„Chtěla se o domku dozvědět různé podrobnosti. Kdo tam bydlel, komu dřív patřil. Tvrdila, že má zájem o nějakou nemovitost tady v okolí.“

„Zmínila jste se jí o Lankových?“

Slečna Clausenová ztuhla. „Vy o nich víte?“

„Vím, že jim dům kdysi patřil. Otci a synovi. A žila tu s nimi i neteř toho muže, dívka jménem Amalthea. Ptala se na ně moje sestra?“

Žena se nadechla. „Ano, chtěla vědět co nejvíc. Chápu to. Když uvažujete o koupi domu, snažíte se zjistit, kdo ho postavil. Kdo v něm žil.“ Pohlédla na Mauru. „Jde tu o ně, že? O Lankovy.“

„Vy jste tady vyrůstala?“

„Jo.“

„Musela jste tedy rodinu Lankových znát.“

Slečna Clausenová hned neodpověděla. Nejdřív se zvedla ze židle, svlékla si pláštěnku a beze spěchu ji pověsila na jeden z kolíků vedle kuchyňských dveří. „Byl to můj spolužák,“ řekla, stále ještě otočená zády k Mauře.

„Kdo?“

„Elijah Lank. Jeho sestřenici Amaltheu jsem moc dobře neznala, protože chodila o pět tříd níž. Zato Elijaha jsme znali všichni.“ Její hlas přešel téměř v šepot, jako by se zdráhala vyslovit to jméno nahlas.

„Přátelili jste se?“

„Ne. Mluvila jsem s ním, jen pokud to bylo nezbytně nutné.“

„Nezdá se, že by vám byl příliš sympatický.“

Teprve teď se slečna Clausenová obrátila a pohlédla na Mauru. „Je těžké mít rád lidi, ze kterých na vás jde děs.“

Sklepními dveřmi do kuchyně doléhaly zvuky rýče odhra-bávajícího hlínu a prokopávajícího se stále hlouběji k tajemstvím domu. Domu, který i po mnoha letech zůstával němým svědkem jakýchsi hrůzných událostí.

„Tohle bývala poklidná malá obec, paní doktorko. Teď sem přijíždějí spousty cizích lidí ze všech koutů země a pořizují si tady letní byty. Ale tehdy tu žili jenom starousedlíci a vzájemně se znali. Každý věděl, které rodiny jsou v pořádku a od kterých je lepší držet se dál. Pokud jde o Elijaha Lanka, pochopila jsem to už ve čtrnácti. Patřil ke klukům, jakým se člověk raději vyhnul co nejširším obloukem.“ Vrátila se a unaveně klesla na židli. Dlouho upřeně pozorovala lesklou umakartovou desku stolu, jako by tam náhle spatřila svůj někdejší obličej. Obličej čtrnáctileté dívky, která se bála spolužáka bydlícího na tomhle kopci.

Maura trpělivě čekala, naproti sobě tu skloněnou hlavu s roz-ježeným strniskem šedivých vlasů. „Proč vás tak děsil?“

zeptala se posléze.

„Nebyla jsem jediná. Elijaha se báli všichni. Po tom…“

„Po čem?“

Slečna Clausenová zvedla hlavu. „Po tom, co zaživa pohřbil tu dívku.“

V tichu, které následovalo, slyšela Maura ze sklepa šum hlasů mužů, kteří pronikali stále hlouběji pod povrch hliněné podlahy, a cítila, jak jí v hrudníku prudce buší srdce.

Panebože, říkala si, co tam dole asi najdou?

„Byla tady nová,“ pokračovala slečna Clausenová.

„Alice Roseová. Holky, co ve třídě seděly za ní, neustále na její účet vtipkovaly. Vyloženě ji zesměšňovaly. Každý o ní mohl říct ty nejhorší zlomyslnosti, protože nic neslyšela.

Vůbec netušila, jakou si z ní děláme legraci. Vím, byli jsme krutí, ale takhle se čtrnáctileté děti často chovají. Než se naučí vcítit se do neštěstí druhých. Než něco podobného zažijí na vlastní kůži.“ Hlubokým povzdechem vyjádřila lítost nad dávnými dětskými hříchy i nad tím, že mnohé pravdy člověk pochopí příliš pozdě.

„Co se Alici stalo?“

„Podle Elijaha to byl jen žert. Tvrdil, že ji chtěl po několika hodinách vytáhnout. Ale umíte si představit, jaké to je, když jste uvězněná v hluboké jámě? Vyděšená, až se pomočíte? A nikdo neslyší váš zoufalý křik. Nikdo neví, kde jste. Ví o vás jenom kluk, který vás do jámy shodil.“

Maura mlčky čekala. Měla obavy z konce příběhu.

Slečna Clausenová postřehla napětí v Mauřiných očích a zavrtěla hlavou. „Ne, Alice nezemřela. Zachránil ji její pes.

Poznal, kde dívka je. Mohl se uštěkat a zavedl lidi k tomu místu.“

„Takže přežila.“

Žena přikývla. „Našli ji pozdě večer. To už v jámě strávila dlouhé hodiny. Když ji vytáhli, skoro nepromluvila.

Byla jako zombie. Pár týdnů nato se jejich rodina odstěhovala. Ani nevím kam.“

„Co se stalo Elijahovi?“

Slečna Clausenová pokrčila rameny. „Co by se mu mohlo stát? Pořád trval na tom, že šlo jen o nevinný žertík.

Takový, s jakými se Alice denně setkávala ve škole. A opravdu jsme ji všichni trápili. Všichni jsme jí tak trochu dělali ze života peklo. Jenže Elijah překročil veškeré meze.“

„Nikdo ho nepotrestal?“

„Když je vám teprve čtrnáct, dostanete příležitost k nápravě. Zejména, pokud vás doma potřebují. Pokud je váš táta pravidelně půl dne opilý a navíc s vámi bydlí devítiletá sestřenice.“

„Amalthea,“ dodala tiše Maura.

Slečna Clausenová opět přikývla. „Jen pomyslete, jak se asi muselo děvče v tomhle domě cítit. V rodině lidských bestií.“ V rodině zvířat.

Vzduch náhle ztěžkl. Maura měla ruce jako z ledu.

Vybavila se jí Amaltheina podivná slova. Běž pryč. Mohl by tě uvidět.

A také si připomenula škrábance na dveřích svého auta.

Znamení dravčího spáru. Znamení Zvířete.

Dveře vedoucí do sklepa se skřípavě otevřely. Maura se vylekaně ohlédla a spatřila Rizzoliovou.

„Něco tam dole objevili,“ oznámila Rizzoliová.

„Co je to?“

„Dřevo. Nějaká prkna. Asi v šedesáticentimetrové hloubce. Teď z nich odhrabávají hlínu.“ Rizzoliová ukázala ke krabici na kuchyňské lince. „Budeme potřebovat ty přesazovačky.“

Maura vzala krabici se zahradním nářadím a odnesla ji po schodech do sklepa. Všimla si, že hromádky hlíny teď lemují okraje výkopu dlouhého skoro metr osmdesát.

Dlouhého jako rakev.

Detektiv Corso, který právě třímal v rukou lopatu, vzhlédl k Mauře. „Ta deska se zdá pořádně tlustá. Ale dávejte pozor.“ Praštil lopatou o dřevo. „Slyšíte? Dutý zvuk napovídá, že pod prkny musí být volný prostor.“

„Mám tě vystřídat?“ ozval se Yates.

„Jo, málem už necítím záda.“ Corso kolegovi předal lopatu.

Yates seskočil do výkopu. Jakmile se podrážky jeho bot dotkly dřeva, znovu se ozval dutý zvuk. Detektiv se s téměř zlostným odhodláním pustil do hlíny a rychle nad sebou vršil novou hromadu. Zatímco se vynořovaly další a další části desky, všichni kolem mlčeli. V ostrém světle dvou reflektorů se po stěnách sklepa míhal obrys Yatesovy postavy a připomínal stínové divadlo. Ostatní přihlíželi jako vykradači hrobů, dychtivě čekající, až poprvé nahlédnou do otevřené rakve.

„Už se mi podařilo odkrýt jeden okraj,“ ztěžka vydechl Yates a přejel lopatou po dřevě. „Vypadá to na nějakou bednu. Trochu ji oťukávám, ale nerad bych prkna poškodil.“

„Mám tu přesazovačky a smetáčky,“ řekla Maura.

Yates se celý zadýchaný napřímil a vylezl z jámy.

„Výborně. Snad byste mohla smést tu hlínu z povrchu. Než vypáčíme víko, pořídíme pár fotografií.“

Ve výkopu ho nahradili Maura s Garym. Maura cítila, jak se dřevo pod její vahou mírně chvěje. Napadlo ji, jaké asi hrůzy ta špinavá stará prkna skrývají, a neubránila se děsivým představám, že se víko náhle prolomí a ona se zřítí na čísi zetlelé tělo. Rozbušilo se jí srdce, přesto si klekla a začala dřevěnou desku čistit od hlíny.

„Podejte mi jeden z těch smetáčků,“ ozvala se Rizzoliová a už se chystala také seskočit do výkopu.

„To nemůžete,“ namítl Yates. „Copak nevydržíte chvilku v klidu?“

„Nejsem tělesně postižená. A nechce se mi tu postávat se založenýma rukama.“

Yates se nervózně zasmál. „Chápu, ale já bych zase nechtěl zažít, jak tam dole rodíte. A moc nerad bych to pak vysvětloval vašemu manželovi.“

„Jane, tady stejně není dost místa,“ poznamenala Maura.

„Dobrá, tak vám alespoň upravím světla. Abyste na to líp viděli.“ Rizzoliová posunula blíž reflektor. Jeho záře vzápětí zaplavila roh výkopu, kde právě pracovala Maura.

Vkleče smetáčkem odstraňovala z prken hlínu, pod níž se objevily malé zarezavělé obliny. „Vidím staré hlavičky hřebíků,“ ohlásila.

„V autě mám páčidlo,“ řekl Corso. „Skočím pro ně.“

Maura nepřestávala smetat hlínu a postupně odkrývala rezavé hlavičky dalších a dalších hřebíků. Prostor ve výkopu byl stísněný a už ji začínalo bolet za krkem. Protáhla si ramena a záda. Vtom za sebou uslyšela tlumené cinknutí.

„A hele,“ ozval se Gary. „Koukněte na tohle.“

Maura se otočila a uviděla, že Gary přesazovačkou narazil do kusu zlomené trubky.

„Jak se zdá, procházela okrajem desky,“ řekl Gary. Prsty začal opatrně ohmatávat rezavý výčnělek a odlamovat kousky ztvrdlé hlíny. „Ale proč by někdo dával trubku do…“ Zarazil se a pohlédl na Mauru.

„Je to vzduchový průduch,“ konstatovala.

Gary zamyšleně zíral na prkna pod svými koleny.

„Sakra, co tam uvnitř může být?“ zeptal se tiše.

„Hej, vy dva, vylezte z té jámy,“ zavolal Pete. „Pořídíme snímky.“

Yates se sklonil, aby Mauře pomohl nahoru. Sotva o krok ustoupila od výkopu, vinou prudké změny polohy se jí lehce zatočila hlava. Maura zamžikala, oslněná fotoblesky i reflektory, v jejichž surrealistické záři se po stěnách míhaly stíny. Přešla k dřevěnému schodišti a posadila se. Teprve pak si uvědomila, že schod, na kterém odpočívá, je přímo děsivě nasáklý krví.

„Fajn,“ řekl Pete, „teď tu bednu otevřeme.“

Corso si klekl vedle výkopu, vrazil špičku páčidla pod roh víka a zkusil desku nazdvihnout. Jediným výsledkem bylo táhlé skřípění zrezivělých hřebíků.

„Ani se to nehnulo, co?“ poznamenala Rizzoliová.

Detektiv Corso si udělal přestávku, a když si rukávem otřel tvář, zůstala mu na čele špinavá šmouha. „Do háje, zítra se asi vůbec nenarovnám.“ Znovu vsunul špičku železného nástroje pod okraj prkna. Tentokrát se mu ji podařilo vklínit o kousek dál. Důkladně se nadechl a začal ze všech sil páčit.

Hřebíky se skřípotem povolily.

Corso odhodil páčidlo. Společně s Yatesem se sehnuli do výkopu, uchopili okraje desky a zvedli ji. Pár vteřin nikdo nepronesl jediné slovo. Všichni zírali do jámy, zaplavené jasnou září dvou reflektorů.

„Nechápu to,“ řekl Yates.

Bedna byla prázdná.

V noci se vracely domů. Dálnice se leskla deštěm, stěrače zvolna a monotónně klouzaly po mokrém předním skle.

„Jistě víš, o čem svědčí ta spousta krve v kuchyni,“

prohodila Rizzoliová. „Amalthea zabíjela už předtím. Nikki a Theresa Wellsovy nebyly její první oběti.“

„Nebydlela v tom domě sama, Jane. Žil tam i její bratranec Elijah. Vraždit mohl on.“

„Když Sadlerovi zmizeli, bylo jí devatenáct. Musela vědět, co se odehrává v její kuchyni.“

„Což ještě neznamená, že to spáchala,“ namítla Maura.

Rizzoliová na ni pohlédla. „Ty snad věříš teorii doktorky O’Donnellové? O jakémsi Zvířeti?“

„Amalthea je schizofrenička. Vysvětli mi, jak někdo s těžce narušenou psychikou dokáže zabít dvě ženy a pak postupovat velmi logicky, totiž spálit mrtvoly a zničit důkazy.“

„No, stopy po sobě nezametla příliš dokonale.

Koneckonců ji dopadli, ne?“

„Virginská policie měla obrovské štěstí. Pokud pachatele zadržíš čirou náhodou při běžné dopravní kontrole, nemluvila bych o bůhvíjak skvělé detektivní práci.“ Maura upřeně zírala před sebe na cáry mlhy povlávající nad prázdnou silnicí. „Kdepak, ty ženy nezabila sama, někdo jí musel pomáhat. Ten člověk taky zanechal otisky v jejím autě. A ten člověk s ní byl od samého začátku.“

„Její bratranec?“

„Elijah se v pouhých čtrnácti letech pokusil zaživa pohřbít spolužačku. Co je to za kluka, když provádí takové věci? A v jakého asi muže dospěje?“

„Z té představy mě úplně mrazí.“

„Myslím, že oběma je nám to jasné,“ dodala Maura.

„Obě jsme viděly krev na podlaze a stěnách kuchyně.“

Lexus s tichým předením uháněl po silnici. Pršet sice už přestalo, ale vzduch byl plný páry a zamlžoval přední sklo.

„Jestli ti dva skutečně zavraždili Sadlerovy,“ otočila se Rizzoliová k Mauře, „pak zbývá odpovědět na závažnou otázku. Co udělali s dítětem Karen Sadlerové?“

Maura mlčela. Nespouštěla oči z dálnice a ujížděla rovně vpřed. Žádné odbočky, žádné rozptylování. Prostě jeď dál.

„Chápeš, co mám na mysli?“ pokračovala Rizzoliová.

„Před pětačtyřiceti lety Lankovi, sestřenice s bratrancem, zabili těhotnou ženu. Kosterní pozůstatky dítěte chybí. O pět let později se Amalthea Lanková objeví ve Van Gatesově bostonské advokátní kanceláři a nabízí na prodej dvě novorozeňata, údajně své dcery.“

Mauřiny prsty na volantu téměř zmrtvěly.

„Co když ty děti nebyly její?“ nadhodila Rizzoliová. „Co když Amalthea ve skutečnosti není tvoje matka?“

Kapitola 23

Mattie Purvisová seděla ve tmě a uvažovala, jak dlouho asi trvá, než člověk zemře hladem. Jídlo mizelo příliš rychle.

V sáčku z potravinářského obchodu už jí zbývalo jen šest tyčinek Hershey, půl balíčku krekrů a několik plátků sušeného hovězího masa. Musím si všechno rozpočítat, pomyslela si. Abych měla co jíst…

Do kdy? Do chvíle, kdy umřu žízní?

Ukousla si kousíček čokoládové tyčinky. Nesmírně ji lákalo polknout alespoň ještě jedno malé sousto, ale silou vůle se ovládla a pečlivě pochoutku znovu zabalila. Na pozdější dobu. Když bude nejhůř, můžu jíst papír, napadlo ji. Papír je přece poživatelný, ne? Vyrábí se ze dřeva – a hladoví jeleni ohryzávají kůru stromů, dřevo i papír tedy musejí mít nějakou výživnou hodnotu. Ano, schovávej si papír. A dávej pozor, aby se neumazal od hlíny. Mattie vrátila nakousnutou tyčinku zpátky do sáčku. Zavřela oči a začala si představovat hamburgery, grilovaná kuřata a další zakázaná jídla, která si odpírala od okamžiku, kdy jí Dwayne řekl, že těhotné ženy mu připomínají krávy.

Samozřejmě chtěl naznačit, že Mattie mu připomíná krávu.

Dva týdny se pak živila jenom zeleninovými saláty, až se

jednoho dne u Macyho celá zesláblá sesunula na podlahu.

Dwayne zrudl, vzápětí se k nim nahrnuly znepokojené dámy a pořád dokola se ho vyptávaly, jestli je manželka v pořádku. Nervózními gesty je odháněl a zároveň zlostně syčel, aby se Mattie koukala zvednout. Ze všeho nejdůležitější je image, opakoval jí nesčetněkrát – a teď tu stál, pan BMW, zatímco jeho žena, ta kráva v těhotenských strečových kalhotách, se válela po zemi. Ano, jsem kráva, Dwayne. Krásná statná kráva, která nosí tvoje dítě. Tak už sakra přijď a zachraň nás. Zachraň nás. Zachraň nás.

Kdesi nahoře zaskřípaly kroky.

Blížily se a Mattie instinktivně vzhlédla. Poznala lehkou a opatrnou chůzi svého věznitele. Chůzi plížící se šelmy.

Kdykoliv Mattie zaslechla ty kroky, prosila, aby ji muž pustil. Pokaždé klidně odešel a nechal ji v jejím vězení.

Přitom teď už měla zoufale málo jídla stejně jako vody.

„Paní.“

Neodpověděla. Jen ať mu to vrtá hlavou, pomyslela si.

Bude si dělat starosti, jestli jsem v pořádku, a otevře bednu.

Musí mě přece udržet naživu, jinak by ztratil naději na výkupné.

„Ozvěte se, paní.“

Mattie skoro ani nedýchala. Nic jiného zatím nezabralo, říkala si. Třeba ho tímhle vyděsím. Třeba mě pustí ven.

Muž prudce dupl na hlínu. „Jste tam?“

A kde jinde bych asi mohla být, ty hovado?

Následovala dlouhá odmlka. „Dobrá. Jestli jste mrtvá, bylo by zbytečné vás vyhrabávat, nemám pravdu?“ Kroky se pomalu vzdalovaly.

„Počkejte! Počkejte!“ Mattie rozsvítila baterku a začala bušit do dřevěného stropu. „Vraťte se! Sakra, vraťte se!“ S

bušícím srdcem naslouchala a téměř se zasmála úlevou, když podle skřípotu zjistila, že věznitel jde zpátky. Jistě, bylo to ponižující. Škemrala o trochu pozornosti jako nějaká zanedbávaná milenka.

„Jste vzhůru,“ řekl muž.

„Mluvil jste s mým manželem? Kdy vám zaplatí?“

„Jak se cítíte?“

„Proč nikdy neodpovíte na moje otázky?“

„Nejdřív vy odpovězte mně.“

„Tak jo. Cítím se přímo skvěle!“

„ A co dítě?“

„Dochází mi jídlo. Potřebuju víc jídla.“

„Máte ho dost.“

„Promiňte, tady dole nejste vy, ale já! Strašně hladovím.

Jak chcete dostat svoje peníze, když budu mrtvá?“

„Jen klid, paní. Všechno je v pořádku.“

„Ne! Nic není v pořádku!“

Odpovědi už se nedočkala. „Haló?“ zaječela. „Haló?“

Kroky se vzdalovaly.

„Počkejte!“ Mattie bušila do stropu bedny. „Vraťte se!“

Náhle se jí zmocnil vztek. Vztek, jaký dosud nezažila.

„Tohle mi nemůžete dělat!“ křičela. „Nejsem žádné zvíře!“

Svezla se podél stěny, ruce poškrábané a bolavé, tělo roztřesené vzlyky. Vzlyky zuřivosti, nikoliv porážky. „Táhni k čertu,“ řekla. „Táhni k čertu, slyšíš? A ty taky, Dwayne.

Táhněte k čertu všichni, mizerové mizerní!“

Vyčerpaně klesla na záda a hřbetem ruky si setřela slzy.

Co od nás chce? ptala se v duchu. Teď už mu Dwayne jistě zaplatil. Tak proč tu zůstávám zavřená? Na co ten chlap čeká?

Dítě začalo kopat. Přitiskla si dlaň na břicho, uklidňující dotek přenášela kůže, která je dosud oddělovala. V klíně Mattie cítila napětí, první náznak kontrakcí. Ubožátko moje, pomyslela si. Ubožátko…

Dítě.

Znehybněla a zkusila rozumně uvažovat. Postupně si vybavovala všechny rozhovory vedené přes mřížku vzduchového průduchu. Nikdy se netýkaly Dwayna. Nikdy se netýkaly peněz. To nedávalo smysl. Kdyby ten lump chtěl peníze, říkala si Mattie, musel by kontaktovat Dwayna. Ale ani jednou se na mého manžela nezeptal. Prostě o Dwaynovi nemluvil. Co když mu ani nezavolal? Co když o výkupné vůbec nepožádal?

Co potom chce?

Světlo baterky zesláblo, končila životnost druhé sady baterií. Zbývaly ještě dvě nové sady, pak vězení natrvalo zahalí tma. Tentokrát Mattie nezpanikařila. Už jednou jsem výměnu zvládla, dokážu to znovu. Sáhla do sáčku, otevřela další balení, beze spěchu odšroubovala dolní díl baterky, vysypala staré baterie a nahradila je novými. Světlo se jasně rozzářilo, představovalo však pouze dočasný odklad blížící se nekonečné noci, které se Mattie obávala.

Jistě, každý jednou zemře. Ale já nechci umřít pohřbená v téhle bedně, kde nikdy nikdo nenajde mé kosti.

Šetři světlem. Šetři světlem, jak nejvíc můžeš. Mattie zhasla. Zatímco ležela ve tmě, opět se připlížil ochromující strach. Nikdo o mně neví, vířilo jí hlavou. Nikdo neví, že tady jsem.

Přestaň, Mattie. Nepoddávej se tomu. Jestli tě někdo dokáže zachránit, pak jsi to jenom ty sama.

Otočila se na bok, paže si ovinula kolem těla. Vtom zaslechla, jak se cosi kutálí po dně bedny. Jedna z vybitých, teď už nepotřebných baterií.

Co když nikdo neví, že mě unesli? Co když nikdo neví, že jsem ještě naživu?

Položila si ruce na břicho a přemýšlela o rozhovorech, které vedla se svým věznitelem. Jak se cítíte? Ano, vždycky se ptal, jak se Mattie cítí. Proč mu na tom záleželo? Proč by vůbec měl projevovat starost o těhotnou ženskou, kterou surově nacpal do bedny? Přesto znovu a znovu kladl stejnou otázku. A Mattie ho znovu a znovu prosila, aby ji pustil.

Čekal a čeká na jinou odpověď.

Skrčila kolena a podrážkou přitom narazila na cosi, co se odkutálelo. Posadila se, rozsvítila a začala kolem sebe sbírat baterie. Celkem jich měla osm – čtyři vybité, dvě ještě nerozbalené a dvě v baterce. Opět zhasla. Šetři světlem, šetři světlem.

Ve tmě si pomalu rozvázala tkaničku u boty.

Kapitola 24

Když doktorka Joyce P. O’Donnellová vešla do konferenční místnosti v oddělení vražd, tvářila se, jako by jí to tam patřilo. Její elegantní jasně žlutý kostým pravděpodobně stál víc, než kolik Rizzoliová utratila za oblečení během celého roku. Osmicentimetrové jehlové podpatky ještě zvýrazňovaly sošnou výšku postavy. Ačkoliv tři policisté pozorně sledovali, jak usedá ke stolu, nedala najevo ani náznak rozpaků. Prostě dokázala vzbuzovat dojem autority. A Rizzoliová jí tuhle schopnost tak trochu záviděla, přestože jinak O’Donnellovou upřímně pohrdala.

Nesympatie byla ovšem vzájemná. Psychiatryně vrhla na Rizzoliovou jediný ledový pohled, pak sklouzla očima po Barrym Frostovi a posléze veškerou pozornost věnovala poručíku Marquettovi, šéfovi oddělení vražd. Dalo se čekat, že se soustředí na Marquetta; s podřízenými O’Donnellová nikdy neztrácela čas.

„Vaše pozvání mě poněkud překvapilo, poručíku,“ řekla.

„Není běžné, abych byla vítaná na Schroeder Plaza.“

„Navrhla to detektiv Rizzoliová.“

„Což je ještě nečekanější. Vzhledem k okolnostem.“

Vzhledem k tomu, že hrajeme proti sobě, v duchu upřesnila Rizzoliová. Já zrůdy chytám, ty je chráníš.

„Ale jak už jsem sdělila detektivu Rizzoliové do telefonu,“ pokračovala O’Donnellová, „nemůžu vám pomoct, pokud vy nepomůžete mně. Jestli ode mě žádáte pomoc při pátrání po Zvířeti, musíte mi poskytnout informace, které máte.“

Místo odpovědi Rizzoliová přisunula k O’Donnellové složku. „Tady je všechno, co jsme zatím o Elijahu Lankovi zjistili.“ Psychiatryně se s dychtivým zábleskem v očích dotkla složky.

Pro tohle O’Donnellová žila. Pro pohled na zrůdu. Pro příležitost proniknout co nejblíž k tlukoucímu srdci zla.

O’Donnellová rozevřela složku. „Záznamy ze střední školy.“

„Ano, ze střední školy ve Fox Harboru.“

„Inteligenční kvocient 136. Ale jen průměrné známky.“

„Klasický případ lajdáka.“ Kdyby se trochu snažil, dosahoval by vynikajících výsledků, napsala jedna z učitelek, aniž tušila, jaké jsou skutečné ambice Elijaha Lanka. „Po smrti matky ho vychovával otec, Hugo Lank. Otec nikdy dlouho nevydržel v zaměstnání. Většinu času trávil pitím a zemřel na zánět slinivky břišní. Elijahovi bylo tehdy osmnáct.“

„A společně s nimi vyrůstala i Amalthea Lanková.“

„Jo. Nastěhovala se ke strýci ve svých devíti, když jí umřela matka. Nikdo neví, kdo byl Amalthein otec. Takhle tedy vypadala foxharborská domácnost Lankových. Věčně opilý strýc, sociopatický bratranec. A děvče, u kterého v dospělosti propukne schizofrenie. Opravdu vzorná americká rodinka.“

„Označila jste Elijaha za sociopata.“

„Jak jinak bych měla mluvit o klukovi, co jen tak pro zábavu zaživa pohřbí spolužačku?“

Psychiatryně otočila na další stránku složky. Každý jiný by se při četbě podobných materiálů tvářil zděšeně, O’Donnellovou však zřejmě fascinovaly.

„Dívce, kterou chtěl pohřbít, bylo teprve čtrnáct,“ řekla Rizzoliová. „Alice Roseová přišla do školy nedávno a neměla tam přátele. Navíc trpěla těžkou sluchovou vadou a kvůli ní se stala terčem posměchu ostatních dětí. Zřejmě proto si Elijah vybral právě Alici. Byla zranitelná a představovala snadnou kořist. Pozval ji k sobě domů, ale pak ji zavedl do lesa, kde předtím vykopal hlubokou jámu.

Shodil dívku dolů, přikryl jámu prkny a na ně navršil kameny. Později to všechno vydával za obyčejný žertík. Já osobně jsem přesvědčená, že Elijah ji skutečně chtěl zabít.“

„Podle téhle zprávy dívka vyvázla bez následků.“

„Bez následků? Ne tak docela.“ O’Donnellová vzhlédla od papírů. „Ale přežila.“

„Následujících pět let se Alice Roseová léčila z těžkých depresí a úzkostných stavů. Když jí bylo devatenáct, podřezala si ve vaně zápěstí. Podle mého názoru je Elijah Lank za její smrt zodpovědný. Alice se stala jeho první obětí.“

„Můžete dokázat, že existují další oběti?“

„Před pětačtyřiceti lety zmizeli manželé Karen a Robert Sadlerovi z Kennebunkportu. Karen Sadlerová tehdy byla v osmém měsíci těhotenství. Minulý týden se jejich pozůstatky našly na tomtéž pozemku, kde se Elijah Lank pokusil zaživa pohřbít Alici Roseovou. Domnívám se, že Sadlerovy zavraždil Elijah. Elijah společně s Amaltheou.“

O’Donnellová znehybněla, dokonce snad ani nedýchala.

„Tuhle možnost jste jako první naznačila vy, paní doktorko,“ ozval se poručík Marquette. „Tvrdila jste, že Amalthea měla společníka, kterému říká Zvíře. A ten společník jí údajně pomohl zabít Nikki a Theresu Wellsovy.

Mluvila jste o tom s doktorkou Islesovou, je to tak?“

„Nikdo jiný mé teorii nevěřil.“

„Teď už jí věříme,“ opět si vzala slovo Rizzoliová.

„Myslíme si, že to Amaltheino Zvíře je její bratranec Elijah.“

O’Donnellová pobaveně zdvihla obočí. „Případ vraždících příbuzných? Bratrance a sestřenice?“

„Pár případů společně vraždících příbuzných už se objevilo,“ podotkl Marquette.

„To je pravda,“ přikývla O’Donnellová. „Třeba Angelo Buono a Kenneth Bianchi, tak zvaní Hillsideští škrtiči, byli bratranci.“

„Prostě existuje precedens,“ dodal Marquette. „Bratranci jako spolupachatelé vražd.“

„Jistě. A nepotřebujete, abych vám to připomínala.“

„O Zvířeti jste věděla dřív než kdokoliv jiný,“ řekla Rizzoliová. „Snažila jste se ho najít, kontaktovat se s ním prostřednictvím Amalthey.“

„Ale neuspěla jsem. Není mi tedy jasné, v čem bych vám mohla být užitečná. A už vůbec mi není jasné, proč jste mě sem pozvala, detektive, když projevujete tak málo pochopení pro mou výzkumnou práci.“

„Jak vím, Amalthea s vámi hovoří. Já ji včera navštívila.

Nedostala jsem z ní jediné slovo. Ale dozorkyně mi prozradily, že s vámi mluví.“

„Naše sezení jsou důvěrná. Amalthea je moje pacientka.“

„Její bratranec nikoliv. Právě jeho chceme najít.“

„Kde se naposledy vyskytoval? Přece musíte mít nějaké informace, od kterých byste mohli začít.“

„Nemáme skoro žádné. Jako by se po Elijahovi na celá desetiletí slehla zem.“

„Víte vůbec, jestli je naživu?“

„Nevíme,“ s povzdechem přiznala Rizzoliová.

„Teď už by mu bylo kolem sedmdesáti, ne? A to je na sériového vraha dost vysoký věk.“

„Amalthee

Lankové

je

pětašedesát,“

podotkla

Rizzoliová. „Přesto nikdo nepochyboval, že zabila sestry Wellsovy. Že jim roztříštila hlavu, mrtvoly polila benzinem a spálila je na uhel.“

O’Donnellová se zaklonila a chvíli Rizzoliovou upřeně pozorovala. „Proč vlastně bostonská policie hledá Elijaha Lanka? Jde o staré vraždy, které ani nespadají pod vaši jurisdikci. Jaký je důvod vašeho zájmu?“

„Možná tu existuje souvislost s vraždou Anny Leoniové.“

„Vážně?“

„Anna se před smrtí hodně vyptávala na Amaltheu.

Třeba se dozvěděla příliš mnoho.“ Rizzoliová přisunula k O’Donnellové další složku.

„Co je to?“

„Znáte Národní kriminalistickou informační ústřednu patřící k FBI? Uchovává databázi pohřešovaných osob z celé země.“

„Ano, o NCIC vím.“

„Požádali jsme o vyhledání případů s využitím klíčových slov žena a těhotná. Tohle nám z FBI poslali. Každý případ z jejich databáze od šedesátých let. Každou těhotnou ženu, která zmizela na kontinentálním území Spojených států.“

„Proč jste se zaměřili na těhotné ženy?“

„Nikki Wellsová byla v devátém měsíci těhotenství, Karen Sadlerová v osmém. Nepřipadá vám ta shoda děsivá?“

O’Donnellová rozevřela složku, podívala se na stránky vytištěné počítačovou tiskárnou a překvapeně vzhlédla.

„Jsou tady desítky jmen.“

„Uvědomte si, že každý rok se u nás pohřešují tisíce lidí.

Pokud by ročně zmizela jedna těhotná žena, byl by to ve srovnání s tím obrovským počtem jen bezvýznamný zlomek a nevzbudil by podezření. Ale když se během čtyřiceti let ztratí těhotná žena každý měsíc, celkové číslo hrozivě narůstá.“

„Dokážete kterýkoliv z těch případů pohřešovaných osob spojit s Amaltheou Lankovou nebo jejím bratrancem?“

„Právě kvůli tomu jsme vás pozvali. Absolvovala jste s ní více než deset sezení. Zmínila se vám někdy o svých cestách? O tom, kde žila, kde pracovala?“

O’Donnellová zavřela složku. „Žádáte mě, abych porušila lékařské tajemství. Proč bych měla?“

„Protože zabíjení neskončilo. Pokračuje.“

„Moje pacientka nemůže nikoho zabít. Je ve vězení.“

„Ale její společník zůstává na svobodě.“ Rizzoliová se naklonila blíž k ženě, kterou upřímně pohrdala. Jenže teď O’Donnellovou potřebovala, snažila se tedy potlačit své znechucení. „To Zvíře vás přece fascinuje, ne? Ráda byste se o něm dozvěděla co nejvíc. Chcete proniknout do jeho myšlenek a zjistit, co ho vzrušuje a motivuje. S chutí byste si poslechla všechny podrobnosti. Už proto byste nám měla pomoct. Abyste do své sbírky mohla přidat dalšího netvora.“

„Co když se obě mýlíme? Třeba je Zvíře jen výplodem našich představ.“

Rizzoliová se otočila k Frostovi. „Budeš tak hodný a nainstaluješ ten diaprojektor?“

Frost přivlekl přístroj a zapojil šňůru do zásuvky. Ve věku počítačů a dalších zázraků diaprojektor nepochybně působil dojmem technologie z doby kamenné. Ale Rizzoliová s Frostem se rozhodli pro nejrychlejší a nejnázornější způsob argumentace. Frost otevřel obálku a vyndal z ní řadu průsvitných plátků, na nichž byly různobarevnými fixy vyznačené údaje.

Vsunul do projektoru diapozitiv a na plátně se objevila mapa Spojených států. Pak diapozitiv mapy překryl prvním průsvitným plátkem. V obraze přibylo šest černých teček.

„Co znamenají ty tečky?“ zeptala se O’Donnellová.

„Jsou to případy, které Národní kriminalistická informační ústředna zaregistrovala během prvních šesti měsíců roku 1984,“ odpověděl Frost. „Vybrali jsme si tenhle časový úsek, protože tehdy v FBI poprvé uložili do počítačové databáze údaje za celý rok. Každá z těch teček představuje hlášení o pohřešované těhotné ženě.“ Zamířil na plátno laserovým ukazovátkem. „Pravda, je tu jistý geografický rozptyl, jeden případ nahoře v Oregonu, jiný až v georgijské Atlantě. Ale všimněte si toho shluku tady dole na jihozápadě.“ Frost laserovým ukazovátkem obkroužil příslušnou část mapy. „Jedna pohřešovaná žena v Arizoně.

Jedna v Novém Mexiku. Dvě v jižní Kalifornii.“

„K jakému závěru bych měla dospět?“

„Podíváme se na následující půlrok, červenec až prosinec 1984. Možná to bude jasnější.“

Frost překryl diapozitiv mapy dalším průsvitným plátkem. Přibyla nová série teček, tentokrát červených.

„Opět vidíte určitý rozptyl po celé zemi,“ řekl. „Ale tady máme zase shluk.“ Obkroužil ukazovátkem skupinu tří červených teček. „San José, Sacramento a pak Eugene v Oregonu.“

O’Donnellová tiše pronesla: „Začíná to být zajímavé.“

„Počkejte, až uvidíte dalších šest měsíců,“ poznamenala Rizzoliová.

S třetím průsvitným plátkem se na mapě objevila sada zelených teček. Teď byl vzorec zcela zřejmý. Vzorec, na který O’Donnellová zírala nevěřícnýma očima.

„Panebože,“ vydechla, „ten shluk se postupně stěhuje.“

Rizzoliová přikývla, ale nepřestávala zachmuřeně sledovat projekční plátno. „Z Oregonu míří na severovýchod. Během dalších šesti měsíců zmizely dvě těhotné ženy ve státě Washington a jedna hned vedle v Montaně.“ Otočila se k O’Donnellové. „Tam ovšem série nekončí.“

O’Donnellová se předklonila, obličej ostražitý jako kočka, která se chystá skočit po kořisti. „Kam se shluk přesunuje?“

Rizzoliová se znovu podívala na mapu. „Během léta a podzimu neustále míří východním směrem. Illinois, Michigan, New York, Massachusetts. Pak se najednou prudce stočí k jihu.“

„Ve kterém měsíci?“

Frost zalistoval papíry. „Další případ se objevil 14.

prosince ve Virginii.“

„Ten shluk se pohybuje podle počasí,“ konstatovala O’Donnellová.

„Cože?“ podivila se Rizzoliová.

„Ano, roli tu hraje počasí. V letních měsících případy postupují přes horní Středozápad. Na podzim je to Nová Anglie. A pak v prosinci, když se ochladí, směřují k jihu.“

Rizzoliová nakrčila čelo. Kristepane, pomyslela si, ta ženská má pravdu. Jak je možné, že nám tak nápadná souvislost unikla?

„Co následuje?“ zeptala se O’Donnellová.

„Kruh se uzavírá,“ odpověděl jí Frost. „Směr pohybu je jasný. Přes jižní státy, z Floridy do Texasu. Případně zpátky do Arizony.“

O’Donnellová se zvedla ze židle a přešla k projekčnímu plátnu. Chvíli tam stála a pozorovala mapu. „Jak dlouho celý cyklus trval? Kdy začal nový?“

„Konkrétně tenhle cyklus trval tři a půl roku,“ řekla Rizzoliová.

„Dost volné tempo.“

„Jo. Ale všimněte si, že pachatelé se nikdy příliš nezdrží v jednom státě, nikdy se nezmocní více obětí v jediné oblasti. Stále se přesunují, aby policie nerozpoznala ten vzorec, aby si neuvědomila, jak se cyklus celá léta úplně stejně opakuje.“

„Cože?“ otočila se O’Donnellová. „Opakuje se úplně stejně?“

Rizzoliová přikývla. „Pokaždé začíná přibližně na tomtéž místě a pokračuje po téže trase. Jako když se kočovné kmeny stěhovaly za stády bizonů.“

„A policie ten vzorec skutečně nikdy nerozpoznala?“

„Ne. Protože tihle lovci jsou neustále v pohybu. Různé státy, různé jurisdikce. Pár měsíců v jedné oblasti a pak přesun. Do dalšího loviště. Do míst, kam se znovu a znovu vracejí.“

„Na důvěrně známá území.“

„ Vybíráme si terén, který známe. A známe takový terén, který si obvykle vybíráme,“ ocitovala Rizzoliová jednu z pouček geografického kriminalistického profilování.

„Našly se nějaké mrtvoly?“

„Z těchhle žádná. Všechny případy zůstávají otevřené.“

„Pachatelé tedy musí mít tajná pohřebiště, kde se bezpečně zbaví těl obětí.“

„Předpokládáme, že půjde o značně odlehlá místa,“

ozval se Frost. „O venkovské oblasti nebo bažiny. Zatím se nepodařilo objevit žádnou z těch zmizelých žen.“

„Nikki a Theresu Wellsovy policie objevila,“ namítla O’Donnellová. „Těla nebyla pohřbena, ale spálena.“

„Mrtvoly obou sester policisté našli 25. listopadu.

Pročetli jsme si zprávy o počasí z té doby. Tenkrát nečekaně přišla sněhová bouře, za jediný den napadlo půl metru sněhu. Celý stát Massachusetts to zaskočilo, řada silnic zůstala mimo provoz. Třeba se pachatelé na své obvyklé pohřební místo nemohli dostat.“

„A proto těla spálili?“

„Sama jste upozornila, že případy zmizelých žen souvisejí s počasím,“ řekla Rizzoliová. „Jakmile se ochladí, vrazi zamíří na jih. Ale tehdy v listopadu počasí Novou Anglii nepříjemně překvapilo. Sníh nikdo tak brzy nečekal.“

Otočila se k O’Donnellové. „Tady máte své Zvíře. Na mapě jasně vidíte jeho stopy. A domnívám se, že Amalthea byla po celou dobu s ním.“

„Co ode mě chcete? Mám vypracovat psychologický profil? Vysvětlit, proč ti dva zabíjeli?“

„Víme, proč to dělali. Nezabíjeli pro radost nebo chorobné vzrušení. Tohle nejsou vaši obvyklí sérioví vrazi.“

„Jaký tedy měli motiv?“

„Zcela přízemní, doktorko O’Donnellová. Vám jako sběratelce zrůd bude jejich motiv patrně připadat nezajímavý.“

„Vražda mi nikdy nepřipadá nezajímavá. Proč podle vás zabíjeli?“

„Věděla jste, že neexistují žádné záznamy o zaměstnání Amalthey a Elijaha? Neobjevili jsme jediný doklad, že by některý z nich někdy pracoval, platil si sociální pojištění nebo podal daňové přiznání. Nevlastnili kreditní karty, neměli bankovní účty. Po celá desetiletí zůstávali prakticky neviditelní. Co vůbec jedli? A jak platili za potraviny, benzin a ubytování?“

„Nejspíš v hotovosti.“

„Ale kde tu hotovost brali?“ Rizzoliová se znovu otočila k mapě. „Takhle si vydělávali na živobytí.“

„Nerozumím vám.“

„Někteří lidé loví ryby, jiní trhají jablka. Amalthea a její společník také sklízeli úrodu.“ Rizzoliová se podívala na O’Donnellovou. „Před čtyřiceti lety Amalthea prodala dvě novorozené dcery adoptivním rodičům. Dostala čtyřicet tisíc dolarů. Nemyslím, že to byly její vlastní děti.“

O’Donnellová nakrčila čelo. „Mluvíte o doktorce Islesové a její sestře?“

„Ano.“ Rizzoliová při pohledu na zaražený výraz O’Donnellové pocítila lehký záchvěv zadostiučinění. Ta ženská vůbec netuší, o co tu jde, pomyslela si. Psychiatryně, která pravidelně komunikuje s lidskými stvůrami, je najednou vyvedená z míry.

„Vyšetřovala jsem Amaltheu,“ řekla O’Donnellová. „A shodla jsem se s dalšími psychiatry…“

„Že je psychotička?“

„Ano.“ O’Donnellová prudce vydechla. „A vy mi tady představujete… úplně jinou bytost.“

„Nikoliv nepříčetnou.“

„Nevím. Nevím, jaká vlastně je.“

„Amalthea a její bratranec vraždili pro peníze.

Chladnokrevně inkasovali na ruku. Takové chování pokládám za velmi příčetné.“

„Jistě, nelze vyloučit…“

„Vy umíte jednat s vrahy, paní doktorko. Hovoříte s nimi, celé hodiny trávíte s lidmi, jako je Warren Hoyt.“

Rizzoliová se na okamžik odmlčela. „Rozumíte jim.“

„Snažím se o to.“

„Jaký typ vražedkyně je tedy Amalthea? Patří k zrůdám?

Nebo v jejím případě šlo prostě o výdělečnou činnost?“

„Amalthea Lanková je moje pacientka. Nic víc vám nehodlám sdělit.“

„Ale právě teď o své diagnóze trochu pochybujete, viďte?“ Rizzoliová ukázala na projekční plátno. „To, co tu vidíte, je dokonale logické chování. Kočovní lovci pronásledující kořist. Pořád jste si ještě jistá, že je Amalthea nepříčetná?“

„Opakuju, je to moje pacientka. Musím chránit její zájmy.“

„Nás nezajímá Amalthea. Chceme najít jejího společníka.“ Rizzoliová přistoupila k O’Donnellové tak blízko, že stály téměř tváří v tvář. „Pochopte, Elijah nepřestal lovit.“

„Cože?“

„Amalthea je už skoro pět let ve vězení.“ Rizzoliová kývla na Frosta. „Ukaž nám údaje od zatčení Amalthey Lankové.“

Frost vyjmul z přístroje všechny průsvitné plátky a nahradil je jedním novým. „Měsíc leden,“ řekl. „Těhotná žena zmizela v Jižní Karolíně. Únor – Georgie. Březen – Daytona Beach na Floridě.“ Překryl diapozitiv mapy dalším průsvitným plátkem s barevnými tečkami. „O šest měsíců později se stejný případ objevil v Texasu.“

„Po celou tu dobu byla Amalthea Lanková za mřížemi,“

poznamenala Rizzoliová. „Ale únosy pokračovaly. Zvíře se nezastavilo.“

O’Donnellová pozorně sledovala nepřetržitý postup údajů. Každá tečka představovala jednu ženu. Jeden život.

„Ve které fázi cyklu to jsme?“ zeptala se tiše.

„Jde o loňský rok,“ řekl Frost. „Lovec se dostal do Kalifornie a odtud znovu zamířil k severu.“

„A teď? Kde je právě teď?“

„Poslední hlášený únos těhotné ženy je z minulého měsíce. Albany, stát New York.“

„Albany?“ O’Donnellová pohlédla na Rizzoliovou. „To ale znamená…“

„Ano,“ kývla Rizzoliová. „To znamená, že teď bude někde v Massachusetts. Zvíře přichází do našeho města.“

Frost vypnul diaprojektor. Přestože projekční plátno bylo prázdné, obraz mapy dál zůstával otisknutý v paměti přítomných. Když zazvonil Frostův mobilní telefon, všichni sebou polekaně škubli.

„Omluvte mě,“ zamumlal Frost a vyšel ze dveří.

Rizzoliová se otočila k O’Donnellové. „Povězte nám něco o tom Zvířeti. Jak ho najdeme?“

„Stejně jako kteréhokoliv jiného člověka z masa a krve.

Není to snad práce policie? Znáte jeho jméno. Tím začněte.“

„Nepoužívá kreditní karty, nemá účet v bance. Je těžké ho vystopovat.“

„Já nejsem lovecký pes.“

„Mnohokrát jste mluvila s osobou, která je mu nejblíž. S

osobou, která možná ví, jak ho vypátrat.“

„Naše sezení byla důvěrná.“

„Vyslovila v souvislosti se Zvířetem nějaké jméno?

Naznačila vůbec někdy, že jde o jejího bratrance Elijaha?“

„Nemám právo prozrazovat cokoliv ze soukromých rozhovorů, které vedu s pacienty.“

„Elijah Lank není váš pacient.“

„Ale Amalthea ano – a vy se ji také pokoušíte obvinit.

Jako sériovou vražedkyni.“

„Amalthea nás nezajímá. Chceme jeho.“

„Nemusím vám pomáhat dopadnout toho muže. Není to moje práce.“

„A co vaše zatracená občanská zodpovědnost?“

„Detektive Rizzoliová,“ ozval se poručík Marquette.

Rizzoliová nespouštěla oči z O’Donnellové. „Myslete na tu mapu. Na všechny ty tečky, na všechny ty ženy. Zvíře je tady. Chystá se ulovit další ženu.“

O’Donnellová sklouzla pohledem k vystouplému břichu Rizzoliové. „Pak byste asi měla být hodně opatrná, detektive; co říkáte?“

Rizzoliová jen stiskla zuby a mlčky sledovala, jak si O’Donnellová bere svůj kufřík. „Každopádně pochybuju, že bych nějak mohla přispět k vašemu pátrání,“ dodala psychiatryně. „Jak jste se sama zmínila, tenhle vrah jedná logicky a účelně, nezabíjí pro radost, nehledá sexuální vzrušení. Prostě si vydělává na živobytí, jenom si zvolil poněkud neobvyklý způsob práce. Kriminalistické profilování vám ho nepomůže dopadnout. Nejde totiž o žádnou zrůdu.“

„A vy se jistě nemýlíte.“

„Naučila jsem se podobné typy rozpoznávat. Ale vy přece taky.“ O’Donnellová zamířila ke dveřím. Zastavila se a s mírným úsměvem se ohlédla. „Když už mluvíme o zrůdách, detektive, pořád se na vás vyptává váš starý známý.

Kdykoliv ho navštívím.“

O’Donnellová nemusela vyslovit jeho jméno; obě věděly, že měla na mysli Warrena Hoyta. Muže, který se dodnes objevoval v úzkostných snech Rizzoliové. Muže, jehož skalpel jí před necelými dvěma roky vyryl hluboké jizvy do dlaní.

„Ano, neustále o vás přemýšlí,“ pokračovala O’Donnellová. Další úsměv, klidný a téměř škádlivý.

„Napadlo mě, že ráda uslyšíte, jak na vás nedokáže zapomenout.“ Vzápětí spokojeně vyšla ze dveří.

Rizzoliová na sobě cítila Marquetteův pohled. Čeká na mou reakci, uvědomila si. Čeká, jestli ztratím nervy a rovnou tu začnu zuřit. Ale nedočká se. Nicméně přijala s úlevou, když i poručík odešel a nechal ji samotnou, aby odklidila diaprojektor. Uložila do obálky průsvitné plátky a vytáhla zástrčku ze zásuvky. Zatímco smotávala šňůru do pevného klubka, ráznými pohyby si vybila veškerý hněv.

Potom vyvezla přístroj na chodbu a málem se srazila s Frostem, který právě zavíral svůj mobilní telefon.

„Jedeme,“ řekl.

„Kam?“

„Do Naticku. Pohřešuje se tam nějaká žena.“ Rizzoliová nakrčila čelo. „A je…?“ Frost přikývl. „Ano. Je v devátém měsíci těhotenství.

Kapitola 25

„Jestli chcete slyšet můj názor,“ řekl detektiv Sarmiento z Naticku, „jde o stejnou věc jako v případu Laci Petersonové. Neshody v rodině, manžel si užívá s milenkou.“

„Přiznává, že si našel přítelkyni?“ zeptala se Rizzoliová.

„Zatím ne, ale věřte mi, mám na to nos.“ Sarmiento si poťukal na špičku nosu a zasmál se. „Cítím jinou ženskou.“

Jo, nejspíš ji opravdu cítí, pomyslela si Rizzoliová, zatímco je s Frostem vedl kolem psacích stolů, na nichž zářily obrazovky počítačů. Sarmiento působil dojmem muže, který se dobře vyzná ve vůních žen. Prozrazovala to i jeho chůze, sebevědomý krok ostrého chlapa; pravou paži měl za ta léta, co nosil na boku pistoli, mírně ohnutou v charakteristickém oblouku, jaký už na dálku každého upozorňuje: Pozor, polda! Barry Frost si tohle chvástavé vystupování nikdy neosvojil. Spoléhal se hlavně na propisku a notes a vedle černovlasého frajera Sarmienta vypadal jako obyčejný nevýrazný úředníček.

„Pohřešovaná žena se jmenuje Matilda Purvisová.“

Sarmiento se zastavil u svého psacího stolu, zvedl z něj složku a podal ji Rizzoliové. „Jedenatřicet let, běloška.

Sedm měsíců vdaná za Dwayna Purvise. Purvis je u nás obchodním zástupcem firmy BMW. Naposledy manželku viděl minulý pátek, když se u něho zastavila v práci. Museli se ošklivě pohádat, svědci shodně vypověděli, že odcházela s pláčem.“

„Kdy manžel ohlásil její zmizení?“ zeptal se Frost.

„V neděli.“

„Trvalo mu dva dny, než se k tomu dostal?“

„Tvrdí, že chtěl, aby se po té hádce oba trochu uklidnili, a tak se ubytoval v hotelu. Domů se vrátil až v neděli.

Manželku nikde nenašel, a když v garáži uviděl její auto a ve schránce sobotní poštu, začalo mu to být podezřelé. Jeho oznámení jsme přijali v neděli večer. Dneska ráno jsme si všimli vaší výzvy týkající se pohřešovaných těhotných žen.

Ale nevím, jestli tenhle případ zapadá do vašeho vzorce.

Mně spíš připomíná klasický domácí konflikt.“

„Ověřili jste si, jestli skutečně strávil dva dny v hotelu?“

zeptala se Rizzoliová.

Sarmiento se ušklíbl. „Když jsem s ním naposledy mluvil, nějak si nemohl vybavit, který hotel to byl.“

Rizzoliová rozevřela spis. Spatřila fotografii Matildy Purvisové a jejího manžela, pořízenou v den svatby. Před pouhými sedmi měsíci. Nevěsta tedy musela být už dva měsíce těhotná. Měla něžný obličej, hnědé vlasy, hnědé oči a dětsky kulaté tváře. Z jejího úsměvu vyzařovalo čiré štěstí.

Byl to obrázek ženy, jíž se právě vyplnil celoživotní sen.

Dwayne Purvis stojící vedle ní vypadal unaveně a téměř znuděně. Snímek by klidně mohl nést název POTÍŽE NA OBZORU.

Sarmiento je chodbou zavedl do tmavého „předpokoje“, odkud širokým oknem průhledným pouze z jedné strany viděli do připojené výslechové místnosti, momentálně prázdné. Měla zářivě bílé stěny, vybavení sestávalo ze stolu, tří židlí a videokamery nainstalované v rohu pod stropem.

Všechno sloužilo k jedinému účelu: dostat z podezřelých pravdu.

Oknem spatřili, jak se otvírají dveře a dovnitř vcházejí dva muži. Policista se vyznačoval mohutnou hrudí, ustupujícími vlasy a tváří bez jakéhokoliv výrazu. Byl to typ obličeje, v jakém člověk marně pátrá po sebemenším záchvěvu emocí.

„Tentokrát Purvise zkusí nalomit detektiv Ligett,“ tiše poznamenal Sarmiento. „Uvidíme, jestli z něho vytáhne něco nového.“

„Posaďte se,“ vyzval Ligett podezřelého. Dwayne usedl čelem k širokému oknu, sám však viděl jenom zrcadlo.

Uvědomoval si, že za sklem ho sledují další oči? Na okamžik jako by se jeho pohled soustředil přímo na Rizzoliovou. Potlačila nutkání ustoupit, ponořit se hlouběji do šera. Ne že by Dwayne Purvis působil bůhvíjak hrozivě.

Mohlo mu být něco přes třicet, oblečený byl neformálně – v bílé košili bez vázanky a žlutohnědých seržových kalhotách.

Na zápěstí měl hodinky Breitling; dostavit se k výslechu s drahocenností, jakou si obyčejný policista nemůže dovolit, se zdálo poněkud neuvážené. Celkově Dwayne budil dojem tuctově pohledného a samolibého chlápka, který dokáže přitahovat ženy, alespoň pokud se jim líbí muži chlubící se luxusními hodinkami.

„Určitě se mu prodej BMW daří,“ prohodila Rizzoliová.

„Je zadlužený až po uši,“ řekl Sarmiento. „Jejich dům prakticky patří bance.“

„Má jeho manželka životní pojistku?“

„Jo, na dvě stě padesát tisíc.“

„To zrovna není částka, jaká by stála za vraždu.“

„Ale pořád je to dvě stě padesát táců. Ovšem bez mrtvoly je těžko dostane. A zatím jsme žádnou nenašli.“

Ve vedlejší místnosti detektiv Ligett řekl: „Tak tedy, Dwayne, chtěl bych znovu probrat pár detailů.“ Ligettův hlas a tón byly ještě nevzrušenější než jeho tvář.

„Všechno už jsem vylíčil vašemu kolegovi,“ řekl Dwayne. „Zapomněl jsem jeho jméno, ale je to chlápek, co vypadá jako ten herec. Víte, jako Benjamin Bratt.“

„Detektiv Sarmiento?“

„Jo.“

Rizzoliová slyšela, jak vedle ní Sarmiento polichoceně zamručel. Člověka vždycky potěší, když ho někdo přirovnává k Benjaminu Brattovi.

„Nechápu, proč tady ztrácíte čas,“ zamračil se Dwayne.

„Měl byste být venku a hledat moji manželku.“

„Hledáme ji, Dwayne.“

„Ale tohle vám přece není k ničemu.“

„Nikdy nevíte. Nikdy nevíte, jaká maličkost, na kterou se náhodou rozpomenete, může znamenat rozhodující zlom v pátrání.“ Ligett se odmlčel. „Například…“

„Například co?“

„Například hotel, kde jste se ubytoval. Už se vám vybavilo, který to byl?“

„Prostě nějaký hotel.“

„Jak jste tam platil?“

„Copak je to důležité?“

„Použil jste kreditní kartu?“

„Asi ano.“

„Asi?“

Dwayne si otráveně odfrkl. „Tak jo. Platil jsem kreditkou.“

„Jméno hotelu tedy musí být ve vašem bankovním výpisu. Stačí tam nahlédnout.“

Ticho. „Dobrá, už si vzpomínám. Byl to hotel Crowne Plaza.“

„Ten v Naticku?“

„Ne. Ve Wellesley.“

Sarmiento stojící vedle Rizzoliové se otočil a sáhl po nástěnném telefonu. „Tady detektiv Sarmiento,“ řekl tiše do sluchátka. „Spojte mě s wellesleyským hotelem Crowne Plaza…“

Za širokým oknem Ligett pokračoval ve výslechu.

„Wellesley je trochu z ruky, nemyslíte?“

Dwayne si povzdechl. „Potřeboval jsem klid, nic víc.

Mít pár dní jenom pro sebe. Víte, Mattie na mně poslední dobou přímo visela. A v práci to není o moc lepší, všichni by mi sedřeli kůži z těla.“

„Těžký život, co?“ Ligett svou poznámku nepochybně myslel ironicky, v jeho hlasu to však nebylo znát.

„Kdekdo by rád urval slevu. A já se musím na zákazníky zubit, i když chtějí, abych čaroval. Jenže já jim žádnou slevu vyčarovat nemůžu. Za luxusní bourák, jako je BMW, prostě musí pořádně zaplatit. Přitom jsou všichni zazobaní, a to mě ničí. Mají spoustu prachů, ale handrkují se o každý pitomý cent.“

Jeho manželka se pohřešuje, možná je mrtvá, pomyslela si Rizzoliová. A pan Purvis se vzteká kvůli lovcům slev?

„Proto jsem se rozčiloval. To byl důvod hádky.“

„S manželkou?“

„Jo. Hádka se netýkala nás. Šlo o podnik. Mám jisté finanční problémy, chápete? Nic jiného v tom nebylo.

Člověk prostě neví, kam dřív skočit, a pak snadno ztrácí nervy.“

„Zaměstnanci, kteří byli svědky té hádky…“

„Zaměstnanci? S kým jste mluvili?“

„S prodavačem a mechanikem. Oba shodně vypověděli, že vaše manželka odcházela velmi rozrušená.“

„No jo, je těhotná. Rozruší ji kdejaká hloupost. To dělají hormony, úplně každou rozhodí. S těhotnou ženskou je zkrátka těžká řeč.“

Rizzoliová cítila, že jí rudnou tváře. Uvažovala, jestli si třeba Frost nemyslí totéž o ní.

„Navíc je Mattie věčně unavená,“ pokračoval dále Dwayne. „A přecitlivělá. Kvůli slůvku se rozbrečí. Bolí ji záda, bolí ji nohy. Co chvíli běhá na záchod.“ Pokrčil rameny. „Řekl bych, že vzhledem k okolnostem situaci zvládám až moc dobře.“

„Roztomilý chlapík,“ podotkl Frost.

Sarmiento náhle zavěsil telefon a zmizel. Vzápětí Rizzoliová a Frost oknem viděli, jak nakukuje do výslechové místnosti a kývá na Ligetta. Detektiv Ligett vyšel za kolegou. Dwayne zůstal u stolu sám. Sklouzl očima k hodinkám, poposedl, podíval se do zrcadla, zamračil se a vytáhl kapesní hřebínek. Upravoval si účes, dokud každý vlas nebyl přesně na svém místě. Truchlící manžel,‘

připravený vystoupit před kamerou v odpoledních televizních zprávách.

Sarmiento se vrátil k Rizzoliové a Frostovi. „Dostali jsme ho,“ zašeptal s významně přimhouřeným okem.

„Co jste zjistili?“

„Dívejte se.“

Za oknem se Ligett znovu objevil ve výslechové místnosti. Zavřel dveře a chvíli si jen mlčky měřil Purvise.

Dwayne znehybněl, ale nad límečkem bílé košile mu viditelně pulzovala krční tepna.

„Tak tedy,“ nevzrušeně pronesl Ligett. „Nechcete mi konečně povědět pravdu?“

„O čem?“

„O těch dvou nocích v hotelu Crowne Plaza.“

Dwayne se zasmál, za daných okolností poněkud nepřípadně. „Netuším, co máte na mysli.“

„Detektiv Sarmiento právě do hotelu zatelefonoval.

Potvrdili, že jste tam ty dvě noci skutečně strávil.“

„Vidíte? Říkal jsem vám…“

„Dwayne, kdo byla ta žena, co se tam ubytovala s vámi?

Ta hezká blondýnka? Oba dny jste spolu v jídelně snídali.“

Purvis mlčel. Ztěžka polkl.

„Manželka o té blondýnce ví? Kvůli tomu jste se hádali?“

„Ne…“

„Takže o ní nevěděla?“

„Ne! Pohádali jsme se kvůli něčemu úplně jinému.“

„Vážně?“

„Snažíte se všechno obracet proti mně!“

„Copak ta přítelkyně neexistuje?“ Ligett přistoupil blíž a pohlédl Purvisovi do očí. „Nebude nijak obtížné ji najít. A nejspíš nám dokonce sama zavolá. Uvidí ve zprávách váš obličej a uvědomí si, že nemá smysl tajit pravdu.“

„Tohle přece vůbec nesouvisí… Chci říct, že vím, jak divně to vypadá…“

„Jo, hodně divně.“

„Dobrá.“ Dwayne si znovu povzdechl. „Kapku jsem si užil, chápete? V podobné situaci to dělá spousta chlapů. Co člověku zbývá, když mu manželka nakyne, že s ní nic není?

Břicho prostě překáží. A kromě toho Mattie ztratila zájem.“

Rizzoliová strnule zírala přímo před sebe. Uvažovala, jestli po ní Frost a Sarmiento kradmo nekoukají. Jo, máte mě tady. Další ženskou s obrovským břichem, jejíž manžel odjel z města. Upřeně pozorovala Purvise a představovala si, že na jeho místě sedí Gabriel a stejnými slovy omlouvá své zálety. Kristepane, přestaň, napomenula se v duchu. Přestaň samu sebe mučit takovými nesmysly. Tohle není Gabriel, ale smolař jménem Dwayne Purvis. Přistihli ho s milenkou a on nedokázal rozumně čelit následkům. Manželka se dozvěděla o tvém zajíčkovi, a tobě se nechtělo rozloučit s hodinkami Breitling a půlkou domu, ke všemu bys musel osmnáct let platit alimenty. Je to jasné, mizero, určitě ji máš na svědomí.

Otočila se k Frostovi. Potřásl hlavou. Oběma připadalo, že jde jen o reprízu stařičké tragédie, jakou už nesčetněkrát sledovali.

„Pohrozila vám rozvodem?“ zeptal se Ligett.

„Ne. Mattie o ní vůbec nevěděla.“

„Prostě se z ničeho nic objevila v práci a vyvolala hádku?“

„Bylo to hloupé. Už jsem o tom říkal Sarmientovi.“

„Proč jste se rozčílil, Dwayne?“

„Sakra, přijela s píchlou pneumatikou a vůbec si toho nevšimla! Umíte si to představit? Jenom absolutní tupec nepozná, že mu kolo drhne po ráfku. Jeden z prodavačů mě upozornil. Nová guma – a rozervaná na hadry! Když jsem to uviděl, nejspíš jsem trochu vypěnil. A Mattie se samozřejmě hned rozfňukala, což mě vždycky ještě víc podráždí, protože si pak připadám jako darebák.“

Ty jsi darebák, pomyslela si Rizzoliová a pohlédla na Sarmienta. „Myslím, že jsme už slyšeli dost.“

„Co jsem vám říkal?“

„Dáte nám vědět, kdyby se objevily nové skutečnosti?“

„Jasně.“ Sarmiento už zase koukal na Purvise. „Pokud před sebou máte takového troubu, rozlousknout případ je hračka.“

Rizzoliová s Frostem se chystali odejít.

„Kdo ví, kolik kilometrů s tou prázdnou pneumatikou vlastně ujela,“ nepřestával se vztekat Dwayne. „Sakra, možná ji píchla ještě předtím, než dorazila do ordinace té doktorky.“

Rizzoliová se náhle zastavila. Otočila se zpátky k oknu a zamyšleně se podívala na Purvise. Cítila, jak jí najednou buší ve spáncích. Panebože, tohle mi málem uniklo.

„O jaké doktorce je řeč?“ zeptala se Sarmienta.

„O doktorce Fishmanové. Včera jsem s ní mluvil.“

„Proč u ní paní Purvisová byla?“

„Pravidelná gynekologická kontrola. Nic neobvyklého.“

„Doktorka Fishmanová je gynekoložka?“

Sarmiento přikývl. „Má ordinaci na Ženské klinice. Je to na Bacon Street.“

Unavený obličej doktorky Susan Fishmanové výmluvně svědčil o tom, že většinu noci strávila v nemocnici. Hnědé vlasy sepnuté vzadu do ohonu byly neumyté, bílý plášť navléknutý přes pomačkaný sálový komplet měl kapsy natolik zaplněné nejrůznějšími vyšetřovacími nástroji, až se zdálo, jako by lékařku stahoval dolů k podlaze.

„Larry z ochranky přinesl kazety se záznamy bezpečnostní kamery,“ prohodila, zatímco Rizzoliovou a Frosta vedla chodbou od recepčního pultu. Její tenisky na linoleu melodicky vrzaly. „Připravuje v zadní místnosti videorekordér. Díkybohu to nikdo nechce po mně. Já nemám video ani doma.“

„Uchovává klinika i záznamy pořízené před týdnem?“

zeptal se Frost.

„Máme smlouvu s bezpečnostní agenturou Minute Man a tam pro nás uchovávají záznamy nejméně týden. Požádali jsme je o to vzhledem ke všem těm výhrůžkám.“

„Kvůli jakým výhrůžkám?“

„Víte, naše zařízení zastává názor, že interrupce je soukromou věcí ženy. Sami sice žádné potraty neprovádíme, ale už pouhý název Ženská klinika dokáže vzbudit vášně u jistých ultrapravicových fanatiků. Raději tedy chceme mít přehled o každém, kdo vchází do budovy.“

„Takže jste už dřív měli nějaké potíže?“

„Ovšem, jak se dalo čekat. Výhrůžné dopisy. Obálky, údajně obsahující antrax. Taky se tu potloukali různí mizerové a fotografovali naše pacientky. Proto jsme nechali na parkoviště umístit videokameru. Zachytí každého, kdo se přiblíží k hlavnímu vchodu.“ Odbočili do další chodby.

Zdobily ji tytéž ohyzdné plakáty, jaké krášlí snad všechny porodnické ordinace. Nezbytnost kojení; správná výživa před porodem a po porodu; pět výstražných znamení, že váš partner není spolehlivý. Nakonec anatomické vyobrazení těhotné ženy, v průřezu odhalující obsah břicha. Rizzoliová se cítila nepříjemně, když společně s Frostem procházeli kolem plakátu. Připadalo jí, jako by tu někdo vystavoval na odiv její vnitřnosti. Střeva, močový měchýř, dělohu.

Schoulený plod připomínající spleť končetin. Minulý týden musela tenhle plakát vidět i Matilda Purvisová.

„Kvůli paní Purvisové jsme úplně zdrcení,“ řekla doktorka Fishmanová. „Je úžasně milá. A tolik se těší na děťátko.“

„Byla při své poslední návštěvě v pořádku?“ zeptala se Rizzoliová.

„Ano, dokonale. Silné srdeční ozvy plodu, dobrá poloha.

Všechno vypadalo skvěle.“ Fishmanová se ohlédla na Rizzoliovou a pronesla zachmuřeně: „Má v tom podle vás prsty manžel?“

„Proč myslíte?“

„Není to snad obvykle manžel? Přišel s ní jenom jednou, někdy na začátku těhotenství. Po celou návštěvu se vyloženě otravoval. Na další kontroly už Mattie chodila sama. Pro mě je takové chování varovné. Sakra, když spolu zplodíte dítě, máte se spolu taky ukazovat na veřejnosti, ne? Ale to je pouze můj osobní názor.“ Doktorka Fishmanová otevřela dveře. „Vítejte v naší konferenční místnosti.“

Uvnitř je očekával Larry z bezpečnostní agentury Minute Man. „Projekce je připravená,“ řekl. „Vybral jsem časový úsek, který vás zajímá. Paní doktorko, sledujte prosím stopáž a ozvěte se, až zahlédnete svou pacientku.“

Fishmanová s povzdechem usedla do křesílka před monitorem. „Na tyhle záznamy jsem se ještě nikdy nemusela dívat.“

„To máte štěstí,“ poznamenal Larry. „Většinou jsou zoufale nudné.“

Rizzoliová a Frost se posadili zleva a zprava vedle Fishmanové. „Fajn,“ řekla Rizzoliová. „Tak se na to mrkneme.“ Larry stiskl tlačítko PLAY.

Na monitoru se objevil hlavní vchod kliniky. Byl jasný den, slunce se opíralo do řady aut parkujících před budovou.

„Tahle kamera je umístěná na sloupu pouliční lampy na parkovišti,“ vysvětlil Larry. „Úplně dole vidíte čas. Dvě hodiny a pět minut odpoledne.“

V záběru se mihl saab a zajel do řady. Dveře u místa řidiče se otevřely. Vystoupila vyšší bruneta, zamířila ke klinice a zmizela uvnitř.

„Mattie byla objednaná na půl druhou,“ ozvala se doktorka Fishmanová. „Možná byste měl přetočit pásku o kousek zpátky.“

„Jen se dívejte,“ odpověděl Larry. „Tady. Přesně 14.30.

Poznáváte ji?“

Z budovy právě vycházela jakási žena. Na chvíli se v oslňujícím slunečním světle zastavila a přejela si rukou oči.

„Ano, poznávám ji,“ řekla Fishmanová. „Je to ona.“

Mattie Purvisová se začala vzdalovat od budovy. Šla kolébavým krokem, tak charakteristickým pro ženy ve vysokém stupni těhotenství. Nespěchala, cestou se přehrabovala v kabelce a hledala klíčky od auta, nevěnovala pozornost okolí a vůbec se zdála nesoustředěná a roztržitá.

Náhle zůstala stát. Chvíli se zmateně rozhlížela, jako by si nemohla vzpomenout, kde zaparkovala. Ano, tohle je žena, která si třeba vůbec nevšimne, že má prázdnou pneumatiku, pomyslela si Rizzoliová. Mattie se otočila vydala se opačným směrem a vzápětí zmizela ze záběru kamery.

„To je všechno?“ zeptala se Rizzoliová.

„Tohle jste přece chtěli, ne?“ opáčil Larry. „Potvrzení času, kdy žena opustila kliniku.“

„Ale co její auto? Neviděli jsme ji do něj nastupovat.“

„Domníváte se snad, že nastoupila do jiného vozu?“

„Prostě bych ráda viděla, jak odjíždí z parkoviště.“

Larry se zvedl a přešel k videorekordéru. „Můžu vám všechno předvést ještě z dalšího úhlu, máme totiž kameru i na opačném konci prostranství,“ řekl a vyměnil kazetu. „Ale je to dost daleko, takže vám záběry asi moc nepomůžou.“

Zvedl dálkový ovládač a opět stiskl tlačítko PLAY.

Objevil se nový pohled. Tentokrát viděli jenom roh budovy. Větší část obrazovky zaplňovala parkující vozidla.

„Tohle parkoviště je společné, používá ho i chirurgická klinika na druhé straně silnice,“ poznamenal Larry. „Proto je tam tolik aut. Teď dávejte pozor. Není to ona?“

V dálce spatřili hlavu paní Purvisové. Mattie se zvolna pohybovala podél řady aut. Pak se hlava sklonila a už ji nebylo vidět. O pár vteřin později vycouvalo z řady modré auto a zmizelo ze záběru.

„Nic jiného nemáme,“ řekl Larry. „Žena vychází z budovy, nasedá do svého auta, odjíždí. Ať už se jí stalo

cokoliv, nedošlo k tomu tady před klinikou.“ Sáhl po ovládači.

„Počkat,“ ozvala se Rizzoliová.

„Co se děje?“

„Vraťte ten záznam.“

„O kolik minut?“

„Stačí asi tak o třicet vteřin.“

Larry stiskl tlačítko pro převíjení pásky. Na monitoru se v rychlém sledu střídaly číselné kódy a pak se z nich znovu vytvořil obraz řady zaparkovaných aut. Objevila se Mattie nastupující do svého auta. Rizzoliová se zvedla a přistoupila blíž k monitoru. Pozorně sledovala, jak Mattie odjíždí. Pak se v jednom rohu obrazu mihlo cosi bílého. Mířilo to stejným směrem jako BMW paní Purvisové.

„Stop,“ řekla Rizzoliová. Záběr znehybněl a Rizzoliová se dotkla obrazovky. „Tady, vidíte? Ta bílá dodávka.“

„Pohybuje se těsně za autem oběti,“ poznamenal Frost.

Oběť. Slovo, které už předem naznačovalo nejhorší možnou variantu.

„A co z toho plyne?“ zeptal se Larry.

Rizzoliová se otočila k Fishmanové. „Poznáváte to vozidlo?“

Lékařka pokrčila rameny. „Já si aut moc nevšímám.

Vůbec od sebe nedokážu rozlišit různé modely a typy.“

„Ale viděla jste už někdy tuhle bílou dodávku?“

„Nevím. Připadá mi jako kterákoliv jiná bílá dodávka.“

„Proč vás ta dodávka vlastně zajímá?“ opět se ozval Larry. „Přece tu jasně vidíte, jak žena v pořádku nasedá do svého auta a odjíždí.“

„Přetočte záznam zpátky,“ požádala Rizzoliová.

„Chcete, abych vám znovu pustil tuhle část?“

„Ne. Vraťte záznam ještě o kus dál.“ Rizzoliová pohlédla na Fishmanovou. „Říkala jste, že jste paní Purvisovou objednala na půl druhou?“

„Ano.“

„Tak záznam vraťte až k jedné hodině po poledni.“

Larry stiskl patřičné tlačítko a obrazovku zaplnila chaotická směs čísel. Když se obraz ustálil, časový údaj dole ukazoval 13.02.

„To by šlo,“ řekla Rizzoliová. „Nechte záznam běžet.“

Vteřinu za vteřinou pozorovali přijíždějící a odjíždějící auta. Zaujala je mladá žena, která z dětských autosedaček vytáhla dvě batolata a pak je za ruku opatrně vedla přes parkoviště.

Ve 13.08 se objevila bílá dodávka. Zvolna projela kolem řady aut a zmizela ze záběru.

Ve 13.25 na parkoviště dorazilo modré BMW paní Purvisové. Řidičku do značné míry zakrývala vozidla stojící mezi ní a kamerou. Když Mattie vystoupila a potom kolébavě kráčela podél řady aut k budově, viděli jen horní část hlavy.

„Stačí?“ zeptal se Larry.

„Nechte to běžet dál.“

„A co hledáme?“

Rizzoliová náhle cítila, jak se jí zrychluje tep. „Tohle,“

řekla tiše.

Do záběru se vrátila bílá dodávka. Opět velmi pomalu přejela kolem zaparkovaných aut a zastavila mezi kamerou a modrým BMW.

„Zatraceně,“ řekla Rizzoliová. „Blokuje nám výhled!

Nevidíme, co tam řidič provádí.“

Po několika vteřinách dodávka odjela. Vůbec nezahlédli řidičovu tvář; a neviděli ani poznávací značku.

„O co tady jde?“ ozvala se doktorka Fishmanová.

Rizzoliová se otočila k Frostovi. Nemusela nic říkat. Oba pochopili, co se na parkovišti odehrálo. Prázdná pneumatika. I Theresa a Nikki Wellsovy měly prázdnou pneumatiku.

Takhle je vyhledává, pomyslela si Rizzoliová. Na parkovišti u kliniky. Těhotné ženy vystoupí a odejdou na kontrolu ke svému lékaři. Teď je třeba rychle bodnout do pneumatiky a pak už jen čekat a sledovat kořist odjíždějící z parkoviště. Když se její auto zastaví, pachatel je vzápětí na místě.

Připravený nabídnout pomoc.

Zatímco Frost řídil, Rizzoliová vedle něho uvažovala o novém životě, který nosí ve svém těle. O tom, jak tenká je stěna z kůže a svalů, chránící nenarozené dítě. Čepel nemusí proniknout příliš hluboko. Stačí rychlý dlouhý řez vedený přes břicho dolů, od hrudní kosti ke kosti stydké, bez ohledu na jizvy, bez ohledu na matčino zdraví; žádné hojení a žádná rekonvalescence nebudou následovat. Tělo matky je pro vraha jen bezcenný obal, který teprve po otevření vydá svůj dobře zpeněžitelný obsah. Přitiskla si dlaně na břicho a náhle se jí skoro udělalo zle, když si pomyslela, co možná právě v téhle chvíli podstupuje paní Purvisová. Sama Mattie se jistě ani při pohledu do zrcadla podobnými děsivými představami netrápila. Snad neklidně pozorovala těhotenské pajizévky na břiše. Snad ji roze-smutňovalo, že už není půvabná a přitažlivá. Že se na ni manžel dívá lhostejně či s odporem. Nikoliv s touhou. Nikoliv s láskou.

Věděla jsi, že má Dwayne milenku?

Rizzoliová pohlédla na Frosta. „Potřebuje prostředníka.“

„Cože?“

„Až bude mít v rukou novorozeně, co s ním provede?

Musí ho odnést k nějakému zprostředkovateli. Ten dojedná adopci, vyřídí dokumenty. A zaplatí v hotovosti.“

„Van Gates.“

„Ano. Jak víme, nejméně jednou už to udělal.“

„Před čtyřiceti lety.“

„Kolik asi dalších adopcí od té doby zařídil? Kolik dalších dětí výnosně prodal? Tyhle kšefty určitě představují slušné peníze.“ Peníze, bez kterých by si advokát sotva mohl na stará kolena dopřát luxusní manželku.

„Van Gates asi nebude příliš nakloněn spolupráci.“

„S tím počítám. Ale teď víme, co si máme hlídat.“

„Bílou dodávku.“

Frost chvíli jen mlčky řídil. „Chápeš,“ řekl posléze, „jestli se ta dodávka objeví u Van Gatesova domu, nejspíš to bude znamenat…“ Nedopověděl větu.

Že Mattie Purvisová už je po smrti, uvědomila si Rizzoliová.

Kapitola 26

Mattie se opřela zády o stěnu bedny a chodidly zatlačila do druhé stěny. Počítala vteřiny, dokud se jí neroztřásly nohy a čelo neorosilo potem. Vydrž. Alespoň ještě pět vteřin.

Deset. Konečně povolila tlak a vydýchala se. V lýtkách a stehnech cítila příjemný chvějivý žár. Tady uvnitř svého těsného vězení lýtka ani stehna téměř nepoužívala, celé hodiny se schoulená trápila sebelítostí, zatímco svaly jí měkly na kaši. Vzpomněla si, jak jednou dostala opravdu těžkou chřipku, bezmocně ležela sužovaná horečkou a zimnicí, a když za několik dní vstala z postele, byla tak zesláblá, že se do koupelny plazila po čtyřech. Tohle s vámi provede příliš dlouhé lenošení, pomyslela si Mattie. Zbaví vás síly. A já už brzy budu svaly potřebovat. Musím být připravená, až se ten chlap vrátí. Protože se určitě vrátí.

Dost odpočinku. Znovu zapři chodidla o stěnu. Pořádně!

Funěla, z čela jí stékaly kapky potu. Vybavil se jí film G.

I. Jane, kde půvabná Demi Mooreová neúnavně a svižně cvičila s činkami. Mattie měla tu scénu přímo před očima.

Napínala nohy a v duchu viděla zpevňující se svaly. V

duchu viděla, jak bojuje. Jak poráží toho parchanta.

S tichým zaúpěním znovu uvolnila tlak na stěny.

Zhluboka dýchala a odpočívala, zatímco nohy zvolna přestávaly bolet. Už se chystala své cviky zopakovat, když v břiše pocítila stah.

Následovala další kontrakce.

Mattie zadržovala dech a doufala, že stahy rychle přejdou. A skutečně začínaly polevovat. To jen lůno si chtělo vyzkoušet sílu svalů, stejně jako Mattie se snažila vyzkoušet a posílit ty své. Kontrakce nebyly bolestivé, naznačovaly však, že se blíží její čas.

Nespěchej, děťátko. Musíš ještě chvilku počkat.

Kapitola 27

Maura opět odkládala veškeré důkazy své totožnosti. Do zamykatelné skřínky uschovala kabelku, přidala hodinky, pásek a klíčky od auta. Jenže ani s kreditní kartou, řidičským průkazem a číslem sociálního pojištění pořád nevím, kdo ve skutečnosti jsem, pomyslela si. Jediného člověka, který zná odpověď, uvidím na druhé straně bariéry.

Vstoupila do kontrolního prostoru, zula si boty, položila je na pult kvůli prohlídce a pak prošla detektorem kovů.

Dozorkyně už na ni čekala. „Doktorka Islesová?“

„Ano.“

„Přála jste si rozhovor v oddělené místnosti?“

„Potřebuju s vězenkyní mluvit o samotě.“

„Přesto vás budeme vizuálně monitorovat. Souhlasíte?“

„Pokud rozhovor proběhne v soukromí.“

„V té místnosti se vězenkyně setkávají se svými advokáty. Takže soukromí mít budete.“ Dozorkyně vedla Mauru přes běžný návštěvní sál a pak dál chodbou. Tam odemkla jedny dveře. „Můžete jít dovnitř a posadit se.

Přivedeme ji sem.“

Maura vešla do nevelké hovorny vybavené stolem a dvěma židlemi. Vybrala si židli naproti dveřím. Okno z

plexiskla spojovalo hovornu s chodbou, navíc v protilehlých rozích stropu všechno sledovaly dvě bezpečnostní kamery.

Navzdory klimatizaci se Mauře potily dlaně. Náhle vylekaně vzhlédla a spatřila, jak na ni za oknem zírají Amaltheiny bezvýrazné tmavé oči.

Dozorkyně přivedla Amaltheu dovnitř a posadila ji na židli. „Tady ji máte. Ale dneska není moc upovídaná.

Nevím, jestli vám vůbec něco řekne.“ Dozorkyně se sklonila, upevnila kolem Amaltheina kotníku ocelový náramek a druhý kroužek přicvakla k noze stolu.

„Je to opravdu nutné?“ zeptala se Maura.

„Podle předpisu musíme chránit vaši bezpečnost.“

Dozorkyně se napřímila. „Až skončíte, stiskněte tamhle na zdi tlačítko interkomu. Přijdeme ji vyzvednout.“ Poplácala Amaltheu po rameni. „Zlato, teď si tady s dámou hezky popovídáš, ano? Přijela sem z takové dálky, jen aby se s tebou setkala.“ Mlčky, pouze pohledem popřála Mauře hodně štěstí, odešla a zamkla za sebou dveře.

Uplynulo několik vteřin.

„Byla jsem vás tu navštívit minulý týden,“ spustila Maura. „Vzpomínáte si?“

Amalthea seděla celá shrbená, oči sklopené k desce stolu.

„Když jsem odcházela, něco jste mi řekla. Teď umřeš i ty, řekla jste. Co jste tím myslela?“

Ticho.

„Varovala jste mě, je to tak? Naznačovala jste mi, že vás mám nechat na pokoji. Nechtěla jste, abych pátrala ve vaší minulosti.“

Opět jen ticho.

„Nikdo nás neslyší, Amaltheo. Jsme tu samy.“ Maura položila ruce na stůl, aby předvedla, že si nepřinesla magnetofon ani zápisník. „Nejsem policistka. Nejsem státní zástupkyně. Můžete mi povědět cokoliv. Uslyšíme to jen my dvě.“ Naklonila se blíž a tiše dodala: „Dobře vím, že chápete každé moje slovo. Tak se na mě sakra alespoň podívejte.

Tahle hra už mě nebaví.“

Amalthea sice neodtrhla oči od stolu, prozradily ji však náhlé svalové záškuby a zřetelné napětí v pažích. Naslouchá mi. Tuší, jak budu pokračovat.

„Bylo to varování, viďte? Když jste mi řekla, že taky zemřu, vlastně jste mě vyzývala, abych se od vás držela dál, protože jinak skončím jako Anna. Původně jsem vaše slova pokládala za obyčejný psychotický blábol, ale vy jste je myslela naprosto vážně. Chráníte ho, co? Chráníte Zvíře.“

Amalthea velmi pomalu zvedla hlavu. Z prázdných tmavých očí přímo čišel chlad. Maura mimoděk ucukla.

Cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

„Víme o něm,“ dodala Maura. „Víme o vás obou.“

„A co víte?“

Otázka zazněla tak neočekávaně a navíc tak tiše, že Maura uvažovala, jestli ji vůbec zaslechla. Polkla a pak se

zhluboka nadechla, otřesená tou černou propastí v Amaltheiných očích. Ne, nebyla tam žádná nepříčetnost. Jen bezedná prázdnota.

„Jste stejně příčetná jako já,“ konstatovala Maura. „Ale neodvažujete se to dát před kýmkoliv najevo. Je mnohem snazší schovávat se za maskou schizofrenie. Je snazší hrát duševně nemocnou, protože blázny lidé nechávají na pokoji.

Policisté vás neobtěžují žádnými zbytečnými výslechy.

Nesnaží se proniknout pod povrch, neboť si vaše chování vysvětlují halucinacemi a bludy. A teď už dokonce ani nedostáváte léky, umíte totiž skvěle předstírat nežádoucí vedlejší účinky.“ Maura se přinutila hlouběji pohlédnout do té prázdnoty. „Nikdo z nich neví, že Zvíře skutečně existuje.

Ale vy to víte. A víte taky, kde je.“

Amalthea dál seděla bez hnutí, její obličej však svědčil o narůstajícím napětí. Měla pevně stisknuté čelisti a na krku jí vystupovaly pletence ztuhlých svalů.

„Byla to vaše jediná šance, viďte? Předstírat šílenství.

Nedokázala jste vyvrátit důkazy – krev na vašem páčidle, ukradené peněženky. Ale pokud se vám podaří přesvědčivě zahrát těžkou psychózu, vyhnete se důkladnějšímu vyšetřování a nikdo se nedozví o vašich dalších obětech. O

ženách, které jste společně zavraždili na Floridě a ve Virginii. V Texasu a v Arkansasu. Ve státech, kde se odsuzuje k smrti.“ Maura se naklonila ještě blíž. „Proč ho tak tvrdošíjně chráníte, Amaltheo? Přece nechal veškerou vinu jen a jen na vás. A sám dál zabíjí. Pokračuje bez vás, navštěvuje stejná místa, stejná loviště. Právě unesl těhotnou ženu v Naticku. Mohla byste ho zastavit, Amaltheo. Mohla byste tu hroznou sérii ukončit.“

Amalthea jako by zadržovala dech. Vyčkávala.

„Jen se na sebe podívejte, sedíte tady ve vězení.“ Maura se zasmála. „Jste pěkná smolařka. Proč byste tu měla trpět, když je Elijah na svobodě?“

Amalthea zamžikala. V jediném okamžiku všechno napětí z jejích svalů zmizelo.

„Mluvte se mnou,“ naléhala Maura. „V téhle místnosti jsme úplně samy. Jenom vy a já.“

Starší žena mlčky sklouzla očima k jedné z videokamer nainstalovaných v rohu pod stropem.

„Jistě, vidí nás,“ pokývla Maura. „Ale nic neslyší.“

„Každý nás může slyšet,“ zašeptala Amalthea a upřeně se zahleděla na Mauru. Ty neproniknutelné oči zůstávaly chladné, ale teď byly dokonale soustředěné. A děsivě rozumné. Jako by se jimi dívala jiná bytost, která se tu znenadání objevila. „Proč jsi za mnou přišla?“

„Chci se dozvědět pravdu. Zabil mou sestru Elijah?“

Dlouhá zámlka. A kupodivu pobavený záblesk v Amaltheiných temných očích. „Proč by ji měl zabíjet?“

„Vy přece víte, proč byla Anna zavražděna. Je to tak?“

„Proč mi raději nepoložíš otázku, na jakou znám odpověď? Otázku, která je skutečným důvodem tvojí

návštěvy.“ Amalthein hlas zněl tiše, důvěrně. „Jde o tebe, viď, Mauro? Jakou pravdu se vlastně chceš dozvědět?“

Maura na Amaltheu zírala s bušícím srdcem. V hrdle ji dusila jediná otázka. „Chci, abyste mi prozradila…“

„Ano?“ Slůvko zaznělo z Amaltheiných úst téměř neslyšně.

„Kdo byla má skutečná matka.“

Rty starší ženy zvlnil náznak úsměvu. „Copak nevidíš tu podobu?“

„Povězte mi pravdu.“

„Dobře se na mě podívej. A pak se koukni do zrcadla. To je celá pravda.“

„Nevidím mezi námi ani nejmenší podobnost.“

„Zato já se přesně poznávám v tobě.“

Maura se zasmála, sama překvapena, že se jí to vůbec podařilo. „Ani nevím, proč jsem za vámi přišla. Tahle návštěva není nic jiného než ztráta času.“ Odsunula židli od stolu a chystala se vstát.

„Líbí se ti práce s mrtvými, Mauro?“

Maura strnula uprostřed pohybu. Otázka ji zaskočila.

„Zabýváš se mrtvolami, ne?“ pokračovala Amalthea.

„Pitváš je. Vyjímáš z nich vnitřní orgány. Rozřezáváš srdce.

Proč to vůbec děláš?“

„Patří to k mému zaměstnání.“

„A proč sis takové zaměstnání vybrala?“

„Nejsem tady, abych mluvila o sobě.“

„Ale ano. Tenhle rozhovor se týká pouze tebe. Pouze toho, kdo ve skutečnosti jsi.“

Maura zvolna klesla zpátky na židli. „Proč mi to tedy nechcete prozradit?“

„Otvíráš skalpelem lidská břicha. Máčíš si ruce v krvi.

Čím se podle tebe lišíme?“ Žena se nepozorovaně posunovala dopředu, až si Maura náhle s úlekem uvědomila, jak blízko se k ní dostala. „Koukni se do zrcadla,“

zopakovala Amalthea. „Uvidíš mě.“

„Nejsme si ani vzdáleně podobné.“

„Pokud tomu chceš věřit, nemá smysl, abych se snažila změnit tvůj názor.“ Amalthea nespouštěla z Maury oči.

„Nakonec je vždycky možné provést test DNA.“

Maura zalapala po dechu. Amalthea mě provokuje, napadlo ji. Je zvědavá, jestli ji vezmu za slovo. Jestli skutečně chci znát pravdu. Test DNA nelže. Stačilo by trochu Amaltheiných slin a znala bych odpověď. Odpověď, která by možná potvrdila mé nejhorší obavy.

„Víš, kde mě najdeš,“ dodala Amalthea. „Vrať se, až budeš na pravdu připravená.“ Vstala, ocelové náramky poutající její kotník k noze stolu zacinkaly. Zvedla hlavu a pohlédla přímo do videokamery. Pro dozorkyni to bylo znamení, že vězenkyně chce odejít.

„Jestli jste moje matka,“ tiše, ale důrazně pronesla Maura, „pak mi povězte, kdo je můj otec.“

Amalthea se ohlédla a na jejích rtech se znovu objevil úsměv. „Vážně ti to ještě nedošlo?“

Dveře se otevřely, dovnitř nahlédla dozorkyně.

„Všechno v pořádku?“

Následovala ohromující proměna. Doslova před okamžikem Amalthea pozorovala Mauru s chladnou vypočítavostí. Ta bytost náhle zmizela a místo ní tu stála karikatura pomatené staré ženy, která škubala poutem na kotníku, jako by nechápala, proč se nemůže osvobodit.

„Pryč,“ mumlala. „Hned…, hned pryč.“

„Jistě, zlato, půjdeme.“ Dozorkyně se otočila k Mauře.

„Už jste skončily, že?“

„Prozatím,“ odpověděla Maura.

S návštěvou Charlese Cassella Rizzoliová nepočítala, dost ji tedy překvapilo, když jí seržant z recepce zavolal, že na ni doktor Cassell čeká dole v hale. Sotva vystoupila z výtahu, ohromila ji proměna mužova vzhledu. Během jediného týdne jako by Cassell zestárl o deset let. Výrazně zhubl, jeho tvář byla vyzáblá a bezbarvá. Sako obleku, nepochybně šitého na míru, mu teď plandavě viselo ze shrbených ramenou.

„Musím s vámi mluvit,“ řekl. „Chci vědět, jak pokračuje pátrání.“

Rizzoliová kývla na policistu konajícího službu. „Beru návštěvu nahoru.“

Jakmile nastoupili do výtahu, Cassell rozčileně vyhrkl: „Nikdo mi nic neřekne.“

„Jistě chápete, že dokud není vyšetřování ukončeno, jde o standardní postup.“

„Chystáte se mě obvinit? Podle detektiva Ballarda je to jen otázka času.“

„Kdy vám to řekl?“

„Sakra, opakuje to, kdykoliv mi volá. Má snad tohle být vaše strategie, detektive? Vyděsit mě a donutit, abych přistoupil na dohodu?“

Rizzoliová mlčela. O Ballardových telefonátech Cassellovi nic nevěděla.

Vystoupili z výtahu a Rizzoliová zavedla Cassella do výslechové místnosti, kde se naproti sobě posadili ke stolu.

„Chtěl jste mi sdělit něco nového?“ zeptala se. „Jinak totiž pro tohle setkání není žádný důvod.“

„Já ji nezabil.“

„To už jsem od vás slyšela.“

„Ale zřejmě jste tomu nevěnovala pozornost.“

„Máte ještě něco dalšího?“

„Ověřili jste si, doufám, můj let. Říkal jsem vám o něm.“

„Společnost Northwest Airlines potvrdila, že jste tou linkou letěl. Ovšem pořád vám schází alibi na večer, kdy Annu zavraždili.“

„A co ta záležitost s mrtvým kanárem v poštovní schránce? Namáhali jste se vůbec zjišťovat, kde jsem byl,

když se to stalo? Určitě vím, že jsem nebyl ve městě.

Zeptejte se mojí sekretářky.“

„Ani to nijak nedokazuje vaši nevinu. Mohl jste si někoho najmout, aby ptáčkovi zakroutil krkem a hodil ten dárek do Anniny poštovní schránky.“

„Podívejte, ochotně přiznám, co jsem skutečně provedl.

Ano, sledoval jsem ji. Nejméně pětkrát jsem projel kolem jejího domu. A taky jsem ji tehdy v noci uhodil. Jistě, nejsem na to pyšný. Ale nikdy jsem jí nevyhrožoval smrtí. A v životě jsem nezabil ani kuře, natož kanára.“

„Je to všechno, co jste mi přišel říct? Pokud ano…“

Rizzoliová se začala zvedat.

K jejímu ohromení ji Cassell chytil za loket, navíc tak pevně, že okamžitě zareagovala a nacvičeným obranným chvatem mu zkroutila ruku.

„Chcete, abych vám zlomila zápěstí? Jestli ne, tak už tyhle hlouposti nezkoušejte.“

„Promiňte,“ zamumlal zkroušeně. Veškerý hněv, který se v něm patrně nahromadil během rozhovoru, se jako mávnutím kouzelného proutku rozplynul. „Panebože, moc se omlouvám…“

Rizzoliová sledovala, jak se Cassell na židli celý choulí, a pomyslela si: Kdepak, tenhle zármutek není předstíraný.

„Prostě bych rád věděl, co se děje,“ řekl. „Potřebuju se ujistit, že vůbec něco děláte.“

„Děláme svou práci, pane doktore.“

„Opravdu? Pořád vyšetřujete jenom mě.“

„Mýlíte se. Jde o široce založené pátrání.“

„Ballard tvrdí…“

„Pátrací tým řídím já, nikoliv detektiv Ballard. A věřte mi, zkoumám případ z veškerých možných úhlů.“

Cassell pokývl. Zhluboka se nadechl a napřímil se.

„Právě tohle jsem chtěl slyšet. Že vezmete v úvahu všechny varianty a nic nepřehlédnete. Ať už si o mně myslíte cokoliv, já Annu miloval. Přísahám.“ Nervózně si prohrábl vlasy. „Je hrozné, když vás opustí člověk, který je vám nejbližší.“

„Ano, to je.“

„Když někoho hluboce milujete, přirozeně ho za žádnou cenu nechcete ztratit. Provádíte bláznivé, zoufalé věci…“

„Jste dokonce schopen vraždit?“

„Já jsem Annu nezabil.“ Cassell pohlédl Rizzoliové do očí. „Ale jinak máte pravdu. Dokázal bych zabít kvůli ní.“

Zazvonil mobilní telefon Rizzoliové. „Omluvte mě.“

Zvedla se ze židle a vyšla z místnosti. Volal Frost. „Hlídka právě u Van Gatesova sídla zpozorovala bílou dodávku,“

řekl. „Asi před patnácti minutami projela kolem domu, ale nezastavila. Není vyloučeno, že si řidič všiml našich mládenců, a tak se raději přesunuli o kus dál.“

„Proč myslíš, že to byla ta hledaná dodávka?“

„Poznávací značky jsou kradené.“

„Cože?“

„Prověřili si číslo. Poznávací značky někdo před třemi týdny odmontoval z karavanu Dodge v Pittsfieldu.“

V Pittsfieldu, uvažovala. Přímo za státní hranicí, když se přijede z Albany.

Kde právě minulý měsíc zmizela jedna těhotná žena.

Rizzoliová tam stála se sluchátkem přitisknutým k uchu a srdce jí bušilo. „Kde je teď ta dodávka?“

„Naši lidé se drželi příkazů a zůstali na místě. Když se dozvěděli o ukradených poznávacích značkách, dodávka už byla pryč. A nevrátila se.“

„Auto vyměníme a pak ať zaparkuje ve vedlejší ulici.

Dům bude pozorovat druhá skupina. Kdyby se dodávka znovu objevila, můžeme ji sledovat na přeskáčku. Dvě auta se budou střídat.“

„Fajn, hned tam jedu.“

Zavěsila a ohlédla se k výslechové místnosti, kde dosud seděl Charles Cassell, hlavu svěšenou. Je to láska, nebo spíš posedlost? pomyslela si Rizzoliová.

Občas mezi posedlostí a láskou není velký rozdíl.

Kapitola 28

Když Rizzoliová dorazila na Dedham Parkway, začínalo se stmívat. Spatřila Frostovo auto, zaparkovala za ním, vystoupila a posadila se ke kolegovi.

„No?“ řekla. „Děje se něco?“

„Zatím vůbec nic.“

„Do háje. Už je to přes hodinu. Vyplašili jsme ho?“

„Pořád můžeme doufat, že to nebyl Lank.“

„V bílé dodávce s ukradenými poznávacími značkami z Pittsfieldu?“

„Jenom projela kolem. A nevrátila se.“

„Kdy Van Gates naposledy opustil dům?“

„Zhruba v poledne si s manželkou zajeli nakoupit nějaké potraviny. Od té doby jsou doma.“

„Nastartuj. Chci se sama podívat.“

Frost jel pomalu, aby si Rizzoliová mohla dům, který jí připomínal rodinné sídlo Tara z románu Jih proti Severu, důkladně obhlédnout. Minuli hlídku parkující na opačném konci bloku, odbočili za roh a zastavili.

„Víš určitě, že jsou doma?“ zeptala se Rizzoliová.

„Naši mládenci je od oběda neviděli vycházet z vily.“

„Mně se ten dům zdá podivně tichý a temný.“

Několik minut mlčky seděli v autě. Šero kolem houstlo a neklid Rizzoliové sílil. V rezidenci se nesvítilo. Že by oba manželé spali? Nebo snad vyklouzli ven, aniž si jich hlídka všimla?

Proč se tu vůbec ta bílá dodávka objevila?

Rizzoliová se otočila k Frostovi. „Tak dost. Nehodlám dál čekat. Navštívíme je.“

Frost se obloukem vrátil před hlavní vchod a zaparkoval.

Opakovaně zvonili, klepali na dveře. Nikdo nepřišel otevřít.

Rizzoliová sestoupila z verandy zpátky na cestičku a vzhlédla k jižanské koloniální fasádě s priapickými bílými sloupy. Ani nahoře nesvítilo jediné světlo. Ta dodávka, pomyslela si. Jistě tu nebyla bezdůvodně.

„Napadá tě něco?“ prohodil Frost.

Rizzoliová znovu cítila, jak jí začíná bušit srdce.

Zrychlený tep provázelo neblahé tušení. Potřásla hlavou a Frost pochopil: Půjdeme se podívat dozadu.

Za rohem domu Rizzoliová otevřela branku vedoucí na postranní dvorek. Spatřila úzkou cihlovou pěšinu v těsné blízkosti plotu. Stěží se sem vešly dvě popelnice, pro záhonek tu rozhodně místo nebylo. Prošli brankou. Soudní příkaz k domovní prohlídce sice neměli, jenže tohle vypadalo jako naléhavá záležitost. Rizzoliovou lehce pálily jizvy na dlaních. Jizvy, které jí zůstaly po čepeli Warrena Hoyta. Zrůda zanechá své znamení nejen na vašem těle, ale i ve vašich instinktech. Vždycky pak poznáte stopy další zrůdy.

S Frostem za zády Rizzoliová zvolna postupovala podél neosvětlených oken. Z vývodu klimatizačního zařízení jí náhle do obličeje ztuhlého chladem dýchl teplý vzduch.

Klid, hlavně klid, říkala si. Dopouštíme se přestupku, ale koneckonců chceme jen nakouknout do oken a zkontrolovat zadní vchod.

Opět odbočili za roh a uviděli nevelkou zahrádku obehnanou plotem. Brána nebyla zavřená. Rizzoliová tam zamířila a nahlédla do ulice za bránou. Nikde nikdo.

Vykročila zpátky. Už stála téměř u zadních dveří domu, když si všimla, že jsou pootevřené.

Vyměnili si s Frostem pohled a oba vytáhli zbraň. Stalo se to automaticky a velmi rychle. Rizzoliová si ani neuvědomila, že po své zbrani vůbec sáhla. Frost mírně strčil do dveří. Otevřely se dokořán a odhalily oblouk kuchyňských dlaždic.

A krev.

Frost vstoupil dovnitř a stiskl vypínač na stěně. Světla se rozzářila. Další krvavé skvrny křičely ze stěn a kuchyňské linky v tak děsivé kakofonii, že se Rizzoliová zapotácela, jako by hlavou narazila do zdi. Dítě v jejím břiše začalo poplašeně kopat.

Frost vyšel z kuchyně do chodby. Ale Rizzoliová dál strnule zírala na podlahu, kde ležel Terence Van Gates

připomínající plavce se skelným zrakem, unášeného proudem rudé tekutiny. Ta krev ani nestačila zaschnout.

„Rizzoliová!“ zaslechla křičet Frosta. „Manželka – a ještě je naživu!“

Málem uklouzla, když se s tím svým velkým břichem nemotorně rozběhla z kuchyně. Chodba představovala souvislé pásmo děsu. Stříkance arteriální krve a jednotlivé rozptýlené krvavé kapky na stěnách zavedly Rizzoliovou do obývacího pokoje. Frost tam klečel na koberci, rozčileně žádal vysílačkou o sanitku a zároveň druhou ruku tiskl k hrdlu Bonnie Van Gatesové. Mezi prsty mu prýštila krev.

Rizzoliová přiklekla vedle ležící ženy. Bonnie měla oči široce otevřené a hrůzou obrácené v sloup, jako by viděla samotnou Smrt, tyčící se nad ní a chystající se ji uvítat.

„Nemůžu to zastavit!“ křikl Frost, zatímco krev mu neustále stékala po prstech.

Rizzoliová strhla z opěradla pohovky dečku a chvatně ji v pěsti zmuchlala. Pak ten provizorní obvaz přitiskla na Bonniin krk. Frost odsunul svou dlaň těsně předtím, nicméně než Rizzoliová řeznou ránu opět utěsnila, z krční tepny vystříkl proud krve. Krví okamžitě nasákla i smotaná látka.

„Krvácí taky na ruce!“ upozornil Frost.

Rizzoliová sklouzla pohledem níž a spatřila červený pramínek, vytrvale se řinoucí z Bonniiny rozříznuté dlaně.

Všechno to nedokážeme zastavit…

„Sanitka?“ zeptala se.

„Už jede.“

Náhle Bonnie vymrštila ruku a popadla Rizzoliovou za loket. „Zůstaňte klidně ležet! Nehýbejte se!“ Bonnie sebou prudce škubla, teď už obě ruce ve vzduchu. Připomínala vyděšené zvíře bránící se útočníkovi. „Přidrž ji, Froste!“

„Kristepane, ta má sílu.“

„Bonnie, nechte toho! Snažíme se vám pomoct!“

Žena se znovu vzepjala a podařilo se jí vysmeknout ze sevření. Rizzoliové zalil obličej horký a dusivý výtrysk s měděnou chutí krve. Bonnie se přetočila na bok a její nohy sebou škubaly jako písty.

„Dostala záchvat!“ řekl Frost.

Rizzoliová tiskla ženu tváří ke koberci a znovu jí přiložila na ránu provizorní obvaz. Krev teď byla úplně všude, potřísnila Frostovu košili a Rizzoliové, která jen s námahou udržovala mokrou smotanou dečku na kluzké kůži, se vsákla do kabátku. Tolik krve! Panebože, kolik jí může člověk ztratit?

V domě zaduněly kroky mládenců z hlídky parkující na ulici. Vzápětí se do obývacího pokoje vřítili dva muži.

Rizzoliová ani nevzhlédla, Frost na ně zavolal, aby mu pomohli. Ale teď už to vlastně nebylo nutné; Bonnie se přestala vzpínat, křeče přešly v agonický třes.

„Nedýchá,“ konstatovala Rizzoliová.

„Obraťte ji na záda! Rychle, rychle.“

Frost vdechl ženě do úst vzduch, a když se zvedl, kolem jeho rtů se leskla krev.

„Nemá pulz!“

Jeden z policistů položil dlaně těsně pod hollywoodské poprsí Bonnie Van Gatesové a začal v pravidelných intervalech stlačovat a uvolňovat její hrudník. Z řezné rány na krku vytekl při každém stlačení jenom tenký pramínek krve. V žilách jí už zbývalo příliš málo, aby mohla obíhat a vyživovat životně důležité orgány. Tělo připomínalo vyschlou studnu.

Konečně dorazili záchranáři se svými hadičkami, monitory a lahvemi infuzních roztoků. Rizzoliová ustoupila, aby jim udělala místo. Náhle se cítila nesmírně zesláblá a málem se jí podlomily nohy. Svezla se do křesla, sklonila hlavu a přitom si uvědomila, že bělostné čalounění pravděpodobně zamaže od krve. Teprve po chvíli překonala nevolnost a opět zvedla hlavu. Lékař mezitím těžce zraněnou ženu intuboval. Bonnie měla roztrženou blůzu a odstřiženou podprsenku, na hrudníku se jí křížily kabely elektrokardiografu. Sotva před týdnem Rizzoliové připadala jako hloupá plastová panenka Barbie navlečená do těsně přiléhavé růžové kombinézy a obutá v sandálech na jehlových podpatcích. Teď, s voskovou pletí a strnulýma očima bez oživujícího lesku, se skutečně podobala výrobku z umělé hmoty. Rizzoliová si všimla, že jeden sandál leží nedaleko na koberci, a uvažovala, jestli se Bonnie pokoušela v té nemožné obuvi uprchnout pryč. Přímo slyšela chvatný klapot jehlových podpatků, viděla zoufale běžící ženu a krev stříkající na zdi chodby. Ten opuštěný sandál Rizzoliová upřeně pozorovala ještě pár vteřin potom, co zdravotníci Bonnii Van Gatesovou odvezli. „Nepřežije to,“ povzdechl si Frost.

„Já vím.“ Rizzoliová si ho pátravě prohlédla. „Máš na puse krev.“

„Sama by ses měla podívat do zrcadla. Řekl bych, že jsme byli oba vystaveni značné kontaminaci.“

Rizzoliová pomyslela na všechna nebezpečí, která může cizí krev představovat. Žloutenku. HIV „Bonnie se zdála úplně zdravá,“ dokázala ze sebe vypravit.

„Ale přesto,“ řekl Frost. „Nezapomínej, že jsi těhotná.“

Sakra, co tu vůbec pohledávám? blesklo Rizzoliové hlavou. Místo abych seděla doma u televize a měla své oteklé nohy na stolku, šlapu tady v kalužích krve. Tohle není život pro nastávající matku. Tohle není život pro nikoho.

Pokusila se zvednout z křesla. Frost jí podal ruku a ona ji poprvé uchopila, poprvé mu dovolila, aby jí pomohl vstát.

Občas člověk prostě musí přijmout pomoc, napadlo ji.

Občas musí připustit, že na všechno sám nestačí. Nasáklá blůza ztuhla, jako by byla naškrobená, ruce olepené zasychající krví zhnědly. Brzy se tu objeví technici, uvědomila si Rizzoliová. A hned za nimi lidé od novin. Ti zatracení reportéři si nikdy nenechají nic ujít.

Je nejvyšší čas trochu se opláchnout a pustit se do práce.

Maura vystoupila z auta přímo mezi vzrušené novináře, kteří k ní okamžitě začali zdvíhat své fotoaparáty a mikrofony. Modrobíle blikající majáčky hlídkových vozů ozařovaly dav zvědavců shromážděných u žluté policejní pásky. Maura nezaváhala. Nedovolila reportérům, aby se na ni vrhli, rázně zamířila k domu a jen letmo pokývla policistovi střežícímu místo činu.

Opětoval její pozdrav s poněkud zmateným výrazem v očích. „Totiž… už je tady doktor Costas…“

„Jak vidíte, já taky,“ řekla a nazdvihla pásku.

„Doktorko Islesová?“

„Doktor Costas je uvnitř?“

„Jistě, ale…“

Klidně pokračovala v cestě, neboť věděla, že muž se s ní nebude přít. Svým autoritativním chováním si dokázala zajistit určitá výjimečná práva a jen málokterý policista se je odvážil zpochybňovat. U hlavního vchodu si vzala gumové rukavice a návleky na boty, nezbytné pomůcky, pokud je na místě činu krev, a vešla dovnitř. Technici jí sotva věnovali pohled. Všichni ji znali a neměli důvod podivovat se nad její přítomností. Bez překážek se dostala z haly až do obývacího pokoje. Spatřila koberec plný krvavých skvrn a zbytky zdravotnických pomůcek, které v místnosti zůstaly po týmu záchranářů. Injekční stříkačky, potrhané obaly, kusy gázy nasáklé krví. Tělo tu už nebylo.

Zamířila dál chodbou, na jejíchž stěnách zanechalo násilí své děsivé stopy. Z jedné strany prudké výstřiky tepenné krve, z druhé strany jemnější vzorec kapek odletujících z útočníkovy čepele.

„Doktorko?“ Na opačném konci chodby stála Rizzoliová. „Proč jsi mi nezavolala?“ zeptala se Maura.

„Tenhle případ převzal Costas.“

„Ano, před chvilkou jsem to slyšela.“

„Tak co tu vůbec děláš?“

„Měla jsi mě informovat, Jane. Měla jsi mi dát vědět.“

„Není to tvůj případ.“

„Souvisí s případem mé sestry. Týká se mě osobně.“

„Právě proto na něm nemůžeš pracovat.“ Rizzoliová vykročila vstříc Mauře a přitom z ní nespouštěla oči. „Přece tě nemusím poučovat. Znáš předpisy.“

„Nechci se zúčastnit vyšetřování jako soudní lékařka.

Vadí mi, že ses mi nenamáhala alespoň zavolat.“

„Prostě nebyl čas, chápeš?“

„Tohle je nějaká omluva?“

„Sakra, je to pravda!“ Rizzoliová mávla rukou k zakrváceným stěnám. „Našli jsme tu dvě oběti. Ještě jsem se nestačila navečeřet. Nestačila jsem si smýt krev z vlasů.

Kristepane, dokonce jsem se ani nestačila vyčurat.“ Otočila

se k Mauře zády. „Mám na práci důležitější věci než se ti bůhvíjak omlouvat.“

„Jane.“

„Vrať se domů, doktorko. Nech mě dělat mou práci.“

„Jane! Promiň. Je mi líto, že jsem se na tebe tak utrhla.“

Rizzoliová se otočila zpátky. Teprve teď si Maura pořádně všimla jejích unavených očí a shrbených ramenou.

Stěží se drží na nohou.

„Taky promiň.“ Rizzoliová pohlédla na krvavé stříkance.

„Scházel takovýhle kousíček, a dostali jsme ho.“

Ukazovákem a palcem naznačila miniaturní vzdálenost.

„Měli jsme na ulici pár našich lidí, nepřetržitě vilu sledovali.

Patrně jejich auto zpozoroval, nezastavil před hlavním vchodem, ale projel kolem a dostal se k zadní bráně.“

Potřásla hlavou. „Nějak se to musel dozvědět. Musel se dozvědět, že po něm pátráme. Van Gates pro něho najednou představoval problém…“

„Ona ho varovala.“

„Kdo?“

„Amalthea. Nikdo jiný to být nemohl. Stačil stručný telefonát. Nebo dopis. Nějaký vzkaz poslaný po některé z dozorkyň. Nepřestává svého společníka chránit.“

„Počkej, myslíš, že je natolik příčetná, aby něco takového zvládla?“

„Ano, myslím.“ Maura na okamžik zaváhala. „Dneska jsem ji byla navštívit.“

„Kdy ses mi o tom hodlala zmínit?“

„Zná moje tajemství. Zná odpovědi na mé otázky.“

„Kristepane, vždyť slyší hlasy.“

„Ne, žádnými halucinacemi netrpí. Jane, jsem si jistá, že je dokonale příčetná. Přesně ví, co dělá. Chrání svého partnera. Nikdy ho nezradí.“

Rizzoliová chvíli Mauru mlčky pozorovala. „Možná bude lepší, když se tady porozhlédneš. Měla bys vědět, jakého chladnokrevného zabijáka hledáme.“

Maura ji následovala do kuchyně, ale zastavila se ve dveřích, ohromená krveprolitím, které spatřila. Její kolega doktor Costas se skláněl nad mrtvolou. Vzhlédl k Mauře, v očích udivený výraz.

„Netušil jsem, že se zúčastníte vyšetřování,“ řekl.

„Nejsem tu služebně. Jenom jsem chtěla vidět…“ Maura upřeně zírala na Terence Van Gatese. Ztěžka polkla.

Costas se zvedl. „Dokonale čistá práce. Žádná zranění způsobená při zápase, žádné známky, že by oběť vůbec dostala příležitost k obraně. Jediný řez vedený prakticky od ucha k uchu. Začíná trochu výš vlevo, protíná průdušnici a končí o něco níž na pravé straně. Pachatel se přiblížil zezadu.“

„Je pravák.“

„A pořádně silný.“ Costas se opět sehnul a zlehka naklonil Van Gatesovu hlavu dozadu. Objevil se lesklý

prstenec chrupavky. „Řez sahá až k páteři.“ Pustil hlavu a ta klesla zpátky. Rozdělené okraje se znovu spojily.

„Poprava,“ tiše pronesla Maura.

„Jo, vypadá to tak.“

„A druhá oběť…, v obývacím pokoji…“

„Manželka. Před hodinou na pohotovosti zemřela.“

„Ovšem tahle poprava nebyla tak jednoduchá,“

poznamenala Rizzoliová. „Podle našeho názoru vrah nejdřív zlikvidoval toho muže. Možná Van Gates návštěvníka očekával, a snad ho dokonce sám pustil do kuchyně v domnění, že jde o obchodní záležitost. S útokem rozhodně nepočítal. Nevidíme žádná další zranění, žádné stopy zápasu. Prostě se na okamžik otočil zády k vrahovi a pak padl jako podříznutá ovce.“

„A manželka?“

„Bonnie, to je jiná historie.“ Rizzoliová hleděla dolů na Van Gatese, na obarvené chomáčky transplantovaných vlasů, symboly stařecké marnivosti. „Myslím, že Bonnie vraha nechtěně překvapila. Vejde do kuchyně a vidí krev.

Vidí, jak její manžel sedí na podlaze, hlavu skoro odříznutou od těla. A vidí i pachatele, který pořád drží v ruce zakrvácený nůž. Klimatizace běží a všechna okna jsou pevně zavřená. Okna s dvojitými skly kvůli maximálnímu utěsnění. Naši lidé parkující na ulici proto neslyší výkřik.

Pokud vůbec stačila vykřiknout.“

Rizzoliová se otočila ke dveřím vedoucím na chodbu a odmlčela se, jako by v duchu prožívala zděšení té mrtvé ženy.

„Vidí, jak se k ní vrah blíží. Ale Bonnie se na rozdíl od svého manžela brání. Nemůže udělat nic jiného než sevřít rukou ostří dopadajícího nože. Ostrá čepel jí zajede do dlaně, protne kůži a šlachy až na kost. Vnikne tak hluboko, že prořízne tepnu.“

Rizzoliová ukázala dveřmi směrem do chodby. „Bonnie prchá, z ruky jí stříká krev. Muž utíká za ní, dostihne ji v obývacím pokoji. I tady se žena brání, snaží se pažemi odrazit nůž. Ale pachatel ji přemůže a prořízne jí hrdlo.

Čepel sice nevnikne do krku tak hluboko jako v případě Van Gatese, ale přesto je zranění smrtelné.“ Rizzoliová pohlédla na Mauru. „Bonnie ještě žila, když jsme ji našli. Takhle o vlásek nám vrah unikl.“

Maura pozorovala mrtvolu Terence Van Gatese zhroucenou pod kuchyňskou skřínkou a myslela na domek uprostřed lesů, kde dva příbuzné, bratrance a sestřenici, spojilo vražedné pouto. Pouto, které přetrvává dodnes.

„Vzpomínáš, co ti Amalthea řekla při tvé první návštěvě?“ zeptala se Rizzoliová.

Maura mlčky přikývla. Teď umřeš i ty.

„Obě jsme její slova pokládaly za psychotické blábolení,“ pokračovala Rizzoliová a sklouzla očima k Van

Gatesovi. „Teď už je ti snad zatraceně jasné, že to bylo varování. Výhrůžka.“

„Ale kvůli čemu? Nevím o nic víc než ty.“

„Důvod je možná v tom, kdo jsi, doktorko. Amaltheina dcera.“

Mauře přejel po zádech mráz. „Můj otec,“ hlesla. „Jestli jsem skutečně její dcera, kdo je potom můj otec?“

Rizzoliová nevyslovila jméno Elijaha Lanka. Nemusela.

„Jsi živoucí důkaz jejich partnerství,“ řekla Rizzoliová.

„Polovinu své DNA jsi zdědila po otci.“

Maura zamkla domovní dveře a zasunula bezpečnostní závoru. Chvíli tam postála a uvažovala o Anně a o všech těch lesklých mosazných řetízcích a zámcích, které zdobily zchátralý domek uprostřed mainských lesů. Pomalu se proměňuju ve svou sestru, napadlo ji. Brzy se začnu skrývat za barikádami. Nebo zmizím z domova do jiného města a pořídím si novou totožnost.

Přes zatažené záclony v obývacím pokoji sklouzla světla reflektorů. Maura vyhlédla ven a uviděla projíždějící hlídkový vůz. Tentokrát nikoliv brooklinský. Auto mělo na boku výrazný

nápis

BOSTONSKÉ

POLICEJNÍ

ODDĚLENÍ. Tohle určitě zařídila Rizzoliová, pomyslela si Maura.

Zašla do kuchyně a namíchala si pití. Nic složitého, nic světáckého jako jindy. Dneska jí stačila pomerančová šťáva s vodkou a ledem. Maura se posadila ke kuchyňskému stolu.

Usrkávala nápoj, kostky ledu ve sklenici chrastily. Piju sama, říkala si. Špatné znamení. Ale pro jednou se to nezblázní. Sakra, potřebuju nějakou anestézii, potřebuju pustit z hlavy hrůzy, které jsem večer viděla. Klimatizace u stropu syčivě vydechovala chladný vzduch. Kdepak, okna se dnes otvírat nebudou, všechno zůstane pečlivě zamčené a zajištěné. Sklo se náhle zdálo v prstech příliš studené. Maura odložila sklenici a zahleděla se na svou dlaň, na bledou spleť vlásečnic. Koluje v mých žilách jejich krev?

Ozval se zvonek u domovních dveří.

Škubla sebou a otočila se směrem k obývacímu pokoji, srdce zběsile bušící, každý sval v těle napnutý. Opatrně se zvedla a velmi tiše zamířila chodbou k přednímu vchodu.

Tam se na okamžik zastavila. Uvědomila si, jak snadno náboj pronikne dřevem. Stejně tiše se přesunula k postrannímu oknu, vykoukla ven a uviděla, že na verandě stojí Ballard.

Vydechla úlevou a otevřela dveře.

„Slyšel jsem o Van Gatesovi,“ řekl. „Jste v pořádku?“

„Trochu mě to vyvedlo z míry. Jinak mi nic není.“ Ale je, jsem jako uzlíček nervů a popíjím sama v kuchyni.

„Prosím, pojďte dál.“

V jejím domě Ballard ještě nikdy nebyl. Vstoupil dovnitř, a když za sebou zavíral dveře, prohlédl si

bezpečnostní zámek. „Mauro, měla byste si pořídit poplašný systém.“

„Chystám se k tomu.“

„Rozhodně neotálejte.“ Podíval se na ni. „Jestli chcete, pomůžu vám vybrat ten nejlepší.“

Maura kývla. „Radu odborníka bych ocenila. Napijete se?“

„Díky, dnes večer ne.“

Přešli do obývacího pokoje. Ballarda zaujalo piano v rohu místnosti. „Netušil jsem, že hrajete na klavír.“

„Už od dětství. Ale bohužel ne moc často.“

„Totiž… Anna taky hrála…“ Ballard se odmlčel.

„Možná jste o tom nevěděla.“

„Opravdu ne. Je zvláštní, Ricku, že kdykoliv se o ní dozvím něco nového, připadá mi víc a víc jako já.“

„Anna hrála opravdu krásně.“ Ballard přistoupil k pianu, zvedl víko a vyťukal pár tónů. Opět klavír zavřel, chvíli zamyšleně pozoroval jeho lesklý povrch a pak se otočil.

„Mám o vás starost, Mauro. Zvlášť po tom, co se dneska stalo Van Gatesovi.“

Maura s povzdechem usedla na pohovku. „Ztrácím kontrolu nad vlastním životem. Už ani nemůžu spát při otevřených oknech.“

Také se posadil. Vybral si křeslo naproti ní, takže když zdvihla hlavu, viděla před sebou Ballardův obličej.

„Nemyslím, že byste tu za takových okolností měla být sama.“

„Tohle je můj dům. Nehodlám z něj utíkat.“

„Tak z něj neutíkejte.“ Zámlka. „Chcete, abych tu dneska zůstal s vámi?“

Pátravě se na něho podívala. „Proč mi to nabízíte, Ricku?“

„Myslím, že by se někdo měl postarat o vaše bezpečí.“

„A ten někdo jste vy?“

„Jistě. Jen se na sebe podívejte! Žijete tak osaměle. Když si představím, jak jste v tomhle domě pořád úplně sama, děsí mě, co by se mohlo stát. Annu jsem ochránit nedokázal. Ale poučil jsem se a můžu ochránit vás.“ Ballard se předklonil a vzal ji za ruce. „Budu s vámi, kdykoliv mě budete potřebovat.“

Sklouzla očima k jeho rukám zakrývajícím její dlaně.

„Vy jste ji miloval, že?“ Neodpověděl. Maura opět zdvihla hlavu a setkala se s jeho pohledem. „Je to tak, Ricku?“

„Potřebovala mě.“

„Na to jsem se neptala.“

„Nemohl jsem dovolit, aby trpěla. Aby jí ten mizera ubližoval.“

Měla jsem to pochopit hned na začátku, pomyslela si Maura. Všechno přece bylo zcela zřejmé – ze způsobu, jak se na mě díval, jak se mě dotýkal.

„Kdybyste ji viděla tenkrát v noci na pohotovosti!“

pokračoval Ballard. „To oteklé oko, ty modřiny. Stačil mi jediný pohled na její tvář, a s chutí bych z toho grázla, co Anně způsobil takovou bolest, vymlátil duši. Víte, Mauro, jen málo věcí mě dokáže opravdu rozzuřit, ale když nějaký chlap surově uhodí ženu…“ Ballard se prudce nadechl.

„Nehodlal jsem připustit, aby se to opakovalo. Ale Cassell se nevzdával. Pořád jí telefonoval, špehoval ji. A tak jsem musel zasáhnout. Pomohl jsem jí nainstalovat další zámky.

Každý den jsem k ní zajel, prostě jsem se chtěl přesvědčit, jestli je v pořádku. A pak mi jednou nabídla, abych zůstal na večeři…“ Rezignovaně pokrčil rameny. „Takhle začal náš vztah. Byla vystrašená a potřebovala mě. Chápete, zapůsobil tu instinkt. Snad policejní instinkt. Člověk touží někoho ochraňovat.“

Zvlášť pokud jde o přitažlivou ženu.

„Chtěl jsem jí zajistit bezpečí, to je všechno.“ Ballard pohlédl na Mauru. „Takže se nemýlíte. Ano, nakonec jsem se do ní zamiloval.“

„A co je v tom teď, Ricku?“ Maura znovu sklouzla očima k jeho rukám, dosud svírajícím její dlaně. „Co se tady vlastně odehrává? Přišel jste kvůli mně, nebo kvůli ní? Já nejsem Anna. A nejsem ani náhražka za Annu.“

„Přišel jsem, protože potřebujete mou pomoc.“

„Tahle situace mi připadá jako divadelní repríza. Sám jste se obsadil do téže role, do role ochránce a strážce. Já jsem jen příležitostný záskok a mám dočasně převzít Anninu roli.“

„Tak to není.“

„Co kdybyste se s mou sestrou nikdy neseznámil a my dva se náhodně potkali na nějakém večírku? Byl byste teď tady?“

„Ano, byl.“ Ballard se k ní naklonil a ještě pevněji sevřel její ruce. „Vím určitě, že bych tu byl.“

Oba chvíli mlčeli. Docela ráda bych mu věřila, uvažovala Maura. A nebylo by těžké uvěřit.

Ale nahlas řekla: „Nemyslím, že byste tu dneska měl zůstat přes noc.“

Ballard se zvolna napřímil. Dál z ní nespouštěl oči, náhle v nich však viděla odstup. A zklamání. Zvedla se a Ballard ji následoval.

Beze slova došli k domovním dveřím. Tam se zastavil, otočil se k ní a zlehka jí přejel dlaní po obličeji. Nijak se tomu doteku nebránila.

„Buďte opatrná,“ řekl a vyšel ven.

Pečlivě za ním zamkla.

Kapitola 29

Mattie dojídala poslední plátek sušeného hovězího.

Usilovně žvýkala jako divoké zvíře hltající starou mršinu vyprahlou na slunci. Potřebuju bílkoviny, říkala si. Abych měla dost sil. Abych zvítězila! V duchu před sebou viděla atlety připravující se na maratónský běh, ženy a muže tvrdě dodržující životosprávu, neboť chtějí předvést životní výkon. Tohle taky bude maratón, opakovala si. Jediná příležitost vyhrát. Jestli prohraješ, zemřeš.

Maso bylo tuhé jako podešev, při polykání se skoro dusila, ale s pomocí doušku vody se jí podařilo všechno zvládnout. Druhá láhev už byla téměř prázdná. Blížím se k hořkému konci, pomyslela si Mattie, dlouho nevydržím.

Navíc jí přibyla nová starost: kontrakce začínaly být nepříjemné, vyvolávaly pocit, jako když se jí kdesi uvnitř svírá pěst. Zatím se nedaly označit za bolestivé, ale naléhavě ohlašovaly to, co už velmi brzy nastane.

Sakra, kam ten chlap zmizel? Proč se už dávno neobjevil? Bez hodinek ovšem neměla možnost sledovat, jestli od jeho poslední návštěvy uplynuly jenom hodiny, nebo dny. Třeba se rozzlobil, když jsem na něho minule ječela, uvažovala Mattie. Takhle mě trestá? Snaží se mě vystrašit a zároveň přimět, abych byla zdvořilá a prokazovala mu jistou úctu? Celý život jsem byla zdvořilá – a k čemu to vedlo? Zdvořilé dívky nedopadnou dobře.

Zůstávají odstrčené v koutku, kde si jich nikdo nevšimne.

Zdvořilá a skromná dívka se provdá za muže, který vzápětí zapomene, že vůbec existovala. Já osobně se zdvořilostí končím. Jestli se odsud dostanu, budu se ke každému chovat tak, jak si zaslouží.

Ale nejdřív se odsud musím dostat. A to znamená, že musím zdvořilost předstírat.

Znovu si dopřála doušek vody a kupodivu se cítila zasycená, jako by právě zapíjela vínem skvělou hostinu.

Klid, vždyť se dočkáš, říkala si. Ten mizera se vrátí.

Zabalila se až po ramena do deky a zavřela oči.

Probudil ji prudký stah. Ach ne, pomyslela si, tohle už bolí, opravdu bolí. Zalil ji pot. Ležela ve tmě a snažila se rozpomenout na hodiny předporodní přípravy, ale náhle jí připadalo, jako by je absolvovala před dávnými časy. V

nějakém jiném životě.

Nádech, výdech. Odpočinek…

„Paní.“

Na okamžik úplně ztuhla. Vzhlédla k průduchu, odkud se šepot ozval. Srdce se jí zběsile rozbušilo. Je čas vyrazit do akce, vojínko Jane. Ale zatímco tam ležela ve tmě a vdechovala pach vlastního strachu, hlavou jí vířilo: Nejsem připravená. Nikdy nebudu připravená. Jak mě vůbec mohlo napadnout, že bych to dokázala?

„Paní. Odpovězte mi.“

Tohle je tvá jediná šance. Nesmíš ji promarnit.

Mattie se zhluboka nadechla. „Potřebuju pomoc,“

zasténala.

„Proč?“

„Moje dítě…“

„Mluvte.“

„Už je na cestě. Mám silné bolesti. Prosím, pusťte mě ven! Nevím, jak dlouho to ještě potrvá…“ Vzlykla. „Pusťte mě. Potřebuju se dostat ven. Děťátko se hlásí na svět.“

Nahoře vládlo ticho.

Mattie svírala okraj deky, skoro se bála dýchat, aby nepřeslechla mužův šeptavý hlas. Proč neodpovídá? ptala se sama sebe. Že by zase beze slova odešel? Pak se ozvala dutá rána. Následoval jakýsi škrábavý zvuk.

Lopata. Muž začal kopat.

Jediná příležitost, připomenula si Mattie. Jinou už mít nebudu.

Další a další tupé údery. Lopata dopadala v pomalejších intervalech a odhrnovala hlínu, škrábavé zvuky byly nepříjemné jako skřípot křídy na školní tabuli. Mattie dýchala krátce a rychle, srdce jí vzrušeně tlouklo. Život, nebo smrt, říkala si. Teď se všechno rozhodne. Škrábání a rány ustaly.

Prsty přidržující deku u ramenou se zdály skoro ledové.

Mattie slyšela, jak vržou prkna, pak zaskřípaly panty. Dolů se snesla sprška hlíny, Mattie jí náhle měla plné oči.

Panebože, vůbec nic neuvidím. Potřebuju vidět! Otočila se, aby si chránila obličej před prachem a pískem, které jí nepřestávaly padat do vlasů. Znovu a znovu mrkala, snažila se vyplavit špínu z očí. Se skloněnou hlavou Mattie samozřejmě ani nezahlédla muže stojícího nahoře. A co spatřil on, když se podíval do bedny s odklopeným víkem?

Svou zajatkyni schoulenou pod přikrývkou, špinavou a pokořenou ženu, zkroucenou porodními bolestmi.

„Je čas vyjít ven.“ Tentokrát k ní muž poprvé promluvil přímo, nikoliv přes mřížku průduchu. Jeho hlas zněl tiše a klidně, zcela obyčejně. Jak může ďábel hovořit tak normálně? napadlo ji.

„Pomozte mi,“ vzlykla. „Sama se odtud nedostanu.“

Zaslechla drhnutí dřeva o dřevo. Vzápětí vedle ní cosi bouchlo na dno bedny. Žebřík. Mattie otevřela oči a vzhlédla, ale uviděla pouze nejasnou siluetu na pozadí hvězdného nebe. Po té neproniknutelné tmě v jejím vězení se jí noční obloha zdála nádherně zalitá světlem.

Muž rozsvítil baterku a namířil ji dolů na příčle žebříku.

„Je to jenom pár kroků,“ řekl.

„Všechno mě hrozně bolí.“

„Vezmu vás za ruku. Ale musíte si stoupnout na žebřík.“

Mattie popotáhla a pomalu se zvedla. Zapotácela se a klesla zpátky na kolena. Celé dny se ve svém vězení nemohla vztyčit a úplně ji zdrtilo, jak se navzdory pokusům o cviky, navzdory adrenalinu, který jí teď proudil v krvi, cítí zesláblá.

„Jestli se chcete dostat ven,“ prohodil muž, „musíte se postavit.“

Zasténala a opět se s námahou zvedla. Nohy se jí podlamovaly jako novorozenému hříběti. Pravou rukou si stále zespoda tiskla k hrudi přikrývku, levou se chytila žebříku.

„To je ono. Polezte.“

Stoupla na nejnižší příčel a chvíli sbírala síly, než volnou ruku přesune výš. Než udělá další krok. Jáma nebyla hluboká. Stačí překonat ještě několik příčlí, a Mattie bude venku. Už teď rameny a hlavou dosahovala k mužovu pasu.

„Pomozte mi,“ znovu poprosila. „Vytáhněte mě.“

„Shoďte ze sebe tu deku.“

„Třesu se zimou. Prosím, vytáhněte mě.“

Muž položil baterku na zem. „Podejte mi ruku,“ řekl a sklonil se. Stín bez tváře, temná skvrna, z níž vyčuhovalo chapadlo.

Výborně. Je dostatečně blízko.

Muž měl hlavu těsně nad její hlavou. Na dosah. Mattie ještě zaváhala, trochu ji děsilo pomyšlení na to, co se chystala provést.

„Zbytečně ztrácíme čas,“ vyštěkl muž. „Lezte!“

Náhle jako by se mužův zastíněný obličej, který k ní shlížel dolů, změnil v Dwaynovu tvář. To Dwaynův hlas ji plísnil a zahrnoval urážkami. Image je všechno, Mattie, a jen se na sebe podívej! Kráva Mattie. Zoufale se drží žebříku a bojí se zachránit si život. Bojí se zachránit své dítě. Kdepak, Mattie, už pro mě nejsi dost dobrá.

Ale jsem. ANO, JSEM!

Uvolnila konečky prstů pravé ruky. Přikrývka sklouzla z ramenou a odhalila ukrytou ponožku, nacpanou všemi osmi válečkovitými bateriemi. Mattie bleskurychle zvedla paži a naslepo, zato nesmírně zuřivě švihla ponožkou jako palcátem. Ani trochu nebylo jisté, jestli podomácku zhotovená zbraň zasáhne cíl, přesto Mattie s uspokojením zaslechla tlumený třesk, který dokazoval, že baterie udeřily muže do lebky.

Silueta zavrávorala a svezla se k zemi.

Mattie okamžitě po žebříku vylezla z jámy. Hrůza nemusí člověka ochromit; naopak mu někdy dokáže zbystřit smysly a dodat rychlost gazely. Jakmile se Mattie ocitla mimo těsný prostor svého vězení, ve zlomku vteřiny stačila zaznamenat desítku důležitých podrobností. Srpek měsíce vykukující zpoza větví, které se klenuly pod oblohou. Pach hlíny a vlhkého listí.

A stromy, spousty stromů; jako mohutné strážné věže zaplňovaly všechno kolem kromě nevelkého kruhu hvězdné

oblohy. Jsem uprostřed lesa. Sotva si to Mattie po jediném letmém pohledu uvědomila, bez váhání se rozběhla tam, kde se mezi stromy zdál být průsek. A náhle se kutálela ze strmého svahu, hustě porostlého ostružiním a tenkými pružnými semenáčky, které se nelámaly, ale pomstychtivě ji švihaly do obličeje.

Dopadla na ruce a kolena. Zvedla se a utíkala dál, teď už klopotněji, neboť si při pádu podvrkla kotník a ošklivě jí v něm škubalo. Určitě je mě odevšad slyšet, blesklo jí hlavou.

Jsem hlučnější než dupající slon. Ale nesmím se zastavit, rozhodně se nesmím zastavit. Ten parchant mě možná pronásleduje. Musím běžet dál!

Ve tmavém lese si připadala skoro slepá, cestu jí ukazovaly jen hvězdy a žalostně úzký srpek měsíce. Nikde žádné světlo, žádný orientační bod. Nevěděla, kam se dostala. Netušila, kde hledat pomoc. Nic jí tu nebylo povědomé, cítila se ztracená jako poutnice bloudící v úzkostném snu. Prodírala se křovím, instinktivně mířila k úpatí kopce, o směru svých kroků nechávala rozhodovat zemskou přitažlivost. Pod kopci jsou údolí, říkala si Mattie.

V údolích tečou potoky. A potoky vedou k lidem. Sakra, zní to rozumně, ale platí to vždycky? Následkem nešťastného pádu jí začínala tuhnout kolena. Ještě pár takových kotrmelců, pomyslela si, a třeba už nevstanu.

Vtom se prudce a bez varování přihlásila další bolest.

Kontrakce. Mattie zalapala po dechu, celá se zkroutila a

čekala, až stah pomine. Když se konečně mohla opět narovnat, byla zbrocená potem.

Za zády jí cosi zašustilo. Chvatně se otočila. Spatřila zeď neproniknutelných temných stínů. Přesto cítila, že ďábel je nablízku. Okamžitě se znovu rozběhla. Větve stromů ji šlehaly do obličeje, ale panika ji poháněla dál. Rychleji.

Rychleji!

O chvíli později zakopla. Opět se bezmocně řítila ze svahu, a kdyby se včas nezachytila mladého stromku, dopadla by břichem na zem. Děťátko moje, málem jsem tě zranila! Sice neslyšela žádné zvuky pronásledování, nepochybovala však, že muž je někde nedaleko a jde po jejích stopách. Hrůza ji hnala houštinou propletených větví stále vpřed.

Náhle stromy jako mávnutím kouzelného proutku zmizely. Mattie se prodrala posledními šlahouny křovin a pod nohama ucítila pevný podklad. Celá zadýchaná se ve sporém měsíčním světle užasle rozhlížela kolem sebe.

Jezero. Silnice.

A v dálce silueta malé chaty.

Už po několika krocích se Mattie musela zastavit, když jí tělo sevřel další stah, tak prudký, že ani nemohla dýchat. Jen se choulila do sebe a tlumeně sténala. Tady ne! Tady na silnici nesmíš zůstat. Hned by tě našel.

Stah polevil a Mattie se trmácela dál. Síla vůle ji hnala vpřed, k chatě představující jakousi mlhavou naději. Zkusila utíkat, i když ji s každým došlápnutím píchlo v kolenou.

Přidej, povzbuzovala sama sebe. Mohl by tě zahlédnout v odlesku jezera. Běž, než tě zdrží další bolest. Kolik minut zbývá do příští kontrakce? Pět? Deset? Chata se zdála být nesmírně daleko.

Mattie ze sebe vydávala veškerou energii. Nohy se vytrvale pohybovaly, vzduch hlasitě proudil do plic a z plic.

Naděje působila jako raketový pohon. Musím přežít. Musím přežít.

Za okny chaty byla tma. Přesto Mattie zabušila na dveře.

Neodvážila se křiknout, bála se, že by její hlas dolehl po silnici až zpátky na kopec. Nikdo se neozval.

Váhala pouhý okamžik. K čertu s dobrým vychováním.

Prostě to zatracené sklo rozbij! Popadla nejbližší kámen a praštila do výplně předních dveří. V nočním tichu pronikavě zazněl zvuk tříštícího se skla. Mattie kamenem otloukla pár zbývajících střepů, sáhla dovnitř a odemkla dveře.

Zdolat překážku! Vpřed! Vpřed, vojínko Jane!

Uvnitř se pach zatuchlého vzduchu mísil s vůní cedrového dřeva. Prázdninový domek, který je dlouho neobývaný, pomyslela si Mattie. Zatímco hledala vypínač, pod nohama jí praskalo sklo. A jakmile rozsvítila, s úlekem si uvědomila: Ten parchant si všimne světla! Ale teď už je pozdě. Honem najít telefon!

Přelétla očima pokoj. Viděla krb, složená polínka, nábytek s kostkovaným potahem. Ale nikde žádný telefon.

Vběhla do vedlejší místnosti a konečně na kuchyňské lince spatřila mikrotelefon. Zvedla jej a začala vyťukávat číslo 911. Jenže neslyšela žádný tón. Linka byla hluchá.

V obývacím pokoji zaskřípaly střepy rozházené na podlaze.

Dostal se do domu! Zmizet. Okamžitě zmizet!

Mattie vyklouzla z kuchyně a tiše za sebou zavřela dveře. Zjistila, že stojí v nevelké garáži. Měsíční světlo proudící sem jediným okénkem sotva stačilo, aby zahlédla obrys člunu uloženého na nízkém přívěsu. Nikde žádný úkryt, nikde žádné místo, kde by se mohla schovat. Couvla od kuchyňských dveří a co nejvíc se přikrčila ve stínu.

Ramenem přitom zavadila o jakousi polici. Zarachotily různé kovové předměty, zvedl se oblak dávno usazeného prachu. Natáhla ruku k polici a poslepu hledala nějakou zbraň. Nahmátla staré plechovky, jejichž víčka byla pevně slepená zaschlou barvou, a pár štětců se ztvrdlými štětinami.

Pak v prstech sevřela malý šroubovák. Byla to ubohá zbraň, jen o málo nebezpečnější než pilníček na nehty. Prostě neduživý příbuzný skutečných šroubováků. Přesto si jej Mattie ráda vypůjčila.

Světlo zářící škvírou pod kuchyňskými dveřmi zvlnil stín. Vzápětí se zastavil.

Mattie zadržela dech. Se srdcem až v krku opatrně ustoupila k vratům garáže. Jiná možnost už nezbývala.

Mattie se sklonila a stiskla ovládací páku. Vrata se zvolna a se skřípotem začala vysunovat vzhůru. Ty kvílivé zvuky zrezavělých drážek oznamovaly: Pozor, je tady! Je tady!

Právě v okamžiku, kdy se kuchyňské dveře rozlétly, prolezla pod pootevřenými vraty garáže a vyběhla do noci.

Věděla, že ji muž uvidí utíkat po tom nemilosrdně odkrytém břehu. A věděla také, že mu nedokáže uniknout. Na boty se jí lepilo bláto, ale přesto ze všech sil pádila kolem jezera postříbřeného měsíčním svitem. Podle šustícího orobince poznala, že pronásledovatel se blíží. Uplavu mu, napadlo ji.

Skočím do jezera. Mattie se z břehu stočila k vodní hladině.

A náhle ji tělo zkroutil další stah. Takovou bolest dosud nezažila. Klesla na kolena a sklouzla do mělké vody. Bolesti nesnesitelně zesílily, až se jí na okamžik zatmělo před očima. Naklonila se ke straně a pak padla na záda. V ústech cítila bahno a rozkašlala se. Připadala si bezmocná jako převrácená želva. Konečně stah polevil. Mattie pozorovala nebe plné hvězd. Voda jí čechrala vlasy a hladila po tvářích.

Vůbec se nezdála studená, dobře by se v ní koupalo. Pak se ozvaly pleskavé kroky. Stébla praskala, orobinec se rozhrnoval.

A vzápětí pronásledovatel dorazil. Stál nad ní, jeho postava se tyčila proti obloze. Přišel si pro svou kořist.

Klekl si vedle Mattie a v jeho očích se třpytily drobné tečky světla odráženého vodní hladinou. Třpytilo se i to, co držel v ruce: nůž se stříbřitým ostřím. Muž se sklonil k bezvládně ležícímu tělu, jako by věděl, že Mattie vyčerpala poslední zbytky sil a její duše už jenom čeká na vysvobození ze své zoufale unavené schránky.

Popadl ji za pás volných těhotenských kalhot, stáhl je dolů a odhalil tak bílou kopuli jejího břicha. A Mattie se stále nehýbala. Ležela tam jako ochrnutá. Jako definitivně poražená. Jako mrtvá.

Muž jí položil jednu ruku na břicho, druhou pevně sevřel nůž, přiblížil čepel k obnažené kůži a ještě víc se sklonil, aby provedl první řez.

Náhle se v měsíčním světle zaleskla sprška vodních kapek. To Mattie vymrštila ruku z bahna a se svaly napnutými zuřivostí namířila špičku šroubováku na mužův obličej. Prudký švih – a dojemně malá zbraň se vrahovi zabodla do oka.

To máš za mě, parchante!

A za moje dítě!

Mattie cítila, jak zbraň klouže po kosti a proniká mozkem, až posléze rukojeť uvázla v očním důlku. Hlouběji už se šroubovák nedal vtlačit.

Muž se skácel, aniž ze sebe vydal jediný zvuk.

Padl jí přes stehna a jeho krev se rychle vsakovala do jejího oblečení. Pár vteřin se nedokázala pohnout. Mrtví jsou těžcí, mnohem těžší než živí. Překonala pocit ošklivosti a dotkla se mužova těla, opřela se do něj oběma rukama.

Funěla námahou, ale přece jen ho ze sebe odstrčila. Mrtvola se s tichým šplouchnutím skutálela mezi rákosí.

Mattie se vyškrábala na nohy a vrávoravě zamířila nahoru. Dál od vody, dál od krve. O kus výš na břehu klesla do trávy a zůstala tam ležet. Dostavil se nový stah a opět polevil. Následovaly další a další kontrakce. Očima zamženýma bolestí pozorovala úzký srpek měsíce, zvolna putující po nebi. Viděla blednout hvězdy, viděla, jak východní část oblohy zalévá růžová záře.

Když se nad obzorem objevilo slunce, Mattie Purvisová přivedla na svět dceru.

Kapitola 30

Na obloze líně kroužili černí supové s holými červenými hlavami a krky, chmurní hlasatelé oznamující blízkost čerstvé mršiny. Mrtví nikdy dlouho neuniknou pozornosti matky přírody. Pach rozkladu přitahuje masařky a brouky, vrány i hlodavce. Všichni se sbíhají a slétají k hostině, kterou jim nabízí smrt. A čím se od nich liším já? pomyslela si Maura, zatímco po travnatém svahu mířila dolů k vodě.

Také mě přitahují mrtví, ohmatávám a prozkoumávám vychladlá těla jako kterýkoliv jiný mrchožrout… Pro tak ponurou práci se okolí zdálo až příliš půvabné. Modrá obloha bez jediného mráčku, jezerní hladina připomínající stříbřité sklo. Ale u vody kus bílého igelitu zakrýval to, na čem by si kroužící supové tak rádi pochutnali.

Jane Rizzoliová, která právě hovořila s Barrym Frostem a dvěma příslušníky massachusettské státní policie, vyšla Mauře naproti. „Tělo jsme našli tady v orobinci. Hloubka vody je tam několik centimetrů. Přenesli jsme ho na břeh.

Jen abys věděla, že mrtvola nezůstala na původním místě.“

Maura pozorovala přikryté tělo, ale nedotkla se ho. Ještě se necítila připravená pohlédnout do tváře muži ležícímu pod igelitem. „A co ta žena? Je v pořádku?“

„S paní Purvisovou jsem mluvila na pohotovosti. Je trochu zdrchaná, ale to se spraví. A dítě si vede skvěle.“

Rizzoliová ukázala k chomáčkům trávy o pár metrů výš.

„Tamhle porodila. Všechno zvládla úplně sama. Když tudy kolem sedmé ráno projížděl strážce národního parku, seděla u silnice a kojila.“

Maura s pohledem upřeným na svažující se břeh přemýšlela o ženě, která tu sama pod širým nebem křičela bolestí a pracovala k porodu, zatímco nedaleko zvolna vychládalo a tuhlo mrtvé tělo. „Kde ji věznil?“

„V jámě zhruba tři kilometry odsud.“

Maura nakrčila čelo. „Takovou dálku urazila pěšky?“

„Jo. Jen si představ, utíkala ve tmě mezi stromy. Přitom už trpěla porodními bolestmi. Dostala se z lesa a po tamhleté stráni seběhla dolů.“

„Kdepak, neumím si to představit.“

„Měla bys vidět bednu, ve které ji držel, není o moc větší než rakev. Paní Purvisová vlastně byla celý týden zaživa pohřbená. Nechápu, jak si dokázala zachovat zdravý rozum.“

Mauře se vybavila mladičká Alice Roseová, před mnoha lety uvězněná v jiné jámě. Jediná noc zoufalství a tmy pak dívku pronásledovala po zbytek jejího krátkého života a nakonec ji zabila. Mattie Purvisová se přesto ze svého děsivého vězení vynořila nejen duševně zdravá, ale navíc schopná bojovat a ubránit se. Přežít.

„Objevili jsme tu bílou dodávku,“ poznamenala Rizzoliová.

„Kde?“

„Zaparkoval ji na lesní cestě asi pětatřicet metrů od jámy. Nikdy bychom tam paní Purvisovou nenašli.“

„Narazili jste na nějaké další lidské pozůstatky? Určitě tam pohřbil víc obětí.“

„Teprve jsme začali hledat. Jde o rozlehlou zalesněnou oblast. Propátrat celý ten kopec zabere spoustu času.“

„Tolik let, tolik pohřešovaných žen. Jednou z nich mohla být i moje…“ Maura se odmlčela. Znovu přelétla očima les nad strání. Jednou z pohřešovaných žen mohla být i moje matka. Třeba v mých žilách nekoluje krev zrůdy. Třeba je má skutečná matka už dávno a dávno po smrti. Třeba patří k obětem pohřbeným někde mezi těmi stromy.

„Než dospěješ k jakémukoliv závěru,“ řekla Rizzoliová, „měla by ses podívat na toho mrtvého.“

Maura se zamračila a pak pohlédla na zakryté tělo ležící u jejích nohou. Sehnula se a sáhla po okraji igelitové plachty.

„Počkej, musím tě upozornit…“

„Ano?“

„Neuvidíš to, co očekáváš.“

Maura zaváhala, její ruka strnula uprostřed pohybu.

Hmyz bzučel, vzrušený lákavým pachem čerstvé mrtvoly.

Maura se nadechla a odhrnula plachtu.

Chvíli beze slova zírala na odhalený obličej. Neohromila ji rukojeť šroubováku trčící z důlku levého oka. Podobné hrůzné detaily obvykle při diktování pitevní zprávy jenom zaznamenávala a pak ukládala do příslušné zásuvky paměti.

Co Mauru nesmírně zaujalo a zároveň vyděsilo, byl samotný obličej.

„Je příliš mladý,“ konstatovala polohlasně. „Tenhle muž je příliš mladý, aby to mohl být Elijah Lank.“

„Odhadovala bych ho na nějakých třicet až pětatřicet.“

Maura šokovaně zakroutila hlavou. „Vůbec nechápu…“

„Ale vidíš ty shodné rysy, ne?“ tiše se zeptala Rizzoliová. „Černé vlasy, zelené oči.“

Stejně jako já.

„Jistě, po světě můžou chodit miliony chlápků s takovou barvou očí a vlasů. Jenže ta zřejmá podoba…“ Rizzoliová se odmlčela. „Frost si jí také všiml. Všichni jsme si jí všimli.“

Maura opět zakryla tělo plachtou a ustoupila, couvla před skutečností, která přímo křičela z tváře mrtvého muže.

„Doktor Bristol už je na cestě,“ prohodil Frost. „Napadlo nás, že tuhle pitvu asi nebudete chtít provést.“

„Tak proč jste mě sem vůbec přivolali?“

„Říkala jsi, že chceš být v obraze,“ odpověděla Rizzoliová. „A já slíbila, že ti nebudu nic zatajovat.“

Pohlédla dolů na přikrytou mrtvolu. „Ostatně dříve nebo později by ses stejně dozvěděla, kdo ten muž byl.“

„Jeho totožnost neznáme. Jsi přesvědčená, že tady zřetelně vidíš podobu. Ale to ještě není důkaz.“

„Je toho víc. Dneska jsme se dozvěděli důležitou věc.“

Maura se jí podívala do očí. „O co jde?“

„Snažili jsme se zjistit něco ze života Elijaha Lanka.

Pátrali jsme, kde by se mohlo vyskytnout jeho jméno.

Zajímalo nás všechno. Zatčení, pokuty za dopravní přestupky a tak dál. Ráno jsme z jednoho okresu v Severní Karolíně dostali faxem úmrtní list. Elijah Lank zemřel před osmi lety.“

„Před osmi lety? Pak tedy nebyl s Amaltheou, když zabila Theresu a Nikki Wellsovy.“ – „Nebyl. Tehdy už Amalthea pracovala s novým parťákem. S někým, kdo zaujal Elijahovo místo, aby rodinný podnik mohl pokračovat.“

Maura se otočila k jezeru, jehož hladina se teď oslnivě leskla. Nechci slyšet zbytek té informace, blesklo jí hlavou.

Nechci nic vědět.

„Před osmi lety zemřel Elijah v greenvillské nemocnici na infarkt,“ řekla Rizzoliová. „Objevil se na pohotovosti s bolestmi v hrudníku. Podle záznamů ho tam přivezli příbuzní.“

Příbuzní.

„Jeho manželka Amalthea a jejich syn Samuel,“

upřesnila Rizzoliová.

Maura se zhluboka nadechla. Ucítila pach rozkladu a současně vůni léta. Smrt a život spojené v nerozlučném svazku.

„Je mi líto, ale musela jsem ti to říct,“ pokračovala Rizzoliová. „Ovšem pořád je tu možnost, že se v případě toho muže mýlíme, chápeš? Pořád je tu možnost, že s nimi vůbec není příbuzný.“

Kdepak, nemýlili se. A Maura to věděla.

Poznala jsem to, jakmile jsem spatřila jeho tvář.

Když toho dne Rizzoliová s Frostem vešli do výčepu J.

P. Doylea, policisté stojící u barového pultu je uvítali tak bujarými výkřiky a potleskem, až se Rizzoliová začervenala.

Sakra, dokonce i mládenci, kteří ji neměli bůhvíjak rádi, jí přátelsky blahopřáli k úspěchu, o němž se právě dozvěděli z podvečerních televizních zpráv. Zatímco Rizzoliová a Frost procházeli místností, rozjařená tlupa začala rytmicky podupávat. A křenící se barman už měl přichystané dva nápoje. Pro Frosta whisky a pro Rizzoliovou…

Velkou sklenici mléka.

Všichni kolem se rozchechtali. Ale Frost se naklonil k Rizzoliové a zašeptal jí do ucha: „Víš, mám žaludek jako na vodě. Nevyměníme si to pití?“

Legrační bylo, že Frostovi mléko opravdu chutnalo.

Rizzoliová před něho posunula svou sklenici a požádala barmana o kolu.

Další a další kolegové uznale zvedali palec a přicházeli jim potřást pravicí. Rizzoliová usrkávala kolu a přikusovala burské oříšky. Litovala, že si nemůže dopřát své oblíbené světlé pivo Adams. Ale dnes večer jí toho scházelo víc, nejen pivo. Stýskalo se jí po manželovi. A stýskalo se jí i po útlém pasu. Přesto mám za sebou vydařený den, říkala si.

Vydařený je každý den, kdy skončí nějaký pachatel.

„Hej, Rizzoliová! Sázky už jsou dvě stě babek na holku a sto dvacet na kluka.“

Sklouzla pohledem stranou a uviděla detektivy Vanna a Dunleavyho. Tlustý hobit a vyzáblý hobit stáli u barového pultu vedle ní a oba zvedali své pinty guinnesse.

„A co když budu mít holku i kluka?“ zeptala se.

„Dvojčata?“

„No jo,“ zvážněl Dunleavy. „Na tohle jsme nepomysleli.“

„Kdo potom vyhraje?“

„Asi nikdo.“

„Nebo všichni?“ nadhodil Vann.

Muži ještě chvíli tu závažnou otázku přetřásali. Sam a Frodo, uvázlí v pasti osudového dilematu.

„Jak se zdá,“ konečně prohlásil Vann, „musíme přidat novou kategorii.“

„Jo, hoši,“ zasmála se Rizzoliová, „to bude nejlepší.“

„A mimochodem, skvělá práce,“ připojil se Dunleavy ke gratulantům. „Uvidíš, že o tobě napíšou v příštím čísle časopisu People. Takový pachatel, tolik obětí. Úžasný námět.“

„Chceš slyšet pravdu?“ Rizzoliová s povzdechem odložila svou kolu. „Vlastně to vůbec není naše zásluha.“

„Cože?“

Frost se otočil k Vannovi a Dunleavymu. „My jsme ho nedostali. Zlikvidovala ho oběť.“

„Žena z domácnosti,“ řekla Rizzoliová. „Obyčejná vyděšená ženská, navíc těsně před porodem. Nepotřebovala revolver ani pendrek, k obraně jí úplně stačila pitomá ponožka nacpaná bateriemi.“

V televizi nad barem skončilo místní zpravodajství a barman přepnul na kanál HBO, kde běžel film plný mladých žen v minisukních. Každá z těch krásek měla vosí pas.

„A co Černý spár?“ zeptal se Dunleavy. „Jak s tím případem souvisí?“

Rizzoliová chvíli jen mlčky usrkávala kolu. „Zatím nevíme.“

„Našli jste zbraň?“

Rizzoliová zachytila Frostův pohled a poněkud znejistěla. Právě tenhle detail jim oběma dělal starosti. V

bílé dodávce se žádná střelná zbraň nenašla. Byly tam zauzlované provazy a nože se stopami krve. Byl tam pečlivě

vedený zápisník se jmény a telefonními čísly dalších devíti adopčních zprostředkovatelů z různých částí země; Terence Van Gates zdaleka nebyl jediný. Lankovi si po celá léta přesně zaznamenávali veškeré obdržené hotovostní platby a poskytli tak policii materiál, který budou vyšetřovatelé ještě dlouho zpracovávat. Ale zbraň použitá při vraždě Anny Leoniové se v dodávce nenašla.

„No nic,“ prohodil Dunleavy. „Třeba se ještě objeví.

Nebo se jí vrah zbavil.“

Možná. Jenže co když nám pořád něco uniká?

Z Doyleova výčepu odcházeli s Frostem za tmy.

Rizzoliová nezamířila domů, ale rozjela se zpátky na Schroeder Plaza. V myšlenkách se neustále vracela k rozhovoru s Dunleavym a Vannem. Posadila se za svůj psací stůl, zavalený horami papírů. Nahoře ležely zprávy z Národní kriminální informační ústředny, záznamy o pohřešovaných těhotných ženách, nashromážděné během několika desítek let, kdy po různých amerických státech putovalo Zvíře. Ale teprve vražda Anny Leoniové uvedla celé pátrání do pohybu, jako když kamínek vhozený do vody vyvolá šířící se vlny. Ten zločin je přivedl k Amalthee Lankové a posléze ke Zvířeti. Přesto Annina smrt dosud zůstávala neobjasněná.

Rizzoliová odsunula záznamy NCIC stranou a vyhledala spis Anny Leoniové. Ačkoliv si jej už předtím opakovaně pročetla, znovu jím zalistovala a pozorně zkoumala svědecké výpovědi, pitevní protokol, laboratorní výsledky týkající se vlasů a vláken, otisků prstů a DNA. Dospěla k balistické zprávě a zastavila se u slov Černý spár. Vybavila se jí hvězdicovitě rozchlípená špička náboje na rentgenových snímcích lebky Anny Leoniové. A také se jí vybavilo, jaké ničivé následky střela zanechala v mozku.

Náboj Černý spár. Kam se poděla zbraň, z níž byl vystřelen?

Rizzoliová zavřela spis a pohlédla dolů na krabici vedle psacího stolu. Byly tam složky z případu vraždy Vassilije Titova, které jí půjčili detektivové Vann a Dunleavy. V

bostonské oblasti se jednalo o jedinou oběť kulky Černý spár za posledních pět let. Rizzoliová vyndala složky z krabice, položila je před sebe na stůl a povzdechla si, když viděla, jak vysoký stoh vytvořily. Koneckonců spousty papírů si obvykle vyžádá i vyšetřování obyčejných hospodských rvaček. Vann s Dunleavym jí už dříve případ stručně shrnuli. A po přečtení podstatné části záznamů se ujistila, že oba detektivové skutečně zatkli pravého pachatele, což ostatně potvrzoval i rozsudek, poměrně rychle vynesený nad Antonínem Leonovem. Přesto se teď začala znovu probírat složkami případu, který nevyvolával žádné pochybnosti o vině odsouzeného zabijáka.

Závěrečná zpráva detektiva Dunleavyho působila přesvědčivě. Policie celý týden Leonova sledovala kvůli očekávané zásilce tádžického heroinu. Oba detektivové ze svého vozidla viděli, jak Leonov zastavil u Titovovy vily, zaklepal na dveře a byl vpuštěn. O chvíli později někdo v domě dvakrát vystřelil. Leonov vyšel ven, nasedl do auta a chystal se odjet. Vzápětí k němu přistoupili Vann s Dunleavym a zatkli ho. Uvnitř domu našli v kuchyni mrtvého Titova. Hlavu měl prostřelenou dvěma kulkami Černý spár. Následné balistické zkoušky potvrdily, že střely byly vypáleny z Leonovovy zbraně.

Jasný a uzavřený případ. Pachatel dostal trest, vražednou zbraň převzala do úschovy policie. Až na použití stejných nábojů Rizzoliová nenacházela mezi vraždami Anny Leoniové a Vassilije Titova sebemenší souvislost. Jistě, Černé spáry se objevovaly velmi vzácně, ovšem ne natolik vzácně, aby se daly oba zločiny skutečně spojit.

Přesto Rizzoliová dál listovala složkami. Čas plynul, a když se dostala k posledním záznamům, cítila se natolik unavená, že se už musela hodně přemáhat. Ještě tohle, a konec, pomyslela si. Pak všechno vrátím do krabice a pustím celou věc z hlavy.

Rozevřela složku a našla hlášení o prohlídce skladiště Antonína Leonova obsahující Vannův popis razie, seznam zatčených Leonovových zaměstnanců a také výčet veškerých zabavených předmětů, od různých beden přes peníze v hotovosti až po účetní knihy. Rizzoliová sklouzla očima k závěrečnému seznamu deseti příslušníků bostonského policejního oddělení, kteří se akce zúčastnili. A náhle strnule zírala na jméno, jehož si minulý týden, když zprávu četla poprvé, vůbec nevšimla. Jde jen o náhodu.

Rozhodně to nemusí znamenat…

Pár vteřin tam jen seděla a uvažovala. Vzpomněla si na razii, kterou absolvovala ještě jako mladá pochůzkářka.

Spousta rámusu, spousta vzrušení. A zmatek. Jakmile tucet policistů vybičovaných adrenalinem vtrhne do nepřátelské budovy, je každý z nich nervózní a stará se hlavně o vlastní bezpečí. Ani nepostřehnete, co právě dělá váš kolega. Co si třeba strká do kapsy. Peníze, drogy. Krabičku nábojů, které nikdo nebude postrádat. Vždycky se objeví pokušení vzít si něco na památku. Suvenýr, jaký se později může hodit.

Rizzoliová zvedla telefon a zavolala Frostovi.

Kapitola 31

Mrtví nepředstavovali tu nejlepší společnost.

Maura seděla u mikroskopu a okulárem pozorovala vzorky plic, jater a slinivky břišní, kousky tkání odebrané z těla sebevraha, uložené pod sklo a přípravkem hematoxylin-eosin zbarvené do křiklavě růžových a purpurových odstínů.

Až na občasné cinknutí sklíček a tlumený sykot klimatizace vládlo v budově ticho. Přesto nebyla liduprázdná; dole v chladírně spočívalo půl tuctu tichých návštěvníků ve svých plastových vacích uzavřených zipem. Nenároční hosté, každý s osobitým příběhem, ovšem určeným pouze těm, kdo je budou ochotni rozřezávat a zkoumat.

Na psacím stole zazvonil telefon. Maura nechala hovor převzít záznamníkem, který se automaticky zapínal po skončení pracovních hodin. Teď už jsou tu jen mrtví. A já.

Příběh odvíjející se pod čočkami mikroskopu nebyl nijak nový. Mladé orgány, zcela zdravé tkáně. Tělo mohlo žít ještě dlouhá léta, jen kdyby duše chtěla, jen kdyby nějaký vnitřní hlas zoufalému chlapci zašeptal: Zadrž, zlomené srdce je pouze přechodná záležitost. Bolest pomine, uvidíš.

A jednoho dne se zamiluješ do jiného děvčete.

Prohlédla poslední sklíčko a uložila je do krabice. Chvíli pak jen seděla a uvažovala. Ale nikoliv o vzorcích tkání, které právě zkoumala. V duchu před sebou opět viděla mladého muže s černými vlasy a zelenýma očima. Při ohledání Maura neasistovala. Když odpoledne doktor Bristol otvíral a rozpitvával mužovo tělo, zůstala nahoře ve své kanceláři. Pořád však na toho mrtvého zločince myslela.

Myslela na něho, zatímco diktovala zprávy a do pozdního večera se probírala mikroskopickými preparáty. Opravdu chci vědět, kdo to je? Zatím si na tuhle otázku nedokázala odpovědět. Odpovědí si nebyla jistá ani v okamžiku, kdy vstala od psacího stolu a vzala si kabelku a několik složek.

Opět zazvonil telefon; Maura jej dál ignorovala.

Kráčela ztichlou chodbou, míjela zavřené dveře a opuštěné pracovny. Vybavil se jí jiný večer. Tenkrát také odcházela z prázdné budovy – a na svém autě objevila vyryté znamení dravčího spáru. Srdce jí začalo bít o něco rychleji.

Jenže pachatel už nežije. Zvíře je mrtvé.

Zadním vchodem vyšla do vlahého letního večera, zastavila se pod lampou a přelétla pohledem setmělé parkoviště. Kolem se rojily můry přilákané světlem, jejich křídla se šustivě otírala o kryt lampy. Náhle Maura zaslechla další zvuk. Kdesi klaply dveře auta. Blížila se k ní nejasná silueta, postupně nabývající tvar a konkrétní rysy.

Maura vydechla úlevou, když zjistila, že je to Ballard.

„Čekal jste na mě?“

„Viděl jsem tu vaše auto. A marně jsem vám zkoušel volat.“

„Po páté hodině už hovory přebírá záznamník.“

„Nedovolal jsem se ani na váš mobil.“

„Měla jsem ho vypnutý. Nemusíte mě pořád kontrolovat, Ricku. Nic mi neschází.“

„Opravdu?“

Zamířili k jejímu autu. Maura se rozhlédla po obloze, kde se hvězdy nad záplavou světel velkoměsta zdály poněkud vybledlé. „Stále ještě nevím, jak se rozhodnout s tím testem DNA,“ povzdechla si. „Nejsem si jistá, jestli skutečně chci znát pravdu.“

„Tak tu věc pusťte z hlavy. I kdybyste s nimi byla pokrevně spřízněná, nehraje to žádnou roli. Amalthea nemá nic společného s tím, kdo jste vy.“

„Přesně tohle jsem si ještě nedávno taky říkala.“ Než jsem se dozvěděla, čí krev mi možná koluje v žilách. Než jsem si uvědomila, že možná pocházím z rodiny lidských zrůd.

„Zlo není dědičné.“

„Přesto se necítím právě nejlíp, když vím, že můžu mít mezi příbuznými pár sériových vrahů.“

Maura odemkla dveře auta, usedla za volant a vsunula klíček do zapalování. Vtom se dovnitř naklonil Ballard.

„Mauro,“ řekl. „Nechtěla byste se mnou povečeřet?“

Mlčela. Vyhýbala se jeho pohledu, pozorovala zeleně zářící světýlka na přístrojové desce, jako by to pozvání zvažovala.

„Včera večer,“ pokračoval, „jste se mě zeptala, jestli bych se o vás zajímal, kdybych předtím nemiloval vaši sestru. A mé odpovědi jste zřejmě nevěřila.“

Maura se k němu otočila. „Pravdu nikdy nedokážeme zjistit, nebo snad ano? Protože vy jste mou sestru skutečně miloval.“

„Tak mi dejte šanci poznat vás. Tehdy v lese jsem neprožíval pouhou představu. Cítila jste to stejně jako já.

Něco mezi námi jiskřilo.“ Naklonil se blíž a tiše dodal: „Jde jenom o večeři, Mauro.“

Myslela na hodiny, které právě strávila ve sterilním prostředí, kde její jedinou společností byly mrtvoly. Dnes večer netoužím po samotě, napadlo ji. Chci být s někým živým.

„Nedaleko je Chinatown,“ prohodila. „Nezajedeme tam?“

Vklouzl na sedadlo vedle ní. Světlo lampy z parkoviště mu dopadalo na část obličeje, druhou část ponechávalo ve stínu. Ballard zvedl ruku a zlehka se dotkl Mauřiny tváře.

Pak ji vzal kolem krku, ale nemusel ji přitahovat blíž, sama už mu napůl vycházela vstříc. A více než napůl. Jeho rty našly její a Maura vzdychla. Cítila, jak ji k sobě Ballard pevně a vzrušeně tiskne.

Jejich objetí přerušila exploze.

Okno u místa spolujezdce se vysypalo dovnitř. Maura se instinktivně přikrčila, přesto jí pár střepů zasáhlo. Opět otevřela oči a pohlédla na Ricka. Na krvavou masu, ve kterou se proměnil jeho obličej. Mrtvé tělo se zvolna zhroutilo. Rickova hlava dopadla Mauře na stehna. Do klína se jí začala vsakovat horká krev.

„Ricku. Ricku!“

Jakýsi pohyb venku ji vytrhl ze strnulosti. Maura vzhlédla. V šeru se objevila černě oblečená postava. S

úporností robota postupovala směrem k autu.

Přichází mě zabít.

Musím odjet. Okamžitě pryč!

Maura se snažila odsunout Rickovo tělo, aby se dostala k řadicí páce. Roztříštěný obličej dál silně krvácel. Dlaně a prsty měla olepené a kluzké, ale přece jen se jí podařilo zařadit zpátečku. Vzápětí šlápla na plynový pedál.

Lexus vycouval z parkovacího obdélníku.

Střelec teď byl někde za ní a stále se přibližoval.

Vzlykla a zabořila prsty do zkrvaveného masa. Konečně s námahou odtlačila Rickův obličej z páky a zařadila rychlosti!

Zadní sklo se rozlétlo. Opět se automaticky skrčila.

Drobné úlomky jí pokropily vlasy.

Sešlápla plynový pedál až k podlaze. Lexus kvílivě vyrazil vpřed. Střelec ji odřízl od nejbližšího výjezdu, takže uniknout mohla jediným směrem: přes vedlejší parkoviště Lékařského střediska Bostonské univerzity. Obě parkoviště odděloval pouze betonový obrubník. Maura se rozjela přímo proti němu a připravila se na menší náraz. Mimoděk vysunula bradu a zaťala zuby. Pneumatiky se přehouply přes beton.

Vtom přiletěla další kulka a zničila přední sklo.

Střepy zasypaly přístrojovou desku a zranily Mauru v obličeji. Reflexivně se schoulila a neovládaný Lexus se stočil vlevo. Když opět zvedla hlavu, spatřila těsně před sebou sloup lucerny. Nárazu už se nedalo zabránit. Maura zavřela oči. Vzápětí vybuchl nafukovací bezpečnostní vak.

Tlak vzduchu ji přimáčkl k sedadlu.

Pomalu překonala otřes a opět otevřela oči. Klakson pronikavě houkal. Neustal ani poté, co se vyprostila zpod splasklého airbagu, otevřela dveře auta a vysoukala se na chodník.

Vrávoravě se zvedla, málem ohlušená houkajícím klaksonem, a chvatně se ukryla za kapotou nejbližšího vozidla. Nohy se jí třásly, ale přinutila se postupovat podél řady zaparkovaných aut. Náhle se musela zastavit.

Před sebou měla široký pruh prázdné betonové plochy.

Klesla na kolena za pneumatiku a vykoukla přes nárazník. Krev jí ztuhla v žilách. Ze stínu se vynořila tmavá

postava, toporně jako stroj kráčela k havarovanému Lexu, až se dostala do kruhu světla pouliční lampy.

Maura viděla záblesk světlých vlasů svázaných do ohonu. Viděla ženu.

Střelkyně škubnutím otevřela dveře u místa spolujezdce a naklonila se dovnitř, aby se podívala na Ballardovo tělo.

Pak se opět napřímila. Otáčela hlavu a propátrávala parkoviště.

Maura se dál krčila za kolem. Tepalo jí ve spáncích, lapala po dechu. V panice znovu pohlédla na prázdný chodník, jasně osvětlený další pouliční lampou. Za ním na druhé straně ulice zářil v přízemí univerzitního zdravotního střediska červený nápis POHOTOVOST. Stačilo by přeběhnout ten chodník a potom Albany Street. Ostatně už pronikavý zvuk houkajícího klaksonu musel vzbudit pozornost nemocničního personálu.

Tak blízko. Pomoc je tak blízko.

S bušícím srdcem se opatrně zhoupla na chodidlech.

Bála se přesunout, bála se zůstat. Pomalu se nahnula a vykoukla zpoza pneumatiky.

Černé boty stály přímo na opačné straně auta.

Utíkej.

Bez váhání se vyřítila směrem k chodníku. Nepřemýšlela o žádných úhybných manévrech, nekličkovala, prostě se jen zoufale snažila uniknout. Nedaleko před ní rudě zářil nápis POHOTOVOST. Musím to dokázat, blesklo jí hlavou.

Musím…

Střela ji zasáhla do ramene. Maura vůbec necítila bolest, ale po nárazu se zapotácela a padla k zemi. Pokusila se zvednout na kolena, její levá paže však byla úplně bezvládná. Co mám s tou rukou? pomyslela si. Proč jí nedokážu pohnout? Zasténala a převalila se na záda. Spatřila nad sebou lampu osvětlující parkoviště.

A spatřila tvář blížící se Carmen Ballardové.

„Už jednou jsem tě zabila,“ ledově pronesla Carmen.

„Teď si to budeme muset zopakovat.“

„Nedělejte to. Prosím. Rick a já…, nikdy jsme spolu…“

„Nebyl tvůj. Neměla jsi na něho právo.“ Carmen zdvihla pistoli. Ústí hlavně připomínalo černé oko zírající na Mauru.

„Děvko, mizerná děvko.“ Ruka se napjala, připravená vypálit smrtící ránu.

Náhle se ozval další hlas, mužský. „Odhoďte zbraň!“

Carmen překvapeně zamžikala a pohlédla stranou.

Několik metrů od nich stál člen nemocniční ochranky s revolverem namířeným na Carmen. „Slyšela jste, dámo?“

vyštěkl. „Odhoďte tu zbraň!“

Carmen zaváhala. Sklouzla očima dolů k Mauře a pak zpátky ke strážci. Vztek a touha po pomstě se v ní zřejmě svářily s úvahou o nevyhnutelných následcích vraždy.

„Nikdy jsem s ním nespala,“ řekla Maura hlasem tak slabým, že si nebyla jistá, jestli ji v hluku houkajícího klaksonu Carmen vůbec slyší. „Anna taky ne.“

„Lhářko.“ Carmen se znovu zahleděla na Mauru. „Jsi stejná čubka jako ona. Opustil mě kvůli ní, rozumíš? Opustil mě.“

„To nezavinila Anna…“

„Ale zavinila. A teď jsi její roli převzala ty.“ Carmen nespouštěla z Maury oči, přestože nedaleko se skřípěním pneumatik zastavilo jakési auto.

„Policistko Ballardová!“ ostře zaječel ženský hlas.

„Odhoďte zbraň!“

Rizzoliová.

Carmen se krátce podívala stranou, posledním hodnotícím pohledem bleskově zvážila své možnosti. Mířily na ni dvě střelné zbraně. Pochopila, že definitivně prohrála. I kdyby se vzdala, její život skončil. Náhle se rozhodla. A Maura to rozhodnutí zřetelně viděla v jejích očích. Zděšeně sledovala, jak na ni Carmen opět míří, napíná paže a s prstem na spoušti se chystá k závěrečné smrtící ráně.

Zazněl výstřel. Carmen sebou škubla, zapotácela se a klesla k zemi.

Maura jako ve snu slyšela dupot podrážek, kvílení sirén.

A vzápětí důvěrně známý hlas. „Kristepane. Doktorko!“

Spatřila obličej Rizzoliové, která se nad ní skláněla. V

ulici blikaly majáčky policejních a sanitních vozů. A ze

všech stran se blížily stíny. Duchové mě lákají do svého světa, pomyslela si Maura.

Kapitola 32

Tu situaci znala, jenže teď ji zažívala z opačné strany.

Nikoliv jako lékařka, ale jako pacientka. Pojízdné lehátko se řítilo chodbou, stropní zářivky se jen míhaly a Mauru ustaraně pozorovala ošetřovatelka v bachraté čepici.

Kolečka skřípla a ošetřovatelka vtlačila vozík dvojitými dveřmi na operační sál. Tady zářila jiná světla, ostřejší, oslňující. Připomínala osvětlení pitevny.

Maura musela zavřít oči. Když ji sálové sestry přesouvaly na operační stůl, uvažovala o Anně, jejíž rozříznuté nahé tělo leželo pod týmiž silnými lampami, vystaveno pohledům cizích lidí. Měla pocit, že kdesi kolem se vznáší Annina duše a sleduje ji, podobně jako si Maura před časem prohlížela Annu. Má jediná sestro, pomyslela si, zatímco jí do žil proudil pentobarbital a světla bledla. Čekáš na mě?

Ale po probuzení místo Anny spatřila Jane Rizzoliovou.

Částečně sklopenými žaluziemi pronikalo do nemocničního pokoje denní světlo a vrhalo na sklánějící se tvář Rizzoliové vodorovné jasné pruhy.

„Zdravím, doktorko.“

„Ahoj,“ šeptem opáčila Maura.

„Jak se cítíš?“

„Ne zrovna nejlíp. Moje ruka…“ Maura sebou škubla.

„Zdá se, že je už čas na další léky.“ Rizzoliová se natáhla a stiskla tlačítko zvonku.

„Děkuju ti. Děkuji ti za všechno.“

Obě chvíli mlčely. Dovnitř vstoupila ošetřovatelka, zručně vstříkla do infuze dávku morfinu a odešla. Ticho přetrvávalo, dokud droga nezačala předvádět svá kouzla.

„Rick…,“ hlesla Maura.

„Je mi líto. Přece víš…“

Ano, vím. Maura polkla slzy. „Vůbec jsme neměli příležitost trochu se sblížit.“

„Carmen žádné sbližování nehodlala dovolit. Tím znamením dravčího spáru vyškrábaným na dveřích auta tě chtěla varovat. Aby ses od jejího manžela držela co nejdál.

A stejně tak rozřezané okenní sítě proti hmyzu, mrtvý kanár v poštovní schránce a všechny ostatní výhrůžky, které Anna přičítala Cassellovi, se zřejmě týkaly Ballarda. Myslím, že Carmen se snažila Annu vyděsit, donutit ji odjet z města a pustit Ricka z hlavy.“

„Jenže Anna se pak do Bostonu vrátila.“

Rizzoliová přikývla. „Vrátila se, když se dozvěděla o své sestře.“

O mně.

„Carmen okamžitě zjistila, že manželova přítelkyně je zpátky ve městě,“ pokračovala Rizzoliová. „Jak si jistě

vzpomínáš, nechala Anna vzkaz na Rickově záznamníku.

Dcera vzkaz slyšela a prozradila jeho obsah matce. Pro Carmen to znamenalo konec nadějí na smírné řešení.

Vetřelkyně znovu ohrožovala její území. Její rodinu.“

Mauře se vybavilo, co jí Carmen vyčetla na parkovišti.

Nebyl tvůj. Neměla jsi na něho právo.

„Charles Cassell se mnou jednou mluvil o lásce,“ řekla Rizzoliová. „Tvrdil, že existuje láska, která nikdy nepomíjí, ať se děje cokoliv. Zní to dost romanticky, viď? Dokud nás smrt nerozdělí. Člověka nutně napadá, kolik lidí se stalo obětí vraždy jen proto, že jejich milující partneři se jich odmítli vzdát a nedovolili jim vztah přerušit.“

Morfin už koloval v krvi. Maura zavřela oči, vděčná za utišující chemické objetí. „Jak jsi to zjistila?“ zamumlala.

„Co tě přivedlo ke Carmen?“

„Kulka Černý spár. Té stopy jsem se měla od začátku držet. Ale zapomněla jsem na ni kvůli Lankovým. Kvůli Zvířeti.“

„Já taky,“ řekla tiše Maura. Cítila, jak ji morfin zvolna uspává. „Myslím, Jane, že už jsem připravená. Na odpověď.“

„Na jakou odpověď?“

„O Amalthee. Musím to vědět.“

„Jestli je Amalthea Lanková tvoje matka?“

„Ano.“

„I kdyby byla, vůbec nic to neznamená. Jde jen o biologii. Co takovou odpovědí získáš?“

„Pravdu.“ Maura si povzdechla. „Alespoň budu znát pravdu.“

Skutečnou pravdu chtějí lidé jen málokdy slyšet, uvažovala Rizzoliová cestou ke svému autu. Nebylo by pro Mauru lepší držet se i nejtenčího paprsku naděje? Doufat, že není pokrevně příbuzná se zrůdami? Ale tvrdošíjně požaduje fakta. A ta fakta jsou hodně drsná. Už teď vyšetřovatelé objevili pozůstatky dvou žen, pohřbených na zalesněném svahu nepříliš vzdáleném od místa, kde pachatel věznil paní Purvisovou. Kolik dalších nastávajících matek poznalo hrůzy té zakopané bedny? Kolik se jich probralo k vědomí ve tmě a marně s křikem zatínalo nehty do dřevěných stěn?

Kolik jich stejně jako Mattie pochopilo, že sotva přestanou být užitečné v roli živých inkubátorů, čeká je děsivý konec?

Přežila bych takovou hrůzu? Odpověď se nikdy nedozvím. Ledaže bych se v té bedně ocitla sama.

Když v garážích došla ke svému autu, nejdřív zkontrolovala, jestli jsou všechny čtyři pneumatiky v pořádku, a pak přelétla pozorným pohledem okolní zaparkovaná vozidla. Co kdyby ji z některého sledoval vrah? Tohle s člověkem udělá policejní práce, napadlo ji.

Začne tušit zlo i tam, kde žádné není.

Posadila se za volant a nastartovala. Chvíli nechala běžet motor naprázdno a čekala, až se klimatizovaný vzduch zvolna ochladí. Sáhla do kabelky pro mobilní telefon.

Potřebuju slyšet Gabrielův hlas, pomyslela si. Potřebuju se ujistit, že nejsem Mattie Purvisová. Že mě manžel opravdu miluje, stejně jako já miluju jeho.

Ozval se po prvním zazvonění. „Agent Dean.“

„Ahoj,“ řekla.

Gabriel se překvapeně zasmál. „Právě jsem ti chtěl volat.“

„Stýská se mi po tobě.“

„Doufal jsem, že vyslovíš přesně tuhle větu. Mířím totiž na letiště.“

„Na letiště? Znamená to snad…“

„Jo. Rád bych stihl nejbližší let do Bostonu. Co myslíš; měla bys večer čas na rande s manželem? Najdeš si pro mě místo v diáři?“

„Jsi tam pořád zapsaný. Nesmazatelným inkoustem.

Prostě přijď domů. Moc prosím.“

Uplynulo pár vteřin. Potom se Gabriel tiše zeptal: „Jane, není ti nic?“

Náhle jí vyhrkly slzy. „Promiň, to dělají ty zatracené hormony.“ Hřbetem ruky si otřela tvář a zasmála se. „Mám dojem, že právě teď bez tebe nemůžu žít.“

„Vydrž. Už chvátám.“

Rizzoliová s úsměvem odjížděla do Naticku, aby navštívila jinou nemocnici a jinou pacientku, další přeživší v téhle vražedné historii. Jsou to dvě výjimečné ženy, říkala si, a já mám tu čest obě znát.

Podle televizních vozů na nemocničním parkovišti a spousty novinářů rojících se kolem hlavního vchodu usoudila, že se Mattie Purvisová stala atrakcí i pro média.

Do vstupní haly se Rizzoliová jen s námahou prodrala davem reportérů. Příběh těhotné ženy, kterou otrlý vrah věznil v bedně zasypané hlínou, prostě vyvolal celonárodní zpravodajské šílenství. Než vůbec mohla Rizzoliová zaťukat na dveře nemocničního pokoje, musela svou policejní průkazku dvakrát

předložit

ozbrojeným

členům

bezpečnostní služby. Z pokoje se nikdo neozval, vešla tedy dovnitř.

Televize hrála, ale s vypnutým zvukem. Postavy míhající se na obrazovce nikdo nesledoval. Mattie ležela v posteli, oči zavřené. Ani trochu se nepodobala oné rozzářené nevěstě ze svatební fotografie. Rty měla popraskané a opuchlé, obličej plný škrábanců a modřin. Od lahve infuzního roztoku se vinula dolů průhledná tenká hadička, leukoplastí připevněná k ruce se zoufale rozdrásanými prsty a ulámanými nehty. Ta ruka připomínala spíš tlapu divoké šelmy. Ale výraz ve tváři ženy byl poklidný; už ji nepronásledovaly úzkostné sny.

„Paní Purvisová?“ řekla tiše Rizzoliová.

Mattie otevřela oči, několikrát zamžikala a konečně svou návštěvnici poznala. „Detektive Rizzoliová. Tak vy jste se vrátila.“

„Napadlo mě, že bych za vámi mohla ještě zaskočit. Jak se dneska cítíte?“

Mattie si zhluboka povzdechla. „Mnohem, mnohem líp.

Kolik je hodin?“

„Skoro poledne.“

„To jsem tak dlouho spala?“

„Spánek vám jen prospěje. Ne, nesedejte si, klidně ležte.“

„Ale mě už to lenošení unavuje.“ Mattie odhrnula pokrývku a v posteli se posadila. Neučesané vlasy jí splývaly ve změti slepených pramínků.

„Oknem sálu pro novorozence jsem viděla vaši holčičku.

Je moc hezká.“

„Že?“ usmála se Mattie. „Bude se jmenovat Rose. To jméno se mi vždycky líbilo.“

Rose. Rizzoliová se mimoděk zachvěla. Jde jenom o náhodu, pomyslela si. O jeden z nevysvětlitelných vesmírných souběhů událostí. Alice Roseová. Rose Purvisová. První dívka je dávno po smrti, druhá na samém začátku života. Nicméně přes propast desetiletí obě vzájemně spojuje podivné křehké pouto.

„Chtěla jste mi ještě položit nějaké otázky?“ pokračovala Mattie.

„Vlastně ano.“ Rizzoliová si k posteli přisunula židli a posadila se. „Včera jsem se vás ptala na spoustu věcí, Mattie. Ale zapomněla jsem se zeptat, jak jste to dokázala.

Jak se vám to vůbec podařilo.“

„Co máte na mysli?“

„Jak se vám podařilo nevzdát se. A zachovat si zdravý rozum.“

Z tváře Mattie Purvisové zmizel úsměv. Pohlédla na Rizzoliovou široce rozevřenýma, náhle vylekanýma očima.

„Ani nevím,“ řekla tiše. „Netušila jsem, že bych něco takového mohla zvládnout…“ Krátce se odmlčela. „Prostě jsem chtěla žít, to je všechno. Chtěla jsem, aby žilo moje dítě.“ Několik vteřin uplynulo v tichu.

„Musím vás varovat před novináři,“ opět promluvila Rizzoliová. „Chystají se na vás vrhnout. Před budovou jich je tolik, že jsem měla co dělat, abych se tím davem vůbec prodrala. Tady jste zatím v bezpečí, do nemocnice je nepouštějí. Ovšem až budete doma, začnou reportéři vyloženě dotírat. Zvlášť pokud…“ Rizzoliová nedokončila větu.

„Pokud co?“

„Jen jsem chtěla, abyste byla připravená, nic víc.

Nenechte se od nikoho nutit do situací, které by vám nevyhovovaly.“

Mattie se zamračila. Pak sklouzla pohledem k němé televizi, kde právě běžely polední zprávy. „Je na všech kanálech,“ poznamenala.

Na obrazovce stál Dwayne Purvis před houštinou mikrofonů. Mattie sáhla po dálkovém ovládači a pustila zvuk.

„Tohle je nejšťastnější den v mém životě,“ vykládal Dwayne davu žurnalistů. „Mám zpátky svou báječnou manželku i s dcerou. Bylo to utrpení, které bych ani nesvedl popsat. Noční můra, jakou si patrně nikdo z vás neumí představit. Díkybohu, díkybohu, že ta hrůza takhle šťastně skončila.“

Mattie vypnula televizi, ale dál zírala na prázdnou obrazovku. „Připadá mi to neskutečné,“ řekla. „Jako by se to nikdy nestalo. Proto tady dokážu sedět a klidně si s vámi povídat. Prostě nevěřím, že jsem v té bedně opravdu byla.“

„Byla jste tam, Mattie. A nějakou dobu potrvá, než se s tím zážitkem vypořádáte. Možná vás občas budou pronásledovat úzkostné sny. Nečekané reminiscence. Třeba vstoupíte do výtahu nebo otevřete skříň, a najednou se znovu ocitnete v té strašné bedně. Ale ujišťuju vás, postupně vám bude líp. Pamatujte si – bude vám líp.“

Mattie na ni pohlédla zvlhlýma očima. „Rozumíte tomu.“

Ano, rozumím, pomyslela si Rizzoliová a bříšky prstů se dotkla jizev na dlaních. Ty jizvy dokazovaly a připomínaly její utrpení, její bitvu za zachování zdravého rozumu. Přežít znamená udělat pouze první krok.

Kdosi zaklepal na dveře. Rizzoliová se zvedla, když do pokoje vstoupil Dwayne Purvis s obrovskou kyticí rudých růží. Zamířil rovnou k lůžku své manželky.

„Ahoj, miláčku. Přišel bych dřív, ale dole je hotový blázinec. Každý po mně chtěl interview.“

„Právě jsme vás viděly v televizi,“ prohodila Rizzoliová.

Snažila se o nezaujatý tón, přestože se jí okamžitě vybavilo, jak se Purvis choval při výslechu na policejním oddělení v Naticku. Chudinko Mattie, říkala si. Zasloužila by sis lepšího chlapa.

Dwayne se otočil k Rizzoliové. Všimla si košile šité na míru a pečlivě uvázané hedvábné kravaty. Vůně růží zcela zanikala v pronikavé vůni jeho vody po holení. „A jak jsem si vedl?“ zeptal se dychtivě.

„Na obrazovce působíte jako dokonalý profík,“

odpověděla pravdivě.

„Fakt? Víte, je úžasné stát mezi tou spoustou mikrofonů a kamer. Člověk se neubrání vzrušení.“ Pohlédl na manželku. „Poslyš, zlato, musíme všechno zdokumentovat.

Zaznamenat pro budoucnost.“

„Co máš konkrétně na mysli?“

„Například tenhle okamžik. Hodilo by se mít z něj snímek. Jak ležíš na posteli a já ti podávám květiny. Fotky děcka už jsem pořídil. Požádal jsem ošetřovatelku, aby mi ho zvedla k oknu. Ale budou se hodit další detaily. Třeba jak držíš dítě v náručí.“

„Jmenuje se Rose.“

„A taky nemáme žádný snímek, kde jsme ty a já pohromadě. Rozhodně potřebujeme pár společných obrázků.

Přinesl jsem foťák.“

„Nejsem učesaná, Dwayne. Vypadám hrozně. Nechci žádné fotky.“

„Ale no tak, nenech se prosit. Všichni jsou na ně zvědaví.“

„Kdo? Pro koho jsou ty obrázky?“

„To můžeme rozhodnout později. Nemusíme spěchat, důkladně zvážíme nabídky a vybereme tu nejvýhodnější.

Každopádně náš příběh bude mít mnohem větší cenu, když bude s fotografiemi.“ Dwayne vytáhl z kapsy saka fotoaparát a podal jej Rizzoliové. „Budete tak hodná a vyfotíte nás?“

„Pokud souhlasí vaše manželka.“

„To je v pořádku, to je v pořádku,“ mávl Dwayne rukou.

„Klidně foťte.“ Naklonil se blíž k manželce a do popředí vystrčil kytici růží. „Šlo by to takhle? Jak jí podávám ty kytky. Mělo by to působit ohromným dojmem.“ Zuby se mu zaleskly v širokém úsměvu. Milující manžel, opora ženy.

Rizzoliová nejdřív pohlédla na paní Purvisovou. V jejích očích nespatřila námitky, zato podivný výbušný záblesk,

který si nedovedla vysvětlit. Zvedla fotoaparát, hledáčkem zaměřila manželskou dvojici a zmáčkla spoušť.

Fotoblesk zazářil právě včas, aby snímek zachytil vzácný okamžik, kdy Mattie Purvisová kyticí růží praštila manžela do obličeje.

Kapitola 33

O ČTYŘI TÝDNY POZDĚJI

Tentokrát žádná hra, žádné předstírané šílenství.

Amalthea Lanková vstoupila do místnosti určené pro soukromé hovory a posadila se ke stolu; oči, kterými se podívala na Mauru, byly nezkalené a dokonale příčetné.

Kdysi nemyté a rozcuchané vlasy měla teď učesané a vzadu pečlivě svázané do ohonu, takže dobře vynikly rysy obličeje.

Maura chvíli pozorovala Amaltheiny výrazné lícní kosti i její přímý pohled. Proč jsem tu podobu dřív odmítala vidět?

pomyslela si. Je zcela nepochybná. Dívám se na svou tvář, jak bude vypadat za nějakých pětadvacet let.

„Věděla jsem, že se vrátíš,“ řekla Amalthea. „A už jsi tady.“

„Víte taky, proč jsem přišla?“

„Dostala jsi výsledky testů, viď? Teď už máš jistotu, že jsi ode mě slyšela pravdu, i když jsi mi nechtěla věřit.“

„Potřebovala jsem důkaz. Lidé často lžou. DNA nelže.“

„Určitě jsi odpověď znala dřív, než ti ji ty tvoje úžasné laboratorní testy potvrdily.“ Amalthea se na židli předklonila a věnovala Mauře téměř důvěrný úsměv. „Máš ústa po otci, Mauro. Uvědomuješ si to? Po mně máš oči a lícní kosti. Ve tvé tváři přímo vidím Elijaha a samu sebe. Jsme rodina.

Jsme jedna krev. Ty, já, Elijah. A tvůj bratr.“ Amalthea se na okamžik odmlčela. „Přece o něm víš, ne?“

Maura ztěžka polkla. „Ano.“ Samuel. Jediné dítě, které sis nechala. Mou sestru a mě jsi prodala, ale syna sis nechala.

„Ještě jsi mi neřekla, jak tvůj bratr zemřel,“ pokračovala Amalthea. „Jak ho ta ženská zabila.“

„Šlo o sebeobranu. Nic víc nepotřebujete vědět. Neměla jinou možnost, bojovala o život.“

„A co je to vlastně za ženskou, tahle Matilda Purvisová?

Ráda bych se o ní dozvěděla trochu víc.“ Maura neodpověděla.

„V televizi jsem viděla její fotografii. Nepřipadá mi ničím výjimečná. Nechápu, jak to vůbec dokázala.“

„Když chce člověk přežít, dokáže ledacos.“

„Kde bydlí? Ve které ulici? Podle televize je z Naticku.“

Maura upřeně hleděla do matčiných tmavých očí a náhle ji zamrazilo. Nikoliv kvůli sobě, ale kvůli paní Purvisové.

„Proč se o ni tak zajímáte?“

„Právem matky.“

„Matky?“ Maura se div nerozesmála. „Vážně si myslíte, že si zasloužíte tak vznešené pojmenování?“

„Ale já jsem Samuelova matka. A ty jsi jeho sestra.“

Amalthea se naklonila ještě blíž. „Máme právo vědět o té

ženě všechno. Jsme jeho rodina, Mauro. Nic silnějšího než pokrevní pouto na světě neexistuje.“

Maura dál pozorovala oči, tak přízračně podobné jejím očím. Jasně v nich rozpoznala shodný způsob myšlení. A dokonce záblesk jiskřivé inteligence. Byl to však paprsek, který se pokřivil, šikmo zlomil jako v roztříštěném zrcadle.

„Pokrevní pouto nic neznamená,“ řekla Maura.

„Opravdu? Pak mi vysvětli, proč tu se mnou mluvíš.“

„Chtěla jsem vás naposledy vidět. Teď odejdu a už nikdy se nevrátím. Dospěla jsem totiž k závěru, že bez ohledu na svědectví DNA vy nejste moje matka.“

„A kdo je tedy tvá matka?“

„Mou pravou matkou byla žena, která mě milovala. Vy neumíte milovat.“

„Milovala jsem tvého bratra. A mohla bych milovat i tebe.“ Amalthea natáhla ruku přes stůl a pohladila Mauru po tváři. Velmi jemně. Jako skutečná matka. „Dej mi šanci,“

zašeptala.

„Sbohem, Amaltheo.“ Maura se zvedla a stiskla tlačítko, aby přivolala dozorkyni. „Tady jsem skončila,“ pronesla do interkomu. „Odcházím.“

„Ty se vrátíš,“ ozvala se Amalthea.

Maura už se na ni nepodívala, ani se ve dveřích hovorny neohlédla přes rameno, přestože slyšela, jak za ní Amalthea volá: „Mauro! Ty se určitě vrátíš.“

V šatně pro návštěvy si Maura vyzvedla ze skřínky kabelku s řidičským průkazem a kreditními kartami. S

hmatatelnými důkazy své totožnosti. Ale já přece i bez nich vím, kdo jsem, pomyslela si.

A taky vím, kdo nejsem.

Venku se Maura na chvíli zastavila a zhluboka se nadechla. Přímo cítila, jak jí čistý vzduch horkého letního odpoledne vyplavuje z plic odpudivé vězeňské pachy. Jak se její život zvolna zbavuje jedu představovaného Amaltheou Lankovou.

V očích a rysech obličeje nosím otisk svých rodičů, říkala si Maura. V žilách mi koluje krev bezcitných vrahů.

Jenže zlo není dědičné. Jistě, můžu mít v genech zakódované nejrůznější sklony. Stejně jako každé dítě, které se kdy narodilo. Tímhle se od nikoho nijak neliším. Všichni jsme se vyvinuli z monster.

Maura vykročila od budovy plné polapených duší. Před sebou viděla své auto. Čekal ji návrat domů. Neohlédla se.