Elixír mládí

Tess Gerritsen

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Život mladé lékařky Toby Harperové plyne celkem poklidně, i když je poněkud neobvyklý. Většinu nocí totiž tráví na pohotovosti malé nemocnice na okraji Bostonu, zatímco ve dne pečuje o svou matku, která je postižená duševní nemocí. Vše se zvrtne v okamžiku, kdy na pohotovosti zmizí za nevysvětlitelných okolností muž, kterého tam dovezla policie.

TESS GERRITSENOVÁ

ELIXÍR

MLÁDÍ

Tess Gerritsen LIFE SUPPORT

Copyright © 1997 by Tess Gerritsen

All rights reserved

Translation © 1999 by Hana Parkánová

Cover photo © 1999 by Allphoto Diabanka, Praha

Cover design © 1999 by Viera Fabiánová

Czech edition © 1999 by Ikar

ISBN 80-7202-581-3

Věnováno Jacobovi, Adamovi a Joshovi

– mužům mého života.

Poděkování

Mé největší díky náleží

Emily Bestlerové,

která dokáže vykouzlit z každé knihy zázrak,

MUDr. Rossu Davisovi,

neurochirurgovi a renesanční osobnosti,

Jacku Youngovi, který vždy s radostí odpovídal

na moje i ty nejpodivnější otázky,

Patty Kalinové za všechnu její pomoc

při orientaci ve výzkumu a badatelské práci,

Jane Berkeyové a Donu Clearymu, kteří jako kapitáni

řídí mou loď na moři nakladatelské činnosti,

a ze všech nejvíc pak Meg Ruleyové,

která mi vždy ukáže ten správný směr.

A potom mne jím vede.

Kapitola 1

Skalpel je skvostný předmět.

Doktor Stanley Mackie si to nikdy předtím neuvědomil. Náhle však postřehl, jak tak stál s hlavou skloněnou pod osvětlením operačního sálu, že sám žasne nad tím, jak se světlo odráží od ostří, jako by to zářily brilianty. Bylo to umělecké dílo, tato jako břitva ostrá lunula z nerezavějící oceli. Skalpel byl tak nádherný, že se sotva odvažoval jej uchopit, ze strachu, aby nějak nesetřel to kouzlo. Pozoroval spektrum duhových barev, jež se na jeho povrchu jemně lomily v nejčistší částice.

„Doktore Mackie? Stalo se něco?“

Vzhlédl a spatřil sálovou sestru, která se na něj mračila zpod roušky. Nikdy předtím si nepovšiml, jak zelené má oči. Připadalo mu, jako by viděl, skutečně viděl tolik věcí vlastně jakoby poprvé. Smetanový povrch sestřiny pokožky. Tepnu, jež jí pulzovala na spánku. Mateřské znaménko těsně pod obočím.

Bylo to však mateřské znaménko? Upřel na ně zrak. Pohybovalo se, lezlo jí jako hmyz s bezpočtem nohou ke koutku oka…

„Stane?“ Teď se ozval doktor Rudman, anesteziolog. Jeho hlas projel jako nůž Mackieho hrůznou představou. „Jsi v pořádku?“

Mackie zatřásl hlavou. Hmyz zmizel. Namísto něj se opět objevilo mateřské znaménko, jenom drobná skvrnka černého pigmentu na sestřině světlé pokožce. Zhluboka se nadechl a ze stolku s nástroji vzal skalpel. Pak pohlédl dolů na ženu, která ležela na operačním stole.

Světlo nad ním už bylo nastaveno na spodní část pacientčina břicha. Modré chirurgické roušky rozložené tam, kde měly být, ohraničovaly odhalenou pokožku. Břicho bylo pěkné a ploché, s čárou naznačující konec bikin a spojující dvě naprosto stejná světlá místečka na bocích, kde se rýsovaly pánevní kosti – bylo překvapivé spatřit něco podobného v roční době plné sněhových vánic a zimních, bledých tváří. Jaká škoda, že právě tudy bude muset vést řez! Jizva po operaci slepého střeva dozajista ukončí v budoucnosti další opalování v Karibiku.

Přiložil špičku skalpelu na kůži tak, aby střed řezu vedl McBurneyho bodem v polovině pomyslné spojnice mezi pupíkem a vyčnívající pravou pánevní kostí. Přibližně tam se nachází apendix. Se skalpelem přichystaným k řezu se náhle zarazil.

Ruka se mu totiž začala třást.

Nechápal to. Něco podobného se mu nikdy předtím nestalo. Ruce Stanleyho Mackieho byly vždy dokonale jisté. Nyní musel vyvinout nepředstavitelné úsilí jenom na to, aby mu skalpel nevypadl z ruky.

Polkl a oddálil ostří od pokožky. Klid. Několikrát se zhluboka nadechni. Přestane to.

„Stane?“

Mackie vzhlédl a spatřil, že se doktor Rudman mračí. A obě sestry rovněž. V jejich očích si mohl přečíst otázky, tytéž, jaké si ve spojitosti s ním šeptali lidé už po týdny. Je ten starý doktor Mackie vlastně dosud kompetentní operatér? Smí vůbec ve čtyřiasedmdesáti letech ještě operovat? Jejich pohledů si však nevšímal. Už se obhájil před lékařskou komorou. K jejich spokojenosti jim vysvětlil okolnosti úmrtí svého posledního pacienta. Chirurgické zákroky nebyly koneckonců nikdy bez rizika. Když se v břišní dutině nashromáždí příliš mnoho krve, operatér může snadno chybně odhadnout body vhodné pro vedení řezu – a komplikace je pak nasnadě.

Komise – díky své moudrosti – jej očistila od stínu viny.

Do povědomí nemocničního personálu se ale i tak vloudily pochybnosti. Nyní je jasně viděl ve výrazu sester, v Rudmanově podmračené tváři. Jak ho všechny ty oči pozorují! Náhle si však uvědomil, že na něj zírají ještě jiné oči. Měl pocit, že je obklopen desítkami očí plovoucích vzduchem. A všechny ho upřeně sledovaly.

Zamrkal a strašná představa opět zmizela.

To je těmi brýlemi, blesklo mu hlavou. Musím si dát prohlédnout zrak a překontrolovat brýle.

Po tváři mu sklouzla kapka potu. Ještě pevněji sevřel skalpel. Vždyť šlo o pouhou apendektomii, o výkon, který by dokázal zvládnout i začínající sekundář na chirurgii. Jistě to svede i on, třeba s třesoucíma se rukama.

Soustředil pohled na pacientčino ploché břicho se zlatavě opálenou pokožkou. Šlo o Jennifer Halseyovou, věk třicet šest let. V tomto státě byla na návštěvě a ráno se v bostonském motelovém pokoji probudila s bolestí v pravé dolní části břicha. Bolest byla čím dál silnější, a tak žena sedla do auta a v oslepující sněhové bouři dojela na pohotovost do nemocnice Wicklin. Tam ji odkázali na chirurga, který měl ten den službu: na Mackieho. Nevěděla nic o řečech, které kolují o způsobilosti tohoto lékaře, nic o lžích a klepech, které krůček po krůčku ničily jeho dobré jméno. Byla to pouze trpící žena, která potřebovala, aby jí vyoperovali zanícené slepé střevo.

Přitiskl ostří skalpelu na kůži pacientčina břicha. Ruka se mu ani nezachvěla. Dokáže to. Samozřejmě že to dokáže. Vedl nyní řez, přímý a čistý. Asistovala mu sálová sestra, která otírala krev a podávala mu hemostatika. Řízl hlouběji, skrz žlutý podkožní tuk a ustal vždy jen na takovou dobu, aby se zastavilo krvácení. Nebude to žádný problém, všechno bude v pořádku. Otevře břišní dutinu, vyndá apendix, a pak břicho zase zašije. Na cele odpoledne potom půjde domů. Třeba si potřebuje jenom trochu odpočinout, aby si pročistil hlavu.

Pronikl lesknoucí se pobřišnicí do břišní dutiny. „Roztáhnout!“ přikázal.

Sálová sestra uchopila nástroje z nerezavějící oceli, kterými se roztahovala rána, a jemně ji rozvírala.

Mackie vnořil ruku do otvoru a ucítil, jak mu dlaň v rukavici obtáčejí teplá a kluzká střeva. Jaký to je fantastický pocit, koupat se v teple lidského těla. Jako by ho opět přivítalo mateřské lůno. Obnažil apendix. Jediný pohled na rudou a nateklou tkáň mu potvrdil, že jeho diagnóza byla správná. Apendix musí ven. Sáhl po skalpelu.

Teprve když se znovu pozorně podíval na řez, uvědomil si, že něco není v pořádku.

V břišní dutině bylo natěsnáno příliš mnoho střev, dvakrát tolik, než jich tam mělo být. Bylo jich tam mnohem víc, než ta žena potřebuje. Takhle by to nešlo. Zatáhl za smyčku tenkého střeva, ucítil, jak mu proklouzlo rukama v rukavicích, vlahé a lepkavé. Skalpelem odřízl nadbytečnou délku a odložil spirálu střeva, z níž odkapávala krev, na podnos. Tak, pomyslel si, takhle je to mnohem úhlednější.

Sálová sestra na něj zírala, oči nad rouškou vytřeštěné. „Co to děláte!“ vykřikla.

„Má tu příliš mnoho střev,“ odpověděl jí vyrovnaně. „To nemůžeme potřebovat.“ Hrábl do břicha a vytáhl další smyčku střev. Tolik tkáně je tu zbytečně! Jenom to brání v pořádném pohledu na věc.

„Doktore Mackie, to ne!“

Provedl další řez. Z oddělené spirály střev vytryskla ve žhavém, klenutém oblouku krev.

Sestra ho popadla za ruku v rukavici. Setřásl ji celý rozzuřený, že se obyčejná sestra odvažuje zasahovat do průběhu zákroku.

„Sežeňte mi další sálovou sestru!“ přikázal. „Potřebuji odsávání. Všechna ta krev musí pryč.“

„Zadržte ho! Pomozte mi ho zarazit –“

Mackie se volnou rukou natáhl pro odsávací katétr a jeho špičku vnořil do břišní dutiny. V trubici zabublala krev a zaplňovala nádržku.

Další ruka ho popadla za plášť a táhla jej od operačního stolu. Byl to doktor Rudman. Mackie se ho pokoušel setřást, avšak Rudman se nedal.

„Stane, polož ten skalpel!“

„Musí se vyčistit. Má vevnitř moc střev.“

„Polož to!“

Mackie vynaložil veškeré síly, aby se ze sevření osvobodil. Prudce se otočil, aby se Rudmanovi postavil. Úplně zapomněl, že v ruce dosud třímá skalpel. Jeho ostří přejelo druhému muži přes hrdlo.

Rudman vykřikl a přitiskl si dlaň na krk.

Mackie ustupoval s očima upřenýma na krev, která protékala Rudmanovi skrz prsty. „To není moje vina!“ bránil se. „Tohle se nestalo mou vinou!“

„Pošlete sem ochranku!“ zaječela sestra do místního telefonu. „Máme tady šílence! Potřebujeme bezpečnostní pohotovost! Statim!“

Mackie klopýtal pozpátku kluzkými kalužemi krve. Rudmanovy krve a krve Jennifer Halseyové. Krvavým tratolištěm, které se nepřestávalo šířit. Pak se otočil a vyrazil z operačního sálu.

Pronásledovali ho.

Hnal se chodbou. Prchal ve slepé panice, ztracen v bludišti chodeb. Kde se to ocitl? Proč mu nic nepřipadá povědomé? Potom zahlédl přímo před sebou okno a za ním tančící sníh. Sníh. Jeho chladné, bílé krajkoví ho očistí, smyje mu krev z rukou.

Kroky za ním se s duněním blížily. Někdo zavolal: „Stát!“

Mackie se třemi kroky rozběhl a skočil do obdélníku světla.

Sklo se roztříštilo na milion diamantových střípků. Pak kolem něj zasvištěl studený vzduch a všechno bylo bílé. Skvostně, průzračně bílé.

A on padal dolů.

Kapitola 2

Venku panovalo žhnoucí vedro, ale řidič pustil ve voze naplno klimatizaci, takže Molly Pickerové, která seděla na zadním sedadle, byla zima. Chladný vzduch, který vanul z mřížky ve výši jejích kolen, jí pronikal jako ostrý nůž přímo pod minisukni. Naklonila se a zaťukala na přepážku z plexiskla.

„Promiňte,“ spustila, „haló, pane! Nemohl byste tu klimatizaci stáhnout? Pane?“ Zaklepala znovu na sklo.

Zdálo se, že ji řidič neslyší. Nebo si jí možná nevšímá. Viděla z něj jen temeno porostlé plavými vlasy.

Chvěla se zimou, a tak si přitiskla své holé paže křížem přes prsa a uhnula ke straně, mimo dosah klimatizace. Zahleděla se ven z okénka a sledovala, jak se kolem míhají bostonské ulice. Okolí, kterým nyní projížděli, vůbec nepoznávala. Věděla však, že směřují k jihu. Alespoň to tak stálo na poslední informační tabuli – Washingtonská ulice, jih. Nyní se dívala na hranaté budovy se zamřížovanými okny, na hloučky mužů vysedávajících na verandách před domy. Tváře se jim leskly potem. Ještě nebyl ani červen a teplota už dosahovala osmdesáti stupňů Fahrenheita ( šestadvacet stupňů Celsia – pozn. red.). Molly stačilo, aby se podívala na lidi na ulici, a hned odhadla, jak je venku. Ta jejich ochablá ramena a pomalá, šouravá chůze po chodnících. Ráda lidi pozorovala. Většinou upírala pozornost na ženy, neboť ty jí připadaly mnohem zajímavější. Zkoumavě si prohlížela jejich oblečení – přemítala, proč některé v tak parném létě chodí v černém, proč si ty tlusté s velkými zadky vybírají strečové kalhoty v zářivých barvách a proč nemá nikdo v těchto dnech na hlavě klobouk. Dívala se, jak se hezké ženy nesou zvysoka, s boky lehce se pohupujícími, a jak dokonale udržují rovnováhu na jehlových podpatcích. Lámala si hlavu, jaká asi tajemství znají ty krásné ženy, tajemství, do nichž ona nikdy nepronikla. Jaké rady jim asi jejich maminky kladly na srdce, rady, o něž Molly nějak přišla. Často dlouze a usilovně upírala pohled do jejich tváří a doufala, že se jí dostane jakéhosi božského osvícení, a to jí objasní, co činí ženu krásnou. Jaké výjimečné kouzlo, které bylo jí – Molly Pickerové – odepřeno, je jim dáno.

Vůz zastavil na červenou. Na rohu postávala, s jedním bokem vyzývavě vystrčeným, nějaká žena ve střevících s nízkými podpatky. Prostitutka – stejně jako Molly. Ale tahle byla starší – mohlo jí být tak osmnáct. Bohaté černé vlasy jí splývaly po bronzových ramenou. Černá hříva by byla prima, pomyslela si Molly toužebně. Ta už o něčem vypovídá. To není jako ta nijaká barva Mollyiných nevýrazných vlasů. Ta není ani blond, ani hnědá – a nevypovídá vůbec o ničem. Okénko vozu bylo černě tónované, takže si tmavovlasé děvče nemohlo povšimnout, jak na ně Molly upřeně zírá. Zdálo se nicméně, že její pohled vycítila, neboť se na těch svých nízkých podpatcích zvolna otáčela, až stála čelem k vozu.

Nakonec se ukázalo, že zase tak hezká není.

Molly se opřela dozadu, nepochopitelně zklamána.

Auto zabočilo doleva a pokračovalo v cestě jihovýchodním směrem. Nyní se už nacházeli daleko od místa, kde Molly bydlela. Mířili do oblasti, která jí byla neznámá a trochu jí naháněla strach. Vedro vypudilo lidi z bytů. Vysedávali na stinných prazích domů a ovívali se. Pohledy sledovali vůz projíždějící kolem. Věděli, že není odněkud ze sousedství, stejně jako Molly měla pocit, že sem nepatří. Kam ji to ten Romy poslal?

Nedal jí žádnou adresu. Obvykle jí do dlaně vstrčil na papírku naškrábané jméno ulice a číslo domu. Na ní pak bylo, aby si sehnala taxík. Tentokrát na ni však čekal před domem vůz. A navíc pěkný, bez výmluvných skvrn na zadním sedadle, bez zapáchajících, zmuchlaných papírových kapesníčků nacpaných do popelníku. Všude tam bylo neuvěřitelně čisto! V autě tak čistém dosud nikdy nejela.

Řidič náhle zahnul doleva, do úzké uličky. Tady lidé venku na chodníku neposedávali. Věděla přesto, že ji pozorují. Vycítila to. Prohrabávala kabelku, pak z ní vylovila cigaretu a zapálila si ji. Sotva stačila dvakrát zatáhnout, když tu se ozval neosobní hlas: „Prosím, zhasněte tu cigaretu.“

Molly se vyděšeně rozhlédla: „Cože?“

„Řekl jsem vám, abyste tu cigaretu zhasla. Ve voze se nesmí kouřit.“

Proviněním celá zrudla a rychle rozdrtila nedopalek v popelníčku. Potom si povšimla sotva viditelného mikrofonu vyčnívajícího z přepážky, která ji dělila od řidiče.

„Haló! Slyšíte mě?“ domáhala se znovu pozornosti.

Nedostala žádnou odpověď.

„Jestli mě slyšíte, nemohl byste vypnout tu klimatizaci? Já tady vzadu mrznu! Haló! Pane řidič?“

Dozadu konečně přestal foukat proud ledového vzduchu.

„Děkuju vám!“ ucedila Molly a sotva slyšitelně dodala: „Blbe jeden!“

Našla elektrické ovládání okénka a stáhla si je trošku dolů. Dovnitř se vlinula vůně typická pro město v létě, horká a ostrá. Vedro jí nevadilo. Měla pocit, jako by se zase ocitla doma. Taková byla všechna léta jejího dětství v Beaufortu, vlhká a upocená. Sakra, jak ráda by si zapálila cigaretu! Ale neměla náladu hádat se s tou plechovou malou krabičkou.

Vůz zastavil. Hlas z mikrofonu jí oznámil: „Jste na své adrese. Nyní můžete vystoupit.“

„Cože, tady?“

Molly vykoukla ven. Před ní se tyčil třípatrový dům z hnědého pískovce. Okna v přízemí byla zatlučena prkny. Na chodníku se třpytilo rozbité sklo. „To nemůžete myslet vážně!“ ohradila se.

„Hlavní dveře jsou otevřené. Dvoje schody vás dovedou do druhého patra. Nemusíte ani klepat, jen tam rovnou vejděte.“

„Romy se o ničem takovém nezmiňoval.“

„Romy tvrdil, že budete spolupracovat.“

„To jo, no –“

„Molly, vždyť jde jen o fantazijní hry.“

„A čí?“

„Klienta. Však víte, jak to chodí.“

Molly si těžce povzdychla a opět se dlouze zadívala na dům. Klienti a ty jejich fantazijní představy! O jaké asi souloži snil tenhle chlápek? Že si to rozdají mezi krysami a šváby? S trochou hrozícího nebezpečí a v pěkném svinčíku, jen aby se tím dosáhlo většího vzrušení? Proč se představy zákazníků nikdy neshodují s těmi jejími? Proč ne čistý hotelový pokoj a vířivá lázeň. Richard Gere a Pretty Woman – Julia Roberts, kteří usrkávají šampaňské?

„Čeká na vás.“

„Jo, vždyť už jdu, jdu.“

Molly rázně otevřela dvířka a vykročila na chodník. „Vy tu ale na mě počkáte, že jo?“

„Budu stát na tomto místě.“

Obrátila se k budově a zhluboka se nadechla. Pak vyšla po schodech a vstoupila dovnitř.

Uvnitř to vypadalo stejně příšerně jako zvenčí. Stěny byly celé pomalované graffiti a v chodbě se válely noviny a zrezivělý šrot. Někdo to tady pěkně zaneřádil.

Vydala se po schodech vzhůru. V domě panovalo zvláštní ticho a schodištěm se rozléhal klapot jejích podpatků. Sotva vystoupala do prvního patra, a už měla dlaně zpocené.

Neměla z toho dobrý pocit. Vůbec ne.

Zastavila se na odpočívadle a zahleděla se směrem k druhému patru. Do čehos mě to navezl, Romy? Co je tohle vlastně za zákazníka?

Otřela si vlhké dlaně o halenku. Potom se znovu nadechla a začala dál stoupat po schodišti. Ve druhém patře se zastavila před posledními dveřmi napravo. Z místnosti vycházel jakýsi šum – že by to byla klimatizace? Otevřela dveře.

Dýchl na ni chladný vzduch. Vkročila dovnitř. Ohromilo ji, že se ocitla v místnosti s neposkvrněnými, bílými stěnami. Uprostřed stálo lehátko, které připomínalo lékařský vyšetřovací stůl. Bylo potažené kaštanově hnědou koženkou. Nad ním viselo obrovské světlo. Žádný jiný nábytek v místnosti nebyl. Nestála tam ani židle.

„Ahoj, Molly.“

Otočila se a pátrala po muži, který ji právě oslovil jménem. V místnosti nikoho neviděla. „Kde jste?“ chtěla vědět.

„Nemusíte se ničeho bát. Já jsem jen trochu plachý. Nejdřív bych se na vás chtěl podívat.“

Molly soustředila pohled na zrcadlo, které vystupovalo ze zdi. „Schováváte se za tím zrcadlem, že jo? Je to takový to sklo, kterým se dá koukat jenom jedním směrem?“

„Výborně.“

„Tak co chcete, abych dělala?“

„Povídejte si se mnou.“

„To je všechno?“

„Bude toho víc.“

Přirozeně. Vždycky toho bylo víc. Téměř nevědomky zamířila k zrcadlu. Tvrdí, že je plachý. Díky tomu se cítila mnohem lépe. Jako by dokázala situaci spíše udržet ve svých rukou. Zastavila se s dlaní opřenou o bok zakrytý minisukní. „Tak fajn. Jestli si chcete povídat, tak prosím, pane. Jsou to vaše prachy.“

„Kolik je vám let, Molly?“

„Šestnáct.“

„Máte menstruaci pravidelně?“

„Co?“

„Jestli máte pravidelnou menstruaci.“

Vybuchla smíchy. „To snad není pravda!“

„Odpovězte mi!“

„Jo, dá se říct, že jo.“

„A naposledy jste menstruovala před čtrnácti dny?“

„Jak víte tohle!“ vyzvídala. Potom zavrtěla hlavou a zahučela si pro sebe: „Ach tak, řekl vám to Romy.“ Romy to musel vědět. To bylo jasné. Vždycky měl přehled, která z jeho holek je mimo provoz.

„Jste zdravá, Molly?“

Upřela do zrcadla pohled. „Copak nevypadám zdravě?“

„Netrpíte žádnou chorobou krve? Nebo hepatitidou? A co HIV?“

„Jsem čistá. Nic nechytíte, jestli si děláte hlavu z tohohle.“

„Co syfilis? Tripl?“

„Hele,“ obořila se na neznámého, „chcete si to rozdat, nebo co vlastně?“

Rozhostilo se ticho. Potom řekl ten hlas tiše: „Svlékněte se.“

To už bylo něco jiného. Tohle očekávala.

Přistoupila blíž k zrcadlu, tak blízko, že její dech v pravidelných intervalech zamlžoval sklo. Bude chtít pozorovat každičkou podrobnost. Vždycky to chtějí. Zdvihla ruku a začala si rozepínat blůzu. Prováděla to pomalu, a protahovala tak celé představení. Když se látka rozevřela, dovolila myšlenkám, aby se zatoulaly. Cítila, jak uniká do jakéhosi bezpečného azylu, který existuje pouze v její mysli a v němž nemají muži místo. Pohupovala boky a vlnila se v rytmu imaginární hudby. Halenka jí sklouzla z ramen na zem. Ňadra měla nyní odhalená a bradavky jí v chladné místnosti ztuhly. Zavřela oči. Tím se vše zdálo snazší. Už aby to bylo za mnou, pomyslela si. Jen si to s ním rozdám a vypadnu odsud.

Stáhla si zip u sukně a vyklouzla z ní. Pak si svlékla kalhotky. To všechno dělala s očima zavřenýma. Romy jí tvrdil, že má krásnou postavu. A že nikdo ani nezaznamená, jak tuctovou má tvář, když se se svým tělem naučí zacházet. A tak nyní ze svého těla těžila a tančila přitom podle rytmu, který slyšela jenom ona sama.

„To je dobré,“ řekl neznámý. „Můžete s tím tancem skončit.“

Otevřela oči a zmateně se zahleděla do zrcadla. Spatřila tam vlastní odraz. Zplihlé hnědé vlasy. Malá, avšak zahrocená ňadra. Boky tak úzké, skoro jako by byly chlapecké. Hrála jistou roli, když tančila s očima zavřenýma. Teď tu stála tváří v tvář vlastnímu obrazu. Neudržela se a zkřížila opět paže přes nahá prsa.

„Jděte ke stolu,“ přikázal jí neznámý.

„Co?“

„Jděte k tomu vyšetřovacímu stolu. A položte se na něj.“

„Tak jo, jestli vás to rajcuje.“

„Ano, vzruší mě to.“

Každému podle jeho gusta. Vysoukala se na lehátko. Do nahých hýždí ji studila rudohnědá koženka. Položila se a čekala, co se bude dít.

Otevřely se dveře. Zaslechla kroky. Upřela pohled na muže, který se blížil k nohám lehátka. Najednou se nad ní skláněl přízrak. Byl celý oblečený v zeleném. Z tváře mu viděla pouze oči, modré jako chladná ocel. Hleděly na ni nad chirurgickou rouškou.

Vyděšeně se posadila.

„Položte se!“ přikázal jí.

„Co to lady se mnou sakra chcete provádět?“

„Řekl jsem vám, abyste se položila!“

„Člověče, tak to já odsud radši padám –“

Popadl ji za paži. Teprve tehdy si všimla, že má na rukou chirurgické rukavice. „Podívejte, já vám doopravdy nechci ublížit,“ ujišťoval ji a jeho hlas zněl najednou laskavěji. Jemněji. „Cožpak to nechápete? Tohle jsou moje představy.“

„Myslíte – role doktora?“

„Ano.“

„A já mám jako hrát pacientku?“

„Ano. Děsí vás to?“

Seděla a uvažovala o jeho slovech. Před očima se jí přitom promítaly jiné fantazijní představy, jimž kvůli zákazníkům musela vyjít vstříc. Ve srovnání s nimi se tahle zdála být vlastně poměrně neškodná.

„Tak jo,“ povzdychla si a opět si lehla.

Uvolnil opěrky pro nohy a vytáhl je nahoru. „Tak prosím, Molly,“ vyzval ji. „Jistě víte, kam máte dát nohy.“

„A musím je tam dát?“

„Já jsem přece lékař, to jste zapomněla?“

Upírala pohled na jeho tvář zastřenou rouškou. Hlavou jí blesklo, co se asi skrývá za tím obdélníkem látky. Bezpochyby docela obyčejný muž. Všichni přece byli tak obyčejní! Byly to jen jejich představy, které ji tolik odpuzovaly a naháněly jí strach.

Váhavě pokrčila nohy a zaklesla chodidla do opěrek.

Muž uvolnil dolní část stolu a ta sklouzla dolů. Ležela se stehny doširoka roztaženými a odhalené hýždě jí téměř přepadávaly přes okraj vyšetřovacího stolu. Před muži se sice předváděla prakticky neustále, tato pozice však v sobě měla cosi nepředstavitelně zranitelného. A ta pronikavá světla, která jí svítila mezi nohy! Na vyšetřovacím stole se ukazovala v celé své nahotě. A co ten muž, jehož pohled se soustřeďoval s vědeckou lhostejností na ta nejintimnější místa jejího těla.

Kotník jí obemkl nylonovým popruhem.

„Hele,“ ozvala se, „nemám ráda, když mě někdo přivazuje!“

„Mně se to líbí,“ zahučel a zajistil jí páskem i druhou nohu. „Mně se děvčata líbí takhle.“

Ucukla, když do ní pronikl prsty v rukavici. Sklonil se k ní blíže, oči přivřené, jak se soustředil, když mu prsty klouzaly hlouběji. Zavřela oči a pokusila se přenést v myšlenkách někam daleko od toho, co se odehrávalo mezi jejíma nohama. Bylo však těžké podobný prožitek nevšímavě přejít. Jako by se do ní prodíral hlouběji a hlouběji nějaký hlodavec. Muž jí jednou rukou tiskl shora břicho, zatímco prsty druhé ruky se jí pohybovaly v lůně. Tohle pro ni bylo vlastně větší ponížení než běžná soulož. Přála si jen, aby to už skončilo a bylo po všem. Tak tohle tě vzrušuje, ty hnusáku? ptala se v duchu. Už se ti postavil? A kdy s ním vyrukuješ?

Vytáhl ruku. Molly projel záchvěv úlevy. Když otevřela oči, spatřila, že se na ni už nedívá. Upíral pohled na něco, co se nenacházelo v jejím zorném poli. Pak kývl.

Teprve tehdy pochopila, že je v místnosti ještě někdo jiný.

Přes ústa a nos jí natáhli gumovou masku. Pokusila se z ní vykroutit, ale kdosi jí přitiskl hlavu pevně k lehátku. Oběma rukama ze všech sil popadla okraje masky, která se používá k narkóze. Okamžitě jí dlaně odtrhli. Přivázali ji pevně a odborně za zápěstí ke stolu. Zalykala se, když vdechla ostře páchnoucí plyn. Cítila, jak jí spaluje hrdlo. Hruď se jí div neroztrhla záchvatem kašle. Vzepřela se prudčeji, avšak masky se nezbavila. Nadechla se znovu – zabránit tomu nedokázala. Nyní jako by se jí z končetin vytrácel veškerý cit. Světla pohasínala. Jasná bílá se měnila v šeď.

A pak v temnotu.

Zaslechla, jak něčí hlas říká: „Teď odeberte krev.“

Ta slova pro ni ale už nic neznamenala. Vůbec nic.

„Páni, teda páni, jaký tys tu nadělala svinčík!“

Byl to hlas Romyho – alespoň tohle že rozeznávala. Avšak nic jiného si vybavit nedokázala. Kde byla? Kde je nyní?

Hlava jí třeštila a hrdlo měla strašně vyprahlé.

„No tak, Molly Wolly! Otevři oči!“

Zaúpěla. Pouhé vlastní zachroptění způsobilo, že se jí hlava bolestí div nerozskočila.

„Tak otevři sakra ty oči, Molly! Zasmradilas tady celý pokoj!“

Překulila se na záda. Očními víčky jí pronikalo světlo, a mělo tím pádem krvavě rudý nádech. Ze všech sil se pokoušela oči otevřít a zaostřit pohled na Romyho tvář.

Shlížel na ni upřeně dolů a v jeho tmavých očích se zračilo znechucení. Černé vlasy měl hladce ulízané dozadu a leskly se mu pomádou. Odrážely světlo jako bronzová helmice. Byla tu s ním také Sophie a na tváři se jí rozléval lehký jízlivý úsměv. Paže měla zkřížené na obrovských prsou. Molly se cítila ještě hůř, když viděla, jak Sophie s Romym stojí těsně vedle sebe, jako dávní milenci, kterými také byli. A možná dosud jsou. Tahle Sophie s koňským obličejem se vždycky ochomýtala někde poblíž a snažila se Molly vyhodit ze sedla. A nyní dokonce vkročila do Mollyina pokoje, pronikla tam, kam neměla nejmenší právo vstoupit.

Molly to rozzuřilo a pokusila se posadit. Před očima se jí však zatmělo a zhroutila se zpátky na postel. „Je mi zle,“ vypravila ze sebe.

„Zle ti už bylo,“ upřesnil Romy. „Teď se koukej dát do pořádku. Sophie ti pomůže.“

„Nechci, aby na mě sahala! Ať odsud vypadne!“

Sophie jízlivě zasyčela: „Já přece v tom tvým poblitým pokoji zaclánět nemusím, slečno Bezprsatá,“ urazila se a odkráčela.

Molly zaúpěla. „Vůbec si nepamatuju, co se stalo, Romy.“

„Nic se nestalo. Vrátila ses a šla sis lehnout. A pozvracela si celý polštář.“

Opět vynaložila všechny síly, aby se posadila. Nepomohl jí, ba ani se jí nedotkl. Tak strašně páchla. Mířil už ke dveřím. Nechal ji, aby si znečištěné ložní prádlo vyměnila sama.

„Romy!“ zavolala na něj.

„Co je?“

„Jak jsem se sem dostala?“

Zasmál se. „Jéžiš, tys to teda musela roztočit, co?“ A s tím odešel z pokoje.

Molly dlouho seděla na okraji postele a snažila se vybavit si průběh uplynulých několika hodin. Pokoušela se ze všech sil setřást ze sebe doznívající omámenost.

Šla s nějakým zákazníkem – alespoň to si pamatovala. Ten muž byl celý v zeleném. Pak ta místnost s obrovským zrcadlem. A potom stál uprostřed ten stůl.

Sex si ale nevybavovala. Možná tu vzpomínku potlačila. Třeba to byla zkušenost tak odporná, že ji vytěsnila někam do podvědomí – stejně úspěšně se jí totiž podařilo zablokovat většinu dětství. Jenom tu a tam si vybavila nějakou tu vzpomínku z té doby. Šlo většinou o hezké zážitky. Na léta dospívání v Beaufortu jí přece jen zůstalo pár milých vzpomínek. Silou vůle je uměla vyvolat. Anebo také potlačit.

Na to, co se odehrálo během dnešního odpoledne, si však vzpomenout skoro vůbec nedokázala.

Bože, jak páchne! Pohledem přelétla halenku a zjistila, že je také pozvracená. Měla ji dokonce špatně zapnutou a rozepnutými otvory jí prosvítala nahá pokožka.

Pustila se do svlékání. Stáhla ze sebe minisukni, rozepnula si blůzu a hodila oboje na hromádku na podlahu. Pak se odpotácela do koupelny a pustila vodu.

Studenou. Chtěla, aby byla studená.

Když potom stála pod tekoucí sprchou, přímo cítila, jak se jí začínají pročišťovat myšlenky. A přitom si vybavila další vzpomínku. Muž v zeleném, který se nad ní tyčil. Díval se na ni tak upřeně. A pak ty popruhy, kterými měla pevně přivázaná zápěstí a kotníky.

Sjela pohledem k rukám a zjistila, že má kolem zápěstí modřiny připomínající kulaté stopy po poutech. Přivázal ji – ne že by to bylo něco neobvyklého. Znala muže a ty jejich šílené hrátky!

Pak jí pohled ulpěl na další modřině, v ohbí levé paže. Byla tak drobná, že tu malou, modrou tečku téměř přehlédla. Přímo ve středu této modřinky, jakoby v terči, se nacházel jediný vpich.

Snažila se, seč mohla, aby si vzpomněla na tu injekci, ale nešlo to. Pamatovala si pouze na muže s chirurgickou rouškou.

A na ten vyšetřovací stůl.

Do ramen jí bubnovala ledová voda. Molly se chvěla a nedokázala odtrhnout oči od toho vpichu. Hlavou se jí honilo, co všechno si ještě není schopna vybavit.

Kapitola 3

Z nemocničního telefonu na stěně ji volal hlas ošetřovatelky: „Doktorko Harperová, potřebujeme vás tady!“

Toby Harperová se s trhnutím probudila. Zjistila, že usnula za psacím stolem a jako polštář že jí posloužila hromada lékařských časopisů. Zdráhavě pozdvihla hlavu a zamžourala do světla stolní lampy. Měděné hodiny na psacím stole ukazovaly 4:49 ráno. To opravdu spala celých čtyřicet minut? Připadalo jí, že na časopisech spočinula před docela krátkou chvilkou. Slova článku, který předtím četla, jí začala tančit před očima, a tak si řekla, že je na okamžik zavře a nechá je trochu odpočinout. Měl to být jenom chvilkový únik před jednotvárným textem a příšerně drobným písmem. Časopis byl ještě stále otevřený na stránce s článkem, kterým se prve snažila prokousat. Ta však byla nyní zmuchlaná a nesla otisk její tváře. „Srovnávací studie účinků lamivudinu a zidovudinu při léčbě HIV pozitivních pacientů s obsahem krvinek nižším než 500 CD4+ na jeden centimetr krychlový.“ Zavřela časopis. Panebože! Není divu, že usnula.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Do lékařského pokoje strčila hlavu Maudeen. Bývalá majorka Maudeen Collinsová měla hlas jako megafon –něco podobného by člověk nečekal u postavičky vysoké pět stop a dva palce. „Toby? Vy jste asi usnula, co?“

„Nějak se mi nad tím článkem zavřely na chvilku oči. Co máte na příjmu?“

„Bolavý palec.“

„V tuhle hodinu?“

„Ále, jednomu pacientovi došel kolchicin a on si myslí, že se mu ozývá dna.“

Toby zaúpěla. „Ježíšikriste! Nechápu, že si tihle cvoci nevidí dál než na špičku nosu!“

„Oni se prostě domnívají, že jsme lékárna s nočním provozem. Podívejte, my mu zatím ještě vypisujeme kartu. Takže si klidně můžete dát na čas.“

„Jsem tam hned.“

Toby si po Maudeenině odchodu dopřála pár minut na dokonalé probuzení. Chtěla s pacientem jednat pokud možno alespoň trochu inteligentně. Vstala zpoza stolu a zamířila k umyvadlu. Nyní už sloužila celkem deset hodin a až dosud byla služba klidná. To představovalo tu příjemnou stránku práce v nemocnici na okraji města, jakým byl Newton. Na pohotovosti nemocnice Springer se často nedělo po dlouhou dobu naprosto nic. Toby se mohla klidně natáhnout na lehátku v lékařském pokoji a zdřímnout si, pokud se jí zachtělo. Věděla, že ostatní lékaři z pohotovosti to dělají – ona však takovému pokušení obvykle odolala. Platili ji za to, že na pohotovosti slouží dvanáct hodin. Proto se jí zdálo neprofesionální strávit byť jedinou z nich pohroužena do sladkého nevědomí spánku.

Tak to bychom měli vše, pokud se profesionality týče, pomyslela si a zahleděla se na sebe do zrcadla. Usnula v práci a nyní pozorovala následky tohoto prohřešku na své tváři. Zelené oči měla opuchlé, po tváři rozmazanou tiskařskou čerň z lékařského časopisu a nákladný sestřih z vlasového studia vypadal, jako by ho někdo upravil ručním šlehačem. Vlasy jí trčely vzhůru jako krátké plavé bodliny. Takhle tedy vypadá ta vždy dokonalá a elegantní doktorka Harperová ve skutečnosti – žádná velká sláva to rozhodně nebyla.

Toby znechuceně pustila vodu a zuřivě si drhla tiskařskou čerň z tváře. Navlhčila si také vlasy a jen tak prsty je sčísla dozadu. Tak to bychom měli vše, i pokud se týče drahých vlasových sestřihů, pokračovala v úvahách. Alespoň že už nevypadá jako rozčepýřená žlutá pampeliška. S oteklýma očima a vráskami způsobenými únavou však nic svést nedokázala. V osmatřiceti už nedokázala tak křepce odskotačit z noční služby, jako když byla pětadvacetiletou studentkou medicíny.

Vyšla z pokoje a zamířila chodbou na pohotovost.

Nikoho tam ale nenašla. Na příjmu nebyla ani noha a také čekárna zela prázdnotou. „Haló!“ zavolala.

„To je doktorka Harperová?“ ozval se hlas z místního telefonu.

„Kde jsou všichni?“

„Jsme na sesterně. Nemohla byste sem zajít?“

„Copak nemám vyšetřit pacienta?“

„Máme tu nějaký problém. Potřebujeme vás hned teď!“

Problém? To slovo slyšela velice nerada. Jen k ní dolehlo, a pulz se jí okamžitě rozletěl jako o závod. Spěchala k sesterně a rozrazila dveře místnosti dokořán.

V tu chvíli se rozzářil blesk fotoaparátu. Toby zůstala stát jako zkamenělá, když se sbor hlasů dal do zpěvu:

„Šťastné narozeniny! Přejeme vám šťastné narozeniny…!“

Vzhlédla vzhůru a spatřila, že se jí nad hlavou třepetají červené a zelené stužky. Potom se podívala na dort ozdobený rozsvícenými svíčkami – byly jich desítky. S doznívající melodií „Šťastných narozenin“ si zakryla rukou tvář a zaúpěla: „Nemůžu tomu uvěřit – já na ty narozeniny úplně zapomněla!“

„Zato my ne!“ ujistila ji Maudeen a udělala další snímek fotoaparátem značky Instamatic. „Je vám přece sedmnáct, nemám pravdu?“

„Kéž by! Kdo je ten dobrák, co mi dal na dort asi milion těch svíček?“

Laborant Morty zvedl buclatou ruku. „Mně ale nikdo neřekl, kdy s tím mám skončit!“

„No, víte, on chtěl Morty vyzkoušet naše samočinné hasicí zařízení –“

„Ve skutečnosti jde o plicní test,“ upřesnila Val, další sestra z pohotovosti. „A abyste jím úspěšně prošla, Toby, tak musíte všechny ty svíčky zhasit na jedno fouknutí.“

„A co když se mi to nepodaří?“

„Tak vás budeme muset intubovat!“

„No tak, Toby, přejte si něco!“ naléhala na ni Maudeen. „A ať je ten dotyčný vysoký, tmavovlasý a pěkný!“

„Ve svém věku bych se spokojila s malým, tlustým a bohatým.“

Strážný Arlo vypískl: „Hele, já bych měl dvě z těch tří vlastností!“

„Ale ty máš taky manželku!“ vpálila mu Maudeen.

„Tak, Toby! Přejte si něco!“

„Jo, jen si něco přejte!“

Toby si sedla tak, aby měla dort před sebou. Ostatní čtyři se shromáždili okolo ní, hihňali se a postrkovali jako rozdováděné děti. Představovali její druhou rodinu, jež s ní byla spřízněna nikoli pokrevně, ale léty společně prožívaných krizových situací na pohotovosti. Skupinu žen sloužících na noční pohotovosti nazýval Arno „jednotka chův“. Maudeen, Val a paní doktorka. Bůh opatruj mužského pacienta, který si přišel stěžovat na urologické potíže.

Nějaké přání, přemítala Toby. Co si tak přát? Kde bych měla začít? Nadechla se a foukla. Všechny svíčky zhasly, což bylo doprovázeno bouřlivým potleskem.

„Musíme jít,“ prohodila Val a pustila se do vytahování svíček z dortu. Vtom se podívala k oknu, a po ní pohlédli tím směrem i všichni ostatní.

Na parkovišti před pohotovostí právě zastavil newtonský policejní vůz s blikajícími modrými světly.

„A už nám vezou zákazníka,“ konstatovala Maudeen.

„Tak jo,“ povzdychla si Val, „dámy musí do práce. Ne abyste, chlapci, snědli celý ten dort, až tu nebudeme.“

Arlo se naklonil k Mortymu a zašeptal: „Ále co, vždyť děvčata tak jako tak drží v jednom kuse nějakou dietu…“

Toby vedla své stádečko chodbou. Tři ženy dorazily k příjmu právě ve chvíli, kdy se automaticky ovládané dveře pohotovosti rozlétly dokořán.

Mladý policista nakoukl dovnitř. „Hele, venku v autě máme jednoho dědu. Našli jsme ho, jak bloudí po parku. Nechtěly byste se na něj, dámy, podívat?“

Toby se vydala za policistou ven na parkoviště. „Je zraněný?“

„Zdá se, že ne. Je strašně zmatený, ale alkohol jsem z něj necítil. Řekl bych, že jde o Alzheimerovu chorobu. Anebo o diabetický šok.“

No to je skvělé! blesklo Toby hlavou. Polda, který se domnívá, že je doktor. „Je při plném vědomí?“ zeptala se.

„To jo. Usadili jsme ho na zadní sedadlo.“ Policista otevřel zadní dvířka hlídkového vozu.

Muž byl úplně nahý. Seděl zachumlaný do klubíčka hubených paží a nohou a plešatá hlava se mu nakláněla dopředu a dozadu. Něco si pro sebe mumlal, avšak Toby jeho slovům tak docela nerozuměla. Bylo to cosi v tom smyslu, že by se měl přichystat do postele.

„Našli jsme ho na lavičce v parku,“ ozval se druhý policista, který vypadal ještě mladší než jeho kolega. „To měl na sobě ještě spodní prádlo. Ale to si pak sundal v autě. Jeho šaty jsme objevili rozházené po parku. Jsou na předním sedadle.“

„Tak jo, ale radši bychom ho měli odvézt dovnitř.“ Toby kývla na Val, která už čekala s kolečkovým křeslem.

„Tak pojďte, dědo,“ vyzval ho policista, „tyhle milé dámy se o vás postarají.“

Muž se schoulil ještě víc do sebe a začal se kolébat na kostnatých hýždích. „Když já nemůžu najít pyžamo…“

„My vám nějaké opatříme,“ konejšila ho Toby. „Jen s námi pojďte dovnitř, pane. Hezky vás svezeme na tomhle vozíčku.“

Stařec se zvolna otáčel a zaostřoval na ni pohled. „Ale když já vás neznám!“

„Já jsem doktorka Harperová. Dovolíte, abych vám pomohla z vozu?“ S těmi slovy k němu Toby natáhla ruku.

Pečlivě její paži zkoumal, jako by něco takového nikdy předtím neviděl. Nakonec se jí chytil. Doktorka Harperová ho objala v pase, a tak mu pomáhala vystoupit. Jako by zvedala otýpku suchého klestí. Val se přihnala s vozíkem právě v okamžiku, kdy se nohy starci už už podlamovaly. Usadily ho v kolečkovém křesle a bosá chodidla mu opřely o opěrky. Val ho potom odvezla na pohotovost. Toby za nimi kráčela s jedním z policistů, s tím, který měl dětskou tvář.

„Vysvětlil vám nějak tu situaci?“ zeptala se Toby.

„Ne, paní doktorko, nebyl schopný nám to nějak uspokojivě objasnit. Nezdá se, že by si ublížil nebo něco podobného.“

„Má u sebe nějaké doklady?“

„V kapse kalhot má peněženku.“

„Tak dobře – v tom případě se budeme muset spojit s nejbližším příbuzným a zjistit, jaké má ten muž zdravotní potíže.“

„Přinesu vám z auta jeho věci.“

Toby vešla do ordinace.

Maudeen s Val už pacienta uložily na vozík a nyní ho za zápěstí přikurtovaly ke kovovému rámu lehátka. Stařec v jednom kuse blábolil cosi o pyžamu a marně se pokoušel posadit. Byl nahý, až na roušku, jež mu cudně zastírala bedra. Na obnažené hrudi a pažích mu co chvíli naskočila husí kůže.

„Tvrdí, že se jmenuje Harry,“ poznamenala Maudeen, zatímco muži navlékala na paži manžetu přístroje na měření krevního tlaku. „Nemá snubní prsten. Nejsou na něm napohled patrné žádné zhmožděniny. Ale je cítit tak, že by potřeboval vykoupat.“

„Harry,“ oslovila ho Toby, „zranil jste se někde? Bolí vás něco?“

„Zhasněte. Chci si jít lehnout.“

„Harry –“

„Když budou ty zatracený světla rozsvícený, tak neusnu.“

„Krevní tlak má padesát na osmdesát,“ hlásila Maudeen. „Pulz má sto a pravidelný.“ Sáhla po elektronickém teploměru. „Tak pojďte, zlato. Dejte si tohle do pusy.“

„Já nemám hlad!“

„Ale tohle se nejí, drahoušku. Chci vám jenom změřit teplotu.“

Toby trošku poodstoupila a jen tak starce pozorovala. Všechny čtyři končetiny byly schopné pohybu. Třebaže byl hubený, nic nenasvědčovalo tomu, že by nebyl dobře živený. Svaly měl protáhlé a pevné. Starosti jí dělal spíš jeho hygienický stav. Na tváři mu vyrašilo přinejmenším týdenní strnisko šedých vousů a nehty na rukou měl špinavé a nestříhané. Maudeen nelhala, když tvrdila, že pacient páchne. Harry opravdu koupel potřeboval.

Elektronický teploměr zapípal. Maudeen jej vyňala muži z úst a zamračila se, když zjistila naměřenou teplotu. „Třicet sedm devět. Cítíte se dobře, zlato?“

„Kde mám to pyžamo?“

„Hochu, vy myslíte jen na to jedno.“

Toby posvítila starci do úst tužkovou baterkou. V ústech se mu zatřpytily zlaté korunky – bylo jich celkem pět. Pacientovo společenské a ekonomické postavení je možné dost dobře odhadnout pouhým pohledem na jeho chrup. Výplně nebo zlaté korunky charakterizují nejméně střední vrstvu nebo ještě lépe situované lidi. Zkažené zuby a nemocné dásně zas jako by volaly: Bankovní konto na nule! Případně však mohou svědčit i o hysterickém strachu ze zubaře. Z mužova dechu Toby necítila alkohol ani ovocnou vůni, která by naznačovala diabetickou ketózu.

S interním vyšetřením začala od hlavy. Prsty mu přejela po lebce a neshledala žádné zjevné fraktury ani boule. S pomocí tužkové baterky vyzkoušela reakce jeho zornic. Byly normální. Stejně jako extraokulární pohyby očí a dávivý reflex. Zdálo se, že všechny lebeční nervy jsou neporušené.

„Proč už nejdete pryč?“ chtěl vědět stařec. „Chci spát.“

„Ublížil jste si nějak, Harry?“

„Nemůžu najít to zatracený pyžamo. Nevzala jste mi ho náhodou vy?“

Toby vrhla pohled po Maudeen. „Tak jo, uděláme pár krevních testů. CBC, krvinky, STAT glukózy. A ještě několik testů červených krvinek kvůli SMA a toxickým látkám. Moč z něj asi ale nedostaneme jinak než cévkováním.“

„Jasně.“ Maudeen už měla připravené škrtidlo a jednorázovou injekci. Val muži přidržela paži a Maudeen mu odebrala krev. Stařík podle všeho vpich jehly ani nezaznamenal.

„Tak, a je to, zlato!“ chlácholila ho Maudeen a připevňovala mu náplast. „Jste vzorný pacient.“

„Vy víte, kam jsem si založil to pyžamo?“

„Já vám seženu nějaké nové. Jenom chviličku počkejte.“

Maudeen rovnala ve stojanu zkumavky s krevními vzorky. „Nahoru je pošlu označené jménem John Doe, jako pokaždé, když jde o neznámého pacienta.“

„On se ale jmenuje Harry Slotkin,“ hlásil jeden z policistů, který se právě vrátil z hlídkového vozu. Nyní stál na prahu a třímal Harryho kalhoty. „Prohlédl jsem mu peněženku. Podle dokladů mu je dvaasedmdesát a bydlí ve Titwillow Lane 119. To je kousek odtud, nahoru po silnici, v té nové části komplexu Brant Hill.“

„A nejbližší příbuzný?“

„Je tu nějaké spojení pro případ nehody. Jistý Daniel Slotkin. Má bostonské telefonní číslo.“

„Já mu zavolám,“ nabídla se Val. Odešla a zatáhla za sebou závěs, aby nebylo vidět dovnitř.

Toby zůstala sama s pacientem. Pokračovala dál v prohlídce. Poslechla si srdce, plíce, prohmatala břicho a žlázy. Tiskla, proťukávala, mačkala, avšak nic neobvyklého neobjevila. Bude to možná opravdu jen Alzheimer, pomyslela si. Odstoupila, aby pacienta mohla ještě přejet pohledem. Příznaky Alzheimerovy choroby jí byly až příliš dobře známé – vynechávající paměť a noční bloudění, osobnost se rozpadá a nemocný vždy za čas nějakou její část ztratí. Tma znamená pro pacienty trpící Alzheimerovou chorobou stresující faktor. S vytrácejícím se denním světlem mizí i jejich vizuální spojení se skutečností. Harry Slotkin mohl být právě takovou obětí stmívání – obětí noční psychózy, tak běžné u lidí trpících Alzheimerovou chorobou. Toby si vzala podložku, na které měla svorkou přichycenou kartu z pohotovosti, a pustila se do zápisu. Užívala při tom zkratkovitého kódu lékařského těsnopisu. ZŽFS znamenalo základní životní funkce stabilizovány. ZKKR shrnovalo sdělení zornice klidné, kulaté a reagující na světlo.

„Toby?“ volala na ni zpoza závěsu Val. „Mám na drátě syna pana Slotkina.“

„Už běžím!“ odpověděla Toby. Otočila se s tím, že roztáhne závěs. Neuvědomila si, že hned na druhé straně stojí stolek s přístroji. Narazila do něj. Spadla z něj kovová miska na zvracení a s hlasitým cinknutím dopadla na zem.

Toby za sebou zaslechla ještě další zvuk, když se sklonila, aby ji zvedla. Bylo to podivné, pravidelné, kovové rachocení. Pohlédla směrem k lehátku.

Pravá noha Harryho Slotkina sebou trhala sem tam.

Dostal záchvat?

„Pane Slotkine!“ oslovila ho. „Podívejte se na mě! Podívejte se na mě!“

Starcův pohled se zaostřil na její tvář. Dosud byl při vědomí, ještě stále byl schopný řídit se jejími pokyny. Pohyboval rty a nehlasně vytvářel slova, nevydal však ani hlásku.

Trhání ustalo, jako když utne, a noha zůstala ležet v klidu.

„Harry?“

„Jsem tak unavený,“ hlesl.

„Co se to teď stalo? Pokoušel jste se pohnout nohou?“

Zavřel oči a povzdychl si. „Zhasněte ta světla!“

Toby se na něj zamračila. Šlo skutečně o záchvat křeče? Nebo to byl pouhý pokus uvolnit si připoutaný kotník? Zdálo se, že pacient je nyní poměrně klidný. Obě nohy měl uvolněně položené vedle sebe.

Rozhrnula závěs a zamířila ke stolu sester.

„Syn je na lince tři,“ oznámila jí Val.

Toby přiložila sluchátko k uchu. „Haló? Pan Slotkin? Tady doktorka Harperová z nemocnice Springer. Před chvílí sem k nám na pohotovost přivezli vašeho otce. Nezdá se, že by měl nějaké zranění, ale je –“

„Co se mu stalo?“

Toby se odmlčela, neboť ji zaskočil ostrý tón, jakým se Daniel Slotkin ozval. To, co zaslechla v jeho hlase, bylo podráždění, nebo obavy?

„Policie ho našla v parku a odvezla ho sem k nám,“ odpověděla mu vyrovnaně. „Je neklidný a zmatený. Neodhalila jsem žádné ohniskové neurologické problémy. Netrpí váš otec Alzheimerovou chorobou? Nemá jiné zdravotní problémy?“

„To ne, ne. Nemocný nikdy nebyl.“

„A co demence?“

„Otec je bystřejší než já!“

„Kdy jste se s ním naposledy viděl?“

„Přesně nevím. Zhruba před několika měsíci.“

Toby přijala tuto informaci beze slova. Pokud bydlí David Slotkin v Bostonu, tak žije ani ne dvacet mil odsud. To jistě není vzdálenost tak nepřekonatelná, aby ospravedlňovala tak řídké návštěvy otce.

Daniel Slotkin dodal, jako by slyšel její nevyslovenou otázku: „Otec žije velice rušným životem. Golf. Pak hraje každý den poker v Country klubu. Není vždy jednoduché, abychom se my dva sešli.“

„Před několika měsíci byl ještě mentálně v pořádku?“

„Dalo by se to tak říct. Když jsem ho posledně navštívil, tak mi udělal přednášku na téma investičních strategií. Zahrnovalo to všechno od předkupního práva na akcie po cenu sójových bobů. Měl jsem toho až nad hlavu.“

„Užívá nějaké léky?“

„Ne, pokud vím.“

„Znáte jméno jeho lékaře?“

„Navštěvuje nějakého specialistu na soukromé klinice v Brant Hillu, kde bydlí. Myslím, že se ten doktor jmenuje Wallenberg. Heleďte, do jaké míry je vlastně můj otec zmatený?“

„Policisté ho našli na lavičce v parku. Svlékl se tam.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Ježíši!“

„Žádná zranění jsem na něm neobjevila. Jestliže tvrdíte, že se u něj dosud nikdy neprojevila demence, pak muselo dojít k nějaké náhlé příhodě. Možná je to lehký záchvat mrtvice. Nebo jde o metabolický zkrat.“

„Metabolický?“

„Může to být například abnormální hladina cukru v krvi. Anebo nedostatek sodíku. V obou případech pak může dojít k zmatenému chování.“

Slyšela, jak muž zhluboka vydechl, aby dal najevo své vyčerpání. Anebo možná zoufalství. Bylo pět ráno. Být vzbuzen v takovou hodinu a čelit rázem tak vážné situaci, to by vyčerpalo každého.

„Pomohlo by, kdybyste se na něj přijel podívat,“ naléhala Toby. „Třeba by ho uklidnilo, kdyby spatřil známou tvář.“

Muž neodpovídal.

„Pane Slotkine?“

Oslovený si povzdychl. „Asi budu muset přijet.“

„Jestli by se mohl dostavit někdo jiný z rodiny –“

„Ne, má jen mě. Tak jako tak bude otec předpokládat, že se tam ukážu. Abych se ujistil, že jste ho vyšetřili náležitě.“

Toby zavěsila. Poslední slova Daniela Slotkina ji zarazila, neboť obsahovala skrytou výhrůžku: Abych se přesvědčil, že jste ho vyšetřili náležitě. A proč by neměla provést všechno náležitě?

Zvedla sluchátko a zavolala do Brant Hillu. Byl tam záznamník. Nechala vzkaz, že se jejich pacient Harry Slotkin nachází na pohotovosti a že je zmatený a dezorientovaný. Potom vyťukala číslo na pípátko rentgenologa nemocnice Springer.

Ten se jí za chviličku ozval z domova. Hlas měl omámený spánkem. „Tady Vince. Vy jste mi volali na pípátko?“

„U telefonu doktorka Harperová z pohotovosti. Potřebujeme, abyste sem přišel a udělal STAT CT rentgen hlavy.“

„Jak se jmenuje pacient?“

„Harry Slotkin. Jde o dvaasedmdesátiletého muže. Začíná se u něj projevovat zmatení smyslů.“

„Tak jo. Jsem u vás do deseti minut.“

Toby zavěsila a zahleděla se do svých poznámek. Co jsem přehlédla? Po čem bych ještě měla pátrat? Prošla všechny možné příčiny počínající demence. Mrtvice. Nádory. Krvácení do mozku. Infekce.

Opět pohledem přelétla pacientovy životní funkce. Maudeen mu v ústech naměřila teplotu 37,9 stupňů Celsia. Není to sice horečka, ale není to ani normální teplota. Budou muset Harrymu provést lumbální punkci – ovšem až po CT rentgenu. Pokud byl měl v mozku krevní sraženinu, pak by lumbální punkce měla katastrofální důsledek na změny tlaku v mozku.

Ozvalo se zavytí sirény a to ji přimělo pozdvihnout hlavu.

„Co to asi bude teď?“ položila si Maudeen otázku.

Toby vyskočila a už čekala u vchodu pohotovosti, když před ním zastavila s hlasitým zakvílením sanitka. Zadní dveře vozidla se rozlétly.

„Máme tu akutní případ!“ křikl na ně řidič.

Všichni se hnali, aby zdravotníkům pomohli s nosítky. Toby přelétla rychlým pohledem obézní ženu, jejíž tvář byla bledá. Čelist měla pokleslou. ET trubice už byla připevněná na svém místě.

„Cestou jí začal klesat tlak – tak jsme si řekli, že se radši zastavíme tady, než abychom jeli až do nemocnice Hahnemann –“

„O jaký případ jde?“

„Našli ji ležet na podlaze. Před šesti nedělemi prodělala infarkt myokardu. Její manžel nám sdělil, že užívá digoxin –“

Spěšně dopravili pacientku na pohotovost. Řidič sanitky neobratně stlačoval postižené hruď, aby obnovil srdeční činnost. To už se nosítka ocitla v chodbě. Zahnuli s nimi na ambulanci, kde Val spěšně stiskla vypínač. Lampy u stropu zalily prostor oslepujícím jasným světlem.

„Tak fajn, držíte ji? Je jí pořádný kus. A bacha na tu infuzi! Raz, dva, tři – teď!“ zavelela rázně Maudeen.

Čtyři páry rukou přehouply jediným plynulým pohybem pacientku z ambulantních nosítek na vyšetřovací stůl. Nikomu nebylo třeba říkat, co má dělat. Ve zdánlivém chaosu panoval jistý řád, třebaže se na první pohled zdálo, že i zde vládne zmatek, obvyklý při všech výjimečných situacích. Řidič pokračoval v masáži hrudi. Druhý muž ze sanitky zase vháněl pacientce kyslík do plic, aby udržel jejich činnost. Maudeen a Val se jen míhaly kolem stolu, jak rychle rozmotávaly hadičky infuzí a napojovaly příslušné dráty na monitor EKG.

„Máme sinusový rytmus,“ oznámila jim Toby, jen co pohlédla na monitor. „Přestaňte na chvilku s tou masáží srdce.“

Řidič ustal ve stlačování pacientčiny hrudi.

„Pulz téměř nehmatný,“ hlásila Val.

„Vypněte tu infuzi!“ přikázala Toby. „Už známe hodnoty tlaku?“

Val vzhlédla od manžety přístroje na měření tlaku. „Padesát a ten druhý klesá. Mám zavést dopaminovou kapačku?“

„Přineste ji. A vy pokračujte v masáži srdce.“

Řidič složil přes sebe dlaně na ženině hrudi a začal ji opět rytmicky stlačovat. Maudeen odspěchala k vozíku s léky a vyndala ampule s lékem a injekční stříkačky.

Toby přitiskla stetoskop pacientce na prsa a poslouchala pravou plíci a potom levou. Na obou stranách zaslechla vzdálené ozvy dýchání. Tím pádem jí bylo jasné, že ET trubice byla zavedena správně a do plic proudí vzduch. „Pokračujte dál v masáži srdce!“ vyzvala muže a přejela stetoskopem k srdci.

Jeho tlukot sotva zaslechla.

Opět pozdvihla oči k monitoru a spatřila, jak na obrazovce pulzuje rychlý sinusový rytmus. Srdeční činnost byla zachycena přístrojem.

Tak proč byl pulz nehmatný? Buď pacientka prožívala šok ze ztráty krve. Anebo…

Toby se ženě upřeně zahleděla na krk a odpověď měla okamžitě nasnadě. Pacientka byla tak obézní, že nebylo na první pohled zřejmé, jak naběhlé má krční žíly.

„Vy jste říkal, že před šesti týdny prodělala infarkt?“ otázala se Toby.

„Jo,“ vypravil ze sebe namáhavě řidič, který pokračoval v masáži srdce. „Alespoň to tvrdil její manžel.“

„A užívá nějaké jiné léky kromě toho digoxinu?“

„Na nočním stolku měla velkou lahvičku s aspirinem. Podle mě trpí artrózou.“

To je ono! blesklo Toby hlavou. „Maudeen, připravte mi padesátikubíkovou stříkačku a jehlu ke kardiálnímu vpichu.“

„Už to je.“

„A hoďte mi sem nějaké rukavice a gázu s betadinem.“

V tu chvíli už k ní letěl balíček s požadovanými věcmi. Toby jej zachytila ve vzduchu a roztrhla obal. „Přestaňte s tou masáží srdce,“ přikázala řidiči.

Ten ustoupil.

Toby v rychlosti přetřela pokožku dezinfekcí, pak si navlékla rukavice a sáhla po velké injekční stříkačce. Naposledy se podívala na monitor. Srdeční rytmus měl nadále tvar rychlé sinusoidy. Toby se zhluboka nadechla. „Tak jo. Uvidíme, jestli tohle zabere…“ Jako opěrného bodu použila vystupujícího mečovitého výrůstku hrudní kosti a pronikla jehlou do kůže. Její špičkou směřovala přímo k srdci. Cítila přitom, jak její vlastní pulz letí jako splašený, když pomalu nořila jehlu hlouběji. Současně stlačovala píst, a vytvářela tak mírný negativní tlak.

Do injekční stříkačky pronikl pramínek krve.

Právě v tomto okamžiku se zastavila. Ruce měla dokonale klidné. Bože, dej, ať je ta jehla přesně na správném místě! Zatáhla za píst a postupně nasávala do stříkačky krev. Dvacet kubických centimetrů. Třicet. Třicet pět…

„Co krevní tlak?“ zavolala a už slyšela puf puf, jak sestra nafukovala manžetu přístroje na měření tlaku.

„Ano! Tlak by byl!“ zajásala Val. „Osmdesát na padesát!“

„Teď už podle mě víme, co to je,“ usoudila Toby. „Potřebujeme chirurga. Maudeen, zavolejte doktora Careyho. Povězte mu, že tu máme případ perikardiální tamponády.“

„Způsobil ji ten infarkt myokardu?“ zeptal se řidič sanitky.

„A ke všemu ještě požila velkou dávku aspirinu, takže nelze zastavit krvácení. V myokardu se jí pravděpodobně vytvořila prasklina, kterou obklopuje vak perikardu naplněný krví. Srdce se tím pádem nemůže roztahovat, není schopno přečerpávat krev.“

Injekční stříkačka už byla plná krve. Toby vytáhla jehlu.

„Tlak stoupl na pětadevadesát,“ hlásila Val.

Maudeen zavěsila sluchátko nástěnného telefonu. „Doktor Carey už je na cestě. Spolu s celým týmem. Vzkazuje, abychom pacientku udrželi stabilizovanou.“

„To se jemu snáze řekne, než nám udělá,“ zahučela Toby. Pokoušela se ženě nahmatat pulz. Ucítila ho, avšak zůstával i nadále nitkovitý. „Krev se jí tam asi zase začíná hromadit. Hezky rychle budu potřebovat další injekční stříkačku. Dáme zjistit její krevní skupinu. A uděláme rozbor krve. A když už v tom budete, tak nezapomeňte také na STAT CBC a krevní destičky.“

Maudeen vytáhla tolik zkumavek na odběr krve, kolik jich pobrala do dlaně. „Osm jednotek?“

„To přinejmenším. Veškeré krevní testy, pokud to jen půjde. A ať sem dolů pošlou nějakou zmrazenou plazmu.“

„Tlak klesl na pětaosmdesát,“ upozorňovala Val.

„Sakra! Musíme to provést ještě jednou.“

Toby roztrhla obal další injekce a odhodila jej stranou. Na podlaze se už kupily kusy papíru a umělé hmoty, které se obvykle nashromáždí během každého z případů. Kolikrát to ještě budu muset udělat? kladla si v duchu otázku, když hledala vhodné místo pro další vpich. Hoď sebou, Carey, a objev se tu! Tuhle ženu já sama nezachráním!

Nebyla si dokonce dvakrát jistá ani tím, že pacientku dokáže zachránit doktor Carey. Pokud ta žena má prasklou ventrikulární stěnu, pak nebude potřebovat jen srdečního specialistu. V takovém případě bude nutný celý kardiologický tým odborníků na bypassy. Springer byl jen malá nemocnice na okraji města, zařízení připravené zvládnout císařské řezy nebo operace žlučníku. Na tak složité chirurgické zákroky však vybaveno nebylo. Sanitky, které převážejí vážné případy, by za běžných okolností kolem nemocnice Springer pouze přejely a zamířily by přímo do některého z vyhlášených lékařských center – jako třeba do Brighamu nebo Mass General.

Tohoto rána však z neznámých důvodů přivezli těžký případ Toby přímo před práh. A ona ani její kolegové neměli odpovídající odbornou praxi, aby této ženě zachránili život.

Druhá injekční stříkačka už byla plná krve. Ještě dalších padesát krychlových centimetrů – a přestane se srážet do chuchvalců.

„Tlak jí už zase klesá,“ varovala Val. „Osmdesát –“

„Doktorko, vypadá to na ventrikulární tachykardii!“ vpadl jí do řeči jeden ze sanitářů.

Toby v rychlosti pohlédla na monitor. Srdečný rytmus se změnil v zubatou křivku charakteristickou pro ventrikulární tachykardii. Srdce nyní pracovalo pouze na dvě komory místo na čtyři a bilo příliš rychle na to, aby podávalo výkon dostačující pro organismus.

„Defibrilátory!“ vyštěkla Toby. „Začneme s třemi sty jouly.“

Maudeen prudce stiskla tlačítko přístroje. Ručička se vyšplhala na tři sta wattsekund.

Toby vší silou přitlačila oba bloky na pacientčinu hruď. Byly potřeny gelem, aby elektrický proud pronikl pokožkou. Toby je srovnala, pak všem přikázala, aby ustoupili, a stiskla tlačítko.

Pacientka sebou trhla, jak sebou všechny svaly v těle najednou zaškubaly, když jí projel elektrický proud.

Toby vrhla pohled na monitor. „Fajn, už zase naskočila sinusoida –“

„Ztratili jsme pulz! Nemám pulz!“ zvolala Val.

„Obnovte masáž!“ přikázala Toby. „A podejte mi další injekci!“

Věděla už, že prohrávají, přesto však otevřela další sterilně zabalenou injekci a nasazovala jehlu pro vpich do srdce. Mohla by takto odsát celé litry krve, ale další se budou hromadit a stlačovat srdce. Jenom ji udržet naživu, dokud sem nedorazí ten chirurg! modlila se v duchu Toby a opakovala si ta slova jako mantru. Udržet ji naživu. Udržet ji naživu…

„Objevuje se zase ventrikulární tachykardie!“ upozornila ji Val.

„Nabijte na tři sta. A prosím lidokainový blok do –“

Zazvonil telefon na stěně. Maudeen zvedla sluchátko. Po chvilce křikla na Toby: „Morty nemůže určit ty krevní vzorky, co jsem mu poslala! A pacientka je B negativní.“

Kruci! Může být ještě něco horšího? Toby přilepila defibrilátory na hrudník. „Ustupte! Všichni!“

Ženino tělo sebou opět škublo. A srdeční rytmus se znovu ustálil na rychle letící sinusoidě.

„Mám pulz!“ hlásila Val.

„Teď aplikujte ten lidokain! Kde vázne ta čerstvá plazma?“

„Morty na tom pracuje,“ uklidnila ji Maudeen.

Toby pohlédla na hodiny. Ošetřovali pacientku necelých dvacet minut. Zdálo se to jako hodiny. V tom zmatku, který ji obklopoval – zvonily telefony a všichni mluvili najednou – pocítila, jak se jí zmocnila náhlá neschopnost se soustředit. Ruce se jí v rukavicích potily a guma se studeně lepila na pokožku. Krize narůstala a Toby cítila, že ji pomalu nedokáže ovládnout.

Ovládání, to bylo slovo, kterým Toby žila. Usilovala, aby byl její život v pořádku, aby byla v pořádku její pohotovost. A nyní se jí tento případ vymykal z rukou a neexistovalo nic, čím by ženu spasila. Neměla odbornou praxi, aby dokázala otevřít hrudník a sešít prasklou srdeční komoru.

Pohlédla na ženinu tvář. Obličej měla samou skvrnu, ochablé laloky pod bradou nachověly čím dál víc. Stačilo ten proces jen pozorovat, aby pochopila, že mozkové buňky strádají. Že odumírají.

Řidič sanitky byl už vyčerpaný masáží hrudníku, a tak ho nahradil jeho kolega. Neznavené dlaně se znovu pustily do masáže srdce.

Čára zachycující na monitoru srdeční funkci se opět změnila v nesouměrný obrazec s ostrými, zašpičatělými výkyvy. Šlo o další ventrikulární fibrilaci. Rytmus ohlašující smrt.

Ošetřující personál přikročil k obvyklým postupům: další dávky léků proti arytmii, lidokain, bretylium, silnější a silnější elektrošoky z defibrilátoru. Zoufalá Toby odsála dalších padesát krychlových centimetrů krve z perikardia.

Linka zobrazující srdeční činnost přešla v rovnou, lehce zvlněnou čáru.

Toby přelétla pohledem po tvářích ostatních. Všichni věděli, že to znamená konec.

„Tak jo.“ Toby si ztěžka povzdychla. Hlas měla až ledově klidný, když jim oznámila: „Necháme toho. Jaký je čas?“

„Šest hodin jedenáct minut,“ odpověděla jí Maudeen.

Udrželi jsme ji při životě čtyřicet pět minut, říkala si Toby v duchu. Udělali jsme maximum, vše, co bylo v našich silách. Nikdo jiný by víc nedokázal.

Muž, který pacientku přivezl, odstoupil. Stejně se zachovali i všichni ostatní. Šlo o jakýsi reflex vyjádřený tímto odstupem, těmito několika vteřinami posvátného ticha.

Dveře se hlasitě rozlétly a na scénu vstoupil, jako vždy s dramatickým efektem, doktor Carey, specialista na operace hrudníku. „Tak kde máte tu tamponádu?“ vyjel na ně.

„Právě zemřela,“ odpověděla mu Toby.

„Cože? Vy jste ji nestabilizovali?“

„Snažili jsme se o to. Ale nepodařilo se nám ji udržet při životě.“

„No, a jak dlouho jste se o to pokoušeli?“

„Věřte mi, že dost dlouho,“ zpražila ho Toby, protáhla se kolem něj a odešla z ošetřovny.

Posadila se za psací stůl v sesterně, aby si utřídila myšlenky, než se pustí do vyplňování formuláře. Nemohla přeslechnout doktora Careyho, který na ošetřovně zvyšoval v projevu nevole hlas. Vytáhli ho z postele v půl šesté ráno – a kvůli čemu vlastně? Kvůli pacientce, kterou nedokázali ani stabilizovat? Cožpak nedokážou nejprve myslet, než ho připraví o spánek? To si neuvědomují, že ho čeká celý den na operačním sále?

Proč jsou chirurgové takoví idioti? přemítala Toby a položila si hlavu na složené paže. Panebože, copak ta noc nikdy neskončí? Čeká ji ještě hodina služby.

Mozek jí zastíral opar únavy, když zaslechla zvuk otvíraných dveří. „Promiňte,“ dolehl k ní hlas, „přišel jsem za svým otcem.“

Toby vzhlédla k muži, který stál naproti ní. Měl úzkou tvář bez sebemenší stopy po úsměvu a pozoroval ji s téměř zahořkle zkřivenými rty.

Toby vstala. „Vy jste pan Slotkin?“

„Ano, to jsem.“

„Já jsem doktorka Harperová.“ Podávala mu ruku.

Stiskl jí ji téměř automaticky, bez jakékoli vřelosti. Dokonce i dotyk jeho pokožky působil chladně. Podobnost tohoto muže s Harry Slotkinem byla na první pohled zřejmá, třebaže musel být přinejmenším o třicet let mladší než otec. Tvář Daniela Slotkina charakterizovaly tytéž ostře řezané rysy, stejně úzké, zkosené obočí. Jenom oči měl jiné. Byly malé, tmavé a nešťastné.

„Výsledky vyšetření vašeho otce dosud vyhodnocujeme,“ oznámila mu. „Ještě jsem neviděla výsledky jeho laboratorních testů. Dosud nedorazily.“ Mladý Slotkin přelétl pohledem pohotovost a cosi netrpělivě zabručel. „Já se musím vrátit do města v osm. Mohl bych ho teď vidět?“

„Samozřejmě.“ Obešla stůl a vedla ho do pokoje Harryho Slotkina. Otevřela dveře a zjistila, že místnost je prázdná. „Určitě ho odvezli na rentgen. Počkejte, já tam zavolám a zjistím, jestli je už hotový.“

Slotkin ji následoval k příjmu. Postával tam a sledoval ji, jak zvedá sluchátko. Pod jeho pohledem se cítila nesvá. Odvrátila se od něj a vytáčela číslo.

„Rentgen,“ ohlásil se Vince.

„Tady doktorka Harperová. Tak jak vypadají snímky Harryho Slotkina?“

„Ještě jsem se k tomu nedostal. Jenom si to tady připravuju.“

„Je tu pacientův syn a chce otce vidět. Pošlu vám ho tam.“

„Ale ten pacient tu není!“

„Cože?“

„Mně ho sem ještě nepřivezli. Je pořád na pohotovosti.“

„Byla jsem v jeho pokoji. Není…“ Toby se odmlčela. Daniel Slotkin poslouchal a rozladění v jejím hlase mu neuniklo.

„Děje se něco?“ chtěl vědět Vince.

„Ne. Nic.“ Toby zavěsila. Pohlédla na Slotkina. „Omluvte mne,“ požádala ho a zamířila chodbou k vyšetřovně číslo tři. Rozrazila dveře, avšak po Harrym Slotkinovi ani vidu ani slechu. Vozík tam však stál a deka, kterou ho přikryli, ležela zmuchlaná na podlaze.

Někdo ho musel uložit na jiný vozík a převézt do jiného pokoje.

Přešla chodbu k vyšetřovně čtyři a prudce rozhrnula závěs.

Po Harrym Slotkinovi ani stopa.

Srdce cítila až v hrdle, když mířila chodbou do vyšetřovny číslo dvě. Bylo tam zhasnuto. Nikdo by pacienta neuložil do pokoje, kde je tma. I tak stiskla vypínač na zdi.

Další prázdný vozík.

„Copak, lidi, ani nevíte, kam jste dali mého otce?“ obořil se na ni Daniel Slotkin, který za ní šel chodbou v patách.

Jeho otázku okatě přehlédla, zamířila do vyšetřovny a se škubnutím za sebou zatáhla závěs. „Kde je pan Slotkin?“ zeptala se Toby šeptem sestry.

„Ten starej děda?“ odpověděla jí Maudeen otázkou. „Neodvezl ho Vince na rentgen?“

„Ten tvrdí, že ho tam vůbec neměl. Ale já toho chlapa nemůžu najít – a jeho syn čeká hned tady venku.“

„Podívala jste se do trojky?“

„Prohledala jsem všechny pokoje!“

Maudeen a Val si vyměnily pohledy.

„Radši bychom měly zkontrolovat chodby,“ mínila Maudeen a odspěchala spolu s Val směrem k jedné z nich.

Toby nechaly napospas Slotkinovu synovi.

„Tak kde je?“ naléhal na ni.

„Snažíme se to zjistit.“

„A já měl za to, že je u vás na pohotovosti.“

„Došlo tady zřejmě k jistému nedopatření –“

„Tak je tu, nebo ne?“

„Pane Slotkine, co kdybyste se posadil v čekárně? Přinesu vám kávu –“

„Já ale o žádnou kávu nestojím! Můj otec má nějaké zdravotní potíže. A vy ho teď najednou nemůžete najít?“

„Sestry prohlížejí jeho rentgenové snímky.“

„Ale já myslel, že jste právě na rentgen volala!“

„Prosím vás, kdybyste si jen laskavě šel sednout do té čekárny, a my přesně zjistíme, co…“ Hlas se jí vytratil, když spatřila dvě ošetřovatelky, jak běží zpátky k ní.

„Zatelefonovaly jsme Mortymu,“ hlásila Val. „S Arlem se vydali prohledat parkoviště.“

„Vy dvě jste ho nenašly?“

„Nemohl se dostat daleko.“

Toby cítila, jak bledne ve tváři. Bála se na Daniela Slotkina podívat. Bála se střetnout s jeho pohledem. Nemohla však být hluchá k výbuchu jeho hněvu.

„Co se to tady děje?“ obořil se na ni.

Ani jedna ze sester neodpovídala. Obě na ni upíraly zrak. Obě dvě totiž věděly, že na pohotovosti je lékař to, co kapitán na lodi. Je to on, na jehož bedrech spočívá největší odpovědnost. A také pak ta největší vina.

„Kde je můj otec?“

Toby se zvolna otáčela k Danielu Slotkinovi. Její odpověď, to bylo pouhopouhé zašeptání: „Já nevím.“

Bylo tma, nohy ho bolely a věděl, že by měl jít domů. Potíž spočívala v tom, že si nedokázal vybavit, jak se domů dostat. Harry Slotkin se dokonce nedokázal rozpomenout ani na to, proč klopýtá touto liduprázdnou ulicí. Napadlo ho, že by se měl zastavit u některého z domů u cesty a požádat o pomoc. Avšak ve všech oknech, která míjel, bylo tma. Kdyby u některých z těch dveří zaklepal a poprosil o radu, pak by se to jistě neobešlo bez vyptávání. A rozsvítili by jistě spoustu oslňujících světel. Bylo téměř úplně jisté, že by se cítil ponížený. Harry byl hrdý muž. Nebyl z těch, kteří by prosili kohokoli o pomoc. A sám ji rovněž ostatním ochotně neposkytoval – a to ani vlastnímu synovi ne. Vždy zastával stanovisko, že dobročinnost v konečném výsledku člověka paralyzuje. A on nechtěl vychovat nedochůdče. Síla znamená nezávislost. Nezávislost znamená sílu.

Cestu domů najde nějak sám.

Jenom kdyby se opět zjevil ten anděl.

Navštívil ho na onom místě plném hrůz, kde ho položili na studený stůl a kde ho oslepovalo světlo. Na místě, kde do něj cizí lidé píchali jehly a prohmatávali ho zkoumajícími prsty. A potom se objevil ten anděl. Ani v nejmenším mu nepůsobil bolest. Namísto toho se na něj usmál, a když mu rozvazoval ruce a nohy, pošeptal mu: „Běž, Harry! Dřív než se pro tebe vrátí!“

A nyní byl na svobodě. Utekl, a to je dobře!

Šel dál ulicí ztemnělých a ztichlých domů a pátral po něčem povědomém. Nenacházel však nic, podle čeho by se zorientoval, zjistil, kde se ocitl.

Musel jsem se tady nějak zamotat, pomyslel si. Vyšel jsem si na procházku a ztratil jsem se.

Do nohy se mu náhle zahryzla bolest. Pohlédl dolů a ztuhl ohromením.

Ve světle pouliční lampy spatřil, že nemá boty. Ba dokonce ani ponožky. Zíral na svá bosá chodidla. Na nahé nohy. Na penis, který mu visel ochable, celý svrasklý a naprosto politováníhodný.

Já na sobě nemám žádné šaty!

Zděšeně se kolem sebe rozhlédl, aby zjistil, zda ho někdo nepozoruje. Na ulici nebyla živá duše.

Dlaněmi si zakryl přirození a prchal z dosahu pouličního osvětlení, aby se skryl ve tmě. Kde mohl ztratit oblečení? Nedokázal si na to vzpomenout. Sedl si na bobek na studený, sestříhaný trávník v jakési předzahrádce a snažil se soustředit myšlenky. Avšak veškeré vzpomínky na události předchozího večera přehlušila panická hrůza. Dal se do plačtivého naříkání, tichého, slabého úpění a vzlykání. Kolébal se při tom na bosých nohou sem a tam.

Chci domů. Prosím, ach prosím, kéž se teď probudím ve své posteli…

Ramena si objímal pažemi. Byl tak ponořený do svého zoufalství, že si nepovšiml předních světel zahýbajících za rohem na druhém konci ulice. Teprve v okamžiku, kdy u něj zabrzdila dodávka, si Harry uvědomil, že ho objevili. Objal se pažemi o to pevněji, celý se stočil do roztřeseného, úplně schouleného klubíčka.

Temnotou na něj tichounce zavolal něčí hlas: „Harry?“

Nezdvihl hlavu. Bál se uvolnit paže, bál se odhalit ponižující skutečnost, že není oblečený. Pokoušel se uzavřít do ještě semknutějšího klubka.

„Harry, přišel jsem, abych tě odvezl domů.“

Harry zvolna zvedal hlavu. Tvář řidiče nepoznával, ale ten hlas mu byl povědomý. Nebo si alespoň myslel, že ho zná.

„Nastup si do té dodávky, Harry.“

Kolébal se na patách sem a tam a cítil, jak se mu vlhká tráva otírá o nahé hýždě. Hlas mu vyjekl ve vysokém, tenkém zakvílení.

„Když já nemám nic na sobě!“

„Oblečení máš doma. Máš tam celou skříň plnou šatů. Copak si nevzpomínáš?“ Ozvalo se sotva slyšitelné cvaknutí, zaskřípění, jak kov sklouzl o kov.

Harry vzhlédl a spatřil, že jsou dveře dodávky dokořán. Prostor se nořil do tmy. Silueta muže stála teď vedle vozu. Muž natáhl ruku ve zvoucím gestu.

„Tak pojď, Harry,“ zašeptal, „pojedeme domů.“

Kapitola 4

Nalézt nahého muže nemůže být přece tak strašně těžké!

Toby seděla v autě a pohledem přelétla nemocniční parkoviště. Začínalo už téměř dopoledne a ji od slunce mučivě bolely oči, přivyklé noční tmě. Kdy vyšlo slunce? Jeho východ jí unikl, neboť se nenaskytla jediná volná chvilka, aby vykoukla ven. Denní světlo nyní sítnici jejích očí bolestně zaskočilo. To má z toho, že si bere noční. Měnila se v bytost žijící v noci, v jakéhosi nočního ptáka.

Povzdychla si a nastartovala mercedes. Alespoň že nastal čas jet domů, čas nechat za sebou ty katastrofy, které se odehrály v noci.

Nedokázala ze sebe nicméně setřást chmury, když odjížděla z nemocnice Springer. V průběhu jediné hodiny ztratila dva pacienty. Byla si ale jistá, že smrti té ženy se zabránit nedalo, že nebylo nic, čím by ji mohla zachránit.

Harry Slotkin, to však bylo něco jiného. Toby nechala dezorientovaného pacienta bez dozoru téměř hodinu. Ona jako poslední Harryho prohlížela. Ať se snažila sebevíc, nedokázala si vybavit, zda mu pořádně zkontrolovala připevněné ruce, když z pokoje odcházela. Musela jsem mu nechat uvolněné zápěstí. Jedině tak mohl utéct. Je to moje vina. Za to, co se stalo s Harrym, jsem zodpovědná já.

Měla na starosti jako vedoucí pracovník pohotovost, a tak, i kdyby to její vina nebyla, ležela tím pádem na jejích bedrech ta největší zodpovědnost. V důsledku takového selhání nyní někde bloudil starý muž, nahý a zmatený.

Zpomalila. Pohledem pročesávala ulice v naději, že zahlédne zmizelého pacienta, třebaže věděla, že policie už tuto oblast prohledala. Newton patřil k poměrně bezpečným předměstím Bostonu a přilehlé okolí, kterým právě projížděla, působilo dojmem, že zde bydlí bohatí lidé. Zabočila do ulice lemované stromořadím, v níž žili starousedlíci. Viděla pěkně udržované domy, zastřižené živé ploty, příjezdové cesty s kovovými, mřížovými brankami. Na takovém místě by starce nikdo nepřepadl. Třeba ho vzal někdo pod svou střechu. Možná Harry zrovna v tuhle chvíli vysedává v útulné kuchyni, kde ho krmí snídaní.

Kde jste, Harry?

Projížděla dál čtvrtí a snažila se vidět tyto ulice Harryho očima. Bylo tma, nevěděl, kde je, a bez šatů mu bylo zima. Kam si myslel, že jde?

Domů. Pokusí se najít cestu domů na Brant Hill.

Dvakrát se zastavila, aby se zeptala, kudy má jet. Když se konečně dostala k odbočce na Brant Hill, tak ji málem minula. Nebyla nijak vyznačena. Cestu určovaly pouze dva kamenné sloupky stojící po stranách vjezdu. Brána mezi nimi byla otevřena dokořán. Zastavila mezi nimi a povšimla si, že do železného mřížoví brány jsou elegantně vpletena zdobná písmena B. a H. Cesta se za sloupky klikatila do dáli a mizela mezi opadávajícími stromy. Tak v takovém prostředí Harry žije, napadlo ji.

Otevřenou bránou zamířila na silnici vedoucí k Brant Hillu.

Cesta byla sice nově vydlážděná, avšak javory a duby, které ji po obou stranách lemovaly, byly vzrostlé. Část listí se už barvila zářivými odstíny podzimu. Už je září, blesklo jí hlavou, jak jen to léto uteklo? Jela vzhůru se vinoucí silnicí a očima bloudila po stromech tyčících se po obou stranách cesty. Neunikl jí ani hustý podrost a stinná místa, jež by mohla skrývat tělo. Jestlipak prohledala policie i tohle roští? Jestli se Harry v noci zatoulal tímto směrem, pak mohl zabloudit v těch keřích. Zavolá newtonskou policii a požádá je, aby tuto oblast prohledali podrobněji.

Stromy před ní zčistajasna prořídly, a jí se tím pádem naskytl výhled tak nevšední, že zprudka dupla na brzdu. Po straně cesty stálo zlatě na zeleném podkladu:

BRANT HILL

VSTUP POUZE PRO OBYVATELE A HOSTY

Za tímto označením se rozkládala krajina, která jako by pocházela z půvabného anglické krajinomalby. Spatřila lehce zvlněné plochy sestříhaných trávníků, park s upravenými keři vytvarovanými tak, že zpodobňovaly fantaskní zvířata, a březové a javorové hájky, zbarvené podzimem. Jezírko obrostlé divokými kosatci se třpytilo jako vzácný drahokam. Mezi lekníny vznešeně plul pár labutí. Za jezírkem se rozkládala „vesnice“, což byl elegantní shluk domů, každý s vlastní zahradou obehnanou živým plotem. Hlavním dopravním prostředkem zde podle všeho byla golfová vozítka se zelenobílými stříškami. Nacházela se všude, ať už zaparkovaná na příjezdových cestách, nebo plavně se pohybující po cestičkách ve vesnici. Toby jich také několik zahlédla na golfovém hřišti, jak převážejí hráče z jednoho pole na druhé.

Zaměřila se na jezírko. Náhle ji napadlo, jak je tam asi hluboko a zda by se v něm mohl utopit člověk. Dezorientovaný muž by za noci a ve tmě mohl zamířit rovnou do vody.

Jela dál po cestě směrem k vesnici. Po padesáti yardech uviděla opět odbočku doprava a další označení:

BRANT HILL

KLINIKA A PEČOVATELSKÉ ZAŘÍZENÍ PRO USEDLÍKY

Odbočila tedy.

Cesta se vinula jehličnatým lesem a náhle a nečekaně vyústila na parkoviště. Před ní se tyčila dvoupatrová budova. Na jedné její straně se každou chvíli chystali zahájit stavbu dalšího křídla. Plotem z drátěného pletiva, oddělujícím tuto stranu budovy, spatřila, že už vykopali jámu pro základy. Na jejím okraji postával kroužek mužů v helmách. Probírali stavební plány.

Toby vjela na parkoviště pro návštěvníky a vešla do budovy kliniky.

Uvítalo ji ševelení klasické hudby. Prostředí na ni zapůsobilo do té míry, že se zastavila. Takhle obvykle nevypadá čekárna zdravotního zařízení. Pohovky byly z jemné, světlé kůže a na stěnách visely originály olejomaleb. Zrak jí sjel dolů na výběr časopisů. Architectural Digest, Town and Country. Žádný Časopis pro kutily, který by se povaloval na konferenčním stolku.

„Přejete si?“ Z okénka příjmu se na ni usmívala žena v růžové uniformě ošetřovatelky.

Toby k ní zamířila. „Jsem doktorka Harperová z nemocnice Springer. Včera v noci jsem na pohotovosti vyšetřovala jednoho z vašich pacientů. Pokoušela jsem se spojit s jeho ošetřujícím lékařem, abych zjistila něco víc o pacientově anamnéze. Ale nepodařilo se mi ho zastihnout.“

„O kterého lékaře šlo?“

„O doktora Carla Wallenberga.“

„Ach tak – ten odjel na konferenci. Na kliniku se vrátí v pondělí.“

„Mohla bych nahlédnout do pacientovy karty? Tím bych si jistě udělala jasno v několika otázkách spojených s léčbou.“

„Je mi líto, ale bez pacientova svolení záznamy vydávat nemůžeme.“

„Pacient není schopný ten souhlas dát. Nemohla bych si promluvit s některým jiným lékařem z vaší kliniky?“

„Počkejte, nejdřív mu najdu tu kartu.“ Sestra přešla místnost a zamířila ke kartotéce. „Jak zní jeho příjmení?“

„Slotkin.“

Sestra vytáhla zásuvku a prolistovala složky. „Je to Harold, nebo Agnes Slotkin?“

Toby se zarazila. „Ona existuje nějaká Agnes Slotkinová? A je s Harrym příbuzná?“

Ošetřovatelka vrhla letmý pohled do karty. „Je to jeho manželka.“

Proč se mi Harryho syn nezmínil o tom, že má otec dosud ženu? přemítala. Zašátrala v kabelce a vytáhla pero. „Mohla byste mi dát telefonní číslo na jeho manželku? Opravdu bych si s ní o Harrym potřebovala promluvit.“

„Ale ona v pokoji telefon nemá. Zajeďte k ní rovnou výtahem.“

„A kam?“

„Agnes Slotkinová bydlí hned nahoře, na oddělení se zvýšenou péčí. Je to pokoj tři sta čtyřicet jedna.“

Toby zaklepala na dveře. „Paní Slotkinová?“ zavolala. Neozvala se žádná odpověď. Vešla tedy do pokoje.

Hrálo tam tichounce rádio. Stanice byla vyladěna na klasický program. Na oknech visely bílé záclony. Paprsky ranního slunce pronikaly průsvitnou tkaninou s nevtíravě matnou září. Z růží ve váze stojící na nočním stolku opadávaly růžové okvětní plátky. Žena, která ležela na posteli, nic z toho nevnímala. Ani květiny či sluneční svit, ani přítomnost návštěvníka v pokoji.

Toby přistoupila k posteli a oslovila ji: „Agnes?“

Žena se ani nepohnula. Ležela na levém boku tváří ke dveřím. Oči měla zpola otevřené, okolí však nevnímaly. Tělo spočívalo na boku díky polštářům, o něž se pacientka opírala zády. Paže měla stočené tak, že objímala sama sebe v embryonální poloze. Nad postelí byl zavěšený sáček husté, bílé tekutiny, která odkapávala do trubičky s výživou, která byla zavedena do ženina chřípí. Ve vzduchu se vznášel pach, třebaže se ložní prádlo zdálo čisté. Vůně růží ho nepotlačila. Byl to pach typický pro oddělení ležících pacientů po mrtvici. Pach tělového pudru, moči a igelitových plen. Tak bylo cítit tělo, které pomalu odumírá.

Toby vzala ženu za ruku. Jemněji narovnala paži. Loket se natáhl poměrně lehce. Nepostihla ho trvalá kontraktura. Ošetřovatelky rehabilitační cvičení nezanedbávaly. Toby jí ruku opatrně položila. Neunikla jí při tom oblost těla. I když ležela pacientka zjevně v komatu, byla přesto dobře živená i zásobená tekutinami.

Toby se zahleděla na tu ochablou tvář a napadlo ji při tom, zda se ty oči dívají na ni. Mohla tato žena něco vidět, něco vnímat?

„Dobrý den, paní Slotkinová,“ pronesla tiše, „jmenuju se Toby.“

„Agnes vám nemůže odpovědět,“ ozval se hlas za ní. „Ale jsem přesvědčený, že vás slyší.“

Zaskočená Toby se obrátila k muži, který právě promluvil. Stál mezi dveřmi – popravdě řečeno, on je vyplňoval. Byl to obr s širokou, černou tváří a lesknoucím se zobanem namísto nosu. Je to přesto hezká tvář, pomyslela si, protože ten muž má laskavé oči. Na sobě měl bílý lékařský plášť a nesl kartu.

S úsměvem jí podával ruku. Paži měl tak dlouhou, že mu rukáv končil vysoko nad zápěstím. Jestlipak vůbec někde vyrábějí pláště dost velké, aby dobře seděly muži jeho velikosti? kladla si Toby v duchu otázku.

„Jsem doktor Robbie Brace,“ představil se, „a jsem lékařem paní Slotkinové. Vy jste příbuzná?“

„Ne.“ S těmi slovy Toby muži stiskla ruku. Cítila, jak se její dlaň ztrácí v té jeho, teplé, hnědé, připomínající rukavici. „Jsem lékařka na pohotovosti v nemocnici Springer. V té dole u silnice. Jmenuju se Toby Harperová.“

„Zavedl vás sem tedy profesionální zájem?“

„Svým způsobem ano. Doufala jsem, že mi paní Slotkinová bude schopná povědět něco o nemocech svého manžela.“

„Stalo se něco panu Slotkinovi?“

„Včera večer ho přivezli na pohotovost. Byl zmatený a dezorientovaný. Ale opustil nemocnici dřív, než jsem stačila dokončit jeho vyšetření. A teď ho nemůžeme najít. Nemám sebemenší tušení, co se mu přihodilo. Nejste s jeho případem obeznámený vy?“

„Já se starám jenom o ležící pacienty sanatoria. Můžete se ale zeptat dole na klinice lékařů, kteří pečují o externí pacienty.“

„Harry je pacient doktora Wallenberga. Ten však bohužel odjel z města a bez jeho souhlasu mi klinika Harryho záznamy nevydá.“

Robbie Brace pokrčil rameny. „To je zdejší běžný postup.“

„Znáte Harryho? Existuje nějaký problém, o kterém bych z lékařského hlediska měla vědět?“

„Pana Slotkina znám pouze zběžně. Vídal jsem ho, když přišel navštívit Agnes.“

„Takže jste s ním mluvil?“

„To jo. Prohodili jsme ‚dobrý den‘, a to bylo tak všechno. Působím tady teprve měsíc a mám ještě pořád co dělat, abych si spojil jména s tvářemi.“

„Jste oprávněný vydat mi Harryho lékařské záznamy?“

Zavrtěl hlavou. „To může udělat jen doktor Wallenberg. A ten než dá z ruky jakoukoli informaci, vyžádá si k tomu ještě pacientův písemný souhlas.“

„Takový postup by ale mohl mít neblahý dopad na péči o pacienta.“

Doktor se zamračil. „Tak vy tvrdíte, že Harry zmizel z vaší pohotovosti?“

„Ano, on –“

„Tím pádem tedy už nadále vaším pacientem není, viďte?“

Toby se odmlčela. Jeho tvrzení vyvrátit nemohla. Harry opravdu odešel z pohotovosti. Nestál o její pomoc. Nemá žádný pádný důvod, který by ji nutil, aby vyžadovala jeho záznamy.

Shlédla na ženu v posteli. „Jak to tak vypadá, ani paní Slotkinová mi nemůže nic říct.“

„Agnes bohužel vůbec nemluví.“

„Jde o mrtvici?“

„Došlo u ní k subarachnoidnímu krvácení. Podle údajů v kartě zde leží už rok. Zdá se, že setrvává ve vegetativní stavu. Ale dost často se na mě tak nějak zadívá. Nemám pravdu, Agnes?“ zeptal se nemocné. „Že po mně občas hodíte očkem, co, drahoušku?“

Žena v posteli sebou ani nepohnula, dokonce ani řasy se jí nezachvěly.

Přistoupil ze strany k posteli a začal pacientku vyšetřovat. Jeho tmavé ruce výrazně kontrastovaly s ženinou sinalou bledostí. Stetoskopem si poslechl srdce a plíce a promačkal jí břicho, aby ověřil funkci střev. Posvítil si do zornic a protáhl jí údy, aby zjistil, do jaké míry je má ohebné. Nakonec ji převrátil zády k sobě a vyšetřil jí pokožku na zádech a hýždích. Neshledal žádné proleženiny. Opatrně ji opět opřel o polštáře a urovnal jí na prsou přikrývku.

„Vypadá to dobře, Agnes,“ oznámil jí a popleskal ji po rameni. „Přeju vám hezký den.“

Toby za ním vyšla z pokoje. Připadala si jako trpaslík kráčející v obrových stopách. „Na člověka, který se nachází už rok ve vegetativním stadiu, je v dobrém stavu.“

Rozevřel kartu a naškrábal do ní výsledek vyšetření. „Ovšem my tady samozřejmě věnujeme pacientům maximální péči. Jejich organismus musí šlapat jako motor rolls-royce.“

„Za stejné ceny, jako má rolls-royce?“

Brace vzhlédl od karty. Na rtech se mu opět objevil náznak úsměvu. „Nu, řekněme jen, že nemáme žádné pacienty na pokladnu.“

„Všichni, kdo tu leží, jsou soukromí pacienti?“

„Mohou si to dovolit. Někteří z nich jsou opravdu hodně bohatí.“

„Je toto zařízení vyhrazeno pouze pro přestárlé?“

„Ne, máme tu i několik dosud pracujících profesionálů. Ti si to zde koupili, aby o ně bylo do budoucna postaráno. Poskytujeme zde ubytování, stravování a lékařskou péči. Dlouhodobou péči, jestliže se to ukáže být nezbytné. Asi jste si už všimla, že objekt rozšiřujeme.“

„Všimla jsem si i toho velice hezkého golfového hřiště.“

„A k tomu ještě přičtěte tenisové kurty, kino a krytý bazén.“ Zaklapl kartu a zeširoka se na ni usmál. „Člověka to nějak nutí k zamyšlení, jestli by neměl odejít do důchodu dříve, viďte?“

„Já bych si to tady asi ani nemohla dovolit.“

„Prozradím vám malé tajemství: to by si nemohl dovolit ani jeden z nás.“ Letmo pohlédl na hodinky. „Rád jsem vás poznal, doktorko Harperová, teď mě ale prosím omluvte – čeká mě ještě spousta pacientů.“

„Existuje nějaký způsob, jak bych se toho mohla o Harrym dozvědět víc?“

„Doktor Wallenberg se vrací v pondělí. Pak si s ním můžete promluvit.“

„Já bych ale ráda věděla už nyní, s jakým případem mám co do činění. Opravdu mě to trápí. Nemohl byste se do karty tohoto externího pacienta podívat vy? A zavolat mi, kdybyste objevil něco závažného?“

V rychlosti mu napsala na vizitku své telefonní číslo domů a podávala mu ji.

Vizitku přijal s váháním. „Uvidím, co budu moci udělat.“ To bylo vše, co jí k tomu řekl. Potom se obrátil a vešel do pokoje jednoho z pacientů a Toby nechal stát samotnou na chodbě.

Odvrátila se od zavřených dveří a povzdychla si. Udělala vše pro to, aby se dobrala nějaké informace. Ale lidé z Brant Hillu nespolupracovali. Nyní ji ochromoval hlad a únava. Cítila, jak si tělo diktuje požadavky: Jídlo. Spánek. Teď hned. Pomalu, s nohama neohebnýma, se vydala k výtahům. Na půli cesty se však zarazila.

Někdo totiž začal křičet.

Neslo se to z jednoho z pokojů pacientů, umístěných na konci chodby – nebyl to však křik vyjadřující bolest, ale strach.

Toby se rozběhla k místu, odkud se křik linul. Zaslechla, jak se chodba za ní plní hlasy, uslyšela za sebou kroky, které se zrychlily v běh. Do pokoje se dostala před ostatními a zprudka rozrazila dveře.

Nejprve spatřila jenom staršího muže shrbeného na všech čtyřech na posteli. Byl od pasu dolů nahý a svraskalé hýždě se mu pohybovaly nahoru dolů v rytmu připomínajícím tanec pářícího se psa.

Potom si Toby povšimla, že je pod ním uvězněná žena, jejíž křehké tělo téměř skrývala změť přikrývek a prostěradla.

„Sundejte ho ze mě! Prosím vás, sundejte ho ze mě!“ křičela pacientka.

Toby popadla muže za paži a pokusila se ho odtáhnout. Zareagoval na to ránou tak silnou, že se Toby rozplácla jak široká tak dlouhá na podlaze. Do místnosti se vřítila ošetřovatelka.

„Pane Hackette, nechte toho! Nechte toho!“ I ona se snažila starce odtáhnout, ale i ji odhodil stranou.

Toby se sebrala ze země. „Popadněte ho za jednu paži, já ho chytím za druhou!“ přikázala sestře a přešla kolem postele na druhou stranu. Společně uchopily muže za ruce. Třebaže ho ze ženy na posteli strhly, nepřestával pohybovat tělem sem a tam, jako nějaký groteskní sexuální robot, kterého nelze vypnout. Pacientka se na posteli stočila do klubíčka a dala se do pláče. Pažemi si objímala pod pokrývkou tělo.

Stařec se Toby zčistajasna vykroutil a vrazil jí loket pod bradu. Čelist jí tím nárazem cvakla a lebkou jí proletěla prudká bolest. Před očima jako by jí vybuchla bílá clona. Div že muže nepustila. Avšak čirý hněv způsobil, že ho držela dál. Opět se po ní ohnal. Zápasili spolu teď jako dvě zvířata. Cítila jeho pot, cítila, jak napíná každičký sval, jen aby se jí ubránil. Ošetřovatelka neudržela rovnováhu, klopýtla a uvolnila sevření. Stařec uchopil Toby zezadu za hlavu a popadl ji za vlasy. Nyní se vrhl na ni a ztopořeným údem jí narážel do boku. Hrdlo se jí stáhlo znechucením a vztekem. Napjala stehno, připravená, že mu vrazí koleno do slabin.

A pak najednou cíl, na který hodlala zaútočit, zmizel. Pár mohutných černých rukou muže zvedl a odnesl ho pryč. To Robbie Brace odtáhl útočníka přes polovinu pokoje a vyštěkl na ošetřovatelku: „Sežeňte mi nějaký haldol! Pět miligramů IM STAT!“

Sestra vyběhla z pokoje. Po chvilce se vrátila s injekcí v ruce.

„Tak honem! Nemůžu ho držet věčně,“ pobídl ji Brace.

„Počkejte, ať mu můžu k boku –“

„Tak honem, honem!“

„Když on sebou hází –“

„Bože, ten má ale sílu! Co mu to tady dáváte k jídlu?“

„Je to stálý pacient, a navíc trpí Alzheimerovou chorobou – já se k němu nedostanu!“

Brace přesunul sevření a natočil muže zadní částí těla k sestře. Ta mu stiskla záhyb kůže na nahých hýždích a vpíchla do něj jehlu. Stařec zaječel. Vyrazil a vytrhl se Braceovi. Rozmáchlým pohybem popadl z nočního stolku sklenici na vodu a mrštil jí lékařovi do tváře.

Roztříštila se mu o spánek.

Toby vyrazila bleskově vpřed a chytila starce za zápěstí dřív, než mohl opět udeřit. Zuřivě mu zkroutila ruku, takže upustil ulomený střep, který svíral.

Brace stiskl opět mohutnými pažemi starcova ramena a křikl: „Píchněte mu ten zbytek haldolu!“

Sestra opět vnořila jehlu do mužova boku a stlačila píst stříkačky. „Už je to tam všechno. Bože, já jen doufám, že tohle zabere lépe než mellaril!“

„Tenhle chlápek je na mellarilu?“

„V jednom kuse! Já ale doktorovi Wallenbergovi říkala, že tohohle pacienta mellaril nezklidní! Z těch, co mají Alzheimera, člověk nesmí ani na chvilku spustit oči, jinak –“ Ošetřovatelka se zajíkla. „Pane doktore Bracei, vždyť vy krvácíte!“

Toby vzhlédla. Vyděsilo ji, když uviděla, jak Braceovi po tváří stéká krev a třísní mu bílý plášť. Rozbité sklo mu rozřízlo pokožku na spánku.

„Musíme zastavit to krvácení,“ prohlásila Toby. „Na první pohled je jasné, že se to bude muset zašít.“

„Ale nejdřív strčím tohohle chlápka do pořádně pevné svěrací kazajky. Tak pojďte, pane. Vrátíme se do vašeho pokoje!“

Stařec na něj plivl. „Pusť mě, ty černá tlamo!“

„Ale ne,“ utrousil Brace, „vy na mě ale jdete po dobrém, viďte?“

„Nemám rád černý.“

„Jo, a ty ostatní jakbysmet,“ dodal Brace. Znělo to spíš unaveně než rozzlobeně. Starce napůl odtáhl, napůl s ním vypochodoval z pokoje a dál ho vystrkal přes chodbu. „Zlato, podle všeho sis dnes vykoledoval svěrací kazajku.“

„Au! Jen ze mě, prosím vás, neudělejte Frankensteina, jo?“

Toby mu jemně píchla injekci xylocainu a vytáhla jehlu. Obě strany rány, kterou Robbie utrpěl, lokálně umrtvila. Nyní do pokožky jemně píchla. „Cítíte tohle?“

„Ne. Je to úplně znecitlivělé.“

„Opravdu nechcete, aby vám to spíš sešil plastický chirurg?“

„Vy jste doktorka z pohotovosti. Copak něco takového neděláte každou chvíli?“

„To ano, ale jestli vám jde o výsledný estetický dojem –“

„A proč by mi mělo jít? Už tak jsem strašlivě ošklivý. Jizva bude spíš znamenat jisté vylepšení.“

„Tak dobře, dodám teda vaší tváři na osobitosti,“ řekla a sáhla po jehle a svorkách. V dobře vybavené ošetřovně našla vše, co potřebovala. Zařízení, jako ostatně vše v Brant Hillu, bylo zbrusu nové a špičkové. Lehátko, na němž Robbie Brace spočíval, se dalo nastavit do široké škály poloh. Tím pádem na něm bylo možné pohodlně ošetřit cokoli od zranění hlavy po hemoroidy. Světla nad stolem zářila tak pronikavě, že by to stačilo i k operaci. A v rohu, pro náhlé případy, stála koronární jednotka, samozřejmě že poslední, špičkový model.

Znovu mu přejela ránu betadinem a propíchla zakřivenou jehlou okraje roztržené pokožky. Robbie Brace ležel, bez jediného hnutí, na boku. Většina pacientů by zavřela oči, avšak on je měl doširoka otevřené a zíral na protější stěnu. Třebaže jeho tělesná schránka naháněla hrůzu, oči jako by tento dojem popíraly. Byly světle hnědé, s řasami hustými, jaké mívají děti.

Udělala druhý steh a opět protáhla svorku kůží. „Ten děda vás řízl pořádně hluboko,“ mínila. „Máte štěstí, že jste nepřišel o oko.“

„Já myslím, že mi šel po krku.“

„A co ta sedativa, která měl dostávat celý den?“ Jenom zavrtěla hlavou. „Raději byste mu měli zdvojnásobit dávky a držet ho pod zámkem.“

„Už se stalo. Pacienty, kteří trpí Alzheimerovou chorobou, máme na speciálním oddělení, kde lze sledovat každé jejich hnutí. Podle mě jim pan Hackett nějak vyklouzl. A jak víte, tihle staří pánové někdy nedokážou udržet libido na uzdě. Sebeovládání je to tam, a tělo pořád touží po rozkoši.“

Toby odstřihla nit a zavázala uzlík posledního stehu. Rána byla nyní uzavřená, a tak ji začala otírat dezinfekcí s alkoholem. „Jakou léčbu ten pacient prodělává?“

„Cože?“

„Ošetřovatelka se zmiňovala, že se pan Hackett podrobuje nějaké léčbě.“

„Ach tak. Jde o jakési Wallenbergovy testy. O hormonální injekce, které aplikuje u starších mužů.“

„Z jakého důvodu?“

„Jde o jakýsi zdroj mládí, jak jinak. Naše klientela je zdravá a většina z nich touží žít navěky. Jsou celí žhaví, aby se mohli dobrovolně zúčastnit tohohle nejmodernějšího léčebného hitu.“ Posadil se na okraj stolu a potřásl hlavou. Asi se snažil potlačit pocit, že se s ním najednou všechno zatočilo. A Toby si náhle s hrůzou uvědomila, že čím mohutnější lidé jsou, tím mohutnější je také i jejich pád. A tím hůře se potom zvedají ze země.

„Lehněte si znovu,“ vybídla ho. „Vstal jste moc rychle.“

„Nic mi není. Musím zpátky do práce.“

„Ne, jen tu zůstaňte sedět, ano? Jinak upadnete a já vám pak budu muset sešívat i druhou stranu obličeje.“

„To by byla další jizva,“ zabručel. „A o to víc by mi dodala na interesantnosti.“

„Ale vždyť interesantnost vám přece nechybí, pane doktore.“

Usmál se. Pohled měl však poněkud rozostřený. Chvilku ho s obavami sledovala, připravena zachytit ho, kdyby omdlel. Jemu se nicméně dařilo držet se vzpřímeně.

„Povězte mi něco víc o té léčbě,“ požádala ho. „Jaké hormony aplikuje Wallenberg v injekcích?“

„Je to takový koktejl. Růstový hormon. Testosteron. DHEA. A pár dalších. Vychází to celé z výzkumu.“

„Je mi známo, že růstový hormon podporuje u starých lidí růst svalové hmoty. Ale nečetla jsem vlastně žádnou studii, která by se zmiňovala, že by se užíval v nějaké kombinaci.“

„Ale vyloučit se to nedá, nemám pravdu? Jak člověk stárne, utlumuje se mu činnost podvěsku mozkového. Už pak neprodukuje všechny ty životodárné hormony, které nám udržují mládí. Podle jedné teorie právě proto stárneme. Hormony se nám jaksi vytrácejí z těla.“

„Wallenberg je tím pádem nahrazuje.“

„Podle všeho nějakých výsledků dosahuje. Jen se podívejte na pana Hacketta. Je čilý jako rybka.“

„Ten je čilý až moc. Proč ale dáváte hormony pacientům postiženým Alzheimerovou chorobou? Ti vám přece s podobnou léčbou ani nemohou dát souhlas.“

„Pravděpodobně s tím pacient souhlasil už před lety, když byl ještě svéprávný.“

„To ten program hormonální léčby probíhá tak dlouho?“

„Wallenbergův výzkum se datuje od roku devadesát dva. Projděte si Index Medicus. Uvidíte, že se jeho jméno coby autora vyskytuje v dobré desítce publikovaných článků. Každý, kdo se zabývá geriatrií, zná Wallenbergovo jméno.“ Rázně seskočil z lehátka. Po chvilce přikývl. „Už zase stojím na zemi pevně jako skála. Takže kdy mi ty stehy vyndají?“

„Za pět dní.“

„A kdy mi pošlete účet?“

Usmála se. „Žádný účet vám nepošlu. Jen mi prokažte laskavost.“

„Ach jo!“

„Podívejte se do karty Harryho Slotkina. A zavolejte mi, kdybyste našel něco, co bych měla vědět. Něco, co mi třeba při zběžné prohlídce mohlo uniknout.“

„Vy si myslíte, že vám třeba něco uniklo?“

„To nevím. Jenom nerada šlápnu vedle – to mě pak opravdu naštve. Harrymu to možná natolik dobře myslelo, že trefil zpátky do Brant Hillu. A třeba zajde i do manželčina pokoje. Porozhlédněte se po něm.“

„Řeknu to sestrám.“

„Dá se přehlédnout jen stěží.“ S těmi slovy sáhla po kabelce. „Je totiž nahý, jak ho pánbůh stvořil.“

Toby zajela na svou příjezdovou cestu, zaparkovala vedle Bryanovy hondy a vypnula motor. Z vozu hned nevystoupila, jen v něm prostě chvilku zůstala sedět. Poslouchala, jak chladnoucí motor pocvakává, cvak cvak, a vychutnávala ty okamžiky plné klidu, které nerušily požadavky ostatních. Zhluboka se nadechla a opřela se o sedadlo. Bylo půl desáté a v sousedství, zde na předměstí, kde bydleli lidé zaměstnaní v různých profesích, panoval naprostý klid. Manželé odjeli do práce a děti byly vypraveny do školy nebo školky. Domy se tyčily prázdné, v očekávání příchodu služebných, které je vyluxují a vydrhnou. A potom se vytratí a zanechají po sobě pouze citrónovou vůni vosku, která dosvědčí, že zde opravdu byly. Byla to bezpečná čtvrť s pěkně udržovanými domy, která sice nepatřila k nejelegantnějším částem Newtonu, ale vyhovovala Tobyině potřebě jistého řádu ve vlastním životě. Pohled na udržovaný trávník měl něco do sebe po nepředvídatelných zvratech během služby na pohotovosti.

V ulici se zčistajasna s řevem probudil k životu počišťovací vůz. Ta chvilka ticha, kterou měla pro sebe, vzala za své. Svůj každodenní vpád do čtvrti zahájily i vozy odvážející odpad.

Se zdráháním vystoupila z mercedesu a zamířila po schůdcích na verandu svého domu.

Bryan, najatý ošetřovatel její matky, už čekal u hlavních dveří, ruce zkřížené na prsou, přimhouřené oči plné odsouzení. Byl drobný, vypadal jako úhledná miniatura mladého muže. Nicméně nyní působil jako překážka, která vzbuzuje respekt.

„Vaše maminka dneska ráno div nezbořila dům,“ káral Toby. „Tohle byste jí dělat neměla.“

„Cožpak jste jí neřekl, že přijdu dnes domů později?“

„To nepomůže. Však víte, že něco takového nechápe. Čeká, že se budete vracet z práce včas. A když nedorazíte, tak začne s tou svou poutí kolem oken přechází sem a tam, sem a tam a vyhlíží vaše auto.“

„To mě mrzí, Bryane. S tím se ale nedá nic dělat.“ Toby prošla okolo něj a vstoupila do domu. Kabelku odložila na stůl v hale. Dala si načas, než pověsila sako na ramínko, a přitom si v duchu opakovala: Nenech se jím otrávit. Neztrácej nervy. Potřebuješ ho. Mamka ho potřebuje.

„Mně je jedno, když se zpozdíte o dvě hodiny,“ pokračoval. „Já za to dostanu zaplaceno. A to pořádně, děkuju pěkně. Ale vaše maminka, chudinka malá, ta to nechápe.“

„Měli jsme nějaké problémy v nemocnici.“

„Snídaně se ani nedotkla. Takže teď má vajíčka na talíři úplně studená.“

Toby přibouchla dveře skříně, a to pořádně. „Tak jí udělám novou snídani!“

Rozhostilo se ticho.

Stála k němu otočená zády, s dlaní stále přitisknutou ke skříni, a hlavou se jí honilo: Nechtěla jsem tak vztekle vyjet. Ale jsem unavená. Jsem tak strašlivě unavená.

„Tak jo,“ prohodil Bryan a v těch dvou slůvkách vyjádřil všechno. Zranění. Ústup.

Obrátila se k němu tváří. Znali se dva roky, avšak jejich vztah nikdy nepřekročil meze poměru zaměstnanec – zaměstnavatel. Nikdy nepřeklenul tuto překážku a nezměnil se v přátelství. Toby ani jednou nenavštívila Bryanův dům a neseznámila se s Noelem, mužem, s nímž Bryan žil. Přesto si však v tuto chvíli uvědomila, že se na Bryanovi stala závislou víc než na komkoli jiném. Byl to on, kdo jí zaručoval životní rovnováhu. Nemohla si dovolit, aby ho ztratila.

„Promiňte,“ omlouvala se mu, „ale právě teď je nad moje síly čelit dalším problémům. Prožila jsem opravdu příšernou noc.“

„Co se stalo?“

„Přišli jsme o dva pacienty. A během jediné hodiny. Mám z toho dost hrozný pocit. Ale nechtěla jsem si zchladit žáhu na vás.“

Sotva znatelně přikývl na znamení, že její omluvu přijímá, byť jen s přemáháním.

„A jak jste strávili noc vy?“ otázala se ho.

„Vaše matka ji celou prospala. Teď jsem ji vzal na zahradu. Zdá se, že ji to vždycky uklidní.“

„Doufám, že nevytrhala všechen salát.“

„Opravdu nerad vám to říkám, ale ten vykvetl na semeno už před měsícem.“

Tak dobře, nestojím za nic ani jako zahradník, pomyslela si Toby a vydala se přes kuchyň k zadnímu vchodu. Každý rok si s velkými nadějemi založila záhonek se zeleninou. Měla v úmyslu vypěstovat řádky salátu, cuket a fazolí. Pevně si vždy předsevzala, že bude o rostlinky zdárně pečovat až do doby sklizně. Potom měla samozřejmě práce až nad hlavu a zahradu začala zanedbávat. Salát vyhnal do květu a fazole visely ze stonků žluté a dřevnaté. Úplně znechucená to pokaždé všechno vytrhala a slibovala si, že se příštím rokem o zahradu postará lépe. Věděla však předem, že napřesrok sklidí zase jen další úrodu přerostlých cuket, stejně nepoživatelných jako baseballové pálky.

Vykročila na dvůr. Matku v první chvíli nezahlédla. Zahrada plná letních květin přerostla v zaplevelenou džungli květů a popínavých stonků. Sahaly jí až po bradu. V její zahradě panoval vždy příjemný chaos, jako by záhony byly rozvrženy bez pevného řádu a spíš se s každým obdobím rozšiřovaly podle zahradníkova rozmaru. Když Toby dům před osmi lety koupila, měla v plánu, že ty nejneukázněnější rostliny vytrhá a nelítostně všemu vnutí jistá zahradnická pravidla hry. To Ellen jí ten nápad vymluvila, Ellen jí vyložila, že se v zahradě má záměrně pěstit jistý nepřehled.

Toby nyní stála u zadního vchodu a pohledem přelétala prostor tak zarostlý, že v něm nerozeznala ani cihlovou cestičku. Mezi květinovými stonky něco zaharašilo. Vynořil se slaměný klobouk. Byla to Ellen, která lezla v prachu po kolenou.

„Mami, už jsem doma!“

Slamák se nadzdvihl. Ukázala se kulatá, opálená tvář Ellen Harperové. Spatřila dceru a zamávala na ni. Cosi se jí zakomíhalo v dlani. Vstala. Toby přešla dvůr a prodírala se k ní změtí stonků. Povšimla si, že matka svírá hrst pampelišek. V tom spočívala jedna z ironických stránek Elleniny nemoci – třebaže zapomněla tolik věcí: jak vařit, jak se sama vykoupat, tak asi nikdy nezapomene, podle čeho rozeznat plevel od květiny.

„Bryan mi říkal, že jsi ještě nejedla,“ obrátila se na ni Toby.

„Ne, myslím, že jsem se už najedla. Nebo že by ne?“

„No, já jdu nějakou snídaní připravit. Co kdybys šla dovnitř a najedla se se mnou?“

„Když já mám tolik práce.“ Ellen se s povzdechem rozhlédla po květinových záhonech. „Zdá se, že to nikdy nedokončím. Vidíš tohle tady? Tohle ošklivé?“ S těmi slovy zamávala zvadlými rostlinkami, které třímala v ruce.

„To jsou pampelišky.“

„Ano a ty to tady všechno přerostou. Jestli je nevytrhám, tak zadusí tyhle rudé. Jak se jim jen říká…“

„Těm rudým květinám? To fakt nevím, mami.“

„Ať už je to jak chce, musí se to tady vyplet, když je tu tak málo místa. Je to boj o nový prostor. Mám tolik práce – nikdy mi nezbyde ani chvilka volná.“ Soustředěným pohledem přelétala zahradu, tváře ruměné od sluníčka. Tolik práce a nezbyde mi ani chvilka volná. To bylo Ellenino zaříkávadlo, věcně se opakující smyčka složená ze slov, která zůstala nedotčená, zatímco ostatní paměť vzala za své. Proč zrovna tahle fráze uvízla v Ellenině mysli? Bylo to dáno jejím životem časně ovdovělé matky se dvěma dcerami, který tak poznamenal trvalý nedostatek času a vršící se nesplněné povinnosti?

Ellen si klekla a začala zase něco vytrhávat z prašné zeminy. Co to bylo, to Toby netušila – asi další nenáviděné pampelišky. Toby vzhlédla a spatřila, že na obloze není ani mráčku. Den byl příjemně teplý. Ellen bude tady venku dobře, aniž by ji někdo hlídal. Branka byla zamčená. Matka se zdála spokojená. Toby jí připraví obložený chléb a nechají ho na kuchyňské lince. A pak si půjde lehnout. Ve čtyři odpoledne se vzbudí, a potom spolu s Ellen povečeří.

Zaslechla, jak Bryanovo auto s řevem odjíždí. V půl sedmé se vrátí, aby u Ellen zůstal na noc. A Toby opět odejde, jako vždy, na obvyklou službu do nemocnice.

Mám tolik práce a nezbývá mi ani chvilka volná. Začínalo se to stávat i Tobyiným věčně se opakujícím rčením. Dceři, stejně jako matce, se času nikdy nedostávalo.

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechovala. Adrenalin, který se v ní vzedmul z ranního napětí, se vytratil. Cítila, jak na ni doléhá únava, jako by jí někdo naložil na ramena nespočet balvanů. Věděla, že by měla jít rovnou do postele, ale jako by nedokázala udělat ani krok. Místo toho stála a pozorovala svou matku. Hlavou se jí honilo, jak asi vypadala Ellen zamlada – dosud vůbec nepoznamenána stářím, spíš jako děvčátko s kulatou tváří a s kloboukem se širokým okrajem. Jako děvčátko, které si celé šťastné plácá na zahradě bábovičky z písku.

Roli matky jsem teď převzala já, usoudila Toby. A jako každá jiná matka si i ona náhle uvědomila, jak čas rychle plyne a okamžiky míjejí.

Poklekla vedle matky do prašné hlíny.

Ellen se na ni ze strany podívala a v průzračně modrých očích se objevil náznak zmatku. „Chceš něco, drahoušku?“

„Ne, mami. Já jen myslela, že bych ti s tím plevelem trochu pomohla.“

„Ach tak.“ Ellen se usmála, zvedla ušpiněnou ruku a shrnula Toby z tváře pramínek vlasů. „A určitě víš, co máš vytrhávat?“

„Co kdybys mi to ukázala?“

„Tadyhlety.“ Ellen jemně směrovala Tobyinu dlaň k zelenému trsu. „Můžeš začít s tímhle.“

A tak se dcera s matkou, klečící bok po boku, pustily společně do vytrhávání pampelišek.

Kapitola 5

Angus Parmenter zvýšil rychlost běžícího pásu a pocítil, jak sebou pohyblivý pás lehce trhl. Zrychlil na ostrých šest mil za hodinu. I pulz se mu tím pádem zrychlil. Mohl to pozorovat na digitálním displeji, který byl připevněný k držadlům běžícího pásu. 112, 116, 120. Srdce mu musí tlouci rychleji, krev se musí pořádně rozproudit! Jen přidej! Pořádně si okysličit krev, a pak vydechovat. Ať se svaly pěkně protáhnou.

Na promítacím plátně, které měl před sebou, se střídaly „osvěživé“ záznamy z videa – scenerie dlážděných uliček z nějaké řecké vesničky. On však upíral pohled na digitální displej. Sledoval, jak pulz dosáhl hodnoty 130. Konečně cílová srdeční frekvence. Pokusí se udržet toto tempo po nadcházejících dvacet minut, aby si při cvičení dopřál pořádný výkon. Potom zpomalí, nechá pulz postupně klesnout na stovku, pak na osmdesát a nakonec na svou obvyklou normu šedesát osm. Poté následuje čas na cvičení na Nautilu, na procvičení horní poloviny těla. A nakonec vyrazí ke sprchám. Tou dobou nastane čas k obědu. Nízkokalorické jídlo s vysokým obsahem proteinů a celulózy mu předloží v jídelně společenského Country klubu. K jídlu přidá několik tablet, jež užívá denně: vitamin E, C, zinek a selen. Z toho se skládal jeho arzenál zázračných léčebných prostředků, které mu pomáhaly zpomalovat příchod stáří.

Vše nasvědčovalo tomu, že to zabírá. Angus Parmenter se ve svých dvaaosmdesáti cítil lépe než kdykoli dříve. A plody svého úsilí si vychutnával. Na své jmění se pořádně nadřel, pracoval mnohem usilovněji, než kdy v životě dokáže kterýkoli z těch dnešních ufňukaných, věčně si stěžujících spratků. Měl peníze a hodlal žít tak dlouho, aby je i utratil – a to do posledního zpropadeného halíře. Ať se nastupující generace domůže majetku vlastním přičiněním. Nyní byl na tahu on.

Po obědě si půjde zahrát golf se spřátelenými soupeři Philem Dorrem a Jimem Bigelowem. Pak měl zajištěné místo v dodávce Brant Hillu, která jede do města. Na dnešní večer si naplánovali návštěvu Wang Centre, aby zhlédli představení Cats. Tento bod programu asi vypustí. Všechny dámy se sice rozplývaly – na rozdíl od něho – nad mazlivým zpěvem kočiček. On však představení viděl už na Broadwayi a jednou mu to stačilo víc než dost.

Zaslechl, jak se vedle něj dal se svištěním do pohybu rotoped. Stočil tím směrem pohled. To Jim Bigelow šlapal ze všech sil do pedálů.

Angus na něj kývl na pozdrav. „Ahoj, Jime.“

„Nazdar, Angusi.“

Chvilku se tak potili vedle sebe, přespříliš zabráni do cvičení, aby si povídali. Řeckou vesnici na obrazovce před nimi vystřídal pohled na rozbahněnou cestu v deštném pralese. Angusova srdeční frekvence setrvávala nyní na sto třiceti úderech za minutu.

„Už jsi něco slyšel?“ Bigelow tou otázkou přehlušil předení rotopedu. „O Harrym myslím.“

„Nic.“

„Já je viděl… teda policii… Prohledávali rybník.“ Bigelow sotva dechu popadal. Dělalo mu potíže mluvit a současně šlapat do pedálů. Mohl si za to sám, pomyslel si Angus. Bigelow měl rád moučníky a do tělocvičny chodil jenom jednou týdně. Nenáviděl cvičení, nenáviděl zdravou stravu. V sedmdesáti šesti vypadal na svá léta.

„U snídaně… jsem zaslechl, že… ho ještě nenašli…“ S těmi slovy se naklonil kupředu, tvář námahou sytě růžovou.

„Ani ke mně se nic nového nedoneslo,“ odpověděl mu Angus.

„Je to podivné. Na Harryho to vůbec nevypadá.“

„Ne, to ne.“

„Ale choval se zvláštně… už v sobotu a v neděli. Nevšiml sis toho?“

„Co máš na mysli?“

„Měl košili naruby. A každou ponožku jinou. Jako by to ani nebyl Harry.“

Angus se nepřestával dívat před sebe na obrazovku. Před ním se promítala vegetace z džungle. Po stromě, který se Angusovi tyčil nad hlavou, klouzal hroznýš královský.

„A všiml sis… jeho rukou?“ vyrážel ze sebe s námahou Bigelow.

„Co bylo s nimi?“

„Třásly se mu. Minulý týden.“

Angus mu zůstal odpověď dlužný. Pevně sevřel madla pásu a soustředil se na chůzi. Jen jdi, jdi. Rozhýbej lýtka, ať jsou pevná jako zamlada.

„Zatraceně podivná věc,“ podotkl Bigelow, „tahle záležitost s Harrym. Nedomníváš se…“

„Já se nedomnívám nic, Jime. Doufejme jen, že se brzy objeví.“

„To jo.“ S těmi slovy přestal Bigelow šlapat do pedálů. Jen seděl, popadal dech a pohled upíral na obrazovku s videozáznamem. Liják tropické bouře právě bubnoval do kapradin v džungli. „Malér je, že podle mě nebude v pořádku, až se ukáže. Je pryč už dva dny.“

Angus náhle vypnul pás. Zklidnění organismu nechal být. Přistoupil rovnou k procvičování horní poloviny těla. Přehodil si ručník přes rameno a zamířil přes místnost k přístroji Nautilus. Ke svému znechucení zjistil, že se i Bigelow odlepil od rotopedu a vydal se za ním.

Angus si Bigelowa nevšímal, usedl na lavici a pustil se do procvičování zádových svalů.

„Angusi,“ nedal se Bigelow odbýt, „tobě to nedělá starosti?“

„Jime, my mu nepomůžeme. Hledá ho přece policie.“

„Ne, já myslel, jestli ti to nepřipomíná…,“ ztlumil hlas do šepotu, „co se přihodilo Stanu Mackiemu?“

Angus ztuhl a pevně svíral kladky přístroje. „To se ale stalo přede dvěma měsíci.“

„To ano, ale projevovalo se to stejně. Vzpomínáš, jak přišel s rozepnutým poklopcem? A pak zapomněl, jak se jmenuje Phil. Jméno nejlepšího přítele člověk nezapomíná!“

„Jméno Phil se dá zapomenout.“

„Nejde mi na rozum, že jsi v tomhle případě tak lhostejný! Nejdřív jsme přišli o Stana. A teď jsme ztratili Harryho. Co kdyby –“ Odmlčel se a rozhlédl se po tělocvičně, jako by je mohl někdo zaslechnout. „Co když se něco zvrtlo? Co jestli onemocníme všichni?“

„Stan spáchal sebevraždu.“

„Tohle tvrdí všichni! Ale lidi přece obvykle neskáčou jen tak pro nic za nic z okna!“

„A tys Stana znal natolik dobře, abys mohl prohlašovat, že k sebevraždě důvod neměl?“

Bigelow sklopil oči. „To ne…“

„No tak co!“ Angus pokračoval dál ve cvičení. Natáhnout, uvolnit. Natáhnout, uvolnit. Udržuj ty svaly v kondici…

Bigelow si povzdychl. „Musím na to pořád myslet. Vždycky jsem měl pocit, že to, do čeho se pouštíme, není správné. Možná že tohle je jistý druh… Já nevím. Božího trestu. Třeba si to zasloužíme.“

„Jime, nebuď takový náboženský fanatik! Ty pořád čekáš, že budeš sežehnut úderem blesku! Už je to půldruhého roku a já se v životě necítil lépe.“ Natáhl nohu. „Podívej na moje stehenní svaly! Vidíš, jak se jasně rýsují? Ještě přede dvěma lety po nich nebylo ani vidu.“

„Zato moje stehenní svaly se po tom nezlepšily ani v nejmenším,“ poznamenal Bigelow otráveně.

„To proto, že se nesnažíš. A přiděláváš si zbytečné starosti.“

„Ano, asi máš pravdu.“ Bigelow si povzdychl a přehodil si ručník kolem krku. Vypadal tím pádem jako nějaká stará želva, která vystrkuje hlavu z krunýře. „Jdeme si dneska odpoledne zahrát?“

„Phil se nezmiňoval, že by nešel.“

„Fajn. Tak nashle u první mety.“

Angus se díval, jak se přítel nemotorně kolébá z tělocvičny. Bigelow vypadal staře – a nebylo divu. Na rotopedu vydržel deset minut, takže se o nějakém cvičení nedalo ani mluvit. Někteří lidé se nedokážou spolehnout na síly vlastního organismu. Namísto toho plýtvají energií tím, že si dělají hlavu s věcmi, které stejně změnit nemohou.

V zádových svalech se mu rozlévalo příjemně bolestivé napětí způsobené cvičením. Uvolnil stisk kladek a chviličku odpočíval. Rozhlédl se po tělocvičně a spatřil, že je většina posilovacích přístrojů v provozu. Cvičily na nich převážně ženy, sestava babiček ve cvičebních úborech a teniskách. Několik dam po něm házelo očkem a oblažovalo ho vyzývavými pohledy. U žen jejich věku mu něco takového připadalo směšné. Na jeho vkus byly příliš staré. K němu by se hodila žena řekněme tak kolem padesátky. Ale pouze za předpokladu, že by byla štíhlá a natolik fit, aby s ním v každém ohledu udržela krok.

Nastal čas, aby se pustil do procvičování prsních svalů.

Sáhl po rukojetích přístroje a chystal se k prvnímu cviku, když tu zjistil, že s přístrojem něco není v pořádku. Držadlo pro pravou ruku jako by začalo vibrovat.

Pustil je a zadíval se na ně. Ani se nehnulo, po vibrování nebylo ani památky. Potom shlédl dolů a tělem mu projelo náhle zamrazení. Co se to s ním proboha děje? Pravá ruka se mu chvěla.

Molly Pickerová zvedla hlavu od záchodové mísy a stiskla páčku splachování. V žaludku jí nezůstalo vůbec nic. Všechno to vyhodila. Pepsi, hranolky i čokoládové tyčinky. Celá omámená se posadila na zem, opřela se zády o stěnu toalety a poslouchala, jak v trubkách šumí voda. Tři neděle, říkala si v duchu. Je mi špatně už tři neděle.

S vypětím všech sil vstala a doklopýtala zpátky do postele. Rychle se ponořila do hlubokého spánku, sotva se stočila do klubíčka na hrbolaté žíněnce.

Vzbudila se v poledne, když do pokoje vešel Romy. Neobtěžoval se tím, aby nejprve zaklepal. Posadil se k ní na postel a zatřásl jí. „Hej, Molly Wolly, pořád máš žaludek jako na vodě?“

Molly jen zaúpěla a vzhlédla k němu. Připomínal jí hada. Vlasy ulízané dozadu se mu leskly. Oči měl tak černé, že se nedaly rozeznat zorničky. Nicméně ruka, kterou ji hladil po vlasech, byla něžná. Něco podobného už od Romyho nezažila velmi dlouho. Usmál se na ni. „Dneska to není o moc lepší, co?“

„Zase jsem zvracela. Nemůžu to zastavit.“

„No tak jo – konečně jsem ti na to něco sehnal.“ Na noční stolek položil lahvičku s pilulkami. Na štítku nadepsaném rukou stálo: V případě nevolnosti jednu tabletu po osmi hodinách. Romy zamířil do koupelny, natočil tam sklenku vody a vrátil se k Mollyině posteli. Otevřel lahvičku, vytřepal z ní jeden prášek a pomohl Molly, aby se posadila. „Šup tam s tím!“ přikázal jí.

Zamračila se na pilulku. „Co je to?“

„Lék.“

„A kdes ho sebral?“

„To je v pořádku. Předepsal mi to doktor.“

„Který?“

„Hele, já se snažím být k tobě hodný. Dělám, co můžu, aby ses cítila líp – a ty odmlouváš. Je mi to fakt úplně fuk, jestli si ten prášek vemeš nebo ne.“

Odvrátila se. Ucítila, jak se dlaň, kterou jí tiskl na záda, sevřela v pěst. Potom se Romy náhle uklidnil a začal ji hladit po zádech žhavými, laskajícími dotyky.

„No tak, Moll. Vždyť víš, že se o tebe starám. Vždycky jsem se staral a vždycky budu.“

Vyrazila ze sebe hořké pozasmání. „Jako bych se tím najednou stala něčím výjimečným.“

„Ale ty výjimečná jseš. Jseš moje jedinečná holčička. Moje nejlepší děvče.“ Jeho ruka jí vklouzla pod noční košili a přejela po pokožce. „Před nedávnem jsi byla tak naštvaná. Jako kdybych ti neprokazoval různý laskavosti. Ale ty víš, že jsem na tebe vždycky držel, Molly, ty moje sladká pusinko.“ Rty jí laskal ušní lalůček a šeptal: „Mhmm…“

„Tak co je to za prášek?“

„Už jsem ti to říkal. Přestaneš po tom zvracet a začneš zase jíst. Holka, která roste, musí jíst.“ Rty jí sklouzl po šíji a zlehka přejel po rameni. „Jestli nezačneš pěkně brzy jíst, tak tě budu muset odvízt do nějakýho špitálu. Chceš snad skončit v nemocnici? S bandou cizích felčarů?“

„Žádnýho doktora nechci ani vidět!“ Pozorovala prášek, který jí ležel na dlani, a tu jí projelo náhlé překvapení. Ne z té pilulky, ale z Romyho. Takhle roztomile se k ní nechoval celé měsíce. Vlastně jí nevěnoval sebemenší pozornost. Ne jako dříve, když bývala jeho děvčetem. Když spolu trávili noci v posteli a sledovali pořady MTV, jedli zmrzlinu a pili pivo. Kdy on byl ještě tím jediným, kdo se jí dotkl. Kdo se jí směl dotknout. To bylo předtím, než se mezi nimi všechno změnilo.

Usmíval se, ne tím obvyklým, drobným, postranním úsměvem, ale takovým, který se mu skutečně zračil v očích.

Spolkla prášek a zapila ho douškem vody.

„To je moje hodná holčička!“ položil ji na polštář a přikryl ji. „A teď se prospi.“

„Zůstaň se mnou, Romy.“

„Mám toho fůru na práci, kotě.“ S těmi slovy vstal. „Však víš, kšefty.“

„Musím ti něco říct. Asi vím, proč je mi tak zle –“

„Proberem to pozdějc, jo?“ Pohladil ji po hlavě a odešel z pokoje.

Molly upírala pohled na strop. Tři neděle, to je na střevní chřipku moc dlouhá doba, pomyslela si. Přitiskla si ruce na břicho. V duchu už téměř cítila, jak se jí zvětšuje. Kdy jsem si na ten průšvih zadělala? Který z těch chlapů mě zbouchnul? Byla vždycky opatrná, pokaždé s sebou nosila vlastní prezervativy a naučila se je nasazovat při něžném laskání během milostné předehry. Nebyla hloupá. Věděla, že se děvče může venku na ulici nakazit.

A teď opravdu nemocná byla. A nedokázala si ani náhodou vybavit, kdy udělala chybu.

Romy to bude klást za vinu jí.

Vstala z postele a pocítila závrať. To bylo z hladu. Během těchto dnů měla v jednom kuse hlad. A to i když jí nebylo dobře od žaludku. Oblékala se a chroupala přitom další bramborové lupínky. Slané jí chutnalo. Byla by je hltala po celých hrstích, ale zůstalo jich už jen pár. Roztrhla sáček a vylízala drobečky. Potom se na sebe podívala do zrcadla. Rty měla potřísněné solí. Byla tím, co v zrcadle spatřila tak znechucená, že odhodila pytlík do koše na odpadky a odešla z pokoje.

Bylo teprve čtvrt na dvě a venku se celkem nic nedělo. Nahoře v ulici zahlédla Sophii, jak se opírá o okraj dveří a nalévá se pepsi z plechovky.

Sophie měla sice mohutný zadek, zato v hlavě nic. Molly se pevně rozhodla, že si jí nebude všímat. Přešla okolo ní s očima pevně upřenýma přímo před sebe.

„Jestlipak tohle není slečna Bezprsatá,“ prohodila Sophie.

„Vetší kozy, menší mozek.“

„Holka, to ty pak ale musíš mít zatraceně velkou bednu!“

Molly šla dál a zrychlila krok, aby unikla Sophiinu řehotu. Nezastavila se, dokud nedorazila k telefonní budce o dva bloky dál. Listovala v rozedraných Zlatých stránkách, pak vhodila do otvoru pro minci čtvrťák a vytočila číslo.

„Potraty, poradna,“ ohlásil hlas.

„Potřebovala bych s někým mluvit,“ spustila Molly, „jsem těhotná.“

K chodníku připlul černý vůz a zastavil. Romy se usadil na zadním sedadle a přibouchl dvířka.

Řidič se ani neotočil, aby se na něj podíval. Nedělal to nikdy. Romy si uvědomil, že po většinu času upírá pohled na temeno jeho hlavy, úzké lebky s vlasy plavými až doběla. Takovou barvu vlasů člověk často nevidí, alespoň u muže ne. Romyho napadlo, jestli právě na tohle ty štětky neletí. Ale když si to tak nechal projít hlavou, tak dospěl k závěru, že děvkám je ve skutečnosti fuk, jestli máte na hlavě nějaké vlasy – pokud máte plnou peněženku.

V těchto dnech ji Romy neměl nabitou ani v nejmenším.

Rozhlížel se kolem sebe ve voze a obdivoval, jako ostatně vždy, jeho interiér. Byl nicméně otrávený, neboť si uvědomoval, že ten chlápek za volantem stojí vysoko nad ním. A to v nejednom ohledu. Nebylo nutné, aby znal jeho jméno, nebo co dělá. Prostě jeho nadřazenost vycítil – stejně jako skutečnost, že potahy ve voze jsou z pravé kůže. Romulus Bell představoval v očích takového člověka pouhý odpad, který mu osud nějak zavál do vozu. A který bude vbrzku odstraněn. Nestál mu ani za to, aby se k němu otočil.

Romy vrhl pohled na mužovu nechráněnou šíji a hlavou mu blesklo, jak snadno by se mohly karty obrátit. Kdyby ovšem on chtěl. Hned se cítil o moc lépe.

„Máte pro mě něco nového?“ otázal se řidič.

„Další je v tom.“

„Jste si tím jistý?“

„Hele, já znám svý holky po všech stránkách. Něco takovýho vím dřív než ony samy. Nikdy jsem se nespletl, nemám pravdu?“

„Máte pravdu, nezmýlil jste se.“

„A co prachy? Měl bych dostat prachy.“

„Je v tom malý háček.“

„Jakej zas?“

Řidič se natáhl a upravil si zpětné zrcátko. „Annie Pariniová nepřišla dneska ráno na smluvenou schůzku.“

Romy ztuhl. Zaťal prsty do sedadla před sebou. „Cože?“

„Nemohl jsem ji najít. Nečekala na Common, jak jsme se dohodli.“

„Ale ona tam byla. Sám jsem ji tam dovedl.“

„Pak musela odejít, než jsem tam přijel.“

Ta pitomá děvka! zuřil v duchu Romy. Jak mohl udržet kšeft nad vodou, když ho ty mrchy každou chvíli vyšplouchly? V hlavě mají prázdno. A to potom vrhá nepříznivé světla i na něj.

„Kde je Annie Pariniová, pane Belle?“

„Já ji najdu.“

„Udělejte to brzy. Další měsíc navíc si už nemůžeme dovolit.“ Po těch slovech mávl muž rukou. „Teď si můžete vystoupit.“

„A co prachy?“

„Dneska vám nic nedám.“

„Ale vždyť jsem vám říkal, že mám pro vás už druhou zbouchnutou!“

„V tomto případě chceme nejdřív, abyste dodal žádané. A to poslední říjnový týden. A to zboží neztraťte. Teď si, pane Belle, vystupte!“

„Ale já potřebuju –“

„Vystupte si!“

Romy vylezl ven a práskl dvířky. Vůz se okamžitě rozjel a rozzuřený Romy se za ním je upřeně díval.

Vydal se po Tremont Street. Rozladění v něm rostlo s každým krokem. Věděl, kam se Annie Pariniová zašila. Věděl, kde ji může najít – a také že ji najde.

Hlavou se mu honila řidičova slova: A to zboží neztraťte!

Telefon se rozdrnčel a vytrhl Toby ze spánku tak hlubokého, že měla pocit, jako by se prodírala na povrch vrstvami bláta. Zatápala po sluchátku a shodila je z vidlice. S žuchnutím dopadlo na podlahu. Toby se překulila na posteli, aby si je podala, a vrhla přitom pohled na budík u postele. Ukazoval pravé poledne – pro ni to bylo totéž jako půlnoc. Sluchátko uvízlo na druhé straně nočního stolku. Musela je odtamtud vytáhnout za šňůru.

„Haló?“

„To je doktorka Harperová? Tady Robbie Brace.“

Ležela v posteli v tupém omámení a ze všech sil se snažila vybavit, kdo je ten muž a proč se jí jeho hlas zdá tak povědomý.

„Ze sanatoria Brant Hill,“ připomněl jí. „Viděli jsme se přede dvěma dny. Vyptávala jste se mě na Harryho Slotkina.“

„Ach ano!“ Posadila se a veškerý spánek se jí okamžitě vykouřil z hlavy. „Děkuju za zavolání.“

„Bohužel vám toho nemám vlastně mnoho co říct. Karta pana Slotkina leží přede mnou – podle ní je naprosto zdravý.“

„To tam není vůbec nic?“

„Nic, co by vysvětlovalo jeho náhlou indispozici. Výsledky lékařské prohlídky jsou výjimečné. Laboratorní testy vypadají dobře…“ Toby slyšela ve sluchátku šustění obracených stránek. „Endokrinologie je také v pořádku, naprosto normální.“

„Kdy ho testovali?“

„Před měsícem. Takže muselo jít o něco skutečně akutního, ať už jste na pohotovosti zjistila cokoli.“

Zavřela oči. Opět pocítila, jak se její nitro svírá napětím. „Máte o něm nějaké nové zprávy?“ chtěla vědět.

„Dneska dopoledne prohledali rybník. Nenašli ho. Podle mě je to dobrá zpráva.“

Ano. Znamená to, že by mohl být pořád ještě naživu.

„Tak to je všechno, co vám můžu oznámit.“

„Stejně vám děkuju,“ řekla a zavěsila. Asi by se měla pokusit znovu usnout. Dnes večer ji čekala další noční služba a ona zatím odpočívala pouhé čtyři hodiny. Avšak telefonát Robbieho Brace ji dokonale probral.

Telefon zazvonil znovu.

Popadla sluchátko a vyhrkla: „Doktore Bracei?“

Hlas na druhém konci linky zněl zaskočeně: „Ach, to ne. Tady je Paul.“ Paul Hawkins vedl springerskou pohotovost. Oficiálně byl jejím šéfem, neoficiálně něco jako soucítíci vrba, do níž se mohla vymluvit. Patřil k té hrstce blízkých přátel z řad zaměstnanců nemocnice, které Toby měla.

„Promiň, Paule,“ omlouvala se. „Já myslela, že mi ještě volá zpátky někdo jiný. Co se děje?“

„Máme problém. Potřebovali bychom, abys dnes odpoledne přišla.“

„Já ale skončila před pár hodinami! A mám sloužit další noční!“

„V tomhle případě nejde o službu. Je to schůzka s vedením. Požádal o to Ellis Corcoran.“

Corcoran, vedoucí lékařského operačního týmu, zaujímal v hierarchii lékařů nemocnice Springer místo až na samém vrcholku pyramidy vedení. Paul Hawkins a všichni primáři oddělení se zodpovídali přímo jemu, Corcoranovi.

Toby se posadila. „O co tam půjde?“

„O různé záležitosti.“

„I o Harryho Slotkina?“

Rozhostilo se ticho. Potom se ozvalo: „Částečně ano. Chtějí ale probrat ještě i jiné věci.“

„Oni? Kdo další tam přijde?“

„Doktor Carey. A bude tam taky vedení. Mají pár otázek o tom, co se přihodilo oné noci.“

„Ale já jsem ti říkala, co se stalo.“

„A já se jim to pokoušel vysvětlit. Nicméně Doug Carey si vzal něco do hlavy. Stěžoval si Corcoranovi.“

Toby zaúpěla. „Víš, o co v tomhle případě skutečně jde, Paule? S Harrym Slotkinem to nemá nic společného! Jde o toho chlapce Freitasových. Toho, co zemřel před několika měsíci. A Carey se teď zase snaží dostat nějak na kůži mně.“

„Tady jde o něco naprosto jiného.“

„Ne, tak to není. Carey to zmrvil a to dítě zemřelo. A já ho povolala k zodpovědnosti.“

„Tys neupozornila jenom na jeho chybu. Tys na něj přímo navrhla podat žalobu!“

„Rodina toho chlapce se na mě obrátila, abych jim řekla svůj názor. Měla jsem jim snad lhát? Na každý pád ho měli zažalovat. Jak mohl nechat dítě s prasklou slezinou jen tak ležet na podlaze, bez ošetření? To já jsem musela stanovit diagnózu toho nebohého kluka!“

„Tak dobře, podepsal se na něm. Ale tys mohla být trochu diskrétnější, pokud jde o tvé názory.“

A právě v tom byl ten háček. Toby diskrétní nebyla.

Šlo o případ, kterého se každý lékař děsí – o umírající dítě. Rodiče naříkající na chodbě. Toby v zoufalství vybuchla, když bojovali o to, aby se chlapce podařilo resuscitovat: „Jak to že ten kluk neleží na jednotce inťenzivní péče?“

Ta slova zaslechli rodiče. A nakonec se to doneslo až k právníkům.

„Toby, v tomto okamžiku se musíme soustředit na to, co nás pálí nejvíc. Schůzku svolali na dvě odpoledne. Nehodlali tě přizvat, ale já na tom trval.“

„Proč jsem neměla být pozvána? Jde snad o nějaký tajný lynč?“

„Prostě se sem pokus dostavit, jo?“

Zavěsila a vrhla letmý pohled na budík. Ukazoval už půl jedné. Nemohla odejít, dokud nesežene někoho, kdo by zůstal s matkou. Okamžitě zvedla znovu sluchátko a zavolala Bryanovi. Slyšela, jak telefon čtyřikrát zazvonil, a pak se se ozval záznamník: Ahoj, tady Noel. Ahoj, tady je taky Bryan! Strašně rádi bychom si s vámi popovídali, takže nám, prosím, zanechte vzkaz…

Přerušila spojení a vytočila jiné číslo – své sestry. Prosím tě, buď doma, Vickie, prosím těm, buď tam kvůli mně…

„Haló?“

„To jsem já, Toby,“ vypravila ze sebe poté, co vydechla úlevou.

„Vydržíš chviličku? Mám něco na sporáku…“

Toby zaslechla, jak cvaklo sluchátko, a pak se ozvalo zarachocení pokličky na hrnci. Potom se Vickie vrátila k telefonu.

„Promiň. Ale Stevovi noví obchodní partneři mají přijít dneska na večeři a já se snažím připravit moučník podle ještě nevyzkoušeného receptu –“

„Vickie, dostala jsem se do slepé uličky. Nutně potřebuju matku na pár hodin ohlídat.“

„Tím jako chceš říct… hned teď?“ Smích Vickie zněl ostře a nevěřícně.

„Narychlo nám svolali schůzi v nemocnici. Zavezu ji k tobě a zase si ji vyzvednu, jakmile to skončí.“

„Toby, mně dneska večer přijde společnost. Vařím, dům se ještě musí uklidit a ze školy přijdou děti.“

„Ale mamka ti potíže dělat nebude. Opravdu. Zaměstná se něčím vzadu na zahradě.“

„Nemůžu ji nechat pobíhat po zahradě! Máme tam čerstvě upravený trávník –“

„Tak ji posaď před televizi. Já teď musím odjet a jinak to nestihnu!“

„Toby –“

Práskla sluchátkem. Neměla čas, ani trpělivost se se sestrou hádat. Dům Vickie byl půl hodiny jízdy od Tobyina.

Našla Ellen venku, jak se celá šťastná hrabe kolem kompostu.

„Mami,“ obrátila se na ni, „musíme k Vickie domů.“

Ellen se narovnala. Toby otrávilo, když si povšimla, že má matka ruce špinavé a šaty od hlíny. Neměla čas na to, aby ji vykoupala a převlékla. Vickie z toho dostane záchvat.

„Pojď, nastup si do auta,“ naléhala na ni Toby. „Musíme si pospíšit.“

„Vickie bychom obtěžovat neměly, však víš.“

„Vždyť jsi ji neviděla celé týdny!“

„Má fůru práce. Vickie je strašně zapražené děvče. Nechci ji obtěžovat.“

„Mami, musíme odjet hned teď!“

„Jeď si ty. Já zůstanu doma.“

„Ale bude to jenom na několik hodin. Potom se hned vrátíme domů.“

„Ne, já tady zatím budu plít zahradu.“ Ellen si dřepla na bobek a ponořila lopatku hluboko do hromady kompostu.

„Mami, musíme jet!“ Toby v zoufalství popadla matku za paži a postavila ji na nohy tak zprudka, až Ellen ohromeně vyjekla.

„To bolí!“ zaúpěla.

Toby ji okamžitě pustila. Ellen o krok ustoupila, třela si paži a celá vyděšená zírala na dceru.

Toby ranilo přímo do srdce to, jak Ellen zmlkla a jak se v jejích očích zatřpytily slzy.

„Mami.“ Toby jen zakroutila hlavou a hanbou se div nepropadla do země. „Promiň mi to. Opravdu mě to moc mrzí. Já jen potřebuju, abys mě právě teď poslechla. Prosím tě.“

Ellen se zahleděla na svůj klobouk, který jí spadl z hlavy a nyní ležel v trávě. Jeho slaměný okraj se chvěl ve větru. Zvolna se pro něj sklonila, potom se napřímila a přitiskla si jej na prsa. Pohybem plným žalu sklonila hlavu a přikývla. Potom se vydala k zahradní brance a čekala, až jí Toby otevře.

Toby se cestou k Vickie snažila s Ellen usmířit. S vynucenou veselostí jí líčila, co všechno podniknou během nadcházejícího víkendu. Zasadí novou odrůdu růží – vypěstují keř Nového úsvitu nebo Záře.

Ellen skutečně milovala červené růže. Pohnojí zahradu kompostem a rozmyslí si, kde by měly založit záhonky s cibulovinami. Připraví si k jídlu chleby s čerstvými rajčaty a budou pít limonádu. Je toho tolik, na co se mohou těšit!

Ellen zarytě upírala pohled na klobouk, který jí spočíval na klíně, a neříkala nic.

Zajely na příjezdovou cestu k Vickie a Toby se vnitřně zocelila na to peklo, které nyní nastane. Vickie samozřejmě udělá bouřlivou scénu, jak obrovské břemeno na ni Toby ještě nakládá. A to vše navíc k jejímu odpovědnému místu na katedře biologie na Bentleyské univerzitě. A k manželovi s arogantními manýry manažera, jehož oblíbeným slovem bylo já. A k synovi a dceři, kteří oba procházeli nerudně přidrzlým dospíváním. Šťastná Toby, svobodná a bezdětná! Kdo jiný než ona by se měl samozřejmě starat o maminku!

Co bych si jinak se životem počala!

Toby pomohla Ellen vystoupit z vozu a pak do schodů vedoucích k průčelí domu. Dveře se rozlétly dokořán a v nich se objevila Vickie, na tváři otrávený mrak.

„Toby, vybrala sis tu nejnevhodnější možnou dobu!“

„Pro nás pro obě nejnevhodnější doba, to mi věř. Vynasnažím se matku vyzvednout, jak nejrychleji to půjde.“ Toby postrkávala Ellen dovnitř se slovy: „Tak jdi, mami, a hezky si tu návštěvu užij.“

„Právě vařím,“ namítala Vickie. „Nebudu mít čas, abych ji hlídala –“

„To se zvládne. Pusť jí televizi. Má ráda program na Nickelodeonu.“

Vickie se při pohledu na Elleniny šaty zamračila. „Co to má s oblečením? Vždyť je špinavá! Mami, tobě se něco stalo s rukou? Proč si ji třeš?“

„Bolí mě.“ Ellen zavrtěla smutně hlavou. „Toby se na mě utrhla jako šílená.“

Toby pocítila, jak ve tváři rudne. „Musela jsem ji nějak dostat do auta. Nechtěla jít ze zahrady. Proto je taky tak ušpiněná.“

„No, tady nemůže zůstat, když takhle vypadá! V šest mi přijde společnost!“

„Slibuju, že se pro ni zastavím před šestou.“ Toby políbila Ellen na tvář. „Tak zatím, mami. A poslouchej Vickie!“

Ellen zmizela v domě, aniž se ohlédla. Tím mě trestá, pomyslela si Toby. Probouzí ve mně pocit viny za to, že jsem při jednání s ní ztratila nervy.

„Toby,“ obrátila se na ni Vickie, která ji doprovázela ze schodů k vozu. „Příště mi musíš dát v podobném případě vědět mnohem dřív. Copak za tohle neplatíme Bryana?“

„Ten není k zastižení. Ty budeš mít za chvilku doma děti – můžou na ni dohlédnout.“

„Nebude si jim chtít!“

„Tak se jim za to pokus zaplatit. Tvoje děcka dokážou podle všeho docenit hodnotu všemocného dolaru.“ Toby s prásknutím přibouchla dvířka vozu a nastartovala. Proč jsem to ksakru říkala? lámala si hlavu, když odjížděla od domu. Musím se uklidnit. Musím se začít zase ovládat a připravit se na tu schůzku. Ale u Vickie si to už rozlila. Teď na ni byla sestra namíchnutá – a Ellen jakbysmet. Vypadalo to, že se na ni naštval celý tenhle zatracený svět.

Zmocnilo se jí náhlé nutkání dupnout na plyn a jet dál. A všemu tomuhle ujet. Najít si novou totožnost, nové město, nový život. Ten, který nyní žila, byl jeden velký zmatek – a ona už opravdu ani nevěděla, čí to byla vina. Určitě si za to za všechno nemohla sama. Přitom se jen snažila dělat to nejlepší, co bylo v jejích silách.

Hodiny ukazovaly 2:10, když zajížděla na vyhrazené parkoviště nemocnice Springer. Vůbec jí nezbyl čas na to, aby soustředila myšlenky. Schůzka už začala a Toby si nepřála, aby si na ni Doug Carey otvíral ústa v její nepřítomnosti. Pokud ji hodlal napadnout, pak tomu chtěla být přítomna, aby se mohla bránit. Spěchala rovnou do křídla v prvním poschodí, kde sídlilo vedení. Vešla do zasedačky.

V ten okamžik veškerý hovor utichl.

Rozhlédla se kolem dokola stolu a mezi šesti lidmi, kteří tam seděli, spatřila přátelské tváře. Paul Hawkins. Maudeen a Val. Toby se sesula na židli vedle Val, naproti Paulovi, který ji mlčky pozdravil pokývnutím. Pokud už se měla na někoho dívat, pak by to také jednou mohl být pohledný muž. Doktoru Careymu, který seděl na opačném konci stolu, věnovala sotva letmý pohled. Nicméně nepřátelství, které z něj vyzařovalo, nebylo lze přehlédnout. Byl to malý muž – a to v mnoha ohledech, a tak si vyrovnával komplex z nevysokého vzrůstu tím, že zaujímal postavení rázného nadřízeného s pohledem, který byl hrozivě přísný. Upocený, prťavý ratlík. V tuto chvíli hleděl přímo na Toby.

Careyho si nevšímala a namísto toho se soustředila na Ellise Corcorana, primáře operačního týmu. Neznala ho příliš dobře. A přemítala, zda se vůbec někomu ve Springeru podařilo ho blíže poznat. Bylo těžké překonat jeho yankeejský odstup. Zřídkakdy dal najevo nějaké city – ani nyní žádné neprojevoval. Stejně jako vedoucí osobního oddělení Ira Beckett, který své vystupující břicho vtěsnal do prostoru před stolem. Ticho trvalo poněkud déle, než bylo příjemné. Toby zvlhly dlaně, a tak si je pod stolem otřela o kalhoty.

Na předchozí rozhovor konečně navázal Ira Beckett: „Vy jste nám něco říkala, paní Collinsová?“

Maudeen si odkašlala. „Pokoušela jsem se vám vysvětlit, že se to všechno zběhlo naráz. Měli jsme ten případ na ošetřovně. Vyžádalo si to veškerou naši pozornost. Domnívali jsme se, že je pan Slotkin dostatečně stabilizovaný –“

„Takže jste si ho nevšímali?“ chtěl vědět Carey.

„Ne že bychom si ho nevšímali.“

„Jak dlouho jste ho nechali bez dozoru?“ zeptal se Beckett.

Maudeen vrhla na Toby pohled vyjadřující tichou prosbu: Pomoz mi z toho.

„To já jsem viděla pana Slotkina jako poslední,“ vložila se jim do řeči Toby. „Bylo to kolem páté nebo čtvrt na šest. Přibližně po šesté jsme zjistili, že je pryč.“

„Takže jste ho nechali bez dohledu téměř hodinu?“

„Čekal na rentgen. Už jsme dokonce zavolali rentgenologovi. Nic jiného jsme pro něj v tomto ohledu udělat nemohli. Dosud nám není jasné, jak se dokázal z pokoje dostat ven.“

„To proto, že jste na něj, lidi, prostě nedávali pozor!“ utrhl se na ni Carey. „Vždyť vy jste ho ani nepřikurtovali!“

„Přikurtovaný tedy náhodou byl!“ bránila se Val. „Jak na kotnících, tak na zápěstích!“

„Pak to musí být asi druhý Houdini. Nikdo se nevyprostí, je-li připoután na čtyřech místech! Nezapomněl třeba někdo ty popruhy přitáhnout?“

Ani jedna ze sester neodpovídala, obě jen upíraly pohled na desku stolu před sebou.

„Co k tomu má doktorka Harperová?“ obrátil se na ni Beckett. „Prohlásila jste, že jste pana Slotkina viděla jako poslední. Měl to kurtování dobře utažené?“

Toby polkla. „Nevím.“

Paul se na ni přes stůl zamračil. „Ale mně jsi tvrdila, že přivázaný byl.“

„Já jsem si myslela, že jsou pásky utažené. Teda chci říct, že jsem byla přesvědčená, že jsem ho přivazovala. Ale když ta služba byla tak strašně rušná. A teď – já – nejsem si tím zcela jistá. Pokud byl přikurtovaný, pak je podle všeho nemyslitelné, že by dokázal utéct.“

„Konečně nám někdo nalil v tomto případě čistého vína,“ utrousil jedovatě Carey.

„Ale já jsem vždycky mluvila pravdu!“ odsekla mu. „Pokud něco zkazím, tak se k tomu – alespoň já – přiznám!“

„Toby –,“ vpadl jí do řeči Paul.

„Někdy musíme vykouzlit zázraky v dobré desítce krizových případů najednou! A pochopitelně si nepamatujeme každou jednotlivou podrobnost, v níž jsme během služby mohli pochybit!“

„Vidíš, Paule?“ triumfoval Carey. „Právě o tomhle mluvím. Po celou dobu narážím na takovouhle obrannou strategii! A vždycky v tom figuruje noční služba.“

„Podle všeho jsi jediný, kdo si stěžuje,“ namítl Paul.

„Můžu ti jmenovat pěkných pár doktorů, kteří narážejí na stejné potíže. V jakoukoli noční hodinu nás klidně zavolají, abychom přijímali pacienty, které vůbec není nutné přijmout. Je to otázka přesného odhadu diagnózy.“

„Na které pacienty konkrétně narážíte?“ položila mu Toby otázku.

„Teď ta jména před sebou nemám.“

„Tak si ta jména sežeňte. Pokud máte v úmyslu brát v potaz můj odborný úsudek, tak chci konkrétní fakta.“

Corcoran si povzdychl. „Odbíháme od tématu.“

„Ne, právě o tohle téma jde“ bránil se Carey. „Totiž o kompetenci Paulova personálu na pohotovosti. Víte, co se té noci na pohotovosti dělo? Konal se tam zatracený narozeninový večírek! Zašel jsem si na sesternu pro šálek kávy – a všude tam měli rozvěšené papírové fábory. A nechyběl taky dort s rozsvícenými svíčkami! Tak tohle se tam pravděpodobně odehrávalo! V té zadní místnosti měli plné ruce práce s večírkem, takže se ani nenamáhali –“

„To je snůška žvástů!“ neudržela se Toby.

„Ale večírek jste si udělali, nemám pravdu?“ trval na svém Carey.

„Ano, na začátku služby. Ale kvůli tomu jsme práci nezanedbávali. Od chvíle, co přijeli s tou tamponádou, jsme nevěděli, kam dřív skočit. Pacientka si vyžádala veškerou naši pozornost.“

„A i tak vám zemřela!“ usadil ji Carey.

Jeho poznámka na ni dopadla jako políček. Toby pocítila, jak jí začínají hořet tváře. Nejhorší na tom bylo, že měl pravdu. Pacientka jí zemřela. Její služba se skutečně změnila v katastrofu – a ještě ke všemu přetřásanou před očima veřejnosti. Noví pacienti, kteří vkročili do čekárny, zaslechli rozzlobený monolog syna Harryho Slotkina. Potom se objevila ta sanitka s pacientkou stěžující si na bolest na prsou. Poté přijela policie – dva hlídkové vozy, které přivolali na pomoc při hledání ztraceného pacienta. Zavládl první fyzikální zákon, a to když Tobyin pevně semknutý tým na pohotovosti propadl chaosu.

Toby se naklonila kupředu, ruce opřené o desku stolu. Pohled neupírala na Careyho, ale na Paula. „Neměli jsme dostatečné zázemí, abychom si poradili s tou tamponádou. Pacientka patřila na traumatologii. Naživu jsme ji drželi tak dlouho, jak jen to šlo. Pochybuju, že by ji dokázal zachránit tenhle skvělý doktor Carey!“

„Přivolali jste mě ke všemu tak trochu pozdě, než abych mohl cokoli podniknout,“ namítl Carey.

„Zavolali jsme vás okamžitě, jakmile jsme zjistili, že jde o tamponádu.“

„A jak dlouho vám to zjištění trvalo?“

„Byla to otázka minut, poté co ji přivezli.“

„Podle záznamu v sanitce přivezli pacientku v pět dvacet. A mně jste zavolali v až v pět čtyřicet pět.“

„Ne, poslali jsme pro vás dřív.“ Toby po těch slovech vrhla pohled po Maudeen a Val, které přikývly na souhlas.

„V záznamu tohoto případu to zaneseno není,“ oponoval jí Carey.

„A kdo asi tak měl čas dělat nějaké poznámky do karty! Snažili jsme se ze všech sil, abychom jí zachránili život!“

„Prosím vás, vy všichni!“ vpadl do jejich výměny názorů Corcoran. „Nejsme tady přece kvůli tomu, abychom se utkali v pěstním zápase. Musíme se domluvit, jak čelit této nové krizové situaci.“

„O jaké nové krizi to mluvíte?“ zeptala se Toby.

Všichni na ni překvapeně upřeli zrak.

„Neměl jsem možnost se ti o tom zmínit,“ omlouval se Paul. „Sám jsem se o tom doslechl právě teď. Nějaké noviny vyčmuchaly, co se přihodilo. Nafoukli to tam do bubliny – něco na způsob ‚Pacienti, na které se na pohotovosti zapomnělo, se ztrácejí‘. Před malou chvilkou volal nějaký reportér a pídil se po podrobnostech.“

„Co je na tom tak zajímavého?“

„Je to podobné jako s tím chirurgem, který amputoval nesprávnou nohu. Lidé chtějí slyšet o věcech, které nemocnice zkazila.“

„Kdo to ale novinám prozradil?“ Rozhlédla se kolem stolu a na pouhý zlomek vteřiny se její pohled střetl s Careyho. Odvrátil oči.

„Třeba jim to pověděl někdo ze Slotkinovy rodiny,“ navrhl Beckett. „Možná si tak připravují základy pro soudní spor. Ve skutečnosti nemáme ani tušení, jak se to v těch novinách domákli.“

Se sotva znatelným přídechem jedovatosti Carey prohodil: „Chybné kroky nezůstanou nikdy nepovšimnuté.“

„Po těch vašich se stopy vždycky nějak podaří zamést,“ odsekla Toby.

„Prosím vás!“ uklidňoval je Corcoran. „Vyjdeme z toho s nepošramocenou pověstí, pokud najdou pacienta nezraněného. Ale teď už to trvá dva dny, a pokud je mi známo, tak po něm není ani vidu ani slechu. Nezbývá nám než doufat, že ho najdou živého a zdravého.“

„Ten reportér už volal během dnešního dopoledne na pohotovost dvakrát,“ hlásila Maudeen.

„Doufám, že s ním nikdo nemluvil?“

„Ne. Abych pravdu řekla, tak mu sestry zavěsily.“

Paul vydal zoufalecké zasmání. „No, to je taky jeden způsob, jak jednat s tiskem.“

„Pokud se toho muže podaří najít, tak bychom z toho mohli vyklouznout bez šrámu,“ usoudil Corcoran. „Bohužel pacienti trpící Alzheimerem dokážou pochodovat celé míle.“

„On však Alzheimerovou chorobou netrpí,“ namítla Toby. „Alespoň v jeho lékařské zprávě o něčem takovém nic nestojí.“

„Vy jste ale říkala, že byl zmatený.“

„Nevím, proč byl zmatený. Když jsem ho vyšetřovala, tak jsem nic fokálního nenašla. Krevní testy byly normální. Bohužel, se nám ho nepodařilo dopravit na rentgen. Byla bych ráda, kdybych vám mohla sdělit jeho diagnózu, ale vyšetření jsme nedokončili.“ Odmlčela se. „Opravdu nad tím žasnu – chytaly ho totiž křeče.“

„Tys toho byla svědkem?“

„Povšimla jsem si, jak se mu škubala noha. Nedokázala jsem určit, zda šlo o bezděčný pohyb nebo ne.“

„Ach panebože!“ Paul se zhroutil do křesla. „Doufejme jen, že si to nezamíří někam na dálnici anebo k vodě. To by se mohl dostat do maléru.“ Corcoran souhlasně přikývl. „A my také.“

Když schůze skončila, tak požádal Paul Toby, aby si s ním šla sednout do nemocničního bufetu. Byly tři hodiny odpoledne a pult, u kterého se vydávalo jídlo, měl už zavřeno. A tak se uchýlili k automatům, které byly zásobeny sušenkami, bramborovými lupínky a nevyčerpatelným množstvím kávy tak silné jako kyselina v bateriích. V kavárně nebyla ani noha, takže si mohli vybrat kterýkoli ze stolků v místnosti. Paul rovnou zamířil k tomu v koutě, umístěnému co nejdále ode dveří. A tím pádem i od naslouchajících uší.

Posadil se, aniž by jí věnoval jediný pohled. „Není to pro mě jednoduché,“ začal.

Upila doušek kávy, a potom šálek s bedlivým soustředěním odložila. Dosud neobrátil pohled na ni, hleděl na desku stolku. Tam bylo neutrální území. To se Paulovi vůbec nepodobalo – neměl ve zvyku uhýbat jejímu pohledu. Během let se jejich vztah ustálil v milé, upřímné přátelství. Jak už to ve všech přátelských vztazích mezi muži i ženami chodívá, i v tom jejich se samozřejmě našly drobné svaté lži. Toby by ani za nic na světě nepřiznala, jak silně ji to k němu přitahuje. Stejně by to nemělo žádný smysl, a navíc měla velice ráda jeho manželku Elizabeth. Avšak téměř ve všech ostatních ohledech k sobě ona a Paul mohli být upřímní. Proto ji nyní tak zabolelo, když ho viděla s očima zabořenýma do desky stolku. Přinutilo ji to se zamyslet nad tím, odkdy s ní přestal jednat upřímně.

„Jsem rád, žes u toho byla,“ pronesl posléze. „Chtěl jsem, abys viděla, čemu teď musím čelit.“

„Máš na mysli Douga Careyho?“

„Nejde jen o Careyho, Toby. Pozvali si mě příští čtvrtek na zasedání představenstva nemocnice Springer. Je mi jasné, že tam tahle záležitost přijde na přetřes. Carey má v představenstvu přátele. A prahne po krvi.“

„Po té prahne už celé měsíce – od toho okamžiku, kdy zemřel chlapec Freitasových.“

„No, tohle je ta půjčka za oplátku, na kterou tak čekal. Teď se na světlo dostal Slotkinův případ. A představenstvo nemocnice se už jen třese, aby si vyslechlo všechny Careyho stížnosti týkající se tvé osoby.“

„A ty si myslíš, že se ty jeho stížnosti zakládají na pravdě?“

„Toby, kdybych si to myslel, pak bys k mému personálu nepatřila. To ti říkám vážně.“

„Potíž je v tom, že jsem se na tom tentokrát bohužel opravdu podepsala já,“ povzdychla si. „Neumím si představit, jak by mohl Harry Slotkin utéct, kdyby byl přikurtovaný. Z čehož vyplývá, že jsem ho určitě pořádně nepřivázala. Prostě si to jen nedokážu vybavit…“ Oči ji pálily nedostatkem spánku, jako by jí do nich někdo naházel písek, a káva se jí převalovala v žaludku. Nyní ztrácím paměť já, blesklo jí hlavou. Co když je to první příznak Alzheimerovy choroby? Znamená to začátek konce i pro mne? „Pořád myslím na svou matku,“ řekla, „jak bych se cítila já, kdyby se ona ztratila někde na ulici. Jaký vztek bych měla na lidi, kteří by za to nesli zodpovědnost. Zachovala jsem se nezodpovědně, a tím jsem ohrozila bezmocného dědu. Rodina Harryho Slotkina je zcela v právu, pokud na mě vyrukuje s právníky. Čekám jen, kdy k tomu dojde.“

Skutečnost, že Paul mlčel, ji přiměla vzhlédnout.

„Asi nastal čas, abych ti to řekl,“ začal tiše.

„A co?“

„Rodina si vyžádala kopii záznamu z příjmu na pohotovosti. Tu žádost nám doručili prostřednictvím svého právního zástupce.“

Neřekla na to nic. Bouře v žaludku se změnila v nevolnost.

„To neznamená, že tě zažalují,“ uklidňoval ji Paul. „Tak zaprvé, ta rodina sotva potřebuje peníze. A může se ukázat, že okolnosti jsou přespříliš trapné, aby se zveřejňovaly. Otec, který bloudí nahý v parku –“

„Jsem si jistá, že se budou chtít soudit, jestli se Harry najde mrtvý.“ Toby skryla hlavu v dlaních. „Ach bože, to je můj třetí soud během tří let.“

„Ale ten poslední byl fraška, Toby. Taky jsi to lehce zvládla.“

„Zato tohle nezvládnu.“

„Slotkinovi je dvaasedmdesát – ze života mu toho už moc nezbývá. Třeba se tím sníží jejich finanční nároky.“

„Sedmdesát dva let, to není žádný věk! Může před sebou mít ještě celou řadu let života.“

„Ale na pohotovosti nebylo pochyb o tom, že není v pořádku. Jestliže najdou jeho tělo a bude tím pádem možné prokázat, že už trpěl nevyléčitelnou chorobou, pak by to u soudu hrálo ve tvůj prospěch.“

Třela si tvář. „To je to poslední místo, kde bych chtěla skončit. Teda u soudu.“

„Budeme si s tím dělat hlavu, až k tomu dojde. Právě teď nás pálí jiné záležitosti, které z toho vyplývají. Víme, že se ta zpráva už dostala do médií – a ta zbožňují děsivé historky o doktorech. Pokud představenstvo nemocnice pocítí sebemenší nátlak veřejnosti, tak budou zase naléhat na mě, abych podnikl nějaké kroky. Udělám všechno, co bude v mých silách, abych tě chránil. Toby, ale i mě můžou vyměnit.“ Odmlčel se. „O místo šéfa pohotovosti už projevil zájem Mike Esterhaus.“

„To by znamenalo naprostou katastrofu.“

„On jim bude jen kývat. Nebude se s vedením rvát tak jako já. Pokaždé, když nám sáhli na personál, tak jsem vykřikoval, že jen přes mou mrtvolu. Mike se jim jen uhlazeně ukloní.“

Tehdy jí poprvé napadlo: Stahuju s sebou Paula pod vodu.

„Musíme doufat v jediné,“ nevzdával se, „a to, že pacienta najdou. Pak opadne zájem médií, nebude hrozit žádná žaloba. Musí se najít –živý a nezraněný.“

„Což se stává hodinu od hodiny méně pravděpodobným.“ Seděli dál beze slova a káva jim chladla. Jejich přátelství dosáhlo nejkřehčího bodu. Kvůli tomuhle se lékaři nemají mezi sebou brát, pomyslela si. Dneska večer se Paul vrátí domů k Elizabeth, jejíž práce nemá s medicínou nic společného. Mezi nimi proto nikdy nebude panovat takovéhle napětí. Nebudou spolu sdílet starosti týkající se Douga Careyho, soudních sporů či nemocničního představenstva, jež by jim zkazily večeři. Elizabeth mu pomůže najít z této krize východisko, přinejmenším pro dnešní večer, a to je jeho výhoda. A kdo pomůže mně?

Kapitola 6

Dneska večer nejsou žádná gumová kuřata, neuniklo doktoru Robbiemu Braceovi, když před něj servírka pokládala talíř. Zadíval se dolů na šťavnatý plátek jarního jehněčího obložený novými bramborami a karamelem glazovanou mladou zeleninou. Všechno to vypadalo něžně a tak velice mladě. Když nůž projel masem, napadla ho myšlenka: Vyvolení vždy dávají přednost tomu, co je mladé a svěží. Dnes večer se nicméně vyvolený zrovna dvakrát necítil, třebaže seděl u stolu ozářeném světlem svící a vedle jeho talíře se tyčila štíhlá láhev šampaňského. Vrhl letmý pohled na svou manželku Gretu a všiml si, že má čelo samou vrásku, jak se mračí. Pojal podezření, že ten nasupený výraz nemá nic společného s úrovní jídla. Na její přání jí přece ochotně připravili chod pro vegetariány a jídlo naaranžovali doslova umělecky. Možná si poté, co se rozhlédla po více než dvou desítkách stolů v sále, povšimla toho, co její manžel již zaznamenal: Posadili je ke stolu od pódia nejvzdálenějšímu. Vykázali je do rohu, kde si jich sotvakdo povšiml.

Polovina židlí u jejich stolu byla prázdná a zbývající tři místa okupovaly úřednice ze sanatoria a jeden naprosto hluchý investor Brant Hillu. Jejich stůl připomínal sibiřské vyhnanství ze společenství ostatních. Když v rychlosti přelétl pohledem sál, tak zjistil, že všichni ostatní lékaři sedí na lepších místech. Doktor Chris Olshank, který nastoupil týž týden jako Robbie, získal výsadní postavení u stolu bližšího pódiu. Třeba to nic neznamená. Možná je to jenom zmatek v zasedacím pořádku. Podstatný rozdíl mezi Chrisem Olshankem a sebou samým mu však uniknout nemohl. Olshank byl běloch.

Člověče, nemaluj čerty na zeď!

Lokl si šampaňského a vztekle je polkl. Po celou dobu se mu přesto hlavou soustavně honilo, že je pouhý černý host, kterého pozvali na banket. U jiného stolu seděly sice ještě další dvě černé ženy, avšak on tu byl jediným černochem. Nikdy si toho nezapomněl povšimnout, pořád to bylo kdesi v jeho podvědomí, kdykoli vešel do místnosti plné lidí – totiž kolik je tam bělochů, kolik Asiatů, kolik černých. Když jich bylo příliš mnoho, buď jedněch nebo druhých, tak ho to znervózňovalo. Jako by se tím hrubě porušila jakási jeho přijatelná rasová kvóta. Dokonce i nyní, když se stal lékařem, se nedovedl zbavit bolestného vědomí barvy své kůže. Titul lékaře medicíny před jménem nezměnil nic.

Greta k němu vztáhla ruku, drobnou dlaň světlou ve srovnání s jeho černou. „Ty nic nejíš.“

„Ale jím.“ Podíval se na její zeleninový talíř. „Jak ti chutná ta strava pro králíky?“

„Je to moc dobré, opravdu. Ochutnej!“ Do pusy mu strčila vidličku s bramborami ochucenými česnekem. „Je to dobré, viď? A tvým arteriím to rozhodně prospěje víc než maso toho nebohého jehňátka.“

„Když je člověk už jednou masožravec –“

„Ano, vždycky začneš s tím masožravcem. Ale já se nevzdávám naděje, že se ti jednou rozsvítí.“

Konečně se usmál, a ten úsměv v něm vyvolala krása jeho ženy. Greta byla nejen krásná na pohled. V její tváři se snoubil žár s inteligencí. Třebaže zjevně nehleděla na to, jak působí na opačné pohlaví, Brace si byl bolestně vědom, jak se na ni dívají druzí muži. A také, jak pohlížejí na něj, na černocha, který se oženil s rusovláskou. Závist, zášť i překvapené rozčarování – to vše viděl v jejich očích, když přelétali pohledem z manžela na manželku, z černocha na bělošku.

Teď však jejich pozornost upoutalo zaťukání o mikrofon. Brace vzhlédl a spatřil, že na pódiu stojí Kenneth Foley, představitel Brant Hillu.

Světla pohasla a na promítacím plátně nad Foleyho hlavou se objevil diapozitiv. Bylo na něm logo Brant Hillu – zdobné barokové B propletené s písmenem H, a pod tím slova:

Kde studnice životního štěstí je tou pravou odménou

„To je ale nechutný slogan,“ zašeptala Greta. „Proč tam prostě nenapsali: Místo, kde žijí boháči?“

Brace jí na výstrahu stiskl koleno. Samozřejmě s ní souhlasil, ale rozumný člověk nedává najevo radikální názory v přítomnosti tolika norkových kožichů a diamantových šperků.

Foley zahájil na pódiu prezentaci firmy. „Před šesti lety představoval Brant Hill pouhý projekt. Jistě ne ojedinělý, neboť jak Američané stárnou, lak se objevují v každém státě zařízení pro lidi odcházející na odpočinek, Brant Hill však nečiní výjimečným pouhý projekt. Je to jeho realizace. Je to úroveň, na níž jsme schopni uskutečnit sen.“

Na plátně se objevil nový diapozitiv: snímek Brant Hillu s jezírkem v popředí. Pluly po něm labutě, a na obzoru se do lehkého mlžného oparu vytrácely pahorky s golfovým hřištěm.

„Je nám známo, že sen nemá nic společného s příjemným stářím, po němž následuje poklidná smrt. Tento sen je součástí života. Je spojen se začátky, ne konci. Toto tedy nabízíme svým klientům. Změnili jsme sen ve skutečnost. Jen pohleďte, kam až jsme dospěli! Brant Hill v Newtonu se rozšiřuje. Místa v Brant Hillu v La Jolle jsou vyprodána. Minulý měsíc jsme začali se stavbou třetího zařízení v Naples na Floridě a už nyní je rozprodáno pětasedmdesát procent dosud nedostavěných jednotek. Ale dnes večer, když jsme se zde sešli u příležitosti šestého výročí vzniku tohoto průkopnického projektu, bych vám rád oznámil tu úplně nejfantastičtější zprávu.“ Odmlčel se. Na plátně nahoře nad ním se znovu objevilo logo Brant Hillu na pozadí barvy pařížské modři. „Zítra v osm hodin ráno,“ prohlásil, „učiníme svou první veřejnou nabídku akcií. Myslím, že si všichni uvědomujete, co tohle znamená.“

To znamená peníze, pomyslel si Brace a naslouchal vzrušeným výkřikům, jež se ozývaly ze sálu. Znamená to bohatství pro první investory. A pro Brant Hill to představuje příliv hotovosti, která urychlí stavbu nových zařízení v ostatních státech. Není divu, že se podávalo šampaňské. Zítra ráno totiž bude polovina lidí v tomto sále ještě bohatší, než jsou již nyní.

Posluchači vypukli v nadšený potlesk.

Greta netleskala, což Robbie zaznamenal s jistým nesouhlasem. Staré rčení o tvrdohlavých zrzkách v případě jeho manželky nelhalo. Seděla tam se založenýma rukama a vystrčenou bradičkou – dokonalý obraz pěkně namíchnuté radikálně smýšlející ženy.

Na plátno se promítaly další diapozitivy a odrážely tak na Gretině tváři celou škálu barev. Snímky Brant Hillu v La Jolle, který byl projektován jako řada vilek ve středomořském stylu, s výhledem na Pacifik. Fotografie fitness centra v Newtonu, oživeného desítkou obstarožních žen v elegantních cvičebních úborech. Záběr na pátou jamku newtonského golfového hřiště, na němž u golfového vozítka s plátěnou stříškou pózovali dva muži. Poté snímek obyvatel sanatoria, večeřících v restauraci zařízené jako country klub. Ve stříbrné nádobě na led se chladila láhev šampaňského.

Studnice životního štěstí je tou pravou odměnou…

Brace se zavrtěl na židli a znepokojeně si uvědomil, že je naladěn na stejné myšlenky, jaké určitě napadají Gretu, když tohle všechno vidí. Jako student rozhodně nepočítal s tím, že se jednou stane jeho životním posláním péče o bohaté stařečky. V té době však ještě rovněž nepředvídal, jaký tlak na něj vyvinou půjčky na studium, splátky za dům či spoření na studijní fond pro děti. Nepředstavoval si tenkrát, že se bude muset takhle prodat.

Greta narovnala zkřížené nohy. Když se její stehno neklidně otřelo o jeho, pocítil nečekaný nával vzteku, že se nedokáže vžít do jeho situace. Byla přece jeho manželka – mohla by držet při něm. To on se přece musel postarat, aby rodina byla zajištěná a měla střechu nad hlavou. A co na tom bylo vlastně špatného, starat se o bohaté? I bohatí, jako každý jiný, byli nemocní, potřebovali lékaře, potřebovali soucit.

A platili účty.

Zkřížil paže na hrudi, a jak fyzicky, tak citově se Gretě vzdálil. Pohled upíral na promítací plátno. Takže tohle byl ten pravý důvod, proč Ken Foley pořádal večeři – aby udělal rozruch kolem první veřejné nabídky akcií a roztroubil to do světa. Tím podnítí zájem o koupi nových akcií. Foleyho řeč byla určena pro širší posluchačskou obec investorů. Brant Hill určitě již nyní figuruje na monitorech brokerských firem po celé zemi. Každičké slovo, které dnes večer pronesl, proudilo jistě přímo do médií zabývajících se obchodem.

Objevil se nový diapozitiv, umělecké ztvárnění nového pečovatelského domu, který se právě stavěl. Včera vybetonovali základy a následující týden by měly začít výkopové práce ještě na druhé dostavbě. Stavěli tak rychle, jak jen to bylo v jejich silách, a přesto poptávka i nadále rostla.

Foley popsal zařízení a nyní vysvětloval, jak si celý ten podnik stojí na trhu. Další diapozitiv zobrazoval graf zachycující nárůst starší populace ve Spojených státech. Bylo na něm jasně vidět, jak stárnou lidé, kteří se podíleli na populační explozi. Tak trochu to připomínalo vepříka pohlceného hadem a jeho následnou cestu plazovými útrobami. Současná generace se měnila z aktivních sportovců v lidi libující si v pouhých procházkách. „A zde máme naši cílovou populační skupinu,“ konstatoval Foley a laserovým ukazovátkem obkroužil onoho statistického vepříka v útrobách plaza. „To jsou naši budoucí klienti. Kolem roku 2005 budou ti, co se zasloužili o populační nárůst, odcházet na odpočinek. A Brant Hill je přesně tím zařízením, které vyhledají. Mluvíme tady o rozmachu podobných zařízení, s nímž je spojený také výjimečný návrat vašich investic. Cílová skupina lidí se bude těšit na nové, vzrušující životní údobí. Nechtějí mít starosti s nemocemi a sešlostí věkem. Mnozí z nich budou mít úspory – a to poměrně značné. Budou stárnout, avšak nebudou se chtít cítit starými.“

A kdo by také chtěl? pomyslel si Brace. Koho z nás by nerozladil pohled do zrcadla, spatří-li tam tvář o mnoho starší, než aby patřila jemu?

K jejich stranou odstrčenému stolu posléze doputovala káva a zákusek. Greta ochutnala jakousi záhadnou, uměle vytvořenou hmotu na našlehaném vršku dortu a zákusek nechala být. Brace je snědl oba v depresivní kalorické orgii. Ústa měl plná šlehačky, když vtom zaslechl, že někdo vyslovil do mikrofonu jeho jméno.

Greta do něj šťouchla. „Vstaň!“ zašeptala. „Představují nové lékaře.“

Brace bleskurychle vyskočil a nešťastnou náhodou si oblek vpředu potřísnil kapičkami šlehačky. Postával tak jenom chviličku, pohrával si s ubrouskem a lehce se uklonil posluchačstvu. Potom se sesul na židli. Vzápětí povstali další tři noví lékaři a pokynuli shromážděným, zatímco je představovali. Žádný z nich si nevyzdobil přední část obleku šlehačkou, žádný z nich neměl na tváři trapné rozpaky. Studia jsem dokončil jako druhý nejlepší z ročníku, pomyslel si. Zvolili mne sekundářem roku. Podařilo se mi to oproti veškerému očekávání – a bez jediného penny podpory od rodičů. A teď tu sedím a cítím se jako zatracený imbecil.

Greta se pod stolem dotkla jeho kolena. „Vzduch je tady na mě až moc bohatý,“ zašeptala, „mám pocit, že se dusím zlatým prachem.“

„Chceš odejít?“

„A ty?“

Vrhl pohled k pódiu, kde Foley nepřestával řečnit o penězích. Návraty investic, nárůst trhu, souvise jící s péčí o penzisty. V těchhle starých lidičkách, v těch je doslova zlatý důl.

Brace odhodil ubrousek na stůl. „Vypadneme odtud.“

Angus Parmenter se necítil dobře, ani v nejmenším. Třas v pravé ruce se mu od čtvrtka dvakrát vrátil a dvakrát zase odezněl. Zjistil, že jej dokáže potlačit, avšak musel na to vynaložit nesmírné úsilí a rozbolela ho pak levička. Chvění ustoupilo v obou případech samo od sebe. V průběhu uplynulých dvou dnů se vůbec nevrátilo, takže se mu podařilo přesvědčit sebe sama, že ty záchvaty nic neznamenaly. Možná pil příliš mnoho kávy. Anebo to přeháněl s cvičením na Nautilu a namohl si svaly na paži. Raději cvičení vynechal. Obtíže se nevrátily, což bylo dobrým znamením.

Něco jiného však nebylo v pořádku.

Zjistil to, když se probudil z odpoledního spánku. Zešeřilo se, a tak si rozsvítil lampičku a rozhlédl se po ložnici. Zdálo se mu, že je každým kusem nábytku hnuto. Kdy se to stalo? Nedokázal si to vybavit. Noční stolek však stál mnohem dál, než aby na něj mohl dosáhnout. Kymácel se na jedné hraně, jen jen se překotit. Zíral na něj a snažil se pochopit, proč se dosud nepřevrátil a jak to, že sklenice vody z něj nesklouzla na podlahu.

Obrátil se a pohlédl k oknu. Bylo nyní velmi daleko, ustupující čtverec na konci dlouhého tunelu.

Vstal z postele a v tu chvíli se zapotácel. Bylo to zemětřesení? Podlaha se vzdouvala jako vlny na širém moři. Potácel se na jednu stranu, pak na druhou, až se nakonec zachytil prádelníku. Zastavil se u něj a přitisknutý k jeho hraně se pokoušel znovu nabýt rovnováhy. Cítil, že mu cosi stéká po noze. Shlédl dolů a spatřil, že koberec pod ním je mokrý. Do nosu mu pronikl vlahý, nakyslý pach moči. Kdo se to, ksakru, vymočil u něj v ložnici?

Zaslechl zazvonění. Jako by se k němu neslo místností v podobě drobných černým balónků. Jsou to kostelní zvony? Nebo to odbíjejí hodiny? Ne, někdo zvoní u dveří.

Potácel se ven z ložnice a přidržoval se přitom stěn, veřejí u dveří, čehokoli, čeho se mohl chytit. Chodba jako by se prodlužovala a dveře mu ujížděly z dosahu natažené ruky. Najednou obemkl prsty kliku. S vítězoslavným zachrčením prudce trhl dveřmi a rozrazil je dokořán.

V ohromení zíral na dva trpaslíky, kteří stáli na jeho přední verandě.

„Jděte pryč!“ přikázal jim.

Trpaslíci na něj civěli a vydávali jakési mňoukavé zvuky.

Angus se pokusil dveře přibouchnout, ale nedokázal je zcela dovřít. Objevila se nějaká žena a přidržovala je otevřené.

„Co to vyvádíš, tati? Proč nejsi oblečený?“

„Běž pryč! Vypadni z mého domu!“

„Tati!“ Žena si nyní cestu dovnitř už vynucovala.

„Vypadni!“ obořil se na ni Angus. „Nech mě samotného!“ Otočil se a klopýtal chodbou ve snaze utéci té ženě a dvěma trpaslíkům. Ti ho však pronásledovali. Trpaslíci kňourali a žena ječela: „Co se to děje? Co se to s tebou stalo?“

Zakopl o koberec. To, co následovalo, se odehrálo elegantně, jako pomalý tanec pod vodou. Cítil, jak jeho tělo letí kupředu. Byl to klouzavý pohyb. Paže se roztáhly jako kdyby to byla křídla, jak prolétl jakoby tekutým vzduchem.

Nepocítil dokonce ani náraz.

„Tati! Ach panebože!“

Ti zatracení trpaslíci vřískali a sahali mu na hlavu. Nyní se nad ním sklonila žena. Otočila ho na záda.

„Tati, neudělal sis něco?“

„Umím létat,“ zašeptal.

Žena pohlédla na trpaslíky. „Běžte k telefonu a zavolejte devět jedna jedna, pohotovost. Tak už utíkejte!“

Angus zahýbal paží, která zapleskala jako křídlo.

„Tati, lež klidně. Zavoláme sanitku.“

Umím létat! Plul, klouzal vzduchem. Umím létat!

„V takovémhle stavu jsem ho nikdy neviděla. Nepoznával mě a podle všeho nepoznal ani vlastní vnučky. Nenapadlo mě nic jiného, tak jsem zavolala sanitku.“ Žena vrhla vystrašený pohled směrem k vyšetřovně, kde se dvě sestry pokoušely zjistit životní funkce Anguse Parmentera.

„Řeknu vám toho víc, až ho vyšetřím,“ oznámila jí Toby.

„Vypadá to ale na mrtvici, ne?“

„Vyloučit se to nedá.“ Toby stiskla ženě paži. „Paní Lacyová, co kdybyste se posadila do čekárny? Přijdu si tam s vámi promluvit, jakmile budu vědět víc.“

Edith Lacyová přikývla. S překříženými pažemi zamířila k čekárně a sesula se na pohovku mezi své dvě dcery. Všechny tři se navzájem objaly a jejich paže vytvořily hřejivý a útulný svět sám pro sebe.

Toby se otočila a vešla do vyšetřovny.

Angus Parmenter byl přikurtovaný za ruce i nohy na vozíku a blábolil cosi o cizincích ve svém domě. Končetiny měl na dvaaosmdesátiletého muže pružné s překvapivě vyvinutými svaly. Oblečený byl pouze do nátělníku. Tak ho našla jeho dcera – od pasu dolů nahého.

Maudeen mu sundala manžetu na měření krevního tlaku a nechala ji lehce sklouznout do koše u stěny. „Funkce má teď dobré. Tlak sto třicet na sedmdesát. Pulz devadesát čtyři a je pravidelný.“

„Co teplota?“

„Třicet osm,“ oznámila jí Val.

Toby stála u mužovy hlavy a pokoušela se upoutat jeho pozornost. „Pane Parmentere? Angusi? Já jsem doktorka Harperová.“

„…přišli rovnou do mého domu… a ne a ne nechat mě na pokoji…“

„Angusi, vy jste upadl? Poranil jste se nějak?“

„…ti zatracení trpaslíci! Přišli mi ukrást peníze. Všichni jdou po mých penězích!“

Maudeen zavrtěla hlavou. „Nemůžu z něj dostat ani slovo o jeho zdravotním stavu.“

„Jeho dcera tvrdí, že je zdravý. V poslední době netrpěl žádnými chorobami.“ Toby posvítila muži do očí tužkovou baterkou. Obě zornice se stáhly. „Před pouhými čtrnácti dny s ním telefonovala. Mluvil, jako by bylo vše v pořádku. Angusi! Angusi, co se vám stalo?“

„…v jednom kuse se snaží mi sebrat ty zatracený peníze…“

„Máme co dělat s utkvělou představou,“ povzdychla si Toby a zhasla baterku. Pokračovala dál ve vyšetřování lebečních nervů. Neobjevila žádné lokalizující příznaky, nic, co by ukazovalo na příčinu mužovy zmatenosti. Dcera popsala, jak se otec potácivě pohyboval. Zasáhla mrtvice malý mozek? To by koordinaci pohybů ovlivnilo.

Uvolnila mu pravé zápěstí. „Angusi, dokážete se dotknout mého prstu?“ přidržela mu ruku před obličejem. „Natáhněte ruku a dotkněte se mého prstu.“

„Jste moc daleko,“ vypravil ze sebe.

„Ruku mám hned tady – přímo před vámi. Jen se mě zkuste dotknout.“

Pozdvihl paži. Kymácela se mu ve vzduchu jako tančící kobra.

Rozezvonil se telefon. Maudeen sáhla po sluchátku.

Ruka Anguse Parmentera sebou začala škubat. Bylo to zběsilé, rytmické chvění, při němž se rozdrnčel celý vozík.

„Co to dělá?“ lekla se Val. „Dostal snad záchvat?“

„Angusi!“ Toby vzala mužovu tvář do dlaní a pohled upřela přímo na něj. On se na ni nedíval, zíral na vlastní paži.

„Můžete mluvit, Angusi?“

„Už je to tady zas!“ vykoktal roztřeseně.

„Co? Myslíte ten třas?“

„Ta ruka – čí ruka to je?“

„To je přece vaše paže!“

Chvění ustalo, jako když utne. Paže se mu na vozík zhroutila jako bez života. Angus zavřel oči. „Tak,“ vydal ze sebe, „takhle je to už lepší.“

„Toby?“ Maudeen se k ní obrátila od telefonu. „Volá nějaký doktor Wallenberg. Chce s vámi mluvit.“

Toby si vzala sluchátko. „Doktor Wallenberg? Tady Toby Harperová. Jsem lékařka, která má dnes noční službu na pohotovosti.“

„Přivezli vám tam mého pacienta.“

„Myslíte pana Parmentera?“

„Právě mi nechali zprávu na pípátku. Prý ho přivezla ambulance. Co se stalo?“

„Našli ho zmateného u něj doma. Právě v tuto chvíli je při vědomí a jeho životní funkce jsou stabilizované. Trpí ale ataxií, poruchou hybnosti. A je neuvěřitelně dezorientovaný. Nepoznal dokonce vůbec ani vlastní dceru.“

„Jak dlouho je u vás?“

„Sanitka ho přivezla kolem deváté.“

Wallenberg se na chvilku odmlčel. K Toby dolehl vzdálený smích a hlasy. Nějaký večírek.

„Jsem u vás do hodiny. Jen ho udržte stabilizovaného, dokud nepřijedu.“

„Doktore Wallenbergu –“

Linka však už oněměla.

Toby se otočila k pacientovi. Ležel velice tiše a oči upíral soustředěně na strop. Nyní se jeho pohled přesouval, nejprve napravo, potom nalevo, jako kdyby sledoval nějaký zpomalený tenisový zápas.

„Navrhuju, abychom ho poslali na tomograf,“ začala Toby. „A budeme potřebovat nějaké odběry krve.“

Val vytáhla ze zásuvky hrst skleněných zkumavek. „Budou to ty naše obvyklé – krevní obraz, glukóza a tak?“

„A přidala bych ještě test na drogy. Zdá se, že trpí halucinacemi.“

„Zavolám na rentgen,“ nabídla se Maudeen a vzápětí už se natahovala po telefonu.

„Dámy,“ obrátila se k nim Toby. „A je tu ještě jedna věc.“

Obě sestry na ni pohlédly.

„Ať se téhle noci stane cokoli, tohoto pacienta nenecháme samotného. A to ani na vteřinu. Až do té doby, dokud ho z naší pohotovosti nepřevezou.“

Val i Maudeen přikývly.

Toby uchopila uvolněnou ruku Anguse Parmentera a pevně ji přikurtovala ke kovové ohrádce vozíku.

„Mám první snímky,“ hlásil rentgenolog od tomografu.

Toby upírala pohled na monitor počítače, kde se vytvářel první předobraz, ovál s různými odstíny šedi. Dívala se na příčný řez mozkem. Počítač analyzoval tisíce rentgenových paprsků namířených na pacientovu lebku. Vzniklý obraz se tvořil podle různé hustoty kostí, tekutiny a mozkové hmoty. Lebka se zobrazila jako silný bílý obrys, jako kůra ovocného plodu. Uvnitř této slupky se mozek jevil jako šedavá hmota, do níž se zařezávaly černé rýhy připomínající červy.

Na monitoru se střídala řada snímků. Každý z nich představoval jiný, sotva znatelně se odlišující záběr pacientovy lebky. Spatřila ventrální výběžky, dva černé ovály naplněné cerebrospinální tekutinou. Dále kaudální jádra. Talamus. Žádné anatomické změny vidět nebylo, ani žádnou asymetrii. Žádný důkaz, že by došlo ke krvácení do kterékoli části mozku.

„Nic akutního tam nevidím,“ shrnula Toby. „Co si myslíte vy?“

Vince nebyl lékař, avšak jako asistent u tomografu prostudoval už mnohem více takových snímků než Toby. Zamračil se na monitor, když se na něm objevil nový záběr. „Počkat,“ řekl, „tenhle záběr vypadá trošku zvláštně.“

„Prosím?“

„Tak třeba hned tady.“ Ukázal na rozmazanou skvrnu ve středu. „To je turecké sedlo, malá prohlubeň v klínové kosti, v níž je uložený podvěsek mozkový. Vidíte, tady na okraji není zrovna zřetelně ohraničené!“

„Nemohlo se to stát tím, že se pacient pohnul?“

„Ne, ostatní snímky jsou naprosto jasné. Nepohnul se.“ Vince zvedl sluchátko a vytočil číslo ke svému vedoucímu lékaři domů. „Ahoj, to je doktor Ritter? Přicháže jí vám ty snímky mozkových výsečí do počítače v pořádku? To je skvělý. Právě teď se na ně díváme s doktorkou Harperovou. Lámeme si hlavy nad tím posledním snímkem.“ S těmi slovy ťukl do klávesnice počítače a obrázek se vrátil zpět na monitor. „Hned tenhle výřez třeba. Jaký je váš názor na to turecké sedlo s podvěskem mozkovým?“

Toby se naklonila blíž k monitoru, zatímco se Vince radil s doktorem Ritterem. To, čeho si Vince povšiml, byla velice nepatrná změna – tak drobná, že by ji ona sama přehlédla. Turecké sedlo byla drobounká kapsička v tenké kosti klínové, v níž se nacházel podvěsek mozkový ve spodině lebeční. Žláza sama byla životně důležitá. Hormony, jež produkovala, ovládaly širokou škálu činností, od plodnosti přes růst v dětství po denní cyklus spánku a bdění. Mohlo by to pranepatrné poškození tureckého sedla vyvolat syndromy, kterými pacient trpěl?

„Tak jo. Udělám tenčí výřezy,“ souhlasil Vince. „Chcete, abych připravil ještě něco dalšího?“

„Ráda bych si promluvila s Ritterem,“ požádala rentgenologa Toby. Vzala si sluchátko. „Ahoj, Georgei, tady Toby. Co si myslíš o tom nálezu?“

„Nic moc,“ zněla odpověď. Zaslechla zavrzání jeho křesla – pravděpodobně koženého. George Ritter si liboval v luxusu. Dovedla si ho představit uvelebeného v pracovně a obklopeného nejnovějšími výkřiky počítačové techniky. „U muže jeho věku není adenóma podvěsku mozkového zas tak něčím výjimečným. Trpí jimi dvacet procent osmdesátiletých lidí.“

„A to adenóma je tak rozsáhlé, aby sedlo poškodily?“

„No to ne. U tohohle pacienta je nález jen větší. Jak dopadlo jeho endokrinologické vyšetření?“

„Ještě jsem se na ně nedívala. Toho muže právě přivezli na pohotovost ve stavu akutní zmatenosti. Mohl by ten nález u tureckého sedla být příčinou jeho stavu?“

„Ne, pokud by adenóma nevytvořilo sekundární metabolickou abnormalitu. Prověřili jste elektrolyty?“

„Odebrali jsme je. Čekáme na výsledky.“

„Pokud budou normální a endokrinologický nález bude rovněž v pořádku, pak byste se podle mě měli poohlédnout po nějaké jiné příčině té dezorientace. Ten tumor je příliš malý na to, aby vyvinul větší anatomický tlak. Už jsem požádal Vincea, aby připravil nějaké užší výřezy. Tím by se to dalo asi určit lépe. Pravděpodobně budete taky chtít poslat pacienta na další vyšetření. Kdo je jeho ošetřujícím lékařem?“

„Doktor Wallenberg.“

Rozhostilo se ticho. „On je to pacient z Brant Hillu?“

„Ano.“

Ritter vydal rozzlobený povzdech. „Kéž bys mi tohle pověděla dřív!“

„A proč?“

„Rentgenové snímky pacientů z Brant Hillu neprohlížím. Mají na to vlastní radiology, kteří studují veškerý jejich materiál. Což znamená, že za tohle nedostanu nic.“

„Promiň, to jsem netušila. Odkdy takové opatření zavedli?“

„Springer s nimi před měsícem podepsal dodatek ke smlouvě. Nepočítá se s tím, že by se jejich pacienti ocitli u nás na pohotovosti. V Brant Hillu je ošetřují přímo na pokojích. Jak jsi přišla k tomuhle?“

„Jeho dcera zpanikařila a zavolala nás. Wallenberg sem už jede.“

„Tak fajn. Ať Wallenberg rozhodne, co s těmi výsečemi. Já si jdu zase lehnout.“

Toby zavěsila a obrátila se s výčitkou v hlase na Vincea. „Proč jste mě neupozornil, že pro Brant Hill neděláme specializovaná vyšetření pacientů?“

Vince po ní vrhl bojácný pohled. „Vy jste mi neřekla, že jde o pacienta z Brant Hillu.“

„Copak oni nedůvěřují naším rentgenologům?“

„Naši laboranti snímky pořídí, ale zkoumají je odborníci z Brant Hillu. Podle mě chtějí, aby peníze za ty výkony zůstaly u nich, na klinice.“

Zase jednou nemocniční politikaření, prolétlo Toby hlavou. Každý bojuje o smrskávající se dolar vynaložený na zdravotní péči.

Vstala a nahlédla okénkem do místnosti s tomografem. Pacient ležel klidně na vyšetřovacím stole, oči zavřené, a neslyšně pohyboval rty. Třas v pravé ruce se už neobjevil. Bez ohledu na to mu bude třeba udělat EEG, aby se vyloučila mrtvice. A také bude nutné provést lumbální punkci. Unaveně se opřela o skleněný průzor a přemítala, co tak mohla opominout. Co si nemohla dovolit opominout.

Věděla, že její práce je od okamžiku, kdy z pohotovosti před čtrnácti dny zmizel Harry Slotkin, pod drobnohledem vedení nemocnice. Byla proto mnohem obezřetnější než kdy předtím. Každé odpoledne, když se probouzela, si kladla otázku, zda právě tohoto dne nenaleznou tělo Harryho Slotkina. Zda právě dnes se její jméno opět neocitne ve středu všeobecného zájmu. Již první zcela obecné zprávy ji dost zranily. Všechny místní televizní stanice vysílaly ten týden, kdy Harry zmizel, příběh pacienta, který se ztratil z pohotovosti! Podařilo se jí tu bouři přestát. Nyní už to byla stará zpráva, na kterou široká veřejnost pravděpodobně zapomněla. V ten okamžik, kdy najdou Harryho tělo, pomyslela si, se z toho zase stane žhavá novinka. A já se ocitnu na pořádně tenkém ledě. Pak budu muset čelit jak právníkům, tak reportérům.

Dveře za ní se otevřely a něčí hlas se zeptal: „Tam na tom lehátku leží můj pacient?“

Toby se otočila. Doslova ztuhla na místě, když uviděla výjimečně vysokého muže ve smokingu. Vrhl pohled na Vincea, rychle laboranta zhodnotil a stejně rychle od něj oči odvrátil. Zamířil k okénku a skrz sklo se upřeně zadíval na Anguse Parmentera. „Nežádal jsem vás o tomografické vyšetření. Kdo to přikázal?“

„Já,“ odpověděla Toby.

Wallenberg nyní upřel pohled na ni, jako by si konečně uvědomil, že i ona je hodná jeho pozornosti. Nebylo mu ještě ani čtyřicet, přesto na ni však pohlížel s výrazem naprosté nadřazenosti. Možná to dělal ten smoking. Muž, který vypadal, jako by zrovna vystoupil ze stránek předního módního časopisu, měl všechny důvody, aby se nad ní cítil nadřazený. Toby připomínal mladého lva – hnědé vlasy dokonale sestřižené a sčesané dozadu jako hříva, oči barvy jantaru – byl ostražitý a nijak zvlášť přátelsky naladěný. „To vy jste doktorka Harperová?“

„Chtěla jsem vám ušetřit čas s vyšetřováním. Tak mě napadlo nařídit ten tomograf.“

„Příště nechte na mně, abych si objednal vlastní testy.“

„Ale podle mě je správné udělat všechno co nejdříve.“

Přimhouřil jantarové oči. Zdálo se, že jí odsekne, ale pak si to rozmyslel. Namísto toho pouze přikývl a obrátil se k Vinceovi. „Prosím přeneste mého pacienta zpátky na vozík. Přijmou ho v druhém poschodí, v lékařském křídle.“ Po těchto slovech se měl k odchodu.

„Doktore Wallenbergu,“ zadržela ho Toby. „Chcete znát výsledky tomografického vyšetření svého pacienta?“

„Máte nějaký nález?“

„Drobné poškození tureckého sedla. Podle všeho trpí nemocný adenómatem podvěsku mozkového. A zvětšuje se to.“

„Máte ještě něco jiného?“

„Ne, ale budete pravděpodobně chtít detailní tomografii. To by si ale asi vyžádalo chirurgický zákrok.“

S netrpělivým povzdechem se k ní obrátil. „Doktorko Harperová, toho adenóma jsem si plně vědom. Sleduji ho už dva roky. Detailní tomografie by znamenala jen mrhání penězi. Nicméně vám za tu nabídku děkuji.“ A s tím vypochodoval z místnosti.

„Božíčku!“ zahučel Vince. „Kdo ho tak naprdnul?“

Toby se dívala okénkem na Anguse Parmentera, který si pro sebe nepřestával cosi tiše blábolit. Nesouhlasila s Wallenbergem – podle ní byla další rentgenová vyšetření na místě. Avšak pacient už nadále nespadal do její pravomoci.

Podívala se na Vincea. „Tak pojďte, přeneseme ho na vozík.“

Kapitola 7

Štítek na dveřích byl vyražen podle šablony a vyveden ve světle modré barvě na šedém podkladu: TĚHOTENSKÁ PORADNA. Molly slyšela, jak za dveřmi vyzvání telefon. Váhala v chodbě s rukou na klice a naslouchala vzdálenému ševelení ženského hlasu za zavřenými dveřmi.

Pak se nadechla a vešla dovnitř.

Žena u příjmu si jí hned nevšimla, neboť byla příliš zaneprázdněna telefonováním. Molly se postavila na druhý konec stolu v obavách, aby tuto převelice zaměstnanou dámu nevyrušila. Čekala, až její přítomnost zaznamená sama. Když žena zavěsila, obrátila se na Molly se slovy: „Co si přejete, prosím?“

„No, já si tu mám s někým promluvit…“

„Vy jste Molly Pickerová?“

„Jo.“ Molly s ulehčením přikývla. Očekávali ji. „To jsem já.“

Ošetřovatelka na příjmu se usmála takovým tím úsměvem, který se omezí pouze na roztažení úst – a tím to končí. „Já se jmenuju Linda. Mluvily jsme spolu telefonicky. Co kdybychom šly vedle?“

Molly přelétla pohledem přijímací místnost. „A neměla by mě nejdřív vidět sestra nebo tak? Možná po mně budou chtít nejdřív moč.“

„Ne, dneska si budeme jenom povídat, Molly. Umývárna je v chodbě, jestli ji potřebujete použít hned.“

„Myslím, že to může počkal.“

Vydala se do sousední místnosti za ženou. Byla to nevelká kancelář s psacím stolem a dvěma křesly. Na stěně visel velikánský plakát znázorňující břicho těhotné ženy. Středem břicha byl veden průřez, takže bylo vidět, jak uvnitř spočívá miminko, buclaté nožičky a ručičky skrčené a oči zavřené ve spánku. Na stole ležel model z umělé hmoty, rovněž představující lůno s plodem – šlo o skládačku ze tří vrstev, jež se dala vrstvu po vrstvě rozebrat, břicho, lůno a potom dítě. Ležela tam rovněž velká obrázková kniha otevřená na straně, kde byl nakreslený dětský kočárek, který působil téměř nepatřičně.

„Proč se neposadíte?“ vyzvala Linda Molly. „Dáte si šálek čaje? Nebo jablečnou šťávu?“

„Ne, děkuji, madam.“

„Opravdu ne? Je to jen maličkost.“

„Děkuju vám, madam, ale já nemám žízeň.“

Linda se posadila naproti Molly, takže si obě hleděly přímo do očí. Ženin úsměv přešel ve výraz plný zaujetí. Měla světle modré oči, které by – kdyby si je trošku nalíčila – byly hezké, nezírat tak upřeně z tváře tak prázdné a chladné. Nic na této ženě, její trvalou typickou pro předměstské ženy v domácnosti počínaje, přes beztvaré šaty se stojacím límečkem a sevřenými drobnými ústy konče, nevyvolávalo v Molly žádný pocit uvolnění. Byly ve všech směrech tak rozdílné, že Linda mohla klidně pocházet z jiné planety. Samozřejmě, že i ta druhá žena vycítila rozdíl, který je dělil. Molly to poznala podle způsobu, jakým se Linda usadila za stolem, s rameny narovnanými a kostnatýma rukama sepjatýma před sebou. Molly měla najednou pocit, že si musí stáhnout lem sukně níž, že by měla zkřížit ruce na prsou, aby je skryla. A pak ještě pocítila záchvěv čehosi, co nepocítila již dlouhou dobu.

Byl to stud.

„A teď mi, Molly,“ obrátila se na ni Linda, „povězte o situaci, v níž se nacházíte.“

„O své… hm… situaci?“

„Do telefonu jste mi řekla, že jste těhotná. Máte nějaké příznaky?“

„Jo, myslím, že mám.“

„A jaké?“

„No já…“ Molly sklopila oči do klína. Kratičká sukně jí zase klouzala po stehnech nahoru. Maličko se v křesle zavrtěla. „Ráno je mi špatně od žaludku. V jednom kuse chodím čůrat. A taky už jsem nějakou dobu neměla měsíčky.“

„Kdy jste naposledy menstruovala?“

Molly pokrčila rameny. „Fakt si nejsem jistá. Myslím, že naposledy v květnu.“

„To je nyní už více než čtyři měsíce. A to vám takové zpoždění nedělalo starosti?“

„No, já to měla nepravidelně, víte. A pak jsem ještě chytila nějakou střevní chřipku. A tak jsem si myslela, že jsem to proto nedostala. A taky, já – já… asi jsem nato ani nechtěla myslet. Teda co by to jako mohlo znamenat. Však víte.“

Linda zjevně nevěděla. Dál provrtávala Molly soustředěným pohledem. „Jste vdaná?“

Molly se zaskočeně zasmála. „To ne, madam.“

„Ale… styk jste měla?“ Slovo styk ze sebe vypravila, jako by si odkašlávala. Znělo tiše, přidušeně.

Molly se ošila. „No to jo,“ připustila. „Styk jsem měla.“

„A nechráněný?“

„Tím myslíte, jestli s prezervativem? No jasně. Ale asi se stal… nějakej průšvih.“

Žena opět vydala onen zvuk, jako když si odkašlává. Složila ruce na stole. „Molly, víte, jak vaše děťátko právě teď vypadá?“

Molly zavrtěla hlavou.

„Uvědomujete si, že čekáte dítě?“ S těmi slovy posunula knihu blíž k Molly a nalistovala stránku na samém začátku. Ukázala na ilustraci, na miniaturní miminko stočené do klubíčka v malou kuličku tkáně. „Takhle vypadá ve čtyřech měsících. Má tvářičku, ručičky a nožičky. Vidíte, jak dokonalé už je? Je to skutečné miminko. Není rozkošné?“

Molly si celá nesvá poposedla.

„Už jste pro ně vybrala nějaké jméno? Měla byste mu je dát, nemyslíte? Protože už brzy začnete cítit, jak se ve vás pohybuje. Přece byste ho neoslovovala: Hele ty! Znáte jméno jeho otce?“

„Ne, madam.“

„No, a jak se tedy jmenuje váš tatínek?“

Molly polkla. „William,“ zašeptala, „můj táta se jmenuje William.“

„No podívejte, jaké to máme krásné jméno! Proč bychom tomu děťátku neříkali Willie? Samozřejmě kdyby se narodila holčička, tak bychom jméno museli změnit.“ Usmála se. „Pro děvčátka teď existuje tolik nádherných jmen! Nebo ji můžete pojmenovat po sobě.“

Molly se na ni dívala celá zmatená. Tiše se té ženy zeptala: „Proč mi tohle děláte?“

„A co vám mám dělat, Molly?“

„To, co mi děláte…“

„Ale já se vám jen snažím pomoci při volbě. Jediné volbě. Nosíte pod srdcem dítě. Plod starý čtyři měsíce. A Bůh vám za ně dal posvátnou zodpovědnost.“

„Ale madam, nebyl to Bůh, kdo mě zbouchnul.“

Žena zalapala po dechu a ruka jí vylétla k hrdlu.

Molly se zavrtěla v křesle. „Myslím, že bych radši měla jít –“

„Ne ne. Já se vám jen pokouším předložit různé možnosti – celou škálu. Máte na výběr, Molly, a nenechte si od někoho namlouvat něco jiného. Můžete pro to děťátko zvolit život. Pro malého Willieho.“

„Prosím vás, neříkejte mu tak!“ Molly vstala.

Linda také. „Jméno má. Je to člověk. Mohla bych vám zprostředkovat spojení s nějakou agenturou, která se zabývá adopcí dětí. Jsou lidé, kteří by si rádi vaše dítě vzali do péče – existují tisíce rodin, které na dítě čekají. Nastal čas, abyste přestala myslet jen na sebe.“

„Ale já musím myslet na sebe,“ odpověděla jí Molly šeptem, „protože to za mě nikdo jiný neudělá.“ Vyšla z ordinace a pak ven z budovy.

Zamířila do telefonní budky a našla tam bostonský telefonní seznam. Listovala ve Zlatých stránkách a pátrala v nich po nějaké klinice plánovaného rodičovství na druhém konci města.

Já musím myslet sama na sebe. Protože to za mě nikdo jiný neudělá. A nikdy zatím neudělal.

Jela autobusem, dvakrát přesedla a vystoupila o celý blok dřív před cílem své cesty.

Na chodníku se tam srotil dav. Molly zaslechla, jak si lidé mezi sebou něco povídají, ale slovům nerozuměla. Byl to pouze halasný sbor hlasů, který rytmicky protínal vzduch. Stranou stáli dva policisté, ruce zkřížené, a tvářili se znuděně.

Molly se zarazila. Nebyla si jistá, zda má jít dál. Pozornost davu se teď zčistajasna obrátila k vozovce. K chodníku právě přijížděl vůz. Z budovy se vynořily dvě ženy a prodíraly se rychle a rázně shromážděnými lidmi. Pomohly vystoupit z místa vedle řidiče nějaké ženě, jež vypadala vystrašeně. Pevně ji objaly a razily si cestu zpět k budově.

Dva policisté se konečně rozhoupali k činu. Snažili se uvolnit těm třem ženám cestu, a tak se pustili do šarvátky se sroceným davem.

„Tohle provádějí děckám v tomhle baráku!“ zaječel nějaký muž a mrštil o chodník jakousi nádobou.

Sklo se roztříštilo na všechny strany a po chodníku se rozlila krev v jasné, oslnivé spršce karmínové červeně.

„Vrazi dětí! Vrazi dětí! Vrazi dětí!“ pustil se dav do skandování.

Tři ženy následovaly slepě policistu s hlavami skloněnými. Vyběhly za ním po schodech, a pak zmizely ve dveřích kliniky. Ty se za nimi s bouchnutím zavřely.

Molly ucítila, jak ji někdo zatahal za paži. Nějaký muž jí vrazil do ruky leták.

„Sestro, připoj se k našemu boji,“ vyzval ji.

Molly pohlédla na papír, který třímala. Byla na něm fotografie usmívajícího se dítěte s jemnými, plavými vlásky. My všichni jsme andělé Boží, stálo tam.

„Potřebujeme nové stoupence,“ pokračoval muž. „Jen tak se můžeme pustit do boje se satanem. Byla bys v našich řadách vítaná.“ Natáhl k ní ruku. Vyzáblé prsty připomínaly kostlivce.

Molly se rozplakala.

Nastoupila do autobusu, který ji odvezl zpátky.

Bylo téměř pět hodin, když se vlekla nahoru po schodech ke svému pokoji. Byla tak unavená, že stěží pohybovala nohama, jen s obtížemi se ploužila do posledních schodů.

Skácela se na postel. Avšak v tu chvíli rozrazil dveře Romy a vpadl dovnitř se slovy: „Kdes byla?“

„Na procházce.“

Kopl do postele, na níž ležela, „Ty se teda na chodníku zrovna nepřetrhneš, co? Já si na tebe dávám bacha, holka. Z tebe já nespustím oči!“

„Nech mě být. Chci spát.“

„Sháníš si ve volným čase vlastní kšefty? Tohle děláš?“

„Vypadni z mýho pokoje!“ Nohou se ho pokusila odstrčit od postele.

Dopustila se však ošklivé chyby. Romy ji popadl za zápěstí a tak surově jí je zkroutil, že téměř cítila, jak jí praskají kosti.

„Nech toho!“ zaječela. „Zlomíš mi ruku –!“

„A ty zase zapomínáš, kdo jseš, Molly Wolly. A kdo jsem já. Nelíbí se mi, když si odejdeš a neřekneš mi kam.“

„Pusť mě! No tak, Romy! Přestaň, to bolí!“

Se znechuceným zavrčením uvolnil sevření. Přešel ke starému ratanovému prádelníku, kam odložila kabelku. Obrátil ji dnem vzhůru a obsah vyprázdnil na podlahu. Z peněženky jí vytáhl jedenáct dolarů – všechny peníze, které měla. Jestli provozovala něco bokem, pak jí za to určitě nezaplatili. Jak si cpal bankovky do kapsy, upoutal jeho pozornost letáček – ten s obrázkem plavovlasého dítěte. My všichni jsme andělé Boží.

Popadl papír a rozesmál se. „Co to tady máš za blbosti s andělama?“

„To nic není.“

„Odkud to máš?“

Pokrčila rameny. „Dal mi to nějaký chlápek.“

„Kdo?“

„Neznám ho. Bylo to u kliniky Plánovaného rodičovství. Na ulici se tam srotila celá parta cvoků, co pořvávali a strkali do lidí.“

„A cos tam dělala ty?“

„Nic. Nedělala jsem tam nic.“

Přistoupil zpátky k její posteli a popadl ji pod krkem. Polohlasem ucedil: „Bez mýho vědomí nikam nepůjdeš a nic neuděláš!“

„Co tím myslíš?“

„Nikdo se tě nedotkne bez mýho svolení. Jasný?“ Zaryl jí prsty do tváře. Molly se najednou zmocnil strach. Romy mluvil sotva slyšitelně – a právě když mluvil tiše, tak byl krutý. Viděla ty modřiny, které nechal na obličeji ostatním dívkám. Krvavé díry tam, kde měly dříve zuby. „Já myslel, že tohle už je ti jasný dávno!“

Stisk jeho prstů jí vehnal do očí slzy. Zašeptala: „Jo. Jo, já…“ Zavřela oči a v duchu čekala ránu. „Romy, já to všechno zpackala. Myslím, že jsem v jiným stavu.“

K jejímu velkému překvapení rána vůbec nedopadla. Místo toho ji pustil a vydal zvuk, který zněl téměř jako zdušené zachechtání. Neodvažovala se na něj podívat. Dál měla hlavu pokorně skloněnou.

„Nevím, jak se to stalo,“ pokračovala. „Strašně jsem se bála ti to říct, Prostě jsem se rozhodla, že se o to sama postarám, víš. A potom ti nebudu muset nic vysvětlovat.“

Opět jí položil ruku na hlavu, avšak tentokrát to byl jemný dotyk, skoro polaskání. „Tak teď je ti jasný, že my to takhle neřešíme. Víš přece, že se o tebe postarám. Musíš se naučit mi věřit, Molly Wolly. Musíš se naučit mi důvěřovat.“ Prsty jí přejel po tváři. Bylo to jemné jako zalechtání. „Znám jednoho doktora.“

Molly ztuhla.

„Já se o to postarám, Moll, stejně jako jsem se postaral o všechno ostatní. Tak nepodnikej žádný jiný kroky. Je ti to jasný?“

Přikývla.

Když odešel z pokoje, tak se uvolnila a zhluboka si povzdychla. Tentokrát z toho vyklouzla lehce. Až nyní, když už bylo po všem, si uvědomila, že o vlásek unikla zranění. Romymu se nelze postavit, ne, když chcete mít všechny zuby.

Opět pocítila hlad. Ten teď měla pořád. Natáhla se pod postel pro pytlík brambůrků, ale pak si uvědomila, že je dojedla během dopoledne. Vstala a pátrala, zda by v pokoji nenašla něco k jídlu.

Zrak jí padl na obrázek plavovlasého dítěte. Leták ležel na zemi, kam ho Romy pohodil.

My všichni jsme andělé Boží.

Zvedla papír a zkoumavě si prohlížela dětskou tvářičku. Bylo to děvče, nebo chlapec? Nedovedla to rozpoznat. O dětech toho moc nevěděla, žádné kolem sebe neměla už léta, od doby, kdy byla sama dítětem. Vybavila se jí pouze matná vzpomínka, jak drží mladší sestřičku na klíně. Pamatovala si na zapraskání igelitových kalhotek, které měla Lily natažené přes plenku, a na sladkou vůni pudru, vycházející z její pokožky. A to, jak Lily neměla krček, ale jenom takový hrbolek mezi ramínky.

Lehla si a přitiskla si dlaně na břicho. Cítila, jak se její vlastní lůno, pevné jako pomeranč, pod kůží nalévá. Vzpomněla si na obrázek z Lindiny knížky – na to děťátko s dokonalými prstíčky na rukou i nohou. Takový malý skřítek to byl, že by ho člověk schoval v dlani.

My všichni jsme andělé Boží.

Zavřela oči a unaveně si pomyslela: A co já? Na mne jsi zapomněl, Bože!

Toby si stáhla chirurgické rukavice a odhodila je do odpadkového koše. „Tak, a máš to všechno zašité. Teď se budeš mít před ostatními ve škole čím chlubit.“

Chlapec se konečně vzmužil a podíval se na loket. Víčka měl totiž až dosud pevně semknutá. Ani jednou se neodvážil kouknout, když mu Toby ránu šila. Nyní zíral v posvátné hrůze na vyčnívající konečky modré nylonové nitě. „Páni! Kolik tam mám stehů?“

„Pět.“

„Je to hodně?“

„Je jich pět, takže dost. Asi bys měl už dát na odpočinek ten svůj stařičký skateboard.“

„To ne, stejně bych sebou praštil jinak.“ Posadil se a sklouzl dolů z lehátka. V tu chvíli se kácel ke straně.

„No no!“ zvolala Maudeen. Popadla ho pod pažemi a usadila na židli. „Pohybuješ se moc rychle, dítě.“ Sklonila mu hlavu mezi kolena a stočila oči k Toby. Pubertáci! Fůra řečí a skutek utek. Tenhle pravděpodobně nakráčí zítra ráno do školy a bude hrdě máchat svou novou válečnou jizvou. S tím, aby vylíčil chvíli, kdy se téměř v mdlobách skácel ošetřovatelce do náručí, se obtěžovat nebude.

Zadrnčel místní telefon. Volala Val. „Doktorko Harperová, na trojce v západní chodbě hlásí naléhavý případ.“

Toby vyskočila. „Už letím!“

Pádila chodbou ke schodišti a dál kolem výtahu. Pěšky tam bude rychleji.

Vyběhla dvoje schody a vynořila se ve třetí západní chodbě. Zahlédla sestru, která vjížděla do dveří s pohotovostním vozíkem. Toby zamířila za ní do pacientova pokoje.

Po stranách postele, na níž muž ležel, už stály dvě ošetřovatelky z oddělení. Jedna přidržovala na jeho obličeji kyslíkovou masku a snažila se mu vpravit do plic kyslík, druhá prováděla masáž srdce. Sestra, která přivezla vozík, nainstalovala EKG a připevnila pacientovi na hruď elektrody.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Toby.

Odpověděla sestra, která muži stlačovala hruď. „Když jsem ho našla…, měl záchvat… Potom ochabl… nakonec přestal dýchat…“ Slova z ní tryskala v rytmických intervalech, jak se nakláněla kupředu, a potom zase stisk uvolnila. „Doktor Wallenberg sem už jede.“

Wallenberg? Toby pohlédla pacientovi do obličeje. Nepoznala ho, protože mu kyslíková maska zkreslovala tvář. „To je pan Parmenter?“

„Dvakrát dobře se mu ty minulé dny nevedlo. Snažila jsem se ho dneska ráno dostat na intenzivní péči.“

Toby se protáhla k čelu postele. „Připevněte ty elektrody a já zajistím přívod kyslíku. Dejte mi trubici číslo sedm.“

Sestra, která přivezla vozík, jí podala laryngoskop a roztrhla sáček, v němž byla uložena trubice.

Toby se sklonila pacientovi nad hlavou. „Tak fajn, dáme se do toho.“

Ošetřovatelky sundaly muži kyslíkovou masku a zaklonily mu hlavu. Toby mu vsunula do hrdla laryngoskop. Hlasivky poznala ihned, takže umístila trubici na správné místo. Propojily ji znovu s kyslíkem a jedna z ošetřovatelek mu jej začala vhánět do plic.

„Mám pulz!“ hlásila sestra, která přivezla vozík. „Vypadá to na fibrilaci srdečních komor.“

„Nabijte na sto joulů. A podejte mi defibrilátory! Taky si připravte lidokain – sto miligramů.“ Na sestru to bylo příliš mnoho příkazů najednou, takže se tvářila zaskočeně. Na pohotovosti by byl každičký úkol splněn než bys řekl švec, a lékař by nemusel pronést ani slovo. Toby si nyní přála, aby s sebou vzala nahoru Maudeen.

Přiložila defibrilátory pacientovi na hruď. „Zpátky!“ zavelela a vzápětí stiskla tlačítko.

Tělem Anguse Parmentera projel elektrický proud o síle sto joulů.

Pohledy všech se nyní soustředily na monitor. Přímka zobrazující srdeční činnost povyskočila kolmo vzhůru, a pak opět sklouzla do základní polohy. Objevil se poskakující bod, úzký vrcholek QRS komplexu, který označoval, že srdeční činnost byla obnovena. Pak další a další.

„A máme to!“ zvolala Toby. Sáhla muži na karotis. Na krkavici nahmatala pulz. Byl sice slabý, ale konečně to byl pulz.

„Zavolejte někdo na intenzivní péči,“ požádala Toby sestry, „potřebuju tam jedno lůžko.“

„Mám tlak – pětaosmdesát systolický –“

„Teď ještě stav elektrolytu. A podejte mi injekci.“

„Tady je, paní doktorko.“

Toby sundala obal jehly plynové injekce. Neztrácela čas hledáním radiální, vřetenní tepny na zápěstí a soustředila se rovnou na femorální, stehenní. Propíchla slabinu a vedla jehlu tam, kde cítila pulz. Pramínek jasně červené krve jí napověděl, že našla cíl. Natáhla do injekce tři krychlové centimetry krve a stříkačku pak předala sestře.

„Tak, to je v pořádku, v pořádku.“ Toby stiskla vpich ve slabinách, zhluboka se nadechla a dovolila si vzácný okamžik, kdy mohla vše zrekapitulovat. Zajistili pravidelný dech, měli srdeční rytmus a odpovídající krevní tlak. Všechno provedli dobře. Nyní si mohla položit otázku: Proč se pacient zhroutil?

„Říkáte, že dostal záchvat, než mu začal rychle klesat krevní tlak?“ zeptala se.

Ošetřovatelka jí odpověděla: „Jsem opravdu přesvědčená, že šlo o záchvat. Našla jsem ho, když jsem byla v deset na pravidelné obchůzce. Jeho paže sebou trhala. Pacient nereagoval. Máme stálý příkaz podávat mu intravenózně valium, když to bude třeba. Už jsem si dávku připravila, když vtom přestal dýchat.“

„Intravenózně valium? Tohle nařídil Wallenberg?“

„Ano – při záchvatu.“

„Kolik těch záchvatů měl celkem?“

„Od té doby, co jsme ho přijali? Asi šest. Přibližně jeden denně. Obvykle mu to postihne pravou paži. A měl taky značné potíže s udržením rovnováhy.“

Toby se na pacienta zamračila. Náhle se jí vybavila živá vzpomínka na škubající se nohu Harryho Slotkina. „Jakou určili diagnózu? Znají ji už?“

„Ještě se na tom pracuje. Konzultují to s neurologií, ale podle mě se zatím nic neví.“

„On tady leží celý týden – a lékaři nemají ani ponětí, co s ním je?“

„No, mně alespoň nikdo nic neřekl.“ Vrhla pohled na ostatní ošetřovatelky a ty dojedná zavrtěly hlavou.

Sestry i Toby zaslechly Wallenbergův hlas dřív, než si uvědomily, že vstoupil do místnosti. „Tak jaký máme status?“ chtěl vědět. „Stabilizovali jste ho?“

Toby se k němu otočila tváří. Přišlo jí, že mu v očích zablesklo nevolí, když se jejich pohledy střetly. V mžiku se však ten výraz z jeho očí vytratil.

„Nastala u něj fibrilace srdečních komor,“ hlásila mu Toby. „Předcházel tomu záchvat a zástava dechu. Provedli jsme kardioverzi, a získali tím sinusový rytmus. Teď čeká, až ho převezeme na intenzivní péči.“

Wallenberg přikývl a automaticky sáhl po pacientově kartě. Vyhýbal se snad jejímu pohledu? Pozorovala ho, jak listuje stránkami. Nedokázala potlačit závist nad jeho sebeovládáním, kterou pocítila. Nad jeho elegancí. Každičký vlásek ležel na svém místě. Na bílém plášti nebylo ani stopy po zmačkaném záhybu. Toby, oblečená ve svém obvyklém vytahaném lékařském úboru, si připadala jako věc, kterou právě vytáhli z koše na špinavé prádlo.

„Podle všeho měl těch záchvatů celou řadu,“ prohodila.

„Nejsme si jistí, že jde o záchvaty. EEG to nepotvrdilo.“ Odložil kartu a pohlédl na monitor zachycující činnost srdce. Přes osciloskop tam běžel dál pravidelný sinusový rytmus. „Vypadá to, že je vše v pořádku. Mohu ho teď už od vás převzít sám, děkuji vám.“

„Vyloučili jste toxiny? A infekce?“

„Konzultovali jsme vše s neurologem.“

„Přihlédl zejména k tomu, o čem jsem se teď zmiňovala?“

Wallenberg na ni vrhl udivený pohled. „Proč?“

„Protože Harry Slotkin měl stejné příznaky. Trpěl fokálními záchvaty. Akutními stavy zmatenosti –“

„Zmatenost, to je bohužel úkaz, který se u této věkové skupiny vyskytuje. Já si myslím, že něco takového může člověk těžko chytit jako běžné nachlazení.“

„Ale oba jsou z Brant Hillu. Oba mají stejné klinické příznaky. Třeba to způsobil nějaký běžný toxin.“

„Jaký? Mohla byste své tvrzení specifikovat?“

„Ne, ale neurolog by mohl zúžit výběr.“

„S neurologem jsme ve spojení.“

„Už určil diagnózu?“

„A vy, doktorko Harperová?“

Nezmohla se ani na slovo, tak ji zaskočil jeho nepřátelský tón. Přejela očima sestry, ty se však úzkostlivě vyhýbaly jejímu pohledu.

„Doktorko Harperová?“ Do dveří strčila hlavu pomocnice. „Na telefonu máte pohotovost. Dolů přivezli nějakého pacienta. S bolestmi hlavy.“

„Řekněte jim, že jsem tam hned.“ Toby se otočila zpátky k Wallenbergovi. Ten si však už nasadil stetoskop, a tím pádem jednoznačně ukončil další debatu. Odcházela z místnosti poněkud zdeptaná.

Když sestupovala po schodišti, neustále si připomínala, že Angus Parmenter není její pacient, že se o něj nemá zajímat. Doktor Wallenberg je specialistou v oboru geriatrie a má jistě lepší průpravu než ona, aby se o pacienta náležitě postaral.

Ale stejně jí to nedalo.

Po následujících osm hodin absolvovala obvyklou noční směnu – bolesti ozývající se na prsou či v žaludku, děti s horečkou, celá plejáda onemocnění. Avšak i dnes se občas tempo zmírnilo a v tu chvíli se její myšlenky okamžitě znovu vrátily k Angusi Parmenterovi.

A k Harrymu Slotkinovi, kterého dosud nenašli. Uplynuly už tři neděle od chvíle, kdy zmizel. Během dnešní noci klesla teplota na pouhých třicet stupňů Fahrenheita ( jeden stupeň Celsia - pozn. red.). Toby se na chvilku posadila a hlavou se jí honily myšlenky o tom, jaká je venku zima. Představovala si, jaké to asi je, potulovat se nahý v takovém větru. Věděla, že to je jenom jiný způsob, jak trestá sama sebe. Harry Slotkin onoho chladného večera určitě netrpěl. Bylo víc než jisté, že je mrtvý.

Za svítání se čekárna pohotovosti konečně vyprázdnila a Toby se odebrala do lékařského pokoje. Nad psacím stolem byla polička s lékařskými knihami. Studovala jejich tituly a potom si vybrala učebnici neurologie. V rejstříku si vyhledala heslo Zmatenost. Nacházelo se tu přes dvacet odkazů a různé diagnózy zahrnovaly všechno od horeček po alkoholické delirium tremens. Pohledem přelétla podtitulky. Zmatenost – metabolická. Infekční. Degenerativní. Způsobená novotvary. Vrozená.

Dospěla k závěru, že Zmatenost je termín příliš široký. Potřebovala něco určitějšího, nějaký tělesný projev nebo laboratorní test, který by ji navedl na správnou diagnózu. Vybavila si nohu Harryho Slotkina, jak sebou trhala na vozíku. A vzpomněla si, co říkala ošetřovatelka o škubající se paži pana Parmentera. Křeče? Podle Wallenberga i na základě EEG se to dalo vyloučit.

Toby zaklapla učebnici a se zaúpěním vstala. Musí si prohlédnout Parmenterovu kartu. Třeba v ní objeví nějaký laboratorní test vymykající se normálu, něco, na co se přišlo během celkové prohlídky a oni to přehlédli.

Bylo sedm hodin. Konečně měla po službě.

Vyjela výtahem do třetího poschodí a vešla na jednotku intenzivní péče. Na sesterně se na monitoru třepotalo sedm linek EKG. Sestra, která je sledovala, na ně zírala jako zhypnotizovaná.

„Kde leží pan Parmenter?“ zeptala se jí Toby.

Zdálo se, že tím setru vytrhla z transu. „Parmenter? To jméno neznám.“

„Včera večer ho sem převezli z třetího západního křídla.“

„Žádné převozy jsme neměli. Jen ten infarkt, který jste nám sem poslala z pohotovosti.“

„Ale ne – Parmenter měl za sebou zástavu dechu, a nejen to.“

„Ach už si vzpomínám! Ale ten převoz zrušili.“

„A proč?“

„Na to se zeptejte ve třetím západním.“

Toby vyrazila po schodišti do druhého patra. Sesterna zela prázdnotou, jen telefon blikal, jak někdo čekal na spojení. Toby zamířila k polici s kartami, přelétla jména, ale Parmentera najít nemohla. Celá skleslá se vydala chodbou k pokoji, kde pacient ležel, a zprudka otevřela dveře.

Ztuhla, ohromena tím, co uviděla.

Oknem sem pronikalo ranní světlo a jeho ostrá záře zalévala postel, na níž spočíval Angus Parmenter. Oči měl pootevřené. Tvář byla namodrale bílá a spodní čelist mu ochable sklesla na prsa. Všechny infuze a monitory byly odpojené. Bylo jasné, že je mrtvý.

Zaslechla zvuk otvíraných dveří. Otočila se a zahlédla sestru, která odjížděla s vozíkem s léky z pokoje naproti přes chodbu.

„Co se stalo?“ zeptala se jí Toby. „Kdy zemřel pan Parmenter?“

„Asi před hodinou.“

„Proč jste mě k tomu případu nezavolali?“

„Na oddělení byl doktor Wallenberg. Rozhodl, že to hlásit nebudeme.“

„Já myslela, že jste pacienta převezli na jednotku intenzivní péče.“

„Ten převoz zrušili. Doktor Wallenberg zavolal dceři nemocného – a oba se pak shodli na tom, že nemá cenu s pacientem hýbat nebo podnikat nějaké zvláštní kroky. A tak ho nechali odejít.“

To bylo rozhodnutí, jemuž Toby nemohla oponovat. Angusi Parmenterovi bylo dvaaosmdesát, týden tu ležel v komatu a na uzdravení měl pramalou naději.

Toby se musela zeptat ještě na jednu věc. „Dala rodina souhlas k pitvě?“

Sestra vzhlédla od vozíku s léky. „Pitva se provádět nebude.“

„Ale to je přece nutné!“

„Pohřeb je už zařízený. Z márnice si přijdou vyzvednout ostatky.“

„Kde je jeho karta?“

„Tu už odevzdali do kanceláře na oddělení. Čekáme jen, až přijde doktor Wallenberg a vyplní úmrtní list.“

„Takže pan doktor je pořád ještě v nemocnici?“

„Snad ano. Měl nějakou konzultaci na chirurgii.“

Toby zamířila rovnou na sesternu. Sestra z lůžkového oddělení u svého stolu nebyla, ale volně na něm nechala ležet rozloženou kartu pana Parmentera. Toby v rychlosti prolétla čerstvé poznámky zachycující vývoj pacientova stavu. Přečetla si Wallenbergův poslední záznam:

Uvědoměna rodina. Zástava dechu – sestry nedokázaly nahmatat pulz. Při bližší prohlídce nezjištěn poslechem tlukot srdce.

Zornice ve střední poloze a fixované. V 5:58 prohlášen mrtvým.

O pitvě tam nestála ani zmínka, stejně jako chyběly dohady o podezření na možnou chorobu.

Vzhlédla, když zaslechla zaskřípění koleček. Z výtahu vystupovali dva nemocniční zřízenci a tlačili před sebou vozík. Mířili s ním k pokoji číslo 341.

„Počkejte,“ zavolala na ně Toby. „Vy jste přijeli pro pana Parmentera?“

„Jo.“

„Tak zadržte! Toho zatím nikam nepovezete.“

„Ale pohřební vůz už je na cestě sem!“

„To tělo zůstane, kde je. Musím si promluvit s rodinou.“

„Ale –“

„Prostě počkejte.“ Toby zdvihla sluchátko a zavolala Wallenbergovi do třetího západního křídla. Nikdo to tam nebral. Muži stáli v chodbě, dívali se po sobě a jen krčili rameny. Toby znovu zvedla sluchátko a tentokrát zavolala pacientově dceři, jejíž telefonní číslo bylo zaznamenáno v kartě. Telefon zazvonil šestkrát. Zavěsila. Nyní ji zaplavilo zoufalství. Postřehla, že zřízenci mezitím odvezli vozík do pacientova pokoje.

Rozběhla se za nimi. „Řekla jsem vám, že tu ten pacient zůstane!“

„Ale paní, nám nařídili, že ho tady máme naložit a odvézt ho dolů!“

„Došlo k omylu. Jsem o tom přesvědčená. Doktor Wallenberg je dosud v nemocnici. Počkejte jen, dokud si s ním o tom nepromluvím.“

„To vy jste se mnou chtěla mluvit, doktorko Harperová?“

Toby se otočila. Wallenberg stál ve dveřích.

„Jde o tu pitvu.“

Vstoupil do pokoje a nechal za sebou zvolna zapadnout dveře. „To vy jste mě tak sháněla?“

„Ano. Chtějí odvézt tělo do márnice. Řekla jsem jim, ať počkají, dokud nezařídíte pitvu.“

„Není třeba provádět pitvu.“

„Vždyť nevíte, co se mu stalo! Nevíte, proč byl tak zmatený.“

„Pravděpodobně to způsobila mrtvice.“

„Ale tomograf žádný záchvat mrtvice nevykazoval!“

„Třeba ho udělali příliš brzy. A mozková mrtvice se tak nemusí vždycky ani prokázat.“

„Vy to jenom odhadujete, doktore Wallenbergu.“

„A co bych podle vás měl dělat? Nařídit rentgen hlavy u mrtvého pacienta?“

Zřízenci sledovali se vzrůstajícím ohromením tu vášnivou výměnu názorů. Pohledem oba přelétali z Toby na Wallenberga a naopak. Nyní upírali oči na Toby. Čekali, jak odpoví.

„Harry Slotkin měl podobné příznaky,“ řekla. „Akutní záchvat zmatenosti a něco, co vypadalo jako fokální křeče. Oba tito muži žili v Brant Hillu. A oba byli předtím zdraví.“

„Muži jejich věku jsou náchylní k mrtvicím.“

„Ale možná je to něco jiného. To by mohla prokázat jenom pitva. Máte nějaký důvod, proč ji nechcete povolit?“

Wallenberg zrudl. Jeho vztek byl nyní tak zjevný, že Toby div o krok neustoupila. Chvilku si jeden druhého měřili pohledy. Pak se zdálo, že se Wallenberg zase ovládl.

„Žádná pitva se konat nebude,“ uzavřel jejich hádku, „protože si to nepřeje dcera zesnulého. A já ctím její přání.“

„Třeba nechápe, jak důležité to je. Kdybych si s ní promluvila –“

„Tak na to radši ani nepomyslete, doktorko Harperová! Rušila byste její soukromí.“ Obrátil se ke zřízencům se znovunabytou autoritou. „Teď ho můžete odvézt!“ Střelil po Toby posledním přezíravým pohledem, a potom z pokoje odkráčel.

Toby beze slova sledovala, jak zřízenci přijeli s vozíkem k lůžku a zabrzdili ho tam na místě.

„Raz, dva, tři, teď!“

Přemístili mrtvé tělo na vozík a zajistili je pruhem přes prsa. Nedělalo se to kvůli bezpečnosti převozu, ale z estetických důvodů. Vozíky mohly různě nadskakovat, rampy byly dost příkré a nikdo by si jistě nepřál, aby se mrtvá těla nešťastnou náhodou kutálela po zemi. Nad mrtvolu pak muži umístili jakousi matraci a přes celý ten vynález pak přetáhli velké prostěradlo. Náhodný kolemjdoucí, který by je míjel v chodbě, by si myslel, že jde o pouhý prázdný vozík.

Vyvezli tělo z pokoje.

Toby tam stála osamocená a naslouchala vzdalujícímu se skřípění koleček. Přemýšlela o tom, co se bude dít dál. Dole v márnici se budou muset vyplnit nějaké papíry a podepsat formuláře a doklady o odvozu zesnulého z nemocnice. Potom jej naloží do pohřebního vozu a odvezou do márnice, kde odstraní tělní tekutiny a nahradí je balzamovací směsí.

Nebo půjde o kremaci? přemítala. O ohnivé zredukování tělesné schránky na popílek z uhlíku a stopových prvků, které už nedávají žádné odpovědi?

Nyní se jí naskýtala poslední možnost, jak zjistit diagnózu Anguse Parmentera. A možná i diagnózu Harryho Slotkina. Zvedla sluchátko a znovu zavolala dceři zesnulého.

Tentokrát se ozvalo tiché: „Haló?“

„To je paní Lacyová? Tady doktorka Harperová. Setkaly jsme se minulý týden, na pohotovosti.“

„Ano, pamatuju se na vás.“

„S vaším tatínkem je mi to velice líto. Právě jsem se dozvěděla tu smutnou zprávu.“

Žena si povzdychla, znělo to však spíš unaveně než zarmouceně.

„Myslím, že jsme to čekali. A abych byla skutečně upřímná, je to svým způsobem, no… jistá úleva. Zní to příšerně. Ale když jsme ho ten týden pozorovali…, v takovém stavu…“ Opět si povzdychla. „Za takovýchto okolností by žít nechtěl.“

„To nikdo z nás, věřte mi.“ Toby zaváhala. Hledala příhodná slova. „Paní Lacyová, já vím, že teď není vhodná doba o tom mluvit, ale jiný okamžik se mi opravdu nenaskytne. Doktor Wallenberg mi sdělil, že si nepřejete pitvu. Chápu, že pro rodinu musí být těžké dát k něčemu takovému souhlas. Ale jsem v tomto případě přesvědčená, že je to skutečně důležité. U vašeho otce nám není známa příčina smrti a třeba se ukáže –“

„Já proti pitvě nic nenamítala.“

„Ale doktor Wallenberg mi tvrdil, že jste s ní nesouhlasila.“

„Vůbec jsme se o tom nebavili.“

Toby se odmlčela. Proč mi Wallenberg lhal? „Mohla bych tedy v tom případě získat váš souhlas s pitvou?“

Paní Lacyová zaváhala jen na několik vteřin. „Pokud si myslíte, že to je nezbytné, pak ano,“ dodala tiše.

Toby zavěsila. Už se chystala zavolat na patologii, ale pak ten nápad zavrhla. Žádný z patologů v nemocnici Springer by pitvu neprovedl, byť se svolením rodiny – ne, když proti tomu byl ošetřující lékař.

Proč byl Wallenberg tak pevně rozhodnutý obejít pitvu? Má strach, že by na něco přišli?

Pohlédla na telefonní aparát. Rozhodni se. Musíš se rozhodnout teď hned. Zvedla sluchátko a zavolala na informace. „Boston, prosím,“ ohlásila se, „potřebuju kancelář soudního lékaře.“

Trvalo nějakou chvíli, než obdržela telefonní číslo. A potom také zabralo nějaký čas, než ji přepojili na správnou linku. Zatímco čekala, v duchu si představovala putování těla Anguse Parmentera do márnice. Jízdu dolů výtahem. Dveře, jež se se zasyčením otevřou v suterénu. Chodbu s vodovodními trubkami vydávajícími zvuky ne nepodobné úpění.

„Kancelář soudního lékaře. U telefonu Stella.“

Toby okamžitě zpozorněla. „Tady doktorka Harperová z nemocnice Springer v Newtonu. Mohla bych mluvit s vedoucím soudním lékařem?“

„Doktor Rowbotham je na dovolené. Ale můžu vás spojit s jeho zástupcem, doktorem Dvorakem.“

„Buďte tak laskavá.“

Ozvalo se opakované cvaknutí a potom mužský hlas, nevýrazný a unavený. Představil se: „Tady doktor Dvorak.“

„Mám pacienta, který právě zemřel,“ vysvětlovala Toby. „A myslím, že je třeba provést pitvu.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Přijali jsme ho před týdnem. Vyšetřovala jsem ho na pohotovosti, když ho přivezla sanitka –“

„Měl nějaká zranění po úrazu?“

„Ne. Byl zmatený, dezorientovaný. Vše ukazovalo na poškození malého mozku. Časně ráno došlo k zástavě dechu a on zemřel.“

„Máte podezření, na nějaký pokus o podvod?“

„Vlastně ne, ale –“

„V tom případě může pitvu provést patolog z vaší nemocnice. Naší kanceláři nejste povinna oznamovat úmrtí, pokud ovšem pacient nezemřel během čtyřiadvaceti hodin od příjmu.“

„Já vím, že to není běžný případ spadající do vaší kompetence. Ale ošetřující lékař pitvu odmítá. Což znamená, že ji náš patolog neprovede. Proto vám volám. Souhlas rodiny s pitvou už mám.“

Zaslechla táhlý vzdech a šustění papírů. Téměř viděla toho muže, jak sedí za psacím stolem, unavený a přepracovaný, obklopený nesčetnými upomínkami na smrt. Je to neradostné povolání, pomyslela si, a doktor Dvorak mluvil hlasem nešťastného člověka.

„Paní doktorko,“ ozval se opět, „myslím, že vám není zcela jasné poslání naší instituce. Pokud nejde o nějaký podvod nebo o hrozbu epidemie –“

„Ale tohle by mohl být případ výskytu epidemie!“

„Jak to?“

„Je to už druhý případ, který jsem tenhle měsíc na pohotovosti měla. Pokaždé šlo o staršího muže, u něhož se projevovaly stavy akutního zmatení mysli, příznaky poškození činnosti malého mozku a fokální křeče. Oba ti pacienti žili v témže sanatoriu pro přestárlé – a právě to mě na tom znepokojuje. Pili stejnou vodu, jedli ve stejné jídelně. Asi se navzájem i znali.“

Na to neřekl doktor Dvorak nic.

„Není mi jasné, s čím tu máme co do činění,“ pokračovala Toby. „Může to být cokoli od virové meningitidy po otravu pesticidy, které tam užívají na zahradě. Nepřenesla bych přes srdce, kdybych omylem přehlédla nějaké onemocnění, kterému se dá vyhnout. Obzvlášť když jsou ohroženi i ostatní.“

„Říkáte, že šlo o dva pacienty?“

„Ano. Prvního jsem na pohotovosti ošetřovala před třemi nedělemi.“

„Takže by vám pitva toho prvního pacienta jistě poskytla odpovědi na vaše otázky.“

„V tom prvním případě k žádné pitvě nedošlo. Pacient z nemocnice zmizel. Jeho tělo se nikdy nenašlo.“

Opět se rozhostilo mlčení, jež nyní vyústilo v tichý vzdech. Když se muž znovu ozval, zaslechla Toby v jeho hlase nový náznak zájmu. „Říkáte, že jste z nemocnice Springer? Jak se jmenuje ten pacient?“

„Angus Parmenter.“

„A tělo je dosud u vás?“

„Zajistím, aby tady zůstalo.“

Rychle pádila čtyři poschodí dolů a vpadla do suterénu. Jedna ze zářivek nad hlavou blikala jako přerušované osvětlení někde na diskotéce. Připadalo jí, že se pohybuje vpřed trhavými kroky, jako by měla nohy ztuhlé, když spěchala chodbou ke dveřím s nápisem: NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Vešla do márnice.

Bylo tam rozsvíceno a rádio na pomocníkově stole vyhrávalo. V síňce však nebyl nikdo.

Toby vkročila do pitevny. Stůl z nerezavějící oceli byl prázdný. Potom prohlédla chladírnu s boxy, kam se ukládala těla určená k pitvě. Z boxů se vyvalila chladná, lehce páchnoucí pára. Zápach mrtvých těl. Rozsvítila si a spatřila dva vozíky. Přistoupila k prvnímu, rozevřela zip na obalu, v němž bylo tělo uloženo, a odhalila tak tvář staré ženy. Stařena měla oči otevřené dokořán a bělma neskutečně zarudlá v důsledku krvácení. Toby se otřásla a zip zase zatáhla. Zamířila k druhému vozíku. Ležela na něm mohutná mrtvola. Když Toby otvírala zip, ovanul ji silný pach. Stačilo pohlédnout mrtvému do obličeje, a už uskočila. Musela potlačit nevolnost. Maso na pravé straně obličeje mrtvého téměř chybělo.

Nekrofilní streptokok, blesklo jí okamžitě hlavou, maso pohltily bakterie.

„Sem je vstup zakázaný,“ ozval se něčí hlas.

Toby se otočila a spatřila zaměstnance, který měl službu v márnici. „Hledám Anguse Parmentera. Kde je?“

„Toho jsme už vyvezli ven, na nakládací rampu.“

„Už ho odvezli?“

„Pohřebák zrovna přijel.“

„Kruci!“ zahučela si pro sebe Toby a vyrazila z márnice.

Rychle se rozběhla chodbou. Ocitla se přede dveřmi na rampu. Rozrazila je. Ranní slunce ji zplna udeřilo do tváře. Zamrkala, aby si na tu oslnivou záři zvykla. Poté se bleskově zorientovala v situaci. Vedle prázdného vozíku postával zřízenec. Pohřební vůz se už rozjížděl. Prolétla okolo zřízence a rozběhla se podél vozu. Klepala na okénko řidiče.

„Zastavte! Zastavte ten vůz!“

Řidič zabrzdil a stáhl okénko. „Co se děje?“

„To tělo odvézt nemůžete.“

„Ale máme to potvrzený. Nemocnice souhlasila.“

„Musí se odvézt na soudní pitvu.“

„To mi nikdo neřekl. Pokud já vím, tak si to už rodina zařídila s márnicí.“

„Nyní je to případ, který spadá do kompetence soudního lékaře. Můžete si to ověřit u doktora Dvoraka z úřadu soudního lékařství.“

Řidič vrhl pohled zpátky na rampu, kde dosud postával zřízenec s vozíkem a zaraženě sledoval vývoj událostí. „Ježíši, když já nevím…“

„Heleďte, převezmu za to plnou zodpovědnost,“ ujišťovala ho Toby. „A teď zajeďte zpátky. To tělo musíte vyložit.“

Řidič pokrčil rameny. „Ať je teda po vašem,“ zahučel a přeřadil na zpátečku. „Ale někdo si to pořádně schytá. Jen pevně doufám, že to tentokrát nebudu já.“

Kapitola 8

Lisa s ním opět flirtovala. Patřilo to k jedné z těch každodenních nepříjemností, jež ho rozčilovaly, ale které se doktor Daniel Dvorak naučil velkoryse přecházet. To, jak na něj jeho asistentka vrhala přes ochranné brýle významné pohledy zpod řas, její nenasytná zvědavost, pokud jde o jeho soukromý život, i zjevné rozčarování z toho, že se rozhodl její výpady ignorovat. Nechápal, co na něm tak zajímavého mohla vidět. Podezíral ji, že ta přitažlivost, kterou pro ni měl, nepramenila z ničeho jiného než z výzvy, jíž se pro ni stal tento mlčenlivý muž.

Postarší muž, připustil si v duchu odevzdaně, když se zahleděl na mladou asistentku. Lisa neměla vrásky, šedivé vlasy, ani ochablou pleť. Ve svých šestadvaceti to byla podle odborného posudku jeho syna blond kočka. Jakpak asi nazývá můj chlapec za mými zády mne? přemítal. Dědek? Starý patron? Čtrnáctiletému chlapci, jako byl Patrick, se musela zdát pětačtyřicítka vzdálená jako příští doba ledová.

Ale všichni jsme smrti blíž, než si dokážeme představit, pomyslel si Dvorak a upřel pohled na nahé tělo na pitevním stole. Zář světel nad hlavou dopadala dolů ostře a nelítostně, takže zdůrazňovala každičkou vrásku a prohlubeň na kůži mrtvého. Šedé chlupy na prsou. Černá seboroická zrohovatělá kůže na krku. Nevyhnutelné změny, které s sebou přináší stáří. I plavá a svěží Lisa bude mít jednoho dne jaterní skvrny.

„Vypadá to, že nám sem přivezli někoho, kdo se hodně pohyboval venku,“ poznamenal lékař a přejel prstem v rukavici po hrubší části pokožky na čele mrtvoly. „To jsou skvrny způsobené ultrafialovým zářením – keratóza projevující se loupáním kůže. Tohle má od sluníčka.“

„Na takového dědu má ale fantastické prsní svaly.“ Samozřejmě že Lise takovéhle podrobnosti neunikly. Chození do posilovny se pro ni stalo téměř závislostí. Šílet s tělocvičnou začala přede dvěma léty a její pachtění po tělesné dokonalosti už dosáhlo toho bodu, kdy stále jen mluvila o svalech ve zkratkách. Byl to jakýsi kódovaný jazyk těch, kdo byli posedlí vlastními svaly a kteří podle všeho dávali přednost jednoslovnému vyjadřování. Dvorak často zahlédl, jak Lisa zabloudila očima k zrcadlu nad umyvadlem, aby v něm zachytila svůj odraz. Měla dokonale upravené vlasy? Stáčel se ten pramen vlasů nad čelem správným směrem? Vydrží jí to opálení, nebo bude potřebovat dalších dvacet minut na střeše domu, ve kterém bydlela? Dvorakovi připadalo to její mladistvé zaujetí zjevem na jednu stranu zábavné, ale zároveň ho rozčilovalo.

On sám se nyní díval do zrcadla málokdy – obvykle jen když se holil. A pokud už se na sebe podíval, tak ho vždy trochu zaskočilo, že už má teď vlasy spíš stříbrné než černé. Viděl, jak se mu do tváře zapsala uplývající léta – jak se mu prohlubují vrásky kolem očí a nikdy nemizí podmračená brázda mezi obočím. Neuniklo mu ani, jak unaveně a opotřebovaně začíná vypadat. Od rozvodu před třemi roky zhubl. A zhubl ještě více, když jeho syn Patrick přede dvěma měsíci odjel do koleje. S jednotlivými vrstvami osobního života, o něž přišel, jako by ztrácel i kilogramy váhy.

Dneska ráno utrousila Lisa poznámku, jíž narážela na jeho vyhublost. Vy ale poslední dobou vypadáte pěkně, pane doktore! švitořila, což Dvoraka jen utvrdilo v přesvědčení, že mládí je slepé. On sám si nemyslel, že vypadá pěkně. Když se na sebe podíval do zrcadla, tak v něm pokaždé spatřil jen kandidáta na Prozac, lék na zklidnění.

A tahle pitva mu náladu nepozdvihne.

„Pojďte, převrátíme ho,“ vybídl Lisu. „Nejdřív si ho chci prohlédnout zezadu.“

Společnými silami mrtvolu převalili jako kus klády. Dvorak znovu upravil světlo a pozoroval svisle se táhnoucí skvrny, které vznikly nahromaděním krve. Neunikly mu ani bílé oblasti pokrývající hýždě, tam, kde váha těla stlačila měkké tkáně.

Prstem v rukavici stiskl pokožku, jež měla barvu jako modřina. Místo zbělelo.

„Není ustálen livor mortis,“ poznamenal. „Tady, nad pravou lopatkou, máme odřeninu. Ale není to nic světaborného.“

Vrátil mrtvolu opět na záda.

„Už u něj došlo k rigor mortis,“ podotkla Lisa.

Dvorak pohlédl do lékařské zprávy. „Smrt nastala v pět padesát osm, jak tu stojí. To souhlasí.“

„A co ty modřiny na zápěstí?“

„Vypadá to, že ho upoutali na lůžko.“ Dvorak zalistoval v kartě a našel poznámku sestry: Pacient neklidný. Upoután za ruce i nohy. Kéž by všechny jeho pitvy byly doprovázeny takovými přesnými materiály zachycujícími okolnosti za nichž nastala smrt. Často považoval za štěstí, když znal po převozu do pitevny skutečnou totožnost mrtvého. A ještě větší štěstí měl, když bylo tělo nedotčené a nepáchlo. Aby on a jeho asistenti vůbec ten nejhorší zápach přežili, tak si s ochrannými oděvy navlékali obvykle též kyslíkové masky. Dnes však pracovali jen v běžných rukavicích a ochranných brýlích. Mrtvola, kterou měli pitvat, už byla v nemocnici testována na HIV a žloutenku. Pitvy nepředstavovaly nikdy nic příjemného, ale tahle mohla přinést jistý užitek. Pravděpodobně půjde o nevděčnou práci.

Nasměroval světlo přímo dolů na stůl. Mrtvola měla ruce rozpíchané jako jehelníček – to bylo typické pro úmrtí v nemocnici. Dvorak napočítal čtyři různá místa, kudy byly vedeny vpichy, na paži levé ruky a pět jich našel na pravé. Rovněž na pravé straně slabin objevil vpich – šlo pravděpodobně o odčerpání krve z arterie. Tento pacient se k věčnému spánku neodebral pokojně.

Dvorak uchopil skalpel a vedl řez ve tvaru Y. Zdvihl pak najednou celou hrudní kost a odhalil tak zrakům jak hrudní tak břišní dutinu.

Na orgánech nebylo na první pohled patrné nic zvláštního.

Začal je vyndávat a diktoval vše, na co během pitvy přišel.

„Jde o tělo dobře živeného bílého muže, věk osmdesát dva…“ Odmlčel se. Ten věk musel být uveden chybně. Nalistoval první stranu lékařského záznamu a překontroloval datum narození. Bylo správné.

„Hádala bych mu tak pětašedesát,“ nechala se slyšet Lisa.

„Tady se píše, že mu bylo osmdesát dva.“

„Nemůže to být chyba?“

Dvorak pečlivě zkoumal tvář mrtvoly. Projevy stárnutí se liší – závisejí zčásti na genetickém vybavení jedince, ale také na jeho životním stylu. Viděl osmdesátileté ženy, které by klidně mohly být považovány za šedesátnice. Ale také prohlížel pětatřicetiletého alkoholika, který vypadal přibližně na sto let. Možná mohl Angus Parmenter děkovat za svůj vzhled pouze svým mladistvým genům.

„Věk ověřím později,“ poznamenal a pokračoval v diktování.

„Zesnulý zemřel dnes v pět padesát osm v nemocnici Springer, v Newtonu, Massachusetts, kam ho jako pacienta přijali před týdnem.“ Doktor opět zdvihl skalpel.

Tyto pohyby prováděl předtím už tolikrát, že to vše konal již úplně automaticky. Oddělil jícen a tracheu, dále velké tepny a vyjmul srdce a plíce. Lisa je položila na váhu a řekla nahlas, kolik váží. Potom orgány rozložila na pitvací desku. Dvorak vedl řez kolem koronárních tepen.

„Podle mě nejde o infarkt,“ prohodil. „Ty koronární tepny vypadají docela průchodné.“

Vyřízl slezinu, potom tenké střevo. Zdánlivě nekonečné smyčky střev mu připadaly chladné a kluzké. Najednou odřízl žaludek, slinivku a játra. Neobjevil žádné známky zánětu pobřišnice, ani neucítil zápach, jaký zanechávají anaerobní bakterie. V tom spočívala radost pracovat s čerstvou mrtvolou. Žádný nesnesitelný zápach, jen řezničina s pachem krve.

Otevřel žaludek a shledal, že je prázdný.

„Musel strávit nemocniční stravu,“ usoudila Lisa.

„Podle záznamů nemohl jíst.“

Při zběžné prohlídce zatím Dvorak nenarazil na nic, co by ukazovalo na příčinu smrti.

Obkroužil skalpelem hlavu mrtvoly, vedl řez kolem dokola, odhrnul skalp, a potom odklopil obličej jako gumovou masku. Lisa už přichystala Strykerovu pilku. Do bzučení přístroje, kterým Dvorak otvíral lebku, nepromluvil nikdo ani slovo.

Lékař odstranil vršek lebeční kosti. Mozek vypadal jako změť šedých červů elegantně ukrytých pod menogeální blánou. Mozkové buňky se v žádném ohledu nezdály nějak neobvyklé, což mluvilo proti infekci. Dvorak neobjevil ani sebemenší známky epidurálního krvácení.

Bude muset vyjmout mozek, aby ho mohl prozkoumat blíže. Vzal skalpel a pustil se rychle do práce. Oddělil oční nervy a tepny. Když zajel rukou hlouběji, aby mozek uvolnil od míchy, ucítil, jak se mu do prstu zahryzla ostrá bolest.

Okamžitě ruku vytáhl a podíval se na proříznutou rukavici. „Kruci!“ zahučel si pro sebe a zamířil k umyvadlu.

„Co se stalo?“ vyzvídala Lisa.

„Řízl jsem se.“

„Krvácíte?“

Dvorak si strhl rukavice a zkoumal svůj levý prostředník. Z řezu, tenkého jako po břitvě, prosakoval jemný vlásek krve. „Skalpel projel oběma rukavicemi! Sakra, sakra, sakra!“ Z pultu popadl láhev s betadinem. „Pochcípejte, prevíti!“

„Je HIV negativní, ne?“

„Jo. To mám teda kliku,“ poznamenal a vysoušel si prst. „To se nemělo stát. Prostě jsem byl nepozorný.“ Měl na sebe vztek. Natáhl si nové rukavice a vrátil se k mrtvole. Mozek už odřízl ode všech jeho spojení. Rychlým pohybem jej oběma rukama vyjmul a vložil do solného roztoku, aby se omyl od krve. Omytý mozek pak položil na desku. Nejprve jej prozkoumal zrakem, obracel jej, aby prohlédl všechny jeho plochy. Laloky se zdály normální, bez jakýchkoli sraženin. Nakonec mozek uložil do nádoby s formalínem, kde ho ponechá týden. Teprve pak ho bude moci rozřezat a vzorky vložit na sklíčka. Odpovědi na všechny otázky se pravděpodobně najdou pod mikroskopem.

„Pane doktore?“ To volala místním telefonem Stella, jeho sekretářka.

„Prosím?“

„Máte na lince nějakého doktora Wallenberga.“

„Že mu za chvíli zatelefonuju. Jsem teď uprostřed pitvy.“

„Právě kvůli té pitvě s vámi chce teď mluvit. Trvá na tom.“

Dvorak se narovnal. „A proč?“

„Asi byste si s ním měl promluvit sám.“

„Vypadá to, že budu muset tenhle telefonát vyřídit,“ zabručel směrem k Lise. Stáhl si rukavice a sundal zástěru. „Pokračujte ve svalové biopsii. A vezměte také játra.“

„Neměli bychom počkat, až co vám řekne?“

„Už jsme s tím moc pokročili. Dokončíme ty tkáně.“

Zamířil do své kanceláře, aby si vzal telefon. Místnost byla plná formalínového pachu, i když zavřel dveře. Přinesl si ten zápach na šatech, na rukou. Sám byl cítit jako nějaký zakonzervovaný druh, skrytý v této kanceláři bez oken.

Muž uvězněný v laboratorní nádobě.

Zvedl sluchátko. „To je doktor Wallenberg? Tady doktor Dvorak.“

„Asi došlo k nedorozumění. Pan Parmenter byl můj pacient – naprosto mě vyvedlo z míry, že provádíte pitvu.“

„Je to na žádost jednoho z lékařů v nemocnici Springer.“

„Myslíte tím doktorku Harperovou?“ Zvuk, který vydalo sluchátko, vyjadřoval jasně znechucení. „Ta o pacienta nepečovala. Nebyla oprávněna vám volat.“

„Podle karty ale pacienta skutečně vyšetřovala na pohotovosti.“

„To bylo před týdnem. Od té doby jsem se o něj staral já a také několik přivolaných specialistů. Ani jeden z nás nepovažoval pitvu za nutnou. A rozhodně si nemyslíme, že by to byl případ pro soudního lékaře!“

„Přesvědčila mne, že jde o případ možného výskytu epidemie.“

Opět se ozval ten zvuk plný znechucení. „Doktorka Harperová nepatří zrovna ke spolehlivým zdrojům informací. K vám se to možná nedoneslo, ale ve Springeru ji vyšetřují kvůli přehmatům, kterých se na pohotovosti dopustila. Jde o závažné chyby. Brzy ji mohou propustit – já bych nevěřil jejímu názoru, ať už by se týkal čehokoli. Pane doktore, tohle je případ po sobě jdoucích příkazů. Já jsem ošetřující lékař a já vám také říkám, že pitva je ztrátou času. A vyhazování peněz daňových poplatníků.“

Dvorak potlačil zaúpění. S tímhle nechci mít nic společného! Jsem patolog. Pracuji raději s mrtvými těly než s lidmi s nadměrně vyvinutým egem.

„A pak je tu rodina,“ pokračoval Wallenberg. „Dceru jistě rozruší představa, že by měl být její otec zohavený. Mohla by zvažovati kroky, které jí umožní zákon.“

Dvorak se zvolna narovnal a zavrtěl překvapeně hlavou. „Ale doktore Wallenbergu, já s jeho dcerou mluvil.“

„Cože?“

„Mluvil jsem s ní dneska ráno. Paní Lacyová mi zatelefonovala, aby se mnou probrala pitvu. Já jí vysvětlil, jaké důvody mne k takovému rozhodnutí vedou – a zdálo se, že je pochopila. Nic nenamítala.“

Na lince se rozhostilo ticho. „Musela tedy změnit názor od té doby, co jsem s ní mluvil,“ usoudil Wallenberg.

„Asi ano. Ať už je to jak chce, pitvu jsme zkrátka provedli.“

„Už?“

„Měli jsme tu poměrně klidné dopoledne.“

Opět se rozhostilo ticho. Když se Wallenberg znovu ozval, zněl jeho hlas podivně zkrotle: „A tělo – to vrátíte rodině? Celé?“

„Jistě. I s orgány.“

Wallenberg si odkašlal. „Předpokládám, že s tím budou srozuměni.“

To je zajímavé, pomyslel si Dvorak, když zavěsil. Vůbec se nezeptal, na co jsem při pitvě přišel.

V duchu si celý ten rozhovor zopakoval. Byl prostě jen zatažen do upoceného pletichaření předměstské nemocnice? Wallenberg charakterizoval doktorku Harperovou jako neschopnou lékařku, ženu, která je podrobena šetření, a možná má i různice s kolegy. Nebylá snad její žádost o pitvu pouhým pokusem ztrapnit jiného lékaře z kolektivu v nemocnici?

Dneska ráno měl použít trochu rafinovaného machiavelismu, měl propátrat její osobní spisy. Nicméně Dvorakova logika tíhla ke konkrétním věcem. Informace získával z toho, co viděl, čeho se mohl dotknout anebo co ucítil. Tajemství mrtvého těla jsou snadno odhalitelná skalpelem. Motivy lidského jednání mu zůstávají záhadou.

Ozvalo se zabzučení místního telefonu. „To je doktor Dvorak?“ zeptala se Stella. „Volá vám doktorka Toby Harperová. Chcete ji přepojit?“

Dvorak si to nechal projít hlavou a dospěl k závěru, že nemá náladu hovořit se ženou, která mu právě zkazila den. „Ne,“ odpověděl.

„A co jí mám říct?“

„Že jsem pro dnešek už odešel domů.“

„No, jestli si to přejete…“

„Stello?“

„Prosím.“

„Kdyby snad zavolala ještě jednou, tak jí povězte totéž. Že nejsem k dosažení.“

Zavěsil a vrátil se do márnice.

Lisa se skláněla nad deskou a skalpelem odkrajovala kousky jater. Vzhlédla, když vešel dovnitř. „Tak co? Doděláme ty biopsie?“ chtěla vědět.

„Dokončete je. Potom vraťte orgány zase do břišní dutiny. Rodina chce zpátky celé tělo.“

Lisa udělala další řez, a pak se zarazila. „A co mozek? Potřebujeme ho ještě týden.“

Dvorak vrhl pohled k nádobě, kde spočíval ve formalinové lázni mozek Anguse Parmentera. Pak se zahleděl na zavázaný prst a vybavil si, jak skalpel projel dvěma vrstvami rukavic a zařízl se mu do masa.

„Ten si ponecháme,“ rozhodl. „Já jen zakryju lebku a sešiju kůži na hlavě.“ Natáhl si nové rukavice a sáhl do zásuvky pro jehlu a šití. „Nikdy nepřijdou na to, že tam mozek není.“

Toby plna zoufalství zavěsila sluchátko. Dokončili pitvu, nebo ne? Dva dny se už snažila zastihnout Daniela Dvoraka, ale jeho sekretářka jí pokaždé sdělila, že tam není. Podle tónu jejího hlasu Toby poznala, že telefonáty doktorky Harperové nejsou vítané.

Minutník na troubě zazvonil. Toby vypnula plyn a vyndala jídlo, které zapékala v ohnivzdorné míse. Byly to italské lasagne, které koupila zmrazené. K nim podávala smutně ovadlý salát. Neměla dnes čas ani nakoupit, takže jí došlo i mléko. Nalila proto do dvou sklenic vodu a postavila je na kuchyňský stůl. Celý její život se omezil, jak se zdálo, na zběsilý boj s nedostatkem času. Zmrazená jídla k večeři a nádobí narovnané do dřezu. Pomačkané blůzky vytažené rovnou ze sušičky. Přemítala, zda je ten silný pocit únavy předzvěstí nějakého chřipkového viru, který chytila, nebo jestli je to jen duševní vyčerpání, které ji táhne k zemi. Otevřela kuchyňské dveře a zavolala:

„Mami! Večeře je hotová! Pojď se najíst!“

Ellen se vynořila zpoza trsu melisy a poslušně se šourala do kuchyně. Toby matce umyla u výlevky ruce a usadila ji ke stolu. Kolem krku jí uvázala ubrousek a položila před ní talíř se zapečenými těstovinami. Nakrájela jí jídlo na malé kousíčky, aby je mohla rovnou jíst. Totéž udělala se salátem. Pak vtiskla Ellen vidličku do ruky.

Matka však nejedla. Jen seděla, čekala a pozorovala dceru.

Toby se posadila s plným talířem a snědla pár soust lasagní. Neušlo jí, že Ellen nejí. „Mami, to je večeře. Dej si jídlo do pusy.“

Ellen si vložila prázdnou vidličku do úst a velice soustředěně ji teď vychutnávala.

„Počkej, já ti s tím pomůžu.“ Toby uchopila Elleninu vidličku, na talíři na ni nabrala kousek lasagní, a pak ji pozdvihla k matčiným rtům.

„Moc dobré,“ chválila si Ellen.

„A teď ještě jednou, mami. No tak, do toho!“

Ellen vzhlédla, když se rozdrnčel zvonek u dveří.

„To už musí být určitě Bryan,“ usoudila Toby a zvedla se od stolu. „A ty jez dál. Nečekej na mě.“

Nechala maminku v kuchyni a šla otevřít. „Jste tu brzy.“

„Říkal jsem si, že bych vám měl pomoct s večeří,“ vykládal Bryan, jak procházel domem. V ruce třímal papírový sáček. „Nesu zmrzlinu. Vaše mamka má ráda jahodovou.“

Když od něj nákup přebírala, povšimla si, že se jí nedívá do očí. Vlastně jako by se jejímu pohledu záměrně vyhýbal. Otočil se k ní zády, když si svlékal sako a věšel je do skříně. I poté, co se k ní obrátil tváří, upíral pohled jinam. „Tak jak to dneska jde s večeří?“

„Zrovna jsem ji usadila ke stolu. Máme menší potíže s jídlem.“

„Ale na to já můžu dohlídnout –“

Z kuchyně se ozvalo hlasité třesknutí následované cinkáním rozbitého skla, které poskakovalo po podlaze.

„Ach panebože!“ vyrazila ze sebe Toby a rozběhla se do kuchyně.

Zmatená Ellen jen stála a zírala na rozbitou zapékací nádobu. Těstoviny se rozlétly po podlaze a spolu se sprškou sýra a rajčatové omáčky zasáhly i jednu stěnu.

„Mami, co to tady vyvádíš?“ zaječela Toby.

Ellen zavrtěla hlavou a zabručela: „Bylo to horké. Já nevěděla, že je to horké.“

„Kristepane! Podívej na ten binec! Všechen ten sýr…“ Toby popadla nádobu na odpadky. Vztekle, úplně zoufalá, ji táhla po podlaze k rozbité nádobě. Když si klekla, aby uklidila zničené jídlo, uvědomila si, že má nebezpečně blízko k slzám. Už se mi to vymyká z rukou. Všechno v mém životě se tak nějak zatraceně podělalo! Už ani tohle nezvládnu! Prostě to nedokážu.

„No tak. Ellen, zlatíčko,“ slyšela Bryana, „pojďte, podíváme se vám na ruce. Ach bože, na tohle budete potřebovat studenou vodu! Ne ne, neucukávejte, drahoušku. Počkejte, za chvilku to bude lepší. Ošklivě to bolí, viďte?“

Toby vzhlédla. „Co se stalo?“

„Vaše maminka si popálila ruce.“

„Ach, ach, ách!“ zaúpěla Toby.

Bryan zavedl Ellen k výlevce v kuchyni a pustil jí na ruce studenou vodu. „Je to lepší? Teď si dáme zmrzlinu a po té se budete cítit ještě lépe. Přinesl jsem jahodovou! Mňam, mňam.“

„Mňam,“ zabručela Ellen.

Toby, které hořely tváře hanbou, sledovala Bryana, jak Ellen něžně vysouší ruce ručníkem. Ona si ani nevšimla, že se maminka popálila! V tichosti sbírala dál střepy a kusy tuhnoucího sýra. Šťávu vytřela houbou a tou otřela i stěnu. Potom se posadila ke stolu a pozorovala Bryana, jak Ellen laskavě přiměl, aby se pustila do zmrzliny. Z jeho trpělivosti, z jeho mírného domlouvání se jí zmocňoval ještě větší pocit viny. To Bryan si povšiml, že má Ellen popálené ruce. To Bryan se o ni postaral – Toby viděla pouze rozbitou skleněnou zapékací misku a nepořádek na podlaze.

Nyní už bylo téměř čtvrt na sedm, nejvyšší čas, aby se začala vypravovat do práce.

Neměla však sílu zvednout se od stolu. Seděla, dlaní si podpírala čelo a získávala tak alespoň trochu času.

„Musím vám něco říct,“ začal Bryan. Položil lžíci a s něhou Ellen otřel ubrouskem ústa. Potom se zahleděl Toby do očí. „Opravdu mě to strašně mrzí. Nebylo to snadné rozhodnutí, ale…“ Pečlivě položil ubrousek na stůl. „Nabídli mi jiné místo. Je to něco, co si nemůžu nechat ujít. Něco, co jsem už dlouho toužil dělat. Já jsem jiné místo nehledal – prostě se to tak nějak zběhlo.“

„Co se zběhlo?“

„Zavolali mi ze sanatoria pro seniory, jmenuje se to Twin Pines. Za Wellesley. Hledají někoho, kdo by jim vedl novou terapii uměním. Toby, oni mi učinili nabídku. Nemůžu ji odmítnout.“

„Nezmínil jste se mi o tom ani slovem.“

„Zavolali mi teprve včera. Dneska ráno jsem tam byl na přijímacím pohovoru.“

„A vy jste tu práci prostě jen tak přijal – aniž byste si o tom promluvil se mnou?“

„Musel jsem se rozhodnout hned na místě. Toby, je to práce od devíti do pěti. Znamená to, že zase můžu žít jako většina příslušníků lidského rodu.“

„Kolik vám nabíže jí? Zaplatím vám víc.“

„Už jsem to místo přijal.“

„Tak kolik?“

Odkašlal si. „Nejde o peníze. Nechci, abyste si myslela, že mi běží o tohle. Je to… víc věcí dohromady.“

Zvolna se sesula zpátky na židli. „Takže vám lepší nabídku navrhnout nemůžu.“

„Ne.“ Pohled upřel do stolu. „Chtějí, abych nastoupil, jak nejdříve to bude možné.“

„A co moje matka? Co když neseženu nikoho, kdo by na ni dohlédl?“

„Jistě se vám to podaří.“

„Přesně řečeno, kolik mám času na to, abych si někoho našla?“

„Čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní? To si myslíte, že si někoho jen tak vyčaruju? Trvalo mě měsíce, než jsem našla vás.“

„Ano, já vím, ale –“

„Co mám ksakru dělat?“ Zoufalství v jejím hlase se mezi nimi rozprostřelo jako neblahý mrak. Zvolna k ní vzhlédl a pohled měl překvapivě lhostejný. „Mám Ellen rád. Vy to víte. A vždycky jsem o ni pečoval co nejlépe. Ale Toby – není to moje matka. Je to vaše matka.“

Prostá pravda těchto slov umlčela jakoukoli odpověď, na niž by se zmohla. Ano, je to moje matka. Já za ni nesu zodpovědnost.

Pohlédla na Ellen a zjistila, že maminka ničemu z toho nevěnuje pozornost. Ellen sebrala ubrousek a skládala ho kolem dokola, čelo svraštělé soustředěním.

„Víte o někom, kdo by o takovou práci měl zájem?“ zeptala se ho Toby.

„Mohl bych vám dát pár jmen,“ navrhl. „Znám několik lidí, kteří by třeba projevili zájem.“

„Byla bych vám za to vděčná.“

Podívali se na sebe přes stůl, tentokrát ne jako zaměstnavatel a zaměstnanec, ale jako přátelé. „Děkuju vám, Bryane,“ řekla mu. „Za všechno, co jste pro nás udělal.“

V obývacím pokoji odbily hodiny půl. Toby si povzdychla a vysoukala se ze židle.

Byl nejvyšší čas vyrazit do práce.

„Toby, musíme si promluvit.“

Vzhlédla od tříletého sípějícího dítěte a spatřila mezi dveřmi ordinace Paula Hawkinse. „Mohl bys chviličku počkat?“

„Potřebuju s tebou dost naléhavě mluvit.“

„Tak dobře. Počkej jen, až mu píchnu epinefrin – a už letím.“

„Počkám na tebe v kuchyňce.“

Toby zachytila Maudeenin tázavý pohled, když jí podávala ampuli s látkou. Obě zarazilo jedno: Proč se tu objevil šéf pohotovosti ve čtvrtek v deset hodin v noci? Měl na sobě oblek a kravatu – což nebyl jeho obvyklý nemocniční úbor. Toby se už nyní cítila celá nesvá. Natáhla dva krychlové centimetry do injekční stříkačky. Potom se přiměla k veselému tónu, když dítěti říkala: „A teď uděláme něco, po čem se ti bude mnohem, mnohem lépe dýchat. Musíš ale sedět hezky klidně. Teď ucítíš, jako by tě štípla včelička – ale rychle to přejde, ano?“

„Já nechci, aby mě štípla včela! Já nechci, aby mě štípla!“

Matka chlapce pevněji přidržela. „On ty injekce nenávidí. Jen klidně dělejte a píchněte mu ji.“

Toby přikývla. Na každý pád bylo beznadějné vyjednávat s tříletým dítětem. Vpíchla mu lék a vyvolala tím výkřik tak silný, že se div nezbortily zdi. Křik stejně rychle ztichl. Chlapec sice dosud popotahoval, avšak pohlížel na injekční stříkačku žádostivým pohledem.

„Já bych ji chtěl!“

„Můžu ti dát novou,“ ujistila ho Toby a podávala mu nepoužitou injekci bez jehly. „Užiješ si legraci ve vaně.“

„Budu dávat injekce sestře.“

Chlapcova matka obrátila oči v sloup. „To se jí bude určitě strašně líbit!“

Zdálo se, že chlapcovo sípění už ustupuje. Toby u něj tedy nechala Maudeen a vydala se za Paulem do kuchyňky.

Vstal, když vešla dovnitř, avšak promluvil teprve, když zavřela dveře.

„Dneska večer jsme měli schůzi vedení,“ začal. „Právě to skončilo. Myslel jsem si, že bych se měl hned zastavit a vysvětlit ti, co se stalo.“

„Předpokládám, že to má zase co dělat s Harry Slotkinem.“

„To byla jedna z věcí, o které jsme mluvili.“

„Vy jste probírali ještě další?“

„Padla tam také zmínka o té pitvě.“

„Aha. Mám takový pocit, že na tohle bych se měla posadit.“

„Asi bychom se na to měli posadit oba.“

Vybrala si židli u jídelního stolu naproti němu. „Jestli to byl dýchánek pořádaný pod heslem ‚Upalte doktorku Harperovou!‘, tak proč mě k tomu ohýnku taky nepřizvali?“

Paul si povzdychl. „Toby, společně můžeme čelit krizi týkající se Harryho Slotkina. Ve skutečnosti máš v tomhle případě štěstí. Slotkinova rodina zatím o žalobě nemluví. A zdá se, že záporná publicita už rovněž pominula. Podle toho, co jsem slyšel, ututlá Brant Hill veškeré případné novinky. Brant Hill a doktor Wallenberg.“

„Proč by mi zrovna Wallenberg měl prokazovat nějaké laskavosti?“

„Podle mého názoru by Brant Hillu zrovna neprospělo, kdyby vyšlo najevo, že se jeden z jejich bohatých chovanců potuloval po okolí jako nějaký pouliční vagabund. Však víš, oni nepatří k těm tvým obvyklým penzistům z periferie. Úspěch kliniky Brant Hill závisí na jejich neposkvrněné, dokonalé pověsti. Na tom, že jsou nejlepší – a za to si účtují pěkné prachy. Nebude v jejich silách přilákat nové klienty, pokud se objeví nějaké pochybnosti o tom, zda se těm stávajícím dostává dobrého zacházení.“

„Takže Wallenberg vlastně chránil svoji dojnou krávu, a ne mě!“

„Ať už měl důvod jaký chtěl, z té bryndy ti pomohl. Ale tys ho teď převezla nevídaným způsobem. Co tě to jen napadlo? Zavolat soudnímu lékaři? A udělat z toho případ pro koronera?“

„Jedině tak jsem mohla získat diagnózu.“

„Ale ten muž už tvým pacientem nebyl! Pitva měla vycházet z Wallenbergova rozhodnutí.“

„On se jí ale chtěl vyhnout! Buď nechtěl znát příčinu smrti, anebo se obával, že se na ni přijde. Nenapadlo mě nic jiného.“

„Postavilas ho tím do špatného světla. Způsobila jsi, že to teď vypadá, jako by šlo o nějaký trestný čin.“

„Dělala jsem si starosti kvůli možné epidemii –“

„Tohle ale není ten případ. Vznikl z toho střet zájmů. Wallenberg se dneska večer na tu schůzi dostavil. Stejně jako spojenci Douga Careyho. Probíhalo tam opravdu skvělé dušení ve vlastní šťávě. A jako hlavní chod naservírovali tebe. Wallenberg teď vyhrožuje, že všechny pacienty z Brant Hillu převede ze Springeru pod nemocnici Lakeside. To nás poškodí. Možná si neuvědomuješ, že Brant Hill je pouze jedním článkem mohutného řetězu. Mají odbočky v desítkách dalších domovů pro lidi na odpočinku – a všechna ta zařízení posílají své pacienty do naší nemocnice. Máš vůbec představu, kolik peněz jsme vydělali jen na jejich endoprotézách? K tomu si přidej to ostatní, katarakty, hemoroidy. A hned z toho máš celou řadu pacientů. Většina z nich je ještě vedle běžného pojištění připojištěna. Nemůžeme si dovolit, abychom o ně přišli. A právě tím nám Wallenberg hrozí.“

„A to všechno kvůli té pitvě?“

„Má víc než pádný důvod byl naštvaný. Když jsi zavolala soudního lékaře, tak jsi z Wallenberga udělala nekompetentní osobu. Ba co hůř – už zase se nám ozývají novináři. Znamená to další vlnu negativní reklamy.“

„Doug Carey jim dal tip. To je přesně ta rána pod pás, které on obvykle uštědřuje.“

„No, a Wallenberg je teď pěkně namíchnutý, že budou jeho jméno vláčet tiskem. Vedení je taky namíchnuté, že možná přijdou o pacienty z Brant Hillu.“

„A všichni jsou samozřejmě namíchnutí na mě.“

„A tebe to překvapuje?“

Toby zvolna vydechla. „Tak fajn, ohníček sis už vychutnal a já jsem na škvarek.“

Paul na ta slova přikývl. „Wallenberg chce, abychom s tebou ukončili pracovní smlouvu. A já to samozřejmě dostanu do rukou jako první, protože jsem šéf pohotovosti. Samozřejmě, že moc velký prostor na manévrování mi zase neposkytli.“

„Cos jim na to pověděl?“

„Naznačil jsem jim, že jim to nemusí projít tak snadno, ten tvůj vyhazov.“ Nevesele se zasmál. „Použil jsem taktiku odkladu, se kterou asi nebudeš souhlasit. Řekl jsem jim, že se budeš bránit tím, že jde o diskriminaci pohlaví. To je poněkud znervóznilo. Jestli nechtějí mít s někým co do činění, pak je to ukřičená feministka.“

„To zní opravdu lichotivě.“

„To bylo to jediné, co mě napadlo.“

„Je to legrační. Něco takového by mě vůbec na mysl nepřišlo. A to jsem žena.“

„Pamatuješ na tu žalobu, kterou vznesla na základě sexuálního obtěžování jedna ze sester? Táhlo se to dva roky a Springer zaplatil právníkům celé jmění. Dnes večer to byl jediný způsob, jak je zarazit a přimět je, aby zvážili svoje kroky. A pro tebe získat nějaký čas, dokud se to celé neusadí.“ Pročísl si rukou vlasy. „Toby, ocitl jsem se na pořádně rozpálené židli. Nutí mě, abych tu situaci řešil. A já ti nechci ublížit, to opravdu ne.“

„Chceš, abych dala výpověď?“

„Ne, proto jsem za tebou nepřišel.“

„Tak co chceš, abych udělala?“

„Napadlo mě, že by sis mohla třeba vzít na pár týdnů dovolenou. A mezitím přijde zpráva od soudního lékaře. Jsem si jistý, že se prokáže přirozená příčina smrti. Wallenberg se z toho tím pádem dostane.“

„A vše bude odpuštěno.“

„Alespoň doufám. Tak jako tak máš v plánu dovolených termín na příští měsíc. Můžeš si volno vybrat už teď. A prodloužit si dovolenou o tři čtyři týdny.“

Chvilku tam seděla a přemýšlela o všem, co jí právě řekl. V duchu si promítala hru s dominovým efektem – čin vyústí v důsledky a ty vyvolají další důsledky. „Kdo by mě zastupoval?“ zeptala se.

„Můžeme sem dát Joe Severina. Ten by převzal tvoje služby. Dělá teď jenom na částečný úvazek. Jsem si jistý, že to vezme.“

Toby se na Paula zpříma podívala. „A já už nikdy svou práci nedostanu zpátky. Viď?“

„Toby –“

„Nebyl to snad Doug Carey, kdo sem Severina dohodil? Nejsou to staří kamarádíčkové nebo tak něco? Nebereš v úvahu všechny osobní vazby. Jestliže půjdu na dovolenou, tak na moje místo rovnou nakráčí Joe Severin. A já se pak nebudu mít kam vrátit – a ty to víš.“

Na to jí neřekl nic. Jenom na ni prostě hleděl a výraz jeho tváře také nic nevyjadřoval. Po mnoho let připouštěla, aby jejich vztah zastíral opar jejího okouzlení Paulem. Přikládala větší význam jeho úsměvům, jeho přátelskosti, než jaký to vše ve skutečnosti mělo. Fakt, že si to uvědomila až nyní, v tom nejzranitelnějším okamžiku, činilo ránu ještě bolestivější.

Vstala. „Na dovolenou nastoupím podle rozpisu. Dřív ne.“

„Toby, dělám, co je v mých silách, abych tě ochránil. Musíš mě chápat – ani moje postavení není jisté. Springer utrpí ztráty, pokud přijdeme o pacienty z Brant Hillu. A vedení bude hledat viníky.“

„Já tě z ničeho neobviňuju, Paule. Chápu, proč tohle děláš.“

„Tak proč nepřistoupíš na můj návrh? Vezmi si neplacené volno. Práci tu budeš mít vždycky.“

„Můžeš mi to dát písemně?“

Na to neřekl ani slovo.

Obrátila se ke dveřím. „Přesně tohle jsem si myslela.“

Kapitola 9

Molly Pickerová stála, pohled upřený na telefonní automat, a sbírala odvahu zvednout sluchátko. Dneska se do telefonní budky vypravila už podruhé. Poprvé do ní ani nevkročila – jen se otočila na podpatku a odešla. Nyní stála přímo před telefonním přístrojem. Dveře za ní byly zavřené a nic ji od volání nemohlo zastavit.

Ruce se jí chvěly, když zvedla sluchátko a vytáčela číslo.

„Ústředna,“ ozvalo se.

„Chtěla bych volat na výzvu účet volaného. Do Beaufortu v Jižní Karolíně.“ Hlas jí přeskakoval rozčílením.

„Koho mám ohlásit?“

„Molly.“ Uvedla telefonní číslo. Potom se s očima zavřenýma a srdcem tlukoucím jako o závod opřela o stěnu budky, zatímco žena v ústředně přepojovala hovor. Slyšela, jak telefon vyzvání. Zmocnil se jí strach tak silný, že měla obavy, aby se přímo tady v budce nepozvracela. Kriste Ježíši, pomoz mi!

„Haló?“

Molly se narovnala. Poznala matčin hlas. „Mami!“ vybuchla, avšak v tu chvíli jim do hovoru vpadla spojovatelka. „Máte tu hovor na účet volaného. Od Molly. Přijmete ho?“

Na druhém konci linky se rozhostilo dlouhé ticho.

Prosím tě, prosím, prosím! Mluv se mnou!

„Paní, zaplatíte za ten telefonát?“

Molly zaslechla táhlý vzdech a pak: „Asi jo.“

„Tak mluvte,“ vyzvala je spojovatelka.

„Mami, to jsem já. Volám z Bostonu.“

„Takže jseš pořád tam nahoře.“

„Jo. Chtěla jsem ti zavolat –“

„Potřebuješ peníze nebo tak něco. Nemám pravdu?“

„Ne! Ne, vede se mi dobře. Já jen, ehm…“ Molly si odkašlala. „Jedu si po svým.“

„No to ráda slyším.“

Molly zavřela oči a přála si jen, aby matčin hlas nezněl tak lhostejně. Přála si, aby se vše vyvíjelo tak, jak si to vysnila. Že maminka vypukne v pláč a pak ji poprosí, aby se vrátila domů. V matčině hlase však nezaslechla ani stopu po nějakých slzách, jen ten neživý tón, který Molly drásal srdce.

„Tak máš nějaký důvod, proč voláš?“

„Ále…, vlastně ne.“ Molly si promnula oči. „Ve skutečnosti ne…“

„Chceš mi něco povědět nebo co?“

„Já – asi jsem tě prostě jen chtěla pozdravit.“

„Fajn. Hele, podívej, musím tady něco dovařit. Jestli mi už nemáš doopravdy co říct –“

„Jsem těhotná,“ zašeptala Molly.

Neozvala se žádná odpověď.

„Slyšelas mě? Budu mít dítě. Představ si, mami! Doufám, že to bude holčička, abych ji mohla vyparádit jako nějakou princeznu! Pamatuješ, jaks mi kdysi šila šaty? Koupím si šicí stroj a naučím se na něm šít.“ Nyní se smála. Mluvila skrz slzy – rychle a zoufale. „Ale naučit mě to budeš muset ty, mami, protože já bych to nikdy pořádně netrefila. Nikdy bych se nenaučila, jak ušít ty spodní švy –“

„Bude barevný?“

„Co?“

„Jestli to dítě bude barevný?“

„Já nevím –“

„Co chceš říct tím nevím?“

Molly si přitiskla dlaň na ústa, aby ztlumila vzlyk.

„Naznačuješ mi tím snad, že o tom nemáš ani tušení?“ zaútočila na ni matka. „To si to ani neumíš spočítat?“

„Mami,“ šeptala Molly dál, „mami, vždyť to vlastně nevadí! Je to pořád moje dítě!“

„Ale vadí to! Vadí to kvůli sousedům! Co na to asi podle tebe řeknou? A táta – tvýho tátu to zabije.“

Někdo zabušil na dveře budky. Molly se obrátila a spatřila muže, který ukazoval na hodinky a naznačoval jí, aby z budky vypadla. Otočila se k němu zády.

„Mami,“ řekla, „chci se vrátit domů.“

„Domů nemůžeš. Ne v tomhle stavu.“

„Romy mi říká, ať to dám pryč. Chce, abych svoje děťátko zabila. Dneska mě pošle k doktorovi. Nevím, co mám dělat. Mami! Potřebuju, abys mi řekla, co mám udělat…“

Z matčina hrdla se vydral unavený povzdech. Tiše odpověděla: „Možná by to bylo to nejlepší.“

„Co?“

„Kdybys to dala pryč.“

Zaskočená Molly vrtěla hlavou. „Ale bude to tvoje vnouče –“

„To není žádný moje vnouče. Ne, když sis ho takhle uhnala.“

Muž znovu zabušil na dveře a zaječel na Molly, ať vypadne od toho telefonu. Přitiskla si dlaň na ucho, aby k ní hlas zvnějšku nepronikal.

„Prosím tě,“ šeptala Molly, „dovol mi vrátit se domů.“

„Táta by o něčem podobným nechtěl ani slyšet. Však víš, že ne. Ne po tý ostudě, do který jsi nás uvrhla. Potom, co jsem ti pořád kolem dokola říkala, co od toho můžeš čekat. Ale tys mě nikdy neposlouchala, Molly, nikdy.“

„Už ti nenadělám žádný další těžkosti, Romy a já, s tím už je konec. Já chci teď jen odjet domů.“

Muž nyní už na dveře budky mlátil pěstí. Řval na ni, ať vystřelí od toho automatu. Zoufalá Molly zády zapříčila dveře, aby se ten člověk nedostal dovnitř.

„Mami?“ opakovala do sluchátka. „Mami?“

Matka jí odpověděla s jistou vítězoslávou v hlase: „Jak si kdo ustele, tak si i lehne.“

Molly stála a tiskla sluchátko k uchu. Věděla, že matka už zavěsila. Přesto však nedokázala uvěřit tomu, že se spojení přerušilo. Prosím, mluv se mnou. Řekni mi, že jsi pořád ještě se mnou. Pověz mi, že se mnou vždycky budeš.

„Tak hele, ty mrcho! Vypadni už od toho podělanýho telefonul“

Beze slova nechala telefonní sluchátko vyklouznout z dlaně. Volně se pohupovalo a ťukalo o stěnu budky. Jako omámená vyšla ven. Ve skutečnosti ani nevnímala muže, který jí nepřestával nadávat. Neslyšela ani slovo z toho, co říkal. Prostě jen tak odcházela.

Nemůžu se vrátit domů. Nemůžu domů. Ani teď, ani kdy jindy.

Kráčela, aniž by cokoli viděla, aniž by cítila, jak zakopává nohama obutýma v lodičkách se silnou podrážkou a vysokými podpatky. Pocit mučivé úzkosti vytěsnil veškeré tělesné vjemy.

Vůbec si nevšimla Romyho, který se k ni blížil.

Rána ji zasáhla pod bradu. Molly se zapotácela a narazila na zeď budovy. Zachytila se mříží na okně. Jako klíště se držela tepaného železného mřížoví, aby neupadla. Vůbec nechápala, co se stalo. Věděla jen, že na ni Romy ječí a že jí v hlavě hučí bolestí.

Popadl ji za paži a mrštil jí směrem k hlavním dveřím. V hale ji opět udeřil. Tentokrát skutečně upadla a plazila se ke schodům.

„Kde ses krucinál courala?“ zařval na ni.

„Musela – já jsem si musela něco vyřídit –“

„Měla jsi přece dneska přijít na schůzku, vzpomínáš? Chtějí vědět, proč jsi tam nebyla!“

Polkla a pohled upírala na schod. Neodvažovala se mu podívat do tváře. Doufala jen, že jí na její lež skočí. „Já na to zapomněla,“ vypravila ze sebe.

„Cože?“

„Říkala jsem, že jsem na to zapomněla.“

„Ty jseš ale kurva jedna pitomá! Dneska ráno jsem ti přece říkal, kde máš bejt!“

„Já vím.“

„Musíš mít místo mozku naděláno!“

„Hlavou se mi teď honí spousta jiných věcí.“

„No – pořád na tebe ještě čekají. Tak hezky hejbni zadkem a fofrem sedej do toho auta!“

Vzhlédla k němu. „Nejsem ale připravená –“

„Připravená?“ Romy se rozesmál. „Budeš muset udělat jediný – lehnout si na stůl a roztáhnout nohy.“ Popadl ji, postavil a postrčil ke dveřím. „Tak běž. Poslali ti dokonce limuzínu.“

Doklopýtala ven na chodník.

U obrubníku parkoval černý vůz a čekal na ni. Skrz temné kouřové sklo sotva rozeznala obrys řidiče.

„Tak sebou hoď a nastup!“

„Romy, necítím se zrovna nejlíp! A tohle nechci!“

„Nehraj si se mnou! Koukej nastoupit do toho auta!“ Otevřel dvířka, strčil ji na zadní sedadlo a dvířka za ní s bouchnutím přirazil.

Vůz se odlepil od chodníku.

„Hele!“ obrátila se na řidiče. „Chci ven!“ Mezi ní a předním sedadlem se tyčila stěna z plexiskla. Zabušila do ní pěstí, aby upoutala řidičovu pozornost. Avšak ten jí nevěnoval sebemenší pozornost. Pohled jí sklouzl na malý reproduktor v přepážce. V ten okamžik jí projelo ledové poznání. Vzpomínala si na tohle auto. Tím už jednou jela.

„Haló!“ pokračovala v pokusech upoutat na sebe pozornost. „Neznám vás náhodou?“

Řidič ani neotočil hlavu.

Opřela se o kožené sedadlo. Stejné auto. Stejný řidič. Vybavovala si ty plavé, téměř stříbrné vlasy. Když ji naposledy vezl do Dorchestru, tak tam na ni čekal jiný muž, muž v zelené roušce přes obličej. A potom tam byl ten stůl s řemeny.

Mrazení vyvolané strachem přešlo v panickou hrůzu. Upírala pohled vpřed. Viděla, že se blíží křižovatka. Poslední před odbočkou na dálnici. Soustředila se na semafor a modlila se v duchu: Ať naskočí červená! Ať naskočí červená!

Ze strany před ně vjelo jiné auto. Molly div nepřepadla dopředu, jak řidič dupl na brzdy. Za nimi troubily klaksony jako šílené. Doprava se zastavila.

Molly otevřela dvířka vozu a vyskočila ven.

Řidič za ní zaječel: „Vraťte se! Okamžitě se sem vraťte!“

Jako šipka prokličkovala mezi stojícími vozy a vyhoupla se na chodník. Boty s vysokými podpatky i podrážkou klapaly o dláždění. Zatracené podpatky, málem na ně doplatila. Nabyla ztracenou rovnováhu a rozběhla se ulicí dolů.

„Počkej!“

Molly se ohlédla. Ohromilo ji, že blonďák zaparkoval vůz u chodníku a rozhodl se ji pronásledovat pěšky. Kličkoval za ní teď odpolední dopravní zácpou.

Běžela neohrabaně, snažila se udržet rovnováhu na klapajících podpatcích, které ji znevýhodňovaly. Na konci bloku se ohlédla. Řidič zmenšil vzdálenost, která je dělila.

Proč mě nenechají na pokoji?

Na to, co zjistila, zareagovala podvědomě – jako štvaná zvěř – rozběhla se o to rychleji.

Bleskově vyrazila doprava a zahnula do úzké uličky. Ze všech sil se vlekla po nerovném cihlovém chodníku, který vedl vzhůru k Beacon Hillu. Stačil běh podél pouhého jednoho bloku do kopce a už se jí nedostávalo dechu. A navíc ji bolela lýtka – to ty zatracené boty.

Ohlédla se za sebe.

Řidič zdolával kopec a byl jí téměř v patách.

Nohy měla už samou modřinu a nabíhaly jí čerstvé puchýře od bot. Nemůžu mu utéct. Když zahnula za roh, všimla si, že tam u chodníku postává taxík. Vrhla se k němu.

Řidič s údivem vzhlédl, když se Molly bleskurychle vsoukala na zadní sedadlo a přibouchla dvířka.

„Hele, já nejsem volnej!“ obořil se na ni.

„Jen jeďte! Jeďte!“

„Čekám tu na ryto. Vypadněte z mýho taxíku!“

„Někdo mě pronásleduje. Prosím vás, nemohl byste se mnou jenom objet blok?“

„Já nikam nepojedu! Vypadněte, nebo zavolám vysílačkou policajty!“

Molly opatrně zvedla hlavu a vykoukla z okénka.

Její pronásledovatel stál pouze pár kroků od nich a pohledem pročesával ulici.

Okamžitě se schoulila na podlahu vozu. „To je on,“ zašeptala.

„Sakra mě je fuk, kdo to je. Volám poldy.“

„Tak jo! Jen si poslužte! Alespoň jednou v životě budu nějakýho mizernýho poldu potřebovat!“

Slyšela, jak taxikář bere do ruky vysílačku, a pak jak bručí: „Krucinál!“ A znovu ji odložil.

„Tak zavoláte tu policii nebo co?“

„Já je volat nechci. Proč si prostě nevystoupíte, jak vám říkám?“

„A proč vy se mnou neobjedete ten blok?“

„Tak jo. Jo!“ Zahučel cosi na znamení, že se vzdává, a uvolnil ruční brzdu. Odlepil se od chodníku. „Tak co je to za chlápka?“

„Chce mě odvézt někam, kam nechci já. Tak jsem mu zdrhla.“

„Kam vás veze?“

„To nevím.“

„A víte vy co? Já to nechci vědět taky! Nechci vědět nic o vašem zamotaným životě. Chci jen, abyste vypadla z mýho taxíku.“ Zastavil. „A teď si vystupte!“

„Nevidíte ho tu někde?“

„Jsme na Cambridge Street. Zavezl jsem vás o pár bloků dál. Je na druhý straně, a dost daleko.“

Zvedla hlavu a v rychlosti se rozhlédla. Chodilo tudy hodně lidí, avšak po jejím pronásledovateli nebylo ani stopy. „Možná vám někdy zaplatím.“

„A já možná někdy poletím na Měsíc.“

Rychle vyrazila vpřed, nejdřív po Cambridge Street, pak do Sudbury. Nezastavila se, dokud se neocitla v husté spleti uliček v North Endu.

Objevila zde hřbitov, před nímž stála lavička. Nápis nad hřbitovem hlásal: COPPŮV HŘBITOV. Posadila se na lavičku a sundala si střevíce. Puchýře měla rozedřené do krve a modřiny na prstech hrály dofialova. Byla příliš unavená, aby ušla ještě byť jen jediný blok. Tak tam prostě zůstala sedět s bosýma nohama a pozorovala turisty, jak se procháže jí po městě, v ruce průvodce, a všichni se těší z odpoledne, na říjen až překvapivě příjemného.

Nemůžu se vrátit zpátky do pokoje. Nemůžu si vzít svoje šaty. Vidět mě Romy, tak mě zabije.

Byly téměř čtyři hodiny. Molly dostala hlad. Od rána nesnědla nic než dvě koblihy s jahodovým džemem, které zapila grapefruitovým džusem. Lahodné vůně, které se linuly z italské restaurace naproti přes ulici, ji přiváděly k šílenství. Prozkoumala peněženku, Uvnitř však našla jen pár dolarů. Mnohem víc peněz si schovala u sebe v pokoji – bude se tam muset nějak dostat, aniž by ji Romy zahlédl.

Opět si obula boty a mhouřila přitom oči bolestí. Potom se vlekla ulicí k telefonní budce. Sophie, prosím tě, udělej to pro mě, říkala si v duchu. Alespoň jednou buď ke mně laskavá.

Sophie telefon zvedla a hlas měla tichý a opatrný. „Jo?“

„To jsem já. Potřebovala bych, abys zašla ke mně do pokoje –“

„To ani omylem. Romy tady řádí jako pominutej.“

„Potřebuju si vzít svý peníze. Prosím tě, udělej to pro mě. Já zůstanu tady venku. Už se se mnou nebudeš muset znova setkat.“

„K tvýmu pokoji se ani nepřiblížím. Právě teď je tam Romy. Trhá všechno na kusy. Nic ti z toho nezbyde.“

Molly se zhroutila na stěnu budky.

„Hele, hlavně se drž někde stranou. Nevracej se sem.“

„Když já nevím, kam mám jít!“ Mollyin hlas se náhle zlomil ve vzlyky. V zoufalství se stočila do klubíčka, opřena o stěnu telefonní budky. Vlasy jí spadly přes oči a jejich pramínky zvlhly slzami. „Vůbec nemám kam jít…“

Rozhostilo se ticho.

„Hele, Bezprsatá, poslouchej,“ ozvala se po chvíli Sophie. „Myslím, že vím o někom, kdo by ti mohl pomoct. Strávila jsem tam taky pár nocí. Pak se ale stejně budeš muset starat zase o sebe sama. Hele – posloucháš mě vůbec?“

Molly se zhluboka nadechla. „Jo.“

„Je to na Charter Street. Na rohu je pekařství a hned vedle takovej penzion. Ona má pokoj v prvním patře.“

„A kdo?“

„Ptej se jen po Annie.“

„Takže ty jsi jedna z Romyho holek, co?“

Žena si Molly upřeně měřila škvírkou pootevřených dveří zajištěných řetězem. Molly viděla pouze půlku její tváře – kudrnaté lokny zářivě rudých vlasů, modré oko podmalované temným kruhem únavy.

„To Sophie mi poradila, ať se u vás stavím,“ vysvětlovala jí. „Naznačila, že byste pro mě mohla mít nějaký místo –“

„Měla se mě nejdřív zeptat.“

„Prosím vás, nemohla bych se u vás vyspat? Aspoň jednu noc?“ Molly se třásla. Objala si ramena pažemi a rozhlédla se temnou chodbou. „Nemám vážně vůbec kam jít. Budu se chovat opravdu tiše. Ani nebudete vědět, že tu jsem.“

„Cos udělala, že jsi Romyho tak nadzvedla?“

„Ale nic.“

Žena už už zavírala dveře.

„Počkejte!“ zvolala Molly. „Tak dobře, řeknu vám to. Asi jsem Romyho fakt nadzvedla. Nechtěla jsem jít znova k tomu doktorovi…“

Dveře se zvolna pootevřely na štěrbinku. Pohled ženy s rudými vlasy sjel pomalu k Mollyinu břichu. Neříkala nic.

„Jsem tak unavená,“ zašeptala Molly. „Mohla bych se u vás vyspat –třeba na podlaze? Prosím vás, jen dnešní noc.“

Dveře se přibouchly.

Molly tiše zaúpěla zoufalstvím. Pak zaslechla rachocení řetězu, jak jej žena uvolňovala. A dveře se opět rozlétly dokořán. Nyní mohla Molly vidět ženu celou, se vzdouvajícím se břichem pod šaty s květinovým vzorkem. „Tak pojď dál,“ vyzvala Molly.

Ta vešla dovnitř a žena za ní dveře okamžitě zavřela a znovu je zajistila na řetízek.

Chvilku se jedna na druhou dívaly. Potom Mollyin pohled sklouzl na žcnino břicho.

Té neunikl dívčin upřený pohled. Objala Molly se slovy: „Já nejsem tak tlustá – čekám dítě.“

Molly přikývla a přiložila si dlaně na vlastní mírně zaoblené břicho. „Já taky.“

„O staré lidi pečuju dvaadvacet let. Působila jsem ve čtyřech pečovatelských zařízeních v New Jersey. Takže vím, jak jim ušetřit řadu nepříjemností.“ Ukázala na doporučení, které leželo na Tobyině kuchyňském stole. „Tady jsem pracovala dlouho.“

„Ano, vidím, že jste tam byla dlouho,“ souhlasila Toby a v rychlosti přelétla přehled zaměstnání paní Idy Bogartové. Listy papíru byly nasáklé cigaretovým kouřem. Stejně byla cítit i ta žena, která si s sebou přinesla ten zápach ve vytahaných šatech a celou kuchyň jím zamořila. Proč tohle vlastně podnikám? Nepřeju si, aby se tahle žena pohybovala v mém domě, přemítala Toby. Nepřeju si, aby byla s mou matkou.

Položila papíry zpátky na stůl a přinutila se, aby se na Idu Bogartovou usmála. „Ponechám si zde zatím váš životopis, dokud se definitivně nerozhodnu.“

„Vy ale potřebujete někoho okamžitě, nemám pravdu? Tak to aspoň uváděl ten inzerát.“

„Ještě jsem nepromluvila se všemi tazateli.“

„Můžu se zeptat, kolik jich je?“

„Několik.“

„Moc lidí, co jsou ochotní dělat v noci, teda nenajdete. Já jsem s takovou prácí nikdy potíže neměla.“

Toby vstala, aby jí tím dala jasně najevo, že rozhovor skončil. Vytlačovala ženu z kuchyně a pak chodbou ven. „Budu o vás vážně uvažovat. Děkuji vám, že jste přišla, paní Bogartová.“ Vlastně ženu vystrčila z domu a přivřela za ní hlavní dveře. Potom se o ně opřela zády, jako by se pokoušela ochránit svůj dům před dalšími paními Bogartovými. Už jen šest dní, pomyslela si. Jak se mi jen podaří najít někoho během šesti dnů?

V kuchyni zazvonil telefon.

Volala jí sestra. „Tak jak to jde s těmi pohovory?“ vyzvídala Vickie.

„Nikam to nevede.“

„Já myslela, že ti na inzerát nějaké odpovědi přišly.“

„Jedna z uchazeček je vášnivá kuřačka, další dva sotva rozumějí anglicky. A jeden mě přiměl téměř zamknout všechno pití – prostě notorik. Vickie, takhle to nepůjde. S žádným z těchhle lidí matku nechat nemůžu. Budeš ji muset mít u sebe na noc, dokud se nám nepodaří někoho sehnat.“

„Ona v noci bloudí po domě, Toby. Mohla by pustit sporák, zatímco my budeme spát. Musím myslet na děti.“

„Sporák nikdy nepustila. A obvykle celou noc prospí.“

„A co se takhle obrátit na nějakou agenturu?“

„To by bylo stejně jen přechodné řešení. Není možné, aby se mi tu v jednom kuse střídaly nové tváře. Mamku by to rozčilovalo a mátlo.“

„Alespoň nějaké řešení by to ale bylo. Začíná to spět k bodu, kdy nám zbývá buď tohle, anebo domov pro přestárlé.“

„To v žádném případě. Pečovatelský dům nepadá v úvahu.“

Vickie si povzdychla. „Ber to jako pouhý návrh. Myslím taky na tebe. Kéž bych toho mohla udělat víc…“

Ale nemůžeš, dodala v duchu Toby. Vickie už měla dvě děti, které navzájem neúnavně soutěžily, jak na sebe strhnout co nejvíce pozornosti. Vnutit jim Ellen do rodiny, to by znamenalo navalit další břemeno na již tak přetížená sestřina bedra.

Toby přešla ke kuchyňskému oknu a vyhlédla na zahradu. Matka stála u kůlny s nářadím a v ruce třímala hrábě na listí. Zdálo se, že si nedokáže vybavit, co s nimi dělat. A tak přejížděla jejich zuby po cihlové pěšince.

„S kolika žadateli budeš ještě mluvit?“ zeptala se Vickie.

„Se dvěma.“

„A vypadají jejich životopisy k něčemu?“

„Zdají se docela dobré. Všechna ta doporučení působí na papíře pěkně. Teprve když se s nimi setkáš tváří v tvář, tak cítíš, jak z nich táhne alkohol.“

„Ale Toby! Tak strašné to být nemůže! Ty k celé té záležitosti zaujímáš až příliš negativní postoj;“

„Tak si je sem přijď vyzpovídat tyl Další dorazí každou chvilku –“ Otočila se směrem ke dveřím, u kterých se rozdrnčel zvonek. „Tohle bude určitě jeden z nich.“

„Hned jsem tam!“

Toby zavěsila a šla otevřít dveře. Na verandě stál postarší muž s tváří strhanou a šedou a s rameny shrbenými. „Přišel jsem kvůli té práci,“ bylo vše, co se mu ze sebe podařilo dostat, než se ho zmocnil záchvat kašle.

Toby ho rychle uvedla dovnitř a posadila na pohovku. Přinesla mu sklenku vody a pozorovala ho, jak kašlal, odkašlával a zase kašlal. To je jenom doznívající nachlazení, vysvětloval jí mezi jednotlivými záchvaty. Teď už je z nejhoršího venku, jen toho průduškového kašle se nemůže zbavit. Pracoval, i když mu bylo mnohem hůř než nyní. Celý život dělá, od svých šestnácti.

Toby mu dopřávala sluchu spíš ze soucitu než ze zájmu. Pohled měla upřený na jeho životopis, který ležel na konferenčním stolku. Wallace Dugan, šedesát jedna let. Bylo jí jasné, že ho nepřijme, věděla to od toho okamžiku, kdy ho spatřila. Avšak neměla srdce ho zkrátka zarazit. Nečinně seděla pohroužena v mlčenlivost, a naslouchala, jak se dostal až k takovým koncům. A že nutně potřebuje práci. A jak těžké je sehnat místo pro muže jeho věku.

Pořád ještě seděl na pohovce, když dorazila Vickie. Vešla do obývacího pokoje, spatřila uchazeče a zarazila se.

„To je moje sestra,“ představovala je Toby, „a tohle Wallace Dugan. Uchází se o místo.“

Wallace vstal, stiskl Vickie ruku, avšak rychle se sesul zpátky na pohovku zachvácen dalším kašlem.

„Toby, mohla bych si s tebou na chvilku promluvit?“ zeptala se Vickie. S těmi slovy se obrátila a zamířila do kuchyně.

Toby šla za ní a přivřela za sebou dveře.

„Co s ním je?“ zašeptala Vickie. „Vypadá, jako kdyby snad měl rakovinu nebo TBC.“

„Tvrdí, že to je bronchitida.“

„Snad nepomýšlíš na to, že ho přijmeš? Viď, že ne?“

„Zatím je to ten nejlepší uchazeč.“

„To si snad děláš legraci! Prosím tě, řekni mi, že si děláš legraci!“

Toby si povzdychla. „Bohužel ne. Tos neviděla ty před ním.“

„Byli horší než on?“

„On alespoň vypadá jako laskavý člověk.“

„No to jistě! A zatímco on se bude hroutit, tak to tady povede maminka?“

„Vickie, já nemám v úmyslu ho přijmout.“

„Tak proč mu neřekneme, ať jde po svých dřív, než ti exne v obýváku!“

U dveří zazvonil zvonek.

„Ježíši!“ zaúpěla Toby a odešla z kuchyně. Když míjela Wallace Dugana, vrhla směrem k němu omluvný pohled. Avšak ten měl hlavu zabořenou do kapesníku a opět kašlal. Toby otevřela hlavní dveře.

Usmívala se na ni drobná žena. Bylo jí něco mezi třicítkou a čtyřicítkou. Vlasy měla elegantně sestřižené ve stejném účesu jako princezna Di. Halenka i kalhoty byly na první pohled pečlivě vyžehlené. „Doktorka Harperová? Promiňte mi, jestli jdu brzy. Chtěla jsem se jen ujistit, že se mi včas povede najít váš dům.“ Podávala Toby ruku se slovy: „Jmenuji se Jane Nolanová.“

„Pojďte dál. Sice ještě mluvím s jiným žadatelem, ale –“

„Mohu si s ní promluvit já,“ vložila se jí do řeči Vickie, která se protlačila před Toby, aby Jane Nolanové stiskla ruku. „Já jsem sestra doktorky Harperové. Co kdybychom si promluvily v kuchyni?“ Vickie pohlédla na Toby. „Co kdybys to mezitím dokončila s panem Duganem?“ Šeptem dodala: „Prostě se ho zbav!“

Wallaceovi Duganovi byl už výsledek znám. Když Toby vstoupila opět do obývacího pokoje, zjistila, že upírá pohled na konferenční stolek s výrazem porážky. Životopis ležel před ním, tři listy papíru zachycující čtyřicet pět let života naplněných prací. Přehled, který se vší pravděpodobností právě dospěl ke konci.

Nějakou tu chvilku si povídali, spíš ze zdvořilosti než z nutnosti. Už se nikdy neuvidí – věděli to oba. Když konečně odešel, zavřela za ním Toby dveře s pocitem úlevy. Na základě soucitu se – vzato kolem a kolem – práce získat nedá.

Zamířila do kuchyně.

Vickie našla v místnosti samotnou. Sestra se dívala ke dveřím. „Podívej!“ vyzvala Toby.

Ellen se venku na zahradě šourala po cestičce vyložené cihlami. Po jejím boku kráčela Jane Nolanová. Přikyvovala, když jí Ellen ukazovala tu na jednu rostlinu, potom na druhou. Jane připomínala drobného, rychlého ptáčka, kterému neunikne jediný pohyb společníka. Ellen se zastavila a zamračila se na něco u svých nohou. Shýbla se a tu věc sebrala – byly to zahradní hrabičky. Obracela je v rukou, jako by pátrala po nějaké příčině jejich existence.

„Copak jste to tady našla?“ vyzvídala Jane.

Ellen pozdvihla hrabičky. „Tuhle věc. Kartáč.“ V tu chvíli jako by Ellen pochopila, že použila nesprávné slovo, a zavrtěla hlavou. „Ne, to není kartáč. To jsou – víte – však víte.“

„Je to něco na květiny, viďte?“ přispěchala jí Jane na pomoc. „Hrabičky, aby se kolem květin mohla nakypřit půda.“

„Ano.“ Ellen se celá rozzářila. „Jsou to hrabičky.“

„Pojďte, uložíme je někam do bezpečí, kde se nám neztratí. A vy na ně náhodou nešlápnete.“ Jane vzala hrabičky a odložila je na vozík s nářadím. Vzhlédla – když spatřila Toby, tak se usmála a zamávala jí. Potom vzala Ellen pod paží a obě šly dál po cestičce a zmizely za rohem domu.

Toby cítila, jak jí z beder spadlo neviditelné břímě. Pohlédla na sestru. „Tak co si myslíš?“

„Její životopis vypadá dobře. A má skvělá doporučení ze tří různých pečovatelských ústavů. Budu jí muset platit od hodiny, protože je to diplomovaná sestra. Ale řekla bych, že za to stojí.“

„Podle mě se mamce zalíbila. A to je to nejdůležitější.“

Vickie si spokojeně povzdychla. Mise vítězně zakončena. Díky Vickie, paní Úspěšné. „No vidíš,“ utrousila, když zavírala dveře, „a zas tak těžké to nebylo!“

Další den, další dolar. Další mrtvola.

Daniel Dvorak odstoupil od pitevního stolu a stáhl si rukavice. „Tak tady to máte, Royi. Bodná rána v levé horní polovině těla, natržená slezina s následným masivním krvácením. Rozhodně k tomu nedošlo přirozenou cestou. Nic nečekaného.“ Rukavice odhodil do odpadkového koše a zahleděl se na detektiva Sheehana.

Ten dosud postával u pitevního stolu, avšak jeho pohled nespočíval na rozpitvané dutině lidského těla. Dělal zamilované oči na Dvorakovu asistentku Lisu. Jak romantické! Romeo a Julie, kteří se setkali nad mrtvolou!

Dvorak zavrtěl hlavou a šel si k umyvadlu umýt ruce. Vrhl pohled do zrcadla, aby sledoval rozvíjející se romanci. Detektiva Sheehana, který stál trochu vzpřímeněji než obvykle a zatahoval břicho. Lisu, která se smála a odhazovala si na záda plavé lokny. Příroda si najde svou cestu dokonce i v pitevně.

I když jeden z té dvojice je ženatý policajt středního věku a s nadváhou.

Jestli Sheehan touží zahrát si roli milovníka kvůli Lisiným modrým očím, pak mi do toho nic není, pomyslel si Dvorak. Klidně si dál utíral ruce. Ale asi bych ho měl varovat, že není první policista, jehož hormony se tady dole v přítomnosti Lisy dostaly do varu. Pitvy se před nedávnem staly překvapivě vyhledávanými. A kvůli mrtvolám to rozhodně nebylo.

„Budu u sebe v kanceláři,“ prohodil Dvorak a zamířil ven z laboratoře.

Za dvacet minut zaklepal Sheehan na jeho dveře a po tváři se mu rozléval onen tupě šťastný výraz muže, který se chová pošetile, ví o tom, a ví i to, že o tom vědí všichni ostatní, ale je mu to srdečně jedno.

Dvorak usoudil, že to bude jedno rovněž jemu. Zamířil ke kartotéce, vytáhl odtamtud určitou složku a předal ji Sheehanovi. „Tady je ta poslední toxikologická zpráva, kterou jste si vyžádal. Potřebujete ještě něco?“

„Jo. Předběžné informace o tom děťátku?“

„Vykazuje syndrom úmrtnosti novorozenců.“

Sheehan vytáhl cigaretu a zapálil si ji. „To jsem si myslel.“

„Nevadilo by vám, kdybyste tu cigaretu típnul?“

„Co?“

„V téhle budově se nesmí kouřit.“

„Ani ve vaší kanceláři ne?“

„Pak mi to tu načichne kouřem.“

Sheehan se zasmál. „Při svém zaměstnání si můžete, doktore, sotva stěžovat na zápach.“ Cigaretu však odložil a zamáčkl ji v podšálku, který mu Dvorak přišoupl přes stůl. „Víte, ta Lisa je hezké děvče.“

Dvorak na to neřekl nic, neboť usoudil, že mlčet bude bezpečnější.

„Chodí s někým?“ vyzvídal Sheehan.

„Nevím.“

„Tím chcete naznačit, že jste se jí nikdy nezeptal?“

„Ne.“

„A to jste nebyl ani zvědavý?“

„Zvědavý jsem na spoustu věcí. Ale tahle k nim nepatří.“ Odmlčel se. „Mimochodem, jak se daří manželce a dětem?“

Rozhostilo se ticho. „Mají se prima.“

„Takže doma je všechno v pořádku?“

„No jasně.“

Dvorak vážně přikývl, „Pak jste šťastný člověk.“

Sheehan zrudl a zabořil pohled do toxikologické zprávy. Policisté vidí v jednom kuse smrt, pomyslel si Dvorak, a honí se, aby urvali všechno to nejlepší, co jim život může nabídnout. Sheehan byl pracovitý, chytrý chlap, v podstatě čestný, který se vyrovnává s prvními příznaky středního věku. Povšiml si jich, když na sebe pohlédl do zrcadla.

Lisa si vybrala právě tuto chvíli, aby přinesla do ordinace dva podnosy se sklíčky pro mikroskopická vyšetření. Zazářila na Sheehana úsměvem a zdálo se, že ji zaskočilo, když prostě pohled odvrátil.

„Co je tohle za vzorky?“ chtěl vědět Dvorak.

„Úplně nahoře jsou tkáně z jater a plic Josepha Odetta. Na spodním podnose jsou narovnané vzorky z Parmenterova mozku.“ Lisa ještě jednou hodila očkem po Sheehanovi. Potom však rychle opět našla ztracenou důstojnost. Pracovním tónem pronesla: „Vy jste si u toho mozku přál jenom testy H, E a PAS na Schiffův test na polysacharidy, viďte?“

„Provedla jste i ‚Kongo-red‘?“

„Ten je tam taky. Kdyby něco.“ Otočila se a odkráčela jako ztělesnění nedotčené hrdosti.

Po nějaké chvíli odešel i Sheehan coby přechodně umravněný Romeo.

Dvorak přenesl podnosy s novými vzorky zpátky do laboratoře a připravil si je pod mikroskop. První pocházel z plíce Joeyho Odetta. Kuřák, pomyslel si Dvorak, když zaostřil na plicní sklípek. Nebylo to pro něj žádné překvapení, neboť již při pitvě rozeznal na plicích příznaky rozedmy. V rychlosti přehlédl několik dalších plicních vzorků. Potom začal s jaterními vzorky. Objevil cirhózu a ztučnění jater. Takže ještě ke všemu pil. Kdyby si Joey Odette neprohnal kulku hlavou, tak by ho nakonec čekala smrt v důsledku selhání jater či plic. Existuje mnoho způsobů, jak spáchat sebevraždu.

Dvorak nadiktoval své poznatky, odsunul Odettovy vzorky stranou a sáhl po dalších.

Pod čočkami mikroskopu se objevil první vzorek mozku Anguse Parmentera. Zkoumání těchto vzorků patřilo k rutinní části práce při pitvě. První z nich pocházel z povrchové vrstvy mozkové kůry, která byla zbarvena temně růžově, s pravidelně se opakujícími skvrnami podle Schiffova testu. Zaostřil na ně a pole se mu jasně promítlo před očima. Plných deset sekund upíral pohled do okulárů mikroskopu, než pochopil, co to vlastně vidí. Uměle vytvořená struktura buněk, blesklo mu hlavou. V tom musel spočívat celý problém. V degeneraci buněk, k níž došlo shlukováním nebo pigmentačním procesem.

Vytáhl laboratorní sklíčko a vložil pod mikroskop další. Opět zaostřil.

A zase vypadalo všechno špatně. Místo aby se objevilo pole neuronové tkáně s nějakou tou občasnou skvrnkou nachového nuklea, vypadalo tohle jako růžovobílá pěna. Všude se nacházely vakuoly, jako by mozkovou hmotu prokousali mikroskopičtí moli.

Zvolna zdvihl hlavu od mikroskopu. Pak mu pohled sklouzl dolů na prst – na ten prst, do něhož se řízl skalpelem. Rána se nyní již zahojila, avšak na pokožce bylo dosud vidět tenkou čárku tam, kde se poranění přednedávnem zacelilo. Pitval jsem tenhle mozek, když se mi to přihodilo. Byl jsem tomu vystavený.

Bude nezbytné s určitostí stanovit diagnózu. Bude třeba celou záležitost konzultovat s neuropatologem, budou muset použít elektronový mikroskop a projít veškeré lékařské záznamy. Neměl zatím ještě v úmyslu plánovat vlastní pohřeb.

Dlaně se mu potily. Vypnul mikroskop a zhluboka si vydechl. Pak zdvihl telefonní sluchátko.

Jeho sekretářce trvalo pouhou chvilku, než zjistila telefonní číslo Toby Harperové v Newtonu. Telefon zazvonil šestkrát, než se ozvalo podrážděné: „Haló?“

„To je doktorka Harperová? Tady Dan Dvorak ze soudního lékařství. Nevolám nevhod?“

„Pokoušela jsem se s vámi spojit celý týden.“

„Já vím,“ připustil. Nenapadla ho žádná výmluva, kterou by mohl pro své chování použít.

„Máte diagnózu pana Parmentera?“ zeptala se.

„Právě proto vám volám. Potřeboval bych od vás nutně víc údajů o tomhle pacientovi.“

„Máte přece jeho záznamy z nemocnice, ne?“

„To ano, ale potřeboval bych si s vámi promluvit o tom, čeho jste byla svědkem na pohotovosti. Ještě jsem neurčil histologii. Potřeboval bych přesnější klinický popis průběhu jeho onemocnění.“

V telefonu zaslechl zvuk, který připomínal vodu tekoucí z kohoutku. Potom Toby křikla: „Ne! Zastav tu vodu! Vždyť už teče všude po podlaze!“ Sluchátko zarachotilo o stolní desku. K Dvorakovi se donesly běžící kroky. Toby se po chvíli vrátila k telefonu. „Podívejte, teď zrovna není ta nejvhodnější chvíle k rozhovoru. Mohli bychom to probrat osobně?“

Zaváhal. „To bude asi nejlepší. Co dneska odpoledne?“

„No, mám volno, ale zajistila bych si hlídání. Dokdy pracujete?“

„Zůstávám v práci tak dlouho, jak je to potřeba.“

„Tak jo. Pokusím se k vám dostat kolem šesté. Kde sídlíte?“

„Albany Street sedm set dvacet, naproti Městské nemocnici. Bude už po pracovní době, takže hlavní vchod bude zamčený. Zaparkujte vzadu.“

„Doktore Dvoraku, dosud mi není jasné, oč tu vlastně jde.“

„Porozumíte tomu,“ ujistil ji. „Až uvidíte ty vzorky.“

Kapitola 10

Bylo téměř půl sedmé, když Toby dojela na parkoviště prostírající se za jednopatrovou cihlovou budovou na Albany Street číslo 720. Projela kolem tří stejných dodávek, z nichž každá byla na boku označená nápisem COMMONWEALTH OF MASSACHUSETTS – SOUDNÍ LÉKAŘSTVÍ a zaparkovala ve stání nedaleko zadních dveří budovy. Déšť hrozil celý den. A nyní se konečně spustil v roztroušených kapkách, které prostříbřily příšeří. Říjen pokročil a stmívalo se teď už velice brzy. Toby již nyní postrádala dlouhé, vlahé letní smrákání. Budova připomínala hrobku obestavěnou červenými cihlami.

Vystoupila z vozu a kráčela přes parkoviště, hlavu skloněnou před deštěm. Dveře se rozlétly dokořán, jen co došla k zadnímu vchodu. Překvapeně vzhlédla.

Na prahu stál muž. Ve světle chodby se rýsovala jeho vysoká postava. „Doktorka Harperová?“

„Ano.“

„Já jsem Dan Dvorak. Dveře se obvykle v šest zamykají, takže jsem raději počkal, až přijedete. Pojďte dál.“

Vešla do budovy a z očí si vytírala dešťovou vodu. Mrkala do světla a zaostřovala pohled na Dvorakovu tvář. Představa, kterou si o něm podle jeho hlasu v telefonu vytvořila, byla v rozporu se skutečností. Před ní stál vysoký muž. Byl asi tak starý, jak předpokládala, tedy mezi čtyřicítkou a padesátkou. Černé vlasy mu hojně prokvétaly stříbrem a měl je rozcuchané, jako by si je nervózně projížděl prsty. Oči měl sytě modré a tak hluboko posazené, že se zdálo, jako by hleděly z temných prohlubní. Třebaže se mu podařilo trošku se pousmát, Toby vycítila, že je to úsměv vynucený. Jen krátce mu přelétl přes rty, byť to zapůsobilo přitažlivě, a potom se vytratil. Vystřídal ho výraz, který nedokázala rozluštit. Možná napětí. Nebo ustaranost.

„Skoro všichni už odešli domů,“ oznamoval jí. „Proto je tu právě opravdu ono pověstné ticho jako v márnici.“

„Snažila jsem se sem dostat co nejrychleji, ale musela jsem obstarat někoho na hlídání.“

„Tak vy máte děti?“

„Ne, to hlídání je kvůli mé matce. Nerada ji nechávám samotnou.“

Stoupali vzhůru po schodech. Dvorak šel o kousek před ní a bílý plášť mu pleskal o dlouhé nohy. „Promiňte, že jsem vás sem vláčel na základě tak nedostatečného vysvětlení.“

„Ignoroval jste všechny moje telefonáty, a pak se mnou zčistajasna musíte dneska večer mluvit. Proč?“

„Potřebuju znát váš názor jako lékařky.“

„Já ale nejsem patolog. To vy jste prováděl pitvu.“

„Vy jste však pana Parmentera vyšetřovala, když ještě žil.“

V prvním poschodí otevřel dveře a pokračoval dál chodbou. Pohyboval se s takovým nervózním napětím, že se Toby musela dát do klusu, aby mu stačila.

„K tomu případu jsme na konzultaci přibrali neurologa,“ vykládala mu Toby. „Mluvil jste s ním?“

„Ten Parmentera prohlížel až potom, co pacient upadl do komatu. Předtím se určitě projevily nějaké příznaky a symptomy, které během hospitalizace přetrvávaly. Ty byly jiné než následné koma.“

„A co Wallenberg? Byl to přece jeho ošetřující lékař.“

„Wallenberg tvrdí, že šlo o mrtvici.“

„No a byla to mrtvice?“

„Ne.“ Dvorak otevřel dveře a cvakl vypínačem na stěně. Kancelář byla zařízena praktickým kovovým psacím stolem, židlemi a kartotékou. Tohle je místnost puntičkářsky pečlivého muže, napadlo Toby, když se rozhlédla po úhledně srovnaných papírech a odborných publikacích seřazených na polici. Jedinou osobní věcí zde bylo kapradí v květináči, postaveném na kartotéce, které bylo zjevně zanedbávané, a fotografie v rámečku na psacím stole. Byl na ní dospívající chlapec se střapatými vlasy, který mžourá do sluníčka a třímá výstavního pstruha.

„Dáte si kávu?“ zeptal se Dvorak Toby.

„Dala bych spíš přednost nějakým informacím. Co jste přesně během té pitvy objevil?“

„Při celkovém ohledání vlastně nic.“

„Neobjevil jste nic, co by dokazovalo, že jde o mrtvici?“

„Ani trombotické důkazy, ani žádné krvácení.“

„A co srdce? A koronární arterie?“

„Ve výborném stavu. Abych pravdu řekl, u muže jeho věku jsem nikdy neviděl tak čistou ventrální arterii. Ani stopy po náznaku infarktu, novém nebo starším. Nešlo o smrt, kterou by způsobilo selhání srdce.“ Posadil se za psací stůl a tak upřeně se jí zahleděl do očí, že musela vynaložit veškeré síly, aby pohled neodvrátila.

„A co toxikologie?“

„Vždyť ještě neuplynul ani týden! Předběžné testy vykazují diazepam a dilantin. Obojí mu dávali v nemocnici, aby zmírnili záchvaty.“ Dvorak se naklonil dopředu. „Proč jste na té pitvě trvala?“

„Prozradím vám to – byl to už druhý pacient, kterého jsem vyšetřovala a který měl stejné symptomy. Potřebuju znát diagnózu.“

„Popište mi ještě jednou ty symptomy. Všechno, co si dokážete vybavit.“

Zjistila, že je jen stěží s to se soustředit, když se jí ty modré oči tak vpíjejí do tváře. Trochu si odsedla a pohled odvrátila na hromádku papírů narovnaných na jeho psacím stole. Odkašlala si. „Oba dva pacienti byli zmatení,“ začala. „Na pohotovost se dostavili dezorientovaní, neměli ponětí o místě, kde se nacházejí, ani o čase.“

„Povězte mi nejdřív o Parmenterovi.“

Přikývla. „Záchranka ho přivezla poté, co ho našla jeho dcera, jak se potácí po domě. Nepoznal ji, ani vlastní vnučky. Z toho jsem odvodila, že trpěl zrakovými halucinacemi. Myslel si, že dokáže létat. Během vyšetření jsem neobjevila nic, co by nasvědčovalo, že jde o důsledky úrazu. Z neurologického hlediska se jako abnormální jevil jediný test, při němž se měl se zavřenýma očima dotknout nosu. Nejdřív jsem se domnívala, že zřejmě půjde o mozkovou mrtvici. Vyskytly se tu však i další symptomy, které jsem si nedokázala vysvětlit.“

„Jako například?“

„Podle všeho měl poruchu vidění. Nedokázal odhadnout, jak daleko od něj stojím.“ Odmlčela se a zamračila. „Ach! To vysvětluje ty trpaslíky!“

„Prosím?“

„Stěžoval si, že se mu po domě pohybují trpaslíci. Podle mě tím myslel své vnučky. Je jim asi kolem deseti.“

„Tak dobře – trpěl tedy zkresleným viděním a měl příznaky mozkové příhody.“

„A pak tu byly ty křeče.“

„Ano, všiml jsem si, že jste se o nich zmínila v zápisu z vyšetření na pohotovosti.“ Natáhl se pro složku na stole a otevřel ji. Zaznamenal, že jde o kopii zprávy v pacientově kartě z nemocnice Springer. „Popsala jste fokální křeč pravé horní končetiny.“

„Během hospitalizace se ty záchvaty pravidelně opakovaly, třebaže mu podávali léky proti křečím. Alespoň mi to sestry tvrdily.“

Dvorak zalistoval v kartě. „Wallenberg se o nich vlastně vůbec nezmiňuje. Ale tady jsem opravdu našel příkaz, aby mu dávali dilantin. A on je pod ním podepsaný.“ Vzhlédl k Toby. „Je jasné, že se nemýlíte, pokud jde o ty záchvaty křečí.“

A proč bych se měla mýlit? blesklo jí hlavou v náhlém návalu zlosti. Nyní to byla ona, kdo se naklonil kupředu. „Proč mi prostě neřeknete, po jaké diagnóze se pídíte?“

„V tomto případě bych nerad ovlivňoval vaše vzpomínky. Potřebuju nezkreslený obraz celé situace.“

„Kdybyste řekl rovnou, co po mně přesně chcete, tak by nám to oběma ušetřilo fůru času!“

„Máte málo času?“

„Doktore Dvoraku, mám dneska večer volno. Právě teď bych měla být doma a dělat tisíc jiných věcí.“

Chvilku si ji mlčky měřil. Potom si odsedl a ztěžka si povzdychl. „Podívejte, moc mě mrzí, že mluvím tak vyhýbavě. Ale celá tahle záležitost mnou však tak trochu otřásla.“

„A proč?“

„Podle mě máme co dělat s infekčním původcem.“

„Bakteriálním? Virovým?“

„Ani s jedním.“

Zamračila se na něj. „Pak tedy s kterým? Nebo se bavíme o parazitech?“

Vstal. „Co kdybychom se zašli podívat dolů do laboratoře? Ukážu vám vzorky na podložních sklech.“

Do přízemí sjeli výtahem a vystoupili v opuštěné chodbě. Bylo už po sedmé. Věděla, že v márnici musí mít ještě někdo službu. Jak ale kráčela s doktorem Dvorakem ztichlou chodbou, tak se zdálo, že oni dva jsou jediní lidé v celé budově. Zavedl ji do laboratoře a cvakl vypínačem.

Zářivky se rozblikaly a prudké světlo se v tu chvíli odrazilo od lesklých ploch. Viděla, že je v místnosti lednička, výlevky z nerezavějící oceli, počítač se zařízením na kvantovou analýzu a počítačový terminál. Na polici stály do řady vyrovnané nádoby s lidskými orgány v konzervačním roztoku. Ve vzduchu se vznášel slabý zápach formalínu.

Přistoupil k jednomu z mikroskopů a zapnul ho. Byl to mikroskop určený k výuce, takže mohli oba souběžně zkoumat zorné pole okulárem. Dvorak vsunul pod čočky mikroskopu podložní sklíčko a posadil se. Přístroj se mezitím zaostřoval. „Podívejte!“

Vyšroubovala si o trochu výš stoličku. Sklonila hlavu těsně vedle jeho a nakoukla do dvojitého okuláru. Spatřila cosi jako bílé bubliny plovoucí v moři růžové hmoty.

„Už je to skutečně hodně dlouho, co jsem dělala histologii,“ přiznala se, „nemohl byste mi to přiblížit?“

„Tak jo. Dokážete určit tkáň, na kterou se díváme?“

Zrudla zahanbením. Kdyby ze sebe jen dokázala vysypat odpověď! Namísto toho si bolestně uvědomovala svou neznalost. A ticho, jež se mezi nimi rozhostilo. S tváří přitisknutou k okuláru ze sebe vysoukala: „Strašně nerada to připouštím, ale opravdu to nedokážu určit.“

„Doktorko Harperová, to vůbec nevrhá špatné světlo na vaši odbornost. Tenhle vzorek je tak atypický, že se původ tkáně dá jen těžko poznat. Díváme se na vzorek mozkové kůry Anguse Parmentera, nabarvený testem PAS s Schiffovým reagentem. To růžové je síť vláken v CNS a nuklea jsou zbarvená doruda.“

„A co mají znamenat všechny ty vakuoly?“

„Přesně tu otázku si kladu i já. Normální mozková kůra těch drobných bublinek tolik neobsahuje.“

„To je divné – vypadá to jako moje růžová houbička na mytí nádobí.“

Na její slova neodpovídal. Celá zmatená pozdvihla hlavu a zjistila, že na ni upírá pohled. „Pane doktore? Děje se něco?“

„Jen že jste to hned určila.“

„A co?“

„To, jak to vypadá. Jako růžová houbička.“ Opřel se o opěradlo židle a protřel si oči. V nelítostném světle laboratorních zářivek si povšimla vrásek, které mu do tváře vryla únava, a tmavého stínu strniska neoholených vousů. „Myslím, že tu máme co dělat s houbovitou formou encefalopatie,“ shrnul.

„Máte na mysli Creutzfeldt-Jakobovu chorobu?“

Přikývl. „Ukazují na to patologické změny v daném vzorku. A rovněž diagnóza, průběh choroby – mentální degenerace. Zkreslené vidění. Myoklonické křečovité škubáni.“

„Takže nešlo o fokální křeče?“

„Ne. Podle mě jste viděla myoklonii, která se spustila na základě nějakého vnějšího podnětu. Šlo o intenzivní, opakující se spasmus, který byl vyvolán nějakým silným hlukem. Dilantin na tohle neúčinkuje.“

„Není ale Creutzfeldt-Jakobova choroba výjimečně vzácná?“

„Trpí jí jedna osoba z milionu. Sporadicky se vyskytuje spíš mezi starší populací.“

„Nicméně skupinové případy existují. Loni v Anglii –“

„Máte na mysli nemoc šílených krav. Zdá se, že jde o chorobu podobnou Creutzfeldt-Jakobově nemoci. Možná je to táž nemoc, avšak jisti si tím nejsme. Anglické oběti tohoto onemocnění se nakazily tím, že snědly hovězí maso postižené houbovitou formou kmene této nákazy, která napadá krávy. Šlo o ojedinělý úkaz, který se myslím od té doby už neopakoval.“

Toby se zase zadívala do mikroskopu. „Je možné, že bychom měli podobný hromadný výskyt také tady?“ zeptala se tiše. „Angus Parmenter nebyl první pacient, kterého jsem viděla s obdobnými příznaky. Trpěl jimi i Harry Slotkin. Na pohotovosti se objevil celé týdny před Parmenterem, ale se stejnými obtížemi. Byl zmatený, trpěl zkresleným viděním.“

„Podle takových příznaků podobnou chorobu neurčíte. K tomu je nutná pitva.“

„U pana Slotkina něco takového bohužel nepřichází v úvahu. Pořád ještě se pohřešuje.“

„Potom neexistuje způsob, jak stanovit diagnózu.“

„Oba žili ve stejném sanatoriu pro přestárlé. Mohli být vystaveni témuž patogennímu původci.“

„Creutzfeldt-Jakoba nechytíte tak jako třeba rýmu. Přenáší se prionem, typickou proteinovou buněčnou částicí bez nukleové kyseliny. K tomu je nutný přímý kontakt s tkání – například při transplantaci rohovky.“

„Ti lidé v Anglii onemocněli poté, co snědli hovězí. Nemohlo by k něčemu podobnému dojít i tady? Třeba všichni něco snědli –“

„Americký skot není napadený. U nás nemáme nemoc šílených krav.“

„A jak to můžeme s jistotou vědět?“ Tato diskuse v ní vzbudila velký zájem. Horečně sledovala nový směr, kterým se jejich úvahy vyvíjely. Vybavila si přesně onu noc, kdy se Harry Slotkin objevil na pohotovosti. V duchu opět slyšela zařinčení kovové nádoby, která dopadla na podlahu. A potom zvuk, jak noha Harryho Slotkina naráží na vozík. „Máme dva muže, z téhož obytného komplexu. Dva muže se stejnými symptomy.“

„Zmatení není dostatečně specifikující.“

„Harry Slotkin trpěl tím, co jsem já považovala za fokální křeče. Teprve nyní si uvědomuji, že mohlo klidně také jít o myoklonii na základě vnějšího podnětu.“

„Potřeboval bych tělo, na němž by se dala provést pitva. Bez vzorku mozkové tkáně nemůžu diagnózu Harryho Slotkina stanovit.“

„No a do jaké míry jste si jistý diagnózou u Anguse Parmentera?“

„Podložní sklíčka se vzorky jsem poslal neuropatologovi, abych se opravdu ujistil. Prozkoumá je pod elektronovým mikroskopem. Na výsledky si musíme počkat několik dní.“ Pak dodal sotva slyšitelně: „Já jen doufám, že se mýlím.“

Zkoumavě si ho prohlížela a náhle si uvědomila, že se v jeho tváři zračí víc než pouhá únava. Viděla v ní strach.

„Řízl jsem se,“ dodal doktor Dvorak, „během pitvy. Když jsem vyjímal mozek.“ Zavrtěl hlavou a vyrazil ze sebe podivně ironické pozasmání. „Otvíral jsem snad tisíce lebek. Pitval jsem těla nakažená HIV, hepatitidou, dokonce i vzteklinou. Ale nikdy jsem se neřízl. A potom se mi na stůl dostane Angus Parmenter, který vypadá jako normální případ. A co neudělám? Říznu se do prstu! A ještě zrovna když pitvám ten zatracený mozek!“

„Diagnóza není potvrzena. Pořád ještě může jít o uměle vzniklou změnu ve struktuře buněk. Třeba ani nebyly správně připravené vzorky.“

„Díky tomu neztrácím naději.“ Upřeně se zadíval na mikroskop, jako by si měřil nepřítele na život a na smrt. „Mozek jsem právě držel v dlaních. Horší chvíli k tomu, abych se fiknul, jsem si opravdu vybrat ani nemohl.“

„To neznamená, že vám nákaza pronikla do těla. Možnost, že jste tu chorobu skutečně chytil, je určitě mizivá.“

„Ale vyloučit se to nedá. Ta možnost existuje dál.“ Zahleděl se na ni. Toby nemohla jeho názor vyvrátit. Nedovedla mu ani nabídnout nějaké laciné ujišťování. Mlčení bylo alespoň čestné.

Vypnul osvětlení mikroskopu. „To onemocnění má dlouhou inkubační dobu. Takže než se to dozvím, bude to trvat jeden dva roky. I po pěti letech mi to nepřestane vrtat hlavou. Čekání na první příznaky. Přinejmenším to znamená poměrně bezbolestný konec. U člověka se začne projevovat demence. Zkreslené vidění, možná halucinace. Pak se dostanete do deliria. A nakonec upadnete do komatu…“ Unaveně pokrčil rameny. „Myslím, ze je to lepší než umírat na rakovinu.“

„Je mi to tak líto,“ téměř zašeptala, „cítím se za to zodpovědná.“

„Proč?“

„Trvala jsem na té pitvě. Dostala jsem vás tím pádem do životu nebezpečné situace.“

„Do té situace jsem se dostal sám. Oba jsme se v ní ocitli už mnohokrát, doktorko Harperová. Je to součástí našeho povolání. Vy působíte na pohotovosti – někdo tam na vás zakašle a vy chytíte TBC. Anebo se píchnete o jehlu a nakazíte se hepatitidou či AIDS.“ Vytáhl podložní sklíčko se vzorkem a uložil je na podnos. Potom přetáhl přes mikroskop ochranný igelitový kryt. „Každé povolání s sebou nese rizika – stejně jako je nebezpečné třeba ráno vstát. Jet do práce autem, přejít ke schránce na dopisy. Anebo letět letadlem.“ Pohlédl na ni. „To, že zemřeme, není žádné překvapení. Tím je, kdy a jak zemřeme.“

„Mohl by existovat nějaký způsob, jak v tomto stadiu infekci zastavit. Možná injekce imunoglobulinu –“

„To nepomůže. Vyhledal jsem si to v odborné literatuře.“

„Svěřil jste se s tím svému ošetřujícímu lékaři?“

„Zatím jsem o tom ještě nikomu neřekl.“

„Ani nikomu z rodiny?“

„Mám jen syna, Patricka, a tomu je teprve čtrnáct. V tomhle věku má spoustu svých starostí.“

Vzpomněla si na fotografii na psacím stole, na toho střapatého chlapce třímajícího výstavního pstruha. Doktor Dvorak měl pravdu – čtrnáctiletý chlapec je příliš nezralý na to, aby čelil skutečnosti, že jsou rodiče smrtelní.

„Tak co hodláte dělat?“ zeptala se ho.

„Ujistit se, že jsem zaplatil životní pojistku. A doufat v zázrak.“

Vstal a natáhl se po vypínači. „Víc toho udělat nemůžu.“

Robbie Brace otevřel dveře oblečený v tílku s nápisem Red Sox a v ušmudlaných teplácích. „Paní doktorko,“ vítal ji, „vy jste se sem ale dostala rychle!“

„Děkuju, že jste mě neodmítl.“

„No, nezastihla jste nás přesně v tu nejideálnější hodinu. Však víte, čas jít do postele. Je kolem toho spousta křiku a smlouvání.“

Toby vstoupila hlavním vchodem dovnitř. Někde nahoře křičelo dítě. Nebyl to ustrašený křik, ale zlostný pláč, doprovázený dupáním a posléze i pádem nějakého těžkého předmětu, který se zřítil na podlahu.

„Jsou nám tři roky a učíme se, co znamená pojem síla,“ vysvětloval jí Brace. „Bože, jestli rodičovství není rozkošné!“ Zamkl hlavní dveře a vedl ji chodbou do obývacího pokoje. Znovu žasla, jak mohutný muž to je. Paže měl tak svalnaté, že je nemohl přitisknout těsně k tělu. Toby se posadila na gauč a Brace se uvelebil na ošoupané pohovce.

Křik nahoře neustával, ale byl snad ještě pronikavější a vrcholil dramatickým popotahováním. Vmísil se do něj rovněž ženský hlas, vyrovnaný, ale rozhodný.

„Je to souboj titánů,“ konstatoval Brace a ukázal očima vzhůru. „Manželka, ta dokáže být neústupnější než já. Já se prostě jen překulím na záda a dělám mrtvého brouka.“ Pohlédl na Toby a úsměv se mu vytratil z tváře. „Tak co je s Angusem Parmenterem?“

„Právě jedu z Úřadu soudního lékařství. Znají už předběžnou diagnózu – Creutzfeldt-Jakobova choroba.“

Brace ohromeně zavrtěl hlavou. „Jsou si tím jistí?“

„Ještě zbývá, aby to potvrdil neuropatolog. Nicméně příznaky té diagnóze odpovídají. A neplatí to jen pro Parmentera, ale také pro Harryho Slotkina.“

„Dva případy Creutzfeldt-Jakoba? To je, jako by uhodil blesk dvakrát do stejného místa! Jaká je možnost, že byste to prokázali?“

„No – případ Harryho Slotkina nemůžeme potvrdit, protože nemáme tělo. Ale co když obyvatelé Brant Hillu opravdu trpí touhle chorobou? Pak nezbývá než si položit otázku, jestli tam neexistuje nějaký zdroj přenosné infekce.“ Toby se naklonila kupředu. „Řekl jste mi, že Harry Slotkin neměl v kartě žádné záznamy o chorobách.“

„To je pravda.“

„Neprodělal v uplynulých pěti letech nějakou operaci? Například transplantaci rohovky – neměl korneální transplantát?“

„Nepamutuju se, že bych v jeho kartě něco podobného zahlédl. Ale Creutzfeldt-Jakob by se asi dal takhle přenést.“

„Je to doloženo.“ Odmlčela se. „Existuje ještě jeden způsob, jak se člověk může touto chorobou nakazit – injekcemi lidského růstového hormonu.“

„Opravdu?“

„Zmínil jste se o tom, že se v Brant Hillu provádějí studie o působení hormonálních injekcí na starší lidi. Říkal jste, že se u vašich pacientů projevil nárůst svalové hmoty a že mají větší sílu. Je možné, že jim vpichujete hormon napadený nákazou?“

„Růstové hormony se už nezískávají z mozků mrtvol. Vyrábějí se uměle.“

„A co když se v Brant Hillu čerpá ze starých zásob? Co když se aplikuje růstový hormon infikovaný Creutzfeldt-Jakobem?“

„Staré růstové hormony se na trhu nevyskytují už hodně dlouho. A Wallenberg užívá tuto metodu po celá léta, od doby, kdy působil ve výzkumném institutu v Rosslynu. Nikdy jsem neslyšel o výskytu Creutzfeldt-Jakoba u žádného z jeho pacientů.“

„O výzkumném institutu v Rosslynu nic nevím. Co je to za zařízení?“

„Je to centrum zaměřené na výzkum v oblasti geriatrie. Nachází se v Connecticutu. Wallenberg tam několik let pracoval jako badatel, než přešel do Brant Hillu. Projděte si literaturu o geriatrii – najdete tam celou řadu studií, které vznikly v Rosslynu. A pěkná řádka článků nese Wallenbergovo jméno coby autora. Je významnou kapacitou, pokud jde o hormonální otázky.“

„Tohle jsem nevěděla.“

„To byste se musela specializovat na geriatrii.“ Vstal z pohovky a zmizel ve vedlejším pokoji. Vrátil se s nějakými papíry. Položil je na konferenční stolek před Toby. Nahoře ležela fotokopie článku z Journal of the American Geriatrie Society z roku 1992. Byli tam uvedeni tři autoři, na prvním místě stálo Wallenbergovo jméno. Název článku zněl Překonání Hayflickova limitu – prodloužení dlouhověkosti na buněčné úrovni.

„Tady máte samotnou podstatu toho výzkumu,“ pokračoval Brace. „Vezmete za základ maximální délku životnosti buňky – takzvaný Hayflickův limit – a potom se snažíte životnost prodloužit působením hormonů. Pokud přistoupíte na tvrzení, že naše stárnutí a smrt způsobuje buněčný proces, potom nutně chcete dosáhnout prodloužení životnosti buňky.“

„Ale jistý počet buněk odumírat musí, abychom zůstali zdraví.“

„To jistě. Neustále přicházíme o odumřelé buňky ve sliznicích a na pokožce. Ale ty se dokážou zregenerovat. Naše tělo však neumí zregenerovat například buňky v kostní dřeni, v mozku a jiných životně důležitých orgánech. Ty stárnou a odumírají. A důsledkem toho umíráme také my.“

„A když se aplikuje hormonální léčba?“

„V tom spočívá podstata celého toho programu. Které hormony – či jejich kombinace – prodlužují životnost buňky? Wallenberg tenhle problém zkoumá od roku 1990. A k několika slibných závěrům už došel.“

Toby k němu vzhlédla. „Myslíte toho starého muže v sanatoriu – toho, co se tak skvěle bránil?“

Brace přikývl. „Pravděpodobně měl svalovou hmotu a sílu mnohem mladšího člověka. Naneštěstí mu Alzheimerova choroba zatemnila myšlení. S tím hormony nic nenadělají.“

„O jakých hormonech tu teď mluvíme? Zmínil jste se o nějaké hormonální kombinaci.“

„Výzkumné metody, na něž se přistoupilo, vkládají velkou naději do růstového hormonu, DHEA, melatoninu a testosteronu. Podle mého názoru zahrnují Wallenbergovy léčebné postupy nyní různé dávky těchto hormonů plus možná nějaké další.“

„Vy si tím nejste jistý?“

„Já o tom léčebném programu nic bližšího nevím. Starám se jen o pacienty v sanatoriu. Heleďte, zatím jde stejně jen o vzdušné zámky. Nikdo neví, co z toho opravdu zabírá. Víme jedině, že náš podvěsek mozkový přestane produkovat jisté hormony, jak stárneme. Třeba ten zdroj věčného mládí spočívá v nějakém hormonu, který vylučuje podvěsek mozkový – ale zatím jsme ho neobjevili.“

„Takže Wallenberg ordinuje pacientům injekce nahrazující hormony.“ Zasmála se. „To je doslova krok do tmy.“

„Podle všeho to zabírá. Mně připadá, že Brant Hill má pár osmdesátníků, kteří se těší výjimečnému zdraví. Vždyť v jednom kuse pobíhají po tom golfovém hřišti.“

„Jsou ale také bohatí, cvičí a žijí bezstarostným životem.“

„To jo, kdo ví? Třeba je tím nejlepším prostředkem pro získání dlouhověkosti zdravé bankovní konto.“

Toby zběžně prolétla odborný článek o výzkumu a potom jej odložila na stolek. Ještě jednou se podívala na datum, kdy text vyšel. „Hormonální injekce tedy aplikuje od roku 1990 a dosud se neobjevil žádný podchycený případ Creutzfeldt-Jakoba?“

„Program běžel v Rosslynu po čtyři roky. Potom Wallenberg odešel do Brant Hillu a začal znovu publikovat.“

„Proč Rosslyn opustil?“

Brace se rozesmál. „Proč asi?“

„Kvůli penězům.“

„Hele – to je stejný důvod, proč jsem já nastoupil v Brant Hillu. Slušný plat, žádné dohadování se zdravotními pojišťovnami. A pacienti, kteří opravdu dají na mou radu.“ Odmlčel se. „Slyšel jsem, že ve Wallenbergově případě se k tomu připojilo ještě něco dalšího. Když jsem byl na poslední konferenci o geriatrii, kolovaly tam nějaké drby. O Wallenbergovi a jeho kolegyni, výzkumné pracovnici z Rosslynu.“

„Ach tak! Pokud v tom nejsou peníze, pak jde o sex.“

„Nic dalšího v tom už být nemůže.“

Vybavila si Carla Wallenberga ve smokingu, mladého lva salonů s jantarovýma očima, a dokázala si snadno představit, že by mohl být předmětem ženské touhy. „Takže měl poměr s kolegyní z výzkumu,“ prohodila. „To zase není nic obzvlášť šokujícího.“

„Je, pokud jsou do té aféry namočení tři lidé.“

„Wallenberg, ta žena a kdo ještě?“

„Jiný lékař v Rosslynu. Zaslechl jsem, že napětí mezi nimi dosáhlo takového stupně, až nakonec dali všichni tři raději výpověď. Wallenberg odešel do Brant Hillu a pokračuje ve výzkumu. Ať už je to jak chce, experimentuje s hormonálními injekcemi plných šest let, aniž by se projevily nějaké katastrofální vedlejší účinky.“

„A ani jeden případ Creutzfeldt-Jakoba.“

„Žádný nebyl zaznamenaný. Zkuste se na to podívat z jiného úhlu, paní doktorko.“

„Tak fajn. Proberme jiné způsoby, kterými se ti dva muži mohli nakazit. Nějakým chirurgickým zákrokem. Něčím poměrně bezvýznamným, jako třeba transplantací rohovky. Tuhle zprávu jste mohl v jejich ambulantních kartách přehlédnout.“

Brace vydal unavený vzdech. „Stejně, proč se zrovna na tohle tak upínáte? Mně pacienti také pořád umírají a nejsem tím nějak posedlý.“

Toby si povzdychla a zabořila se do gauče. „Já vím, že se tím nic nezmění. Vím, že je Harry pravděpodobně mrtvý. Ale pokud opravdu měl Creutzfeldt-Jakoba, pak už se vší pravděpodobností umíral, když jsem ho vyšetřovala. A nic z toho, co jsem udělala, ho zachránit nemohlo.“ Pohlédla na Brace. „Asi bych se pak za jeho smrt necítila tak zodpovědná.“

„Takže vás pronásleduje pocit viny, viďte?“

Přikývla. „A jistá dávka osobního zájmu. Právník, který zastupuje Harryho syna, si už vyžádal písemná svědectví od personálu na pohotovosti. Myslím, že se mi nepodaří vyhnout se soudní při. Kdybych ale mohla prokázat, že Harry už trpěl smrtelnou chorobou, když jsem ho vyšetřovala –!“

„Pak před soudem nebude vypadat tak neúnosně případné poškození Harryho zdraví.“

Toby přikývla. A zastyděla se. Váš tatínek byl už skoro mrtvý, pane Slotkine. Tak kde máte ten velký připadl

„Nevíme, jestli je Harry po smrti,“ namítl Brace.

„Pohřešuje se už měsíc. Co jiného by se mohlo stát? Je to jen otázka času, kdy najdou tělo.“

Pláč shora utichl, bitva byla vítězně dobojována. Ticho jenom podtrhovalo nepříjemnou prodlevu v jejich hovoru. Schody zavrzaly pod kroky. Objevila se žena. Byla to rusovláska s pletí tak světlou, že se v záři linoucí se z lampy v obývacím pokoji zdála téměř průsvitná.

„To je moje manželka Greta,“ představil ji Brace. „A tohle je doktorka Toby Harperová. Toby se tu zastavila, jen aby se mnou probrala nějaký lékařský problém.“

„Promiňte mi všechen ten křik,“ omlouvala se Greta. „To je naše každodenní obehraná písnička. Můžeš mi, Robbie, ještě jednou vysvětlit, proč jsme si pořídili dítě?“

„Abychom předali dál dar naší výjimečné DNA. Potíž, zlato, spočívá v tom, že naše holčička zdědila povahu po tobě.“

Greta se posadila na opěradlo manželovy pohovky. „To není povaha, ale umanutost.“

„No dobře. Ale ať tomu říkáš jak chceš, uši tím dost trpí.“ Popleskal manželku po koleně. „Toby je doktorka z pohotovosti v nemocnici Springer. To ona mi sešívala obličej.“

„Ach!“ Greta uznale přikývla. „Odvedla jste velice pěknou práci. Jizvu není téměř vůbec vidět.“ Zčistajasna se zamračila směrem ke konferenčnímu stolku. „Robbie, doufám, že jsi naší návštěvě nabídl něco k pití. Neměla bych uvařit aspoň čaj?“

„Ne, zlato, to je v pořádku,“ uklidňoval ji Robbie. „Už jsme to všechno probrali.“

To bude asi znamení, že bych se měla zvednout, pomyslela si Toby. Váhavě vstala.

Robbie také – a potom v rychlosti políbil manželku se slovy: „Nezdržím se dlouho, jen se ještě zastavím na klinice.“ Pak se obrátil na Toby, která na něj překvapeně zírala. „Chtěla jste vidět ty karty z ambulance, ne?“ zeptal se jí.

„Ano, jistě.“

„Tak se tam sejdeme. V Brant Hillu.“

Kapitola 11

„Já tušil, že mi s tím nedáte pokoj,“ poznamenal Robbie, když odemykal hlavní vchod budovy kliniky v Brant Hillu. „Projdi tohle, koukni se do tamhletoho! Bože, usoudil jsem, že vás raději nechám nahlédnout do těch zatracených karet samotnou, abyste věděla, že před vámi nic neskrývám.“ Vstoupili do budovy. Hlavní dveře se za nimi zavřely s bouchnutím, které se násobilo ozvěnou v prázdné chodbě. Brace zahnul doprava a odemkl dveře, na nichž stálo: KARTOTÉKA.

Toby rozsvítila. Překvapením zamrkala, když spatřila šest chodbiček plných kartoték. „Jsou seřazeny abecedně?“ zeptala se.

„Jo. Písmeno A najdete tady, Z je opačným směrem. Já se podívám po Slotkinově kartě, vy jděte hledat Parmenterovu.“

Toby zamířila k P. „Žasnu, kolik tu máte karet. To má Brant Hill opravdu takové množství pacientů?“

„Ne. Tohle je centrální kartotéka pro všechna sanatoria Orcuttu.“

„Jde o nějaké konsorcium?“

„Ano. My jsme jejich ukázkové zařízení.“

„Kolik vlastně mají takových sanatorií pro přestárlé?“

„Něco kolem deseti, možná víc. Všechny se dělí o zisky i o služby pacientům.“

Toby objevila kartotéku s P a pustila se do listování v kartách. „Nemůžu ten záznam najít,“ hlásila.

„Zato já mám ten Slotkinův.“

„No a kde je tedy Parmenter?“

Brace se zase vynořil v uličce. „Ále, vždyť já zapomněl! Zemřel, takže jeho kartu pravděpodobně vyřadili.“ Zamířil ke skupině kartoték vzadu v místnosti. Po chvilce už zásuvku kartotéky zavíral. „Museli ji úplně vyřadit. Co kdybychom se podívali do Slotkinovy karty? Vy si jí listujte, co srdce ráčí, abyste si ověřila, že jsem nic nepřehlédl.“

Posadila se k prázdnému psacímu stolu a otevřela kartu Harryho Slotkina. Byla sepsána tak, že zachycovala pacientovy potíže: na první straně byly zaneseny chronické choroby. Toby zde nespatřila nic překvapujícího – nezhoubné zbytnění prostaty, opakující se bolesti v zádech, mírná nedoslýchavost jako druhotný důsledek otosklerózy. Všechno jen běžné ničivé důsledky stárnutí, jež se dají očekávat.

Nalistovala přehled lékařských zákroků v minulosti. Opět šlo o typický výčet: operace slepého střeva v pětatřiceti, transuretrální resekce prostaty v osmašedesáti, operace šedého zákalu v sedmdesáti. Celkově vzato byl Harry Slotkin poměrně zdravý člověk.

Obrátila na stránku, na níž byly vedeny záznamy o prohlídkách na klinice. Většinou šlo o obvyklá celková vyšetření, pod nimiž byl podepsán dr. Wallenberg. Občas se zde objevila poznámka od specialisty-urologa dr. Bartella. Toby dál listovala kartou, až se zarazila u data, kdy byl Harry Slotkin přede dvěma roky na kliniku přijat. Stěží dokázala rozluštit jméno lékaře.

„Kdo psal tohle?“ zeptala se. „Ten podpis vypadá jako Y a něco.“

Brace mhouřil oči ve snaze rozšifrovat nečitelný rukopis. „Tak to jsem v koncích.“

„Vy to jméno neznáte?“

Zavrtěl hlavou. „Občas sem docházejí externí lékaři ze specializovaných klinik. Kvůli čemu se ale dostavil tenhle?“

„Myslím, že se tu píše vychýlená nosní přepážka. Musel to být určitě někdo z ORL?“

„Tady v Newtonu je specialista na nosní, ušní a krční problémy. Jmenuje se Greeley. Ten podpis musí začínat na G, a ne Y.“

Toby to jméno znala. Greeley poskytoval příležitostně konzultace i na pohotovosti v nemocnici Springer.

Obrátila stránku na výsledky laboratorních testů, kde byly zaznamenány počítačově zpracované výsledky posledních Harryho krevních testů a dalších laboratorních zkoušek Všechny byly v normě.

„Na chlapíka jeho věku má dobrý hemoglobin,“ poznamenala. „Patnáct – to je lepší, než mám já!“ Otočila na další stránku a odmlčela se. Zamračila se na počítačový výjezd nadepsaný Newtonská diagnostika. „Vy, pánové, nekoukáte na kontrolu výdajů, co? Podívejme se na všechny tyhle laboratorní zkoušky! Radioimunologické testy na hormony vylučované štítnou žlázou, růstový hormon, prolaktin, melatonin, adrenokortikotropní hormony. A ten seznam pokračuje pořád dál a dál.“ Obrátila na další stránku. „A tady to také ještě nekončí. Celkové vyšetření – udělali před rokem a opakovali je před třemi měsíci. Nějaká laboratoř v Newtonu si na tom nahrabe.“

„To jsou celková vyšetření, která Wallenberg nařizuje u všech pacientů s hormonální injekční kúrou.“

„Ale v té kartě není nikde ani zmínka o nějaké hormonální léčbě!“

Brace se na chvilku odmlčel. „To je divné, nezdá se vám? Naordinovat všechny tyhle testy, pokud Harry nebyl zařazený do hormonálního programu.“

„Třeba tak Brant Hill nadívá kapsy Newtonské diagnostice. Endokrinologické vyšetření tohoto pacienta stálo pravděpodobně několik tisíc dolarů.“

„Nařídil je Wallenberg?“

„To v laboratorní zprávě uvedeno není.“

„Podívejte se na objednávky na vyšetření a porovnejte data.“

Toby nalistovala v kartě část nadepsanou Příkazy lékaře. Vložené listy byly průpisové kopie objednávek vyšetření, které lékaři napsali rukou. Každá byla podepsaná a bylo na ní uvedeno datum.

„Tady to je – první endokrinologické vyšetření nařídil Wallenberg. To druhé bylo objednáno tím chlapíkem s nečitelným podpisem – doktorem Greeleym – jestli je to opravdu on.“

„Proč by specialista z ORL objednával endokrinologii?“

Zběžně přehlédla ostatní objednávky na vyšetření. „Tady se ten podpis objevuje znovu, s datem téměř o dva roky starším. Objednal valium na předoperační přípravu a na šestou ráno převoz dodávkou na Howarth Surgical Associates ve Wellesley.“

„Jakou předoperační přípravu?“

„Myslím, že se to vztahuje k té vychýlené nosní přepážce.“ S povzdechem zaklapla kartu. „To nám dvakrát nepomohlo, co?“

„Takže odsud můžeme vypadnout? Greta je na mě pravděpodobně už touhle dobou pěkně namíchnutá.“

Posmutněle mu předala kartu. „Promiňte mi, že jsem vás sem dneska uprostřed noci vytáhla.“

„Ale no jo. Nemůžu uvěřit tomu, že jsem šel s vámi. Nepotřebujete se doopravdy tak nutně podívat do Parmenterových záznamů, viďte?“

„Kdybyste mi je tak mohl najít.“

Nacpal kartu Harryho Slotkina do kartotéky a zásuvku s hlasitým přibouchnutím zavřel. „Abych pravdu řekl, Harperová, právě tohle teď nefiguruje na prvním místě žebříčku mých nejdůležitějších zájmů.“

V obývacím pokoji svítilo světlo. Když Toby parkovala na příjezdové cestě vedle saaba Jane Nolanové, všimla si, jak hřejivé světlo proniká závěsy a spatřila obrys ženské postavy stojící v okně. Pohled na ni, na tu osobu držící noční hlídku a vyhlížející do tmy, navozoval pocit jistoty. Toby to potvrzovalo, že je někdo doma, že někdo hlídá maminku.

Vešla dovnitř a zamířila do obývacího pokoje se slovy: „Tak už jsem zpátky!“

Jane Nolanová se odvrátila od okna a šla si posbírat svoje časopisy. Na pohovce ležel National Enquirer, otevřený na celostránkovém článku nazvaném Šokující vize v oblasti psychologie. Jane časopis v rychlosti schovala a obrátila se k Toby se zaskočeným úsměvem. „To je moje intelektuální stimulace na večer. Jistě se předpokládá, že bych si měla zvyšovat vzdělání vážnou četbou. Ale mám-li být zcela upřímná,“ s tím pozdvihla obrázkový časopis, „nedokážu odolat ničemu, co má na obálce Daniela Day-Lewise.“

„Já taky ne,“ přiznala se Toby. Obě se zasmály tomu příjemnému poznání, že některé snové fantazie sdílejí všechny ženy bez rozdílu.

„Jak probíhal večer?“ chtěla vědět Toby.

„Výborně.“ Jane se otočila a v rychlosti narovnala polštáře na gauči. „V sedm jsme večeřely a vaše maminka talíř úplně vymetla. Potom jsem ji vykoupala v koupeli s pěnou. To jsem asi neměla dělat,“ dodala lítostivě.

„A proč? Co se stalo?“

„Tak se jí to líbilo, že nechtěla ven. Proto jsem musela vypustit vanu.“

„Myslím, že jsem mamku v pěně nikdy nekoupala.“

„Je to opravdu legrační, dívat se na ni! Dávala si pěnu na hlavu a foukala do ní, takže se rozletovala na všechny strany. Měla jste vidět ten binec na podlaze! Jako kdybyste se dívala, jak si hraje dítě. Což ona svým způsobem je.“

Toby si povzdychla. „A to dítě se stává každým dnem dětinštějším.“

„Ale ona je takové milé dítě! Působila jsem u tolika pacientů, kteří trpěli Alzheimerovou chorobou – a ti příjemní nebyli. Ti prostě zhrubli, jak zestárli. Podle mě vaše maminka taková nikdy nebude.“

„To ne.“ Toby se usmála. „A nikdy ani taková nebyla.“

Jane posbírala zbylé časopisy a Daniel Day-Lewis zmizel v jejím ruksáčku. Byla mezi nimi rovněž Moderní nevěsta. Časopis pro ty, které rády sní, pomyslela si Toby. Z Janeina životopisu věděla, že je svobodná. Jane v pětatřiceti letech sice vypadala jako tolik jiných žen, které Toby znala, nezadaná, nicméně nevzdávající se nadějí. Trochu nervózní, avšak dosud ne zoufalá. Stejná jako všechny ženy, kterým musí postačit tmavovlasé filmové idoly stříbrného plátna, dokud do jejich životů nevstoupí skutečný muž z masa a krve. Pokud do nich vůbec nějaký vstoupí.

Společně kráčely k hlavním dveřím.

„Takže vy si myslíte, že je všechno v pořádku,“ shrnula Toby.

„Ale ano. Ellen a já spolu budeme vycházet jistě dobře.“ Jane otevřela dveře a zarazila se. „Skoro jsem zapomněla na jednu věc – volala vaše sestra. A potom telefonoval ještě nějaký muž ze soudního lékařství. Říkal, že zavolá ještě jednou.“

„Nebyl to doktor Dvorak? Nezmínil se, co chce?“

„To neříkal. Pověděla jsem mu, že přijdete později.“ Usmála se a zamávala na rozloučenou. „Dobrou noc!“

Toby zamkla hlavní dveře a zamířila do ložnice, aby zavolala sestře.

„Já myslela, že máš dneska volno.“

„Taky že ano.“

„Překvapilo mě, když to zvedla Jane.“

„Požádala jsem ji, aby na matku pár hodin dohlédla. Víš, já si opravdu dovedu vychutnat jediný večer volna, který mám za celého půl roku!“

Vickie si povzdychla. „Zase ses na mě namíchla. Viď?“

„Ale ne.“

„Namíchla, Toby. Já vím, že máš s matkou obě ruce svázané. Vím, že ti to připadá nespravedlivé. Ale co mám podle tebe dělat? Vždyť mám dvě děti, co mě dohánějí k šílenství. Chodím do práce a ještě mám na krku celou domácnost. Někdy si doopravdy připadám, jako když už jen šlapu vodu, abych se neutopila.“

„Vickie, to má být vyhlášení soutěže? O to, která z nás trpí víc?“

„Ty nemáš tu sebemenší představu, co to obnáší, vycházet s dětmi.“

„Ne, to asi opravdu nemám.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. A Toby si v duchu říkala: Nemám o tom sebemenší představu, protože se mi k tomu nikdy nenaskytla příležitost. Vickie z toho však obviňovat nemůže. Byla to ctižádost, co Toby přimělo soustředit se tak cele na svou kariéru. Čtyři roky studií na medicíně, tři roky stáže. Na milostnou romanci nezbyl čas. A potom to začalo jít s Elleninou pamětí z kopce a Toby postupně přebírala zodpovědnost za matčiny činy. Neměla to v plánu. Nebyla to cesta, kterou si dobrovolně zvolila. Takto se prostě vyvíjel její život.

Neměla právo se kvůli tomu na svou sestru zlobit.

„Hele, mohla bys přijít v neděli na oběd?“ zeptala se jí Vickie.

„Tu noc mám službu.“

„Nikdy si v hlavě nedokážu udržet rozvrh tvých služeb. Sloužíš pořád čtyři noci a tři máš volné?“

„Většinou. Příští týden mám volno v pondělí a v úterý.“

„Ach panebože! Ani jeden z těch večerů se nám nehodí. V pondělí je ve škole den otevřených dveří. A v úterý má Hannah klavírní recitál.“

Toby na to nic neříkala, prostě jen čekala, až Vickie skončí se svou obvyklou litanií, jak nabitý rozvrh mají, jak těžké je sladit programy čtyř různých lidí. Hannah s Gabem nezbývá v těchto dnech vlastně žádný volný čas. Jako všechna děcka i oni vyplňují každou volnou chvilku hodinami hudby, gymnastikou, plaváním nebo u počítačů. Znamená to odvézt je semhle, pak zase tamhle a ke konci dne už Vickie vůbec neví, kde jí vlastně hlava stojí.

„Nic se neděje,“ přerušila Toby nakonec její výčet. „Co kdybychom se dohodly na nějaký jiný den?“

„Opravdu bych si moc přála, aby ses zastavila.“

„Ano, já vím. Mám volno druhou neděli v listopadu.“

„Dobře, zapíšu si to. Nejdřív mi ale dovol, abych se ujistila, zda to vyhovuje té mé bandě. Zavolám ti příští týden, ano?“

„Prima. Dobrou noc, Vickie.“ Toby zavěsila a unaveně si prohrábla vlasy. Pořád v jednom kole, pořád v jednom kole. Nejsme ani schopny dohodnout se na čase, abychom k sobě zase našly cestu. Chodbou se vydala k matčině pokoji a nakoukla dovnitř.

Ve slabém světle noční lampičky viděla, že Ellen spí. V posteli vypadala jako bezbranné dítě, rty lehounce pootevřené, tvář hladkou a klidnou. Nastávaly chvíle jako tato, kdy Toby na okamžik zahlédla to děvčátko, jakým Ellen kdysi bývala. Kdy si dokázala vybavit obraz holčičky s Elleninou tváří, s Elleninými obavami. Co se s tím dítětem stalo? Zmizelo někam beze stopy, anebo je dávno pohřbily necitelné vrstvy dospělosti? Vynořila se ta podoba opět až nyní, na konci života, když se tyto vrstvy opět vytrácely jedna po druhé?

Dotkla se matčina čela, aby jí z něj odhrnula pramínky šedých vlasů. Ellen sebou zavrtěla, otevřela oči a změřila si Toby zmateným pohledem.

„To jsem jenom já, mami,“ uklidňovala ji Toby. „Jen spi dál.“

„Je vypnutý plyn?“

„Je, mami. A dveře jsou zamčené. Dobrou noc.“ Políbila ji a odešla z pokoje.

Dospěla k rozhodnutí, že si ještě lehnout nepůjde. Nemělo cenu narušit si zaběhnutý biorytmus – za dalších čtyřiadvacet hodin nastoupí opět noční službu. Nalila si sklenku brandy a odnesla si ji do obývacího pokoje. Pustila si stereo s Mendelssohnovou hudbou na cédéčku. Rozezpívalo se z něj sólo houslí, čisté a truchlivé. Byl to Ellenin oblíbený koncert – a nyní rovněž i Tobyin.

Když vrcholilo crescendo, začal zvonit telefon. Ztlumila hudbu a natáhla se po sluchátku.

Volal Dvorak. „Promiňte, že se ozývám tak pozdě,“ omlouval se.

„To je v pořádku. Před chvílí jsem dorazila domů.“ Usadila se mezi polštářky na pohovce se sklenkou brandy v ruce. „Řekli mi, že jste volal už dřív.“

„Mluvil jsem s vaší hospodyní.“ Odmlčel se. Slyšela, že v pozadí doznívají poslední tóny opery. Don Giovanni. Tak takhle to je, pomyslela si, dva osamělí lidé, každý z nich sedí doma a společnost jim dělá stereo. „Chtěla jste si projít lékařské zprávy těch pacientů z Brant Hillu,“ pokračoval. „Jsem zvědavý, jestli jste přišla na něco nového.“

„Nahlédla jsem do karty Harryho Slotkina. Žádnému chirurgickému zákroku, při němž by se mohl dostat do styku s tkání nakaženou Creutzfeldt-Jakobem, u něj nedošlo.“

„A ty hormonální injekce?“

„Žádné. Podle mě ho do programu nezařadili. Alespoň v kartě o tom není ani zmínka.“

„A co Parmenter?“

„Jeho kartu jsme nemohli najít. Takže o chirurgických zákrocích u něj nevím nic. Zítra byste se na to třeba mohl zeptat doktora Wallenberga?“

Na to neřekl nic. Toby se uvědomila, že tóny Dona Giovanniho zmlkly a doktor Dvorak sedí u telefonu v tichu.

„Kéž bych vám toho mohla říct víc,“ omlouvala se. „To čekání na diagnózu musí být příšerné.“

„To já prožil v poslední době mnohem zábavnější večery,“ přiznal se. „Zjistil jsem, že životní pojistka je nesmírně nezáživná četba.“

„Ale ne, takhle jste dnešní večer přece nestrávil, viďte, že ne?“

„Pomohla mi láhev vína.“

Cosi soucitně zahučela. „Po nepříjemném dni doporučuji všeobecně brandy. Právě držím sklenku v ruce.“ Odmlčela se, a pak bez rozmýšlení dodala: „Však víte, teď budu celou noc vzhůru. To jsem vždycky. Budete vítán, jestli se zastavíte a dáte si jednu se mnou.“

Když jí hned neodpověděl, zavřela oči a říkala si v duchu: Bože, proč tohle povídám? Proč mluvím, jako bych zoufale prahla po společnosti?

„Děkuju vám, ale dneska večer byste si se mnou moc legrace neužila,“ varoval ji. „Možná jindy.“

„Ano, tak jindy. Dobrou noc.“ Když zavěsila, zeptala se sama sebe: A co jsem čekala? Že sedne do auta, přiřítí se sem, a že večer strávíme tím, že si budeme hledět do očí?

Povzdychla si a znovu pustila Mendelssohnův koncert. Za zvuku houslí usrkávala brandy a počítala hodiny do svítání.

Kapitola 12

James Bigelow byl už z pohřbů unavený. V posledních několika letech se jich zúčastnil tolika! Přednedávnem začaly být čím dál častější, jako zrychlující se údery do bubnu, které signalizují uplývání času. Dalo se očekávat, že zemře tolik jeho přátel. Ve věku sedmdesáti šesti let jich už asi většinu přežil. A nyní byla i jemu smrt v patách. Vytušil její kradmé kroky a zcela jasně si dokázal představit vlastní ztuhlou tělesnou schránku, jak leží v otevřené rakvi, tvář napudrovanou, vlasy pečlivě učesané, šedý, vlněný oblek dokonale vyžehlený a zapnutý. Kolem jeho rakve bude defilovat obvyklý zástup a v tichosti mu bude projevovat poslední úctu. Skutečnost, že v té rakvi zde ležel Angus Parmenter, a ne Bigelow, byla dána čistě shodou časových okolností. Další měsíc, další rok a v pohřební síni budou vystavovat jeho rakev. Cesta každého z nás jednou takhle skončí.

Fronta lidí popostoupila a Bigelow s ní. Zastavil se vedle rakve a upřeně se zahleděl příteli do tváře. Ani ty jsi nebyl nesmrtelný, Angusi.

Prošel kolem rakve, zamířil do uličky mezi lavicemi a posadil se do čtvrté řady. Odtud sledoval procesí tváří, které znal z Brant Hillu. Byla mezi nimi také Anna Valentineová, která Anguse tak nepříčetně pronásledovala telefonáty a různými lahůdkami. Nechyběli ani kamarádi z golfového klubu, pár lidí z kroužku ochutnavačů vína a muzikanti z amatérské hudební skupiny v Brant Hillu.

Kam se však poděl Phil Dorr?

Bigelow přelétl pohledem síň a hledal Phila. Věděl, že by tam měl být. Před pouhými třemi dny si spolu dali v klubu pár skleniček a šeptem si povídali o svých bývalých spoluhráčích z pokeru – o Angusovi, Harrym a o Stanu Mackiem. Všichni tři nyní už zemřeli a zůstali pouze Phil s Bigelowem. A hrát poker jen ve dvou, to ani nestojí za tu námahu, jak poznamenal Phil. Měl v úmyslu vložit Angusovi do rakve balíček karet jako jakýsi dárek na rozloučenou. To aby mohl hrát u velkého pokerového stolu v nebi. Jen si dělal starosti, jestli by to nevadilo rodině? Nepovažovali by to za nedůstojné, kdyby zastrčil do saténového polstrování rakve dárek tak laciný? Smutně se tomu oba zasmáli, a pak si spolu dali ještě jednou tonik. Phil pak prohlásil, že to kruci přece jen udělá, protože Angus by takové gesto ocenil.

Avšak dnes se Phil se svým balíčkem karet neukázal. Anna Valentineová se protáhla do jeho řady a posadila se vedle Bigelowa. Tvář měla silně napudrovanou, což působilo groteskně, neboť tím vynikla každičká drobná vráska, kterou se snažila skrýt. Tyhle chtivé vdovy – byl jimi obklopen. Za normálních okolností by se vystříhal hovoru s ní, aby si v jednostranně zaměřené mysli mylně nevyložila citové projevy. Nicméně v tomto okamžiku nebyl kolem něj nikdo natolik blízký, s kým by si mohl promluvit.

Naklonil se k ní a šeptem se zeptal: „Kde je Phil?“

Pohlédla na něj, jako by ji překvapilo, že se na ni obrátil. „Prosím?“

„No Phil Dorr přece. Měl tady být.“

„Myslím, že mu není dobře.“

„Co je s ním?“

„Nevím. Předevčírem odřekl návštěvu divadla. Stěžoval si, že ho nějak zlobí oči.“

„To mi neřekl.“

„Zaznamenal to teprve minulý týden. Chtěl s tím jít k doktorovi.“ Zhluboka si povzdychla a pohled upírala přímo před sebe, na rakev. „Je to strašné, viďte, jak postupně o všechno přicházíme. O zrak, boky, o sluch. Já si dneska uvědomila, že se mi změnil hlas. Dřív jsem to nějak nevnímala. Zhlédla jsem videozáznam z našeho výletu do Faneuil Hall a nemohla jsem věřit vlastním uším, jak starý mám hlas. Já se ale stará necítím, Jimmy! Přitom už se ani nepoznávám v zrcadle…“ Opět si povzdychla. Po tváři jí sklouzla slza a vyryla v té závěji pudru stopu. Setřela ji. Na obličeji jí zůstala křídově bílá šmouha.

Phila zlobí oči.

Bigelow seděl a přemítal o těchto slovech, zatímco truchlící procházeli okolo rakve, když kolem něj povrzávala sedadla a šuměly hlasy: „Vzpomínáte, když Angus…“

„Nemůžu uvěřit tomu, že už mezi námi není…“

„Říkají, že to byla snad mrtvice…“

„Ne, to jsem neslyšel…“

Bigelow náhle zprudka vstal.

„Vy tu nezůstanete na obřad?“ zeptala se Anna.

„Já – musím teď za někým zajít a promluvit si s ním,“ vypravil ze sebe a protáhl se kolem ní do uličky. Měl pocit, že za ním něco volá, avšak neohlédl se. Mířil rovnou k hlavním dveřím.

Nejdřív zajel k domu, kde Phil bydlel – pár domků od něj. Dveře byly zamčené, a když zvonil, tak nikdo neotvíral. Bigelow stál na verandě a nakukoval dovnitř oknem. Viděl však pouze vstupní halu s malým stolkem z třešňového dřeva a měděným stojanem na deštníky. Na podlaze se povalovala jedna bota – to ho zarazilo. Připadalo mu to divné. Nepatřičné. Phil byl tak puntičkářsky pořádný.

Když se Bigelow vracel a procházel zahradní brankou, tak si povšiml plné poštovní schránky. Ani to se Philovi nepodobalo.

Zlobí ho oči.

Bigelow nasedl do vozu a rozjel se po klikaté cestě dlouhé půl míle ke klinice v Brant Hillu. Dlaně se mu potily a pulz mu letěl jako o závod, když se blížil k okénku příjmu.

Žena za ním si ho nepovšimla – zaměstnávalo ji tlachání po telefonu.

Bigelow zaklepal na okénko se slovy: „Musím nutně mluvit s doktorem Wallenbergem.“

„Hned jsem u vás,“ odpověděla mu.

S rostoucím znechucením pozoroval, jak se od něj odvrátila a začala cosi vyťukávat na klávesnici počítače. V hovoru pokračovala dál, vykládala cosi o zdvojených pojistných sazbách a autorizačních číslech.

„Jde o důležitou záležitost!“ začal znovu. „Musím vědět, co se stalo s Philem Dorrem!“

„Posaďte se! Vidíte, že telefonuju!“

„Philovi je taky špatně, viďte? Měl potíže s očima.“

„O tom si budete muset promluvit s jeho lékařem.“

„Tak mě pusťte k doktoru Wallenbergovi!“

„Právě obědvá.“

„Kdy se vrátí? Kdy?“

„Pane, prosím vás, hlavně se nejdřív uklidněte –“

Natáhl se do okénka a bleskově jí zaklapl telefon. „Musím mluvit s doktorem Wallenbergem!“

Odsunula se i se židlí od okénka, tak, aby na ni nedosáhl. Zezadu z kartotéky se zčistajasna vynořily další dvě ženy. Všechny na něj upřeně zíraly, jako na blázna, který se rozkřikuje v jejich čekárně.

Rozlétly se dveře a v nich se objevil lékař. Nad Bigelowem se tyčil mohutný, vysoký černoch. Na jeho jmenovce stálo: MUDr. ROBERT BRACE.

„Co se to tady děje?“

„Musím mluvit s doktorem Wallenbergem!“

„V tuhle chvíli je mimo budovu.“

„Tak mně povězte vy, co se stalo s Philem.“

„S kým?“

„Však vy víte! S Philem Dorrem! Říkají, že je nemocný – prý má něco s očima. Leží v nemocnici?“

„Pane, co kdybyste se tady na chvilku posadil? A sestry se zatím podívají do karty, aby –“

„Nesednu si! Prostě se chci jen dozvědět, jestli má to samé co Angus. Totéž, co se přihodilo Stanu Mackiemu.“

Vtom se otevřely hlavní dveře a dovnitř vešla pacientka. Ztuhla a upírala zrak na Bigelowovu zrudlou tvář. Vycítila, že něco visí ve vzduchu.

„Co kdybychom si promluvili u mne v ordinaci?“ navrhl doktor Brace. Hlas měl tichý a jemný. Vztáhl paži směrem k Bigelowovi. „Je to odtud jen kousek po chodbě.“

Bigelow se zadíval na jeho mohutnou dlaň s překvapivě bílou dlaní, přes níž se táhla silná a černá čára života. Vzhlédl k němu. „Chtěl jsem to jen vědět,“ hlesl šeptem.

„Vědět co, pane?“

„Onemocním stejně jako ti ostatní?“

Lékař zavrtěl hlavou – nebyla to odpověď na otázku, ale výraz zmateného nepochopení. „A proč byste měl onemocnět?“

„Tvrdili, že to je bez sebemenšího rizika – říkali, že to je bezpečný zákrok! Pak ale onemocněl Mackie a –“

„Pana Mackieho já neznám.“

Bigelow pohlédl na sestru v kartotéce. „Vy se na Stana Mackieho pamatujete. Tak povězte, že ano.“

„Samozřejmě, pane Bigelowe,“ odpověděla. „Bylo nám skutečně moc líto, když zesnul.“

„A teď odešel i Phil, viďte? Zůstal jsem jenom já!“

„Pane?“ To skrz okénko volala jedna ze sester z kartotéky. „Právě jsem prošla kartu pana Dorra. Není nemocný.“

„Proč tedy nepřišel na Angusův pohřeb? Měl tam být!“

„Pan Dorr musel odjet z města kvůli naléhavým rodinným záležitostem. Požádal, abychom všechny zdravotní záznamy poslali jeho novému lékaři v La Jolle.“

„Co?“

„Alespoň to tady tak stojí.“ Pozdvihla kartu, na jejíž obal byl připevněný papírek s poznámkou. „Ten záznam má včerejší datum. Píše se tu: Pacient se odstěhoval z naléhavých rodinných důvodů – nevrátí se. Všechny záznamy pošlete do Brant Hill West v La Jolle v Kalifornii.“

Bigelow přistoupil k okénku a upřeně se zadíval na podpis pod údajem: MUDr. Carl Wallenberg.

„Pane?“ To byl zase ten doktor. Svíral Bigelowovo rameno. „Jistě o svém příteli brzy uslyšíte. Vypadá to, že ho odtud odvolaly jakési náhlé rodinné problémy.“

„Ale jak by u něj mohlo dojít k nějaké závažné rodinné události?“ otázal se Bigelow tichounce.

„Třeba někdo onemocněl. Nebo dokonce zemřel.“

„Phil neměl rodinu!“

Nyní na něj zíral zase doktor Brace. A také ženy v kartotéce. Viděl je, jak stojí za skleněným okénkem jako návštěvníci zoo, kteří nahlížejí do výběhu.

„Tady něco nesedí,“ ohradil se Bigelow. „A vy mi to neprozradíte, co?“

„Můžeme si o tom promluvit,“ opakoval svůj návrh lékař.

„Já chci mluvit s doktorem Wallenbergem!“

„Je na obědě. Ale můžete si promluvit se mnou, pane –“

„Bigelow. James Bigelow.“

Doktor Brace otevřel dveře, které vedly do chodby kliniky. „Pane Bigelowe, co kdybychom zašli do mé ordinace? Tam mi můžete všechno povědět.“

Bigelow upíral pohled do dlouhé, bílé chodby, která se táhla za dveřmi. „Ne,“ odpověděl a zvolna ustupoval. „Ne, vlastně se nic neděje –“ A dal se na útěk ven z budovy.

Robbie Brace zaklepal na dveře a vešel do ordinace Carla Wallenberga. Místnost, stejně jako muž, který se v ní nacházel, byla známkou vytříbeného, byť snobského vkusu. Brace si zrovna nepotrpěl na vybraný značkový nábytek, avšak i on dokázal ocenit kvalitní zařízení. Mohutný psací stůl byl vyrobený z nějakého druhu dřeva narudlého, teplého odstínu, který neznal. Obrazy, jež visely na stěnách, patřily k tomu druhu abstraktního umění, za které člověk obvykle zaplatí celé jmění. Oknem za Wallenbergovými zády bylo vidět, jak zapadá slunce. Dovnitř do místnosti však dosud proudila sluneční záře a vytvářela kolem lékařovy hlavy a ramen jakousi svatozář. Ježíš C. Wallenberg, blesklo Braceovi hlavou, když se zastavil před jeho stolem.

Wallenberg vzhlédl od papírů. „Prosím, Robbie?“ Robbie. Ne doktore Bracei. Tak hádej, kdo je tady šéf?

„Vzpomínáte si na pacienta jménem Stan Mackie?“ položil Brace Wallenbergovi otázku.

Wallenbergův výraz se v záři světla, jež se za ním rozprostíralo, nedal rozluštit. Zvolna se opřel v křesle, které vydalo blahobytné zavrzání kůže. „Jak padlo jméno Stana Mackieho?“

„Zmínil se o něm jeden z vašich pacientů, James Bigelow. Vy pana Bigelowa jistě znáte?“

„Ano, samozřejmě. Patřil tady k mým prvním pacientům, které jsem zařadil do svého programu. Byl totiž jedním z prvních, kdo se nastěhovali do Brant Hillu.“

„No, pan Bigelow se dneska odpoledne zastavil na klinice a byl velice rozčilený. Nejsem si jistý, zda jsem z něj vytáhl ten příběh celý. Neustále jen opakoval něco o tom, jak všichni jeho přátelé onemocněli, a chtěl vědět, jestli se to přihodí i jemu. To on uvedl jméno pana Mackieho.“

„To bude doktor Mackie.“

„On byl lékař?“

Wallenberg mu pokynul směrem ke křeslu. „Posaďte se, prosím, Robbie. Je těžké se o tom s vámi bavit, když se tu tak nade mnou tyčíte.“

Brace se posadil. Okamžitě si uvědomil, že se dopustil taktické chyby. Ztratil výsadu své vysoké postavy – nyní se dívali jeden druhému přes stůl do tváře. Veškeré výhody měl nyní na své straně Wallenberg. Věk i zkušenost. Rasu. Lepšího krejčího.

„O čem to mluvil pan Bigelow?“ zeptal se Brace. „Zdál se být k smrti vyděšený z toho, že onemocní.“

„Nemám to nejmenší tušení.“

„Narážel na nějaký zákrok, který prodělal on a jeho přátelé.“

Wallenberg zavrtěl hlavou. „Neměl třeba na mysli ten hormonální program? Ty injekce, co dostává každý týden?“

„To nevím.“

„Pokud by tomu tak bylo, dělá si zbytečné starosti. Není na tom nic zase tak převratného. Vždyť to víte.“

„Takže pan Bigelow a jeho přátelé hormonální injekce dostávali?“

„Ano. Byl to jeden z důvodů, proč přišli do Brant Hillu. Kvůli pozitivnímu dopadu našeho přesného, nezkresleného výzkumu.“

„Je zajímavé, že užíváte termínu nezkresleného výzkumu. Pan Bigelow se ale o injekcích nezmiňoval. Mluvil jedině o jakémsi zákroku – jako by šlo o nějakou chirurgickou záležitost.“

„Ne ne. Žádnému operativnímu zákroku se nepodrobil. Ve skutečnosti si vybavuji jediný případ, kdy potřeboval chirurga – při odstranění polypu v nose. Samozřejmě šlo o nezhoubný nádor.“

„No a co ten hormonální program? Nemělo to žádné vedlejší účinky?“

„Žádné.“

„Takže lze vyloučit jakoukoli možnost, že by tato léčba zapříčinila smrt Anguse Parmentera?“

„Diagnóza ještě nebyla přesně stanovena.“

„Šlo o Creutzfeldt-Jakobovu chorobu. Tohle mi alespoň sdělila doktorka Harperová.“

Wallenberg se ponořil do hlubokého ticha. Brace si najednou uvědomil, že neměl uvádět jméno Toby Harperové. Neměl prozradit, že je s ní ve spojení.

„No,“ ozval se konečně Wallenberg, „tím by se opravdu vysvětlily pacientovy symptomy.“

„A co ty starosti pana Bigelowa? Trpěli opravdu jeho přátelé touž nemocí?“

Wallenberg zavrtěl hlavou. „Víte, naši pacienti těžce nesou skutečnost, že došli na konec své cesty. Angusi Parmenterovi bylo dvaaosmdesát. Stárnutí a smrt čekají na nás na všechny.“

„Jak zemřel doktor Mackie?“

Wallenberg se opět odmlčel. „To byl výjimečně otřesný případ,“ začal pak. „Doktor Mackie podlehl psychotickému kolapsu. Vyskočil z okna v nemocnici Wicklin.“

„Ježíši!“

„Všechny nás to ohromilo. Byl to chirurg, a to velice dobrý. Neodešel do penze, i když mu bylo už čtyřiasedmdesát. Pracoval až do dne, kdy se mu stalo to… neštěstí.“

„Byla provedena pitva?“

„Příčinou smrti byl jednoznačně úraz – ten pád z okna.“

„Jistě, ale pitvali ho?“

„To nevím. Na starosti ho měli chirurgové z Wicklinu. Zemřel asi týden po tom pádu.“ Měřil si Robbieho zamyšleným pohledem. „Zdá se, že vám to leží na srdci.“

„Asi proto, že byl pan Bigelow tak rozčilený. Zmiňoval se ještě o jednom jménu, o dalším příteli, který onemocněl. O jistém Phillipu Dorrovi.“

„Pan Dorr je v pořádku. Přestěhoval se do Brant Hill West v La Jolle. Právě dnes jsem od něj dostal podepsané prohlášení, že si přeje, abychom mu tam poslali jeho záznamy.“ Wallenberg prohrabával hromady papírů na stole, až nakonec vytáhl list papíru. „Tady je jeho fax z Kalifornie.“

Brace přelétl stránku a dole spatřil podpis Phillipa Dorra. „Takže ten nemocný není.“

„Pana Dorra jsem měl na klinice před několika dny na obvyklé pravidelné prohlídce.“

Wallenberg se na něj zpříma zadíval. „Těšil se výbornému zdraví.“

Když Brace opět usedl ke svému stolu, pustil se do doplňování karet z toho dne a do diktování poznámek do diktafonu. V půl sedmé konečně vypnul diktafon a shlédl na čerstvě uklizený stůl. Zjistil, že upírá pohled na jméno, které si načmáral na zadní stranu laboratorní zprávy: Dr. Stanley Mackie. Incident, který se toho odpoledne odehrál na klinice, mu pořád nešel z hlavy. Přemítal o dalších jménech, o nichž se James Bigelow zmínil: Angus Parmenter. Phillip Dorr. Skutečnost, že dva z nich byli mrtví, nebyla sama o sobě znepokojující. Všichni byli pokročilého věku, všichni dosáhli let, která jim vyhradila statistika.

Nicméně stáří samo není příčinou smrti. Dnes spatřil v očích Jamese Bigelowa strach, skutečný strach a nedokázal ze sebe jen tak setřást ten pocit úzkosti.

Zvedl sluchátko a zavolal Gretě. Řekl jí, že se dnes zdrží, protože se musí zastavit v nemocnici Wicklin. Potom si sbalil aktovku a odešel z ordinace.

Klinika byla touto dobou liduprázdná. Chodbu osvětlovala jediná zářivka na jejím konci. Jak pod ní procházel, zaslechl slabounké bzučení. Vzhlédl a spatřil stín nějakého hmyzu, polapeného za matným stínidlem z umělé hmoty. Třepotal křídly, jak se bránil vlastní zkáze. Brace stiskl vypínač a zhasl. Přesto dál slyšel to bzučení nad sebou, to hysterické narážení křídel.

Vyšel z budovy do deštivého a větrného večera.

Jeho toyota byla posledním vozem, co ještě zůstal na parkovišti. Byla zaparkovaná pod sírově žlutou září bezpečnostního osvětlení a vypadala spíš černá než zelená, jako lesklý krunýř nějakého brouka. Zastavil se, aby vylovil z kapsy klíčky od auta. Přitom se zahleděl na osvětlená okna sanatoria, na nehybné siluety pacientů v pokojích, na blikotání televizních obrazovek, které sotvakdo sledoval. Zachvátila ho náhlá hluboká deprese. To, co viděl tam v oknech, to byl konec života. Stínové divadlo jeho vlastní budoucnosti.

Vklouzl do vozu a vyjel z parkoviště. Avšak pocitu deprese se tím nezbavil. Ulpěl mu jako chladná mlha na pokožce. Měl jsem si vybrat pediatrii, říkal si v duchu. Děti. Začátek životů. Růst, a ne rozpadající se těla. Na medicíně mu ale poradili, že budoucnost lékařské praxe spočívá v geriatrii. Ti, co kdysi způsobili populační explozi, zešedivějí, stane se z nich nesčetná armáda, kráčející nevyhnutelně směrem k senilitě. A cestou bude sát síly z lékařských zdrojů. Devadesát procent z dolaru věnovaného na lékařskou péči se utratí na udržení posledního roku života jedné jediné osoby. Tam potečou peníze, tam může lékař zbohatnout.

Robbie Brace, praktický muž, si vybral praktický obor.

Avšak nyní na něj z toho oboru padala deprese.

Během jízdy do nemocnice Wicklin uvažoval, jak by se jeho život vyvíjel, kdyby si vybral pediatrii. Pomyslel na vlastní dcerušku a vzpomněl si, jakou prožíval radost, když poprvé pohlédl do její novorozené tvářičky, zatímco vztekle ječela na porodním sále. Vybavil si vyčerpání z krmení ve dvě ráno, vůni zásypu a kyselého mléka, hedvábnou dětskou pokožku v teplé koupeli. Děti se v tolika ohledech podobají velmi starým lidem. Potřebují, aby je někdo vykoupal, nakrmil a oblékl. Někdo jim neustále musí vyměňovat pleny. Neumějí chodit ani mluvit. Žijí jen díky laskavosti lidí, kteří se o ně starají.

Když dojel do Wicklinu, malé všeobecné státní nemocnice na samém okraji Bostonu, bylo půl osmé. Oblékl si bílý plášť, ujistil se, zda na něm má zavěšenou jmenovku MUDr. ROBERT BRACE, a zamířil dovnitř. Neměl tady žádné výsady, ani pravomoc vyžádat si nějakou kartu s lékařskými záznamy. Prostě jen hazardně vsadil na to, že se nikdo nebude obtěžovat, aby se ho na cokoli vyptával.

V kartotéce vyplnil žádanku na kartu Stanleyho Mackieho a předal formulář sestře, drobné blondýnce. Přelétla pohledem jeho jmenovku a zaváhala. Nebylo pochyb o tom, že si uvědomila, že nepatří k personálu této nemocnice.

„Jsem z kliniky Brant Hill,“ vysvětlil jí. „Doktor Mackie byl jedním z našich pacientů.“

Sestra mu kartu přinesla a Brace si ji položil na prázdný psací stůl a posadil se. Na obalu karty bylo černou fixkou napsáno Zemřel. Otevřel složku a prohlížel si první stránku, na níž byly uvedeny základní údaje: jméno, datum narození, číslo sociálního pojištění. Adresa ho okamžitě upoutala: Titwillow Lane 101, Newton, Massachusetts.

Byla to adresa Brant Hillu.

Obrátil na další stranu. Zpráva, která na ní stála, zachycovala pouze jediný pobyt v nemocnici – ten, na jehož konci Stanley Mackie zemřel. S rostoucí hrůzou pročítal zprávu o vstupní prohlídce, tehdy pořízenou chirurgem, který jej ošetřoval. Zápis byl datován devátého března.

Lékař, věk sedmdesát čtyři let, dosud zcela zdravý, běloch, mužského pohlaví, byl přijat po převozu z pohotovosti s rozsáhlým úrazem hlavy poté, co vypadl z třetího patra. Těsně před touto nehodou se postižený umyl před operací, převlékl se a chystal se provést běžnou operaci slepého střeva. Podle svědectví sester z operačního sálu se doktoru Mackiemu viditelně chvěly obě ruce. Bez vysvětlení pokračoval v odřezávání několika stop tenkého střeva, které bylo zcela zdravé, což mělo za následek masivní krvácení a smrt operované osoby. Když se lékaři a sestry na sále pokusili doktora Mackieho od operačního stolu odtrhnout, přeťal anesteziologovi skalpelem krční tepnu, a poté z operačního sálu uprchl.

Svědci na chodbě ho viděli, jak hlavou prorazil okno a vyskočil ven. Byl nalezen na parkovišti, nereagoval a krvácel z četných řezných ran. Po intubaci pacienta stabilizovali na pohotovosti, a pak ho přijali na úrazové službě s mnoha zlomeninami lebky a také pravděpodobnými vnitřními zraněními včetně fraktury páteře…

Lékařská prohlídka byla sepsána typicky zhuštěným stylem, šlo vlastně o rychlý výčet pacientových zranění a neurologických nálezů. Pořezaný skalp a tvář. Otevřené fraktury temenní a spánkové kosti s vyhřeznutím šedé hmoty mozkové. Prasklá pravá zornice. Spontánní dýchání žádné, žádná reakce na bolestivé podněty. Pacientova zranění odpovídají tomu, že dopadl na zem hlavou napřed, pomyslel si Brace.

Jak listoval kartou dál, nalezl chirurgovu poznámku: „Zpráva z rentgenu: vnitřní fraktury – obratle 6, 7 a hrudní 8.“ I to ukazovalo na pád hlavou napřed, neboť se síla nárazu přenesla přímo na páteř.

Průběh nemocničního pobytu Stanleyho Mackieho zachycoval týdenní odumírání celého systému orgánů. Upadl do komatu. Byl napojený na dýchací přístroj a už nikdy se neprobral. Jako první mu selhaly ledviny, pravděpodobně v důsledku šoku ze zranění. Potom se objevil zápal plic a krevní tlak mu poklesl na polovinu normálu. V důsledku toho mu selhalo zažívání. Nakonec, po uplynutí sedmi dnů od skoku z okna ve třetím poschodí, se dostavila zástava srdce.

Nalistoval na poslední stránky karty, kde byly uvedeny laboratorní výsledky. Našel tam sedmidenní počítačové výjezdy, průběžný záznam EKG a krevních testů, údaje o počtu krvinek a rozboru moči. Dál obracel stránky a očima přelétal laboratorní testy, které jistě stály tisíce dolarů. A ty se přitom prováděly na muži, jehož smrt byla již od prvního dne nevyhnutelná.

Zastavil se u laboratorní zprávy nadepsané Patologie.

Játra (pitva)

Vnější znaky: váha 1 600 gramů, na pohled bledá, s plochami posetými drobnými skvrnkami svědčícími o akutním krvácení. Žádné známky po chronických fibrózních změnách.

Ohledání pod mikroskopem: Na nabarvené ploše H a E se nacházejí rozseté oblasti nevýrazně zbarvených, nekrózních hepatocytů. To je v souladu s fokální koagulační nekrózou, jež je pravděpodobně sekundárním projevem ischemie.

Brace obrátil stránku a dospěl ke krevnímu obrazu, zastrčenému mimo pořadí. Obrátil další list – a hleděl na zadní desky karty. Nezbývala už ani jedna jediná stránka.

Zalistoval v kartě dopředu, neboť hledal další zprávy o pitvě. Našel však pouze stránku, na které se popisoval stav jater. Nedávalo to smysl. Proč by na patologii pitvali pouze jediný orgán? Kde jsou záznamy o stavu plic, srdce, mozku?

U přepážky v kartotéce se zeptal, zda nemají o Stanleym Mackiem nějaké další záznamy.

„Tohle je jediný,“ odpověděla sestra.

„Ale některé zprávy z patologie tu chybí.“

„Můžete si to ověřit přímo na patologii. Archivují si kopie všech svých zpráv.“

Patologie byla, jak je obvyklé, v suterénu. Bylo to bludiště místností s nízkými stropy. Stěny byly natřené nabílo a vyzdobené plakáty cestovních kanceláří s poutavými snímky. Mlha vznášející se nad Serengeti. Duha klenoucí se nad Kauai. Ostrov porostlý mangrovníky, ležící uprostřed tyrkysového moře. Rádio hrálo potichu rockovou hudbu. Laborantka, která pracovala sama v této místnosti, se zdála nepochopitelně veselá, vezme-li se v potaz náplň její práce. Ona sama představovala další jásavý příliv barev. Tváře měla nalíčené červeně a oční víčka třpytivou zelení.

„Snažím se vypátrat pitevní zprávu, kterou jste vystavili v březnu,“ začal Brace. „V pacientově kartě není. V kartotéce mi navrhli, ať si to ověřím u vás.“

„Jak se jmenoval ten pacient?“

„Stanley Mackie.“

Laborantka zamířila ke kartotéce a vrtěla přitom hlavou. „Byl to takový milý člověk. Všem nám z toho bylo hrozně.“

„Vy jste ho znala?“

„Chirurgové vždy zajdou sem dolů, aby si překontrolovali pitevní zprávy svých pacientů. Doktora Mackieho jsme znali moc dobře.“ Vytáhla zásuvku a začala listovat v záznamech. „K Vánocům koupil našemu oddělení kávovar. Ten přístroj jsme pak pojmenovali Pan Kafe Mackie.“ Narovnala se a zamračila se na zásuvky. „To by mě otrávilo!“

„A co?“

„Nemůžu ten záznam najít.“ Zavřela šuplík. „Jsem si jistá, že doktora Mackieho pitvali.“

„Nemohli zprávu omylem zařadit jinam? Pod S jako Stanley?“

Vytáhla jinou zásuvku, prohledala záznamy a zase ji přibouchla. Otočila se, když do laboratoře vešel další laborant. „Hele, Time, neviděls pitevní zprávu doktora Mackieho?“

„Nedělalo se to už před nějakou dobou?“

„Bylo to hned na začátku letošního roku.“

„Pak by zpráva měla být dosud založená v kartotéce.“ Odložil podnos se vzorky na podložních sklíčkách. „Zkus se zeptat Hermana.“

„Proč mě Herman hned nenapadl?“ povzdychla si a vydala se přes laboratoř směrem ke kancelářím.

Brace šel za ní. „Kdo je Herman?“

„Není to kdo, ale co.“ Rozsvítila. Ze tmy se vynořil psací stůl s osobním počítačem. „Tohle je Herman. Hýčkaný projekt doktora Seiberta.“

„A co Herman dokáže?“

„Herman – tedy tento stroj – by měl z retrospektivních studií udělat hračku. Řekněme, že potřebujete zjistit, kolik perinatálních úmrtí má spojitost s matkami kuřačkami. Na klávesnici vyťukáte hesla kuřačky a perinatální. A tak dostanete seznam příslušných pacientů, které pitvali.“

„Takže tady v tom máte shromážděny všechny údaje o pitvách?“

„Některé z nich. Doktor Seibert začal s ukládáním dat teprve přede dvěma měsíci. Konec jeho práce je ještě v nedohlednu.“ Posadila se ke klávesnici, vyťukala jméno Mackie Stanley a zadala povel Hledej.

Na obrazovce počítače se otevřelo nové okno s žádanými údaji. Byla to pitevní zpráva Stanleyho Mackieho.

Laborantka mu uvolnila místo. „Tak tady to máte.“

Brace usedl před počítač. Pitevní zpráva byla podle údajů na monitoru vložena do počítače před šesti týdny. Původní zpráva tedy musela zmizet v té době. Brace stiskl tlačítko, kterým si stránku posunul, a pustil se do čtení.

Zpráva popisovala celkový vzhled těla při pitvě – četné vpichy po infuzích, oholenou lebku, řezy, které na skalpu zanechalo ostří neurochirurgova skalpelu. Text pokračoval popisem vnitřních orgánů. Plíce byly v důsledku zánětu překrvené a oteklé. Na srdci byly zřejmé stopy po novém infarktu. V mozku došlo v četných oblastech ke krvácení. Ohledání při povšechné prohlídce souhlasilo s chirurgovou diagnózou: rozsáhlý úraz hlavy komplikovaný oboustranným zápalem plic. Čerstvý infarkt myokardu byl pravděpodobně tím posledním, co Mackieho postihlo.

Ťukl na klávesu, kterou vyhledal laboratorní zprávy. Objevil zde opis té stránky, kterou nalezl v nemocniční kartě, a která se týkala jater. Navíc zde byly zprávy, jež v lékařských záznamech chyběly – histologie srdce a plic. Nic překvapivého, pomyslel si Brace. Ten člověk sletěl hlavou dolů na chodník, rozbil si lebku a neurologický úraz vyústil v mnohočetné selhání orgánů.

Ťukl na klávesu, kterou si přiblížil zprávu týkající se mozku. Oči mu náhle utkvěly na větě, která byla skryta v popisu zranění po úrazu:

„…četné vakuoly na pozadí sítě vláken v CNS. Neuronový úbytek s reakčními astrocytomy s příznaky Creutzfeldt-Jakobovy choroby. Test barvením ‚Kongo-red‘ pozitivní, jak lze vidět na cerebrálních vzorcích.“

Okamžitě ťukl na poslední stránku. Pohled mu sjel dolů ke konečné diagnóze.

1. Četné krvácení do mozku v důsledku úrazu.

2. Již dříve se vyskytující Creutzfeldt-Jakobova choroba.

Na parkovišti nasedl Robbie Brace do auta a hlavou mu vrtalo, co by měl podniknout dál. Jestli by měl vůbec něco dál podnikat. Zvažoval všechny možné důsledky svého jednání. Toto odhalení bude mít drtivý dopad na pověst Brant Hillu. Není pochyb, že se toho chytí média. Novinové titulky vykřičí:

PLANÉ SLIBY A SMRT. ZA PENÍZE SI LZE KOUPIT NEMOC ŠÍLENÝCH KRAV.

A on se ocitne na dlažbě.

Člověče, ale k tomuhle přece nemůžeš mlčky přihlížet. Toby Harperová má pravdu. Máme v rukou zprávu o začínající epidemii a zdroj nám není známý. Jsou to hormonální injekce? Nebo jídlo?

Sáhl pod sedadlo pro mobilní telefon. Dosud u sebe měl vizitku Toby Harperové. Vyťukal její telefonní číslo domů.

Ozvala se nějaká žena. „Byt Harperových.“

„Tady doktor Brace s Brant Hillu. Mohl bych mluvit s doktorkou Harperovou?“

„Není doma. Ale můžete nechat vzkaz. Jaké máte telefonní číslo?“

„Právě teď sedím ve svém autě. Jenom jí povězte, že měla pravdu. Řekněte jí, že máme druhý případ Creutzfeldt-Jakoba.“

„Prosím?“

„Ona bude vědět, co to znamená.“ Ve zpětném zrcátku se rozzářily přední světla nějakého vozu. Obrátil se a zahlédl, jak pomalu projíždí podél vedlejší řady aut. „Kdy se vrátí?“ zeptal se.

„Právě teď je v práci –“

„Ach tak! Pak tedy zajedu do nemocnice Springer. Nemusíte jí nic vyřizovat.“ Přerušil spojení a zasunul telefon pod sedadlo. Nastartoval, a když zamířil na výjezdovou cestu, tak si povšiml, že se táž přední světla rovněž stáčejí k výjezdu z parkoviště. V rušném proudu dopravy je ale vmžiku ztratil z dohledu.

Do nemocnice Springer do byla půlhodinka jízdy. Když zahýbal na parkoviště, z hladu ho rozbolela hlava. Zaparkoval na místě vyhrazeném pro návštěvníky. Vypnul motor a chvilku zůstal jen tak sedět uvnitř. Třel si spánky. Bolest hlavy nebyla silná, avšak upozorňovala ho, že od snídaně nejedl. Zdrží se zde pouze několik minut, jen tak dlouho, aby jí sdělil, co zjistil – a ona ať se pak už postará o další. Nyní toužil po jediném – jet domů a sníst večeři. Hrát si se svou malou holčičkou.

Vysoukal se z vozu, zamkl jej a zamířil ke vchodu na pohotovost. Ušel pouze několik kroků, když za sebou zaslechl zavrčení motoru. Otočil se a zamžoural do předních světel, která se pomalu blížila. Vůz zastavil vedle něj. Dolehlo k němu elektrické zabzučení stahovaného okénka u řidičova sedadla.

Usmál se na něj muž s vlasy tak plavými, že se ve světle pouliční lampy zdály stříbrné. „Obávám se, že jsem zabloudil.“

„Kam se potřebujete dostat?“ zeptal se ho Brace.

„Na Irving Street.“

„To jste úplně jinde.“ Brace přistoupil o krok blíž k otevřenému okénku. „Musíte se vrátit k silnici, zahnout doprava a jet čtyři pět –“

Bum, bum, ten zvuk ho zaskočil. Stejně jako úder do prsou.

Brace, ohromený tou nečekanou ránou, odskočil. Dotkl se rukou hrudi v místech, odkud se začala šířit bolest. Zjistil, že se nemůže zhluboka nadechnout. Přes košili mu prosakovalo cosi teplého a kapalo mu to na prsty. Shlédl na dlaň a spatřil, že je vlhká a leskne se temnou tekutinou.

Ozvalo se další bum a hrudník mu zasáhla nová rána.

Brace zavrávoral. Pokusil se nabýt opět rovnováhy, avšak nohy jako by se pod ním samy podlamovaly. Klesl na kolena a pouliční svítilna se mu před očima zavlnila, jako by se ocitla ve vodě.

Poslední kulku mu neznámý vypálil do zad.

Brace se zhroutil na zem s obličejem přitisknutým k chodníku. Štěrk se mu zadíral do tváře. Auto odjelo a předení jeho motoru se vytratilo do noci. Cítil, jak z něj život vyprchává s žhavými stružkami krve. Přitiskl si dlaň na prsa ve snaze zastavit ten příval, ale z paže se mu vytrácela síla. Zmohl se pouze na ochablé sevření pěsti.

Bože, ne tady, pomyslel si. Ne nyní.

Začal se plazit směrem ke dveřím pohotovosti. Současně se snažil, aby si dál tiskl ránu na hrudi. Cítil nicméně, jak mu s každým úderem srdce uniká z těla další žhavý proud. Pokoušel se nespustit pohled z nápisu POHOTOVOST, který zářil jasnou červení do noci. Vidění se mu však stále rozostřovalo a to slovo se počalo vlnit jako prosakující krev.

Prosklené dveře pohotovosti měl už přímo před sebou. Náhle se v teplém obdélníku světla objevila postava. Zarazila se pouze několik stop před ním. Brace zoufale natáhl ruku a zašeptal: „Pomozte mi, prosím!“

Zaslechl, jak ta žena zaječela: „Tady venku krvácí nějaký muž! Potřebuju okamžitou pomoc!“

A potom k němu dolehly spěšně se blížící kroky.

Kapitola 13

„Zaveďte třetí infuzi!“ křikla Toby. „Šestnáct jednotek! Ringerův laktát, naplno –“

„Z laboratoře vzkazují, že krev negativní 0 skupiny je už na cestě.“

„Kde je ksakru ten Carey?“

„Byl zrovna v nemocnici,“ hlásila Maudeen. „Pokusím se ho dát vyvolat ještě jednou.“

Toby si navlékla sterilní rukavice a vzala do ruky skalpel. Braceova tvář se v záři světel úrazové místnosti leskla potem a vyzařoval z ní strach. Upíral na ni pohled, oči nad syčící kyslíkovou maskou doširoka otevřené. Trhaně, zoufale lapal po dechu. Obvaz na prsou mu zvolna opět prosakoval rudě. Sestra z anesteziologie, kterou sem přivolali z porodnického oddělení, ho už připravovala k intubaci.

„Robbie, zavedu vám do hrudníku trubici,“ informovala ho Toby. „Půjde o pneumotorax.“ Viděla, jak v rychlosti přikývl na souhlas. Neuniklo jí, že zaťal čelist v očekávání větší bolesti. Nicméně ani neucukl, když mu ostří prořízlo kůži nad žebrem. Podkožní injekce xylokainu už totiž umrtvila nervová zakončení. Toby zaslechla zasyčení unikajícího vzduchu a bylo jí jasné, že nyní pronikla do hrudní dutiny. Ujistila se rovněž, že se nemýlila – kulka prolétla plící. S každým nadechnutím pronikal Robbiemu roztrženou plící vzduch do pleurálního prostoru, a vytvářel tím takový tlak na srdce a cévy, že se stlačovala ještě i ta část plicní tkáně, která nebyla dosud zasažená.

Vsunula do řezu prst, aby ránu roztáhla. Potom dovnitř zavedla průhlednou umělohmotnou hrudní trubici. Val připojila druhý konec na nízkotlaké sání. Do trubice vystříkl okamžitě proud jasně červené krve a naplnil odsávací nádobu.

Toby s Val na sebe pohlédly a oběma bleskla hlavou táž myšlenka: Krvácí do hrudníku – a rychle.

Pohlédla Robbiemu do tváře. Spatřila, že ji sleduje, že mu neunikl její zoufalý výraz.

„Není to… dobré,“ zašeptal.

Stiskla mu rameno. „Držíte se dobře, Robbie. Chirurg tady bude každou minutou.“

„Zima. Je mi taková zima…“

Maudeen přes něj přehodila přikrývku.

„Kde je ta krev skupiny 0 negativní?“ křikla Toby.

„Právě dorazila. Hned ji zavěsím na stojan –“

„Toby,“ zašeptala Val, „Systolický tlak klesl na pětaosmdesát.“

„Tak rychle, rychle! Dejte mu tu krev!“

Dveře se rozlétly a dovnitř vkráčel Doug Carey. „Tak co to tady máte?“ vyštěkl důležitě.

„Střelné rány na prsou a v zádech,“ sdělila mu Toby. „Na rentgenu se ukázaly tři kulky, ale já napočítala pět ran, kudy střely pronikly do těla. Nasadili jsme pneumotorax. A tohle,“ s těmi slovy ukázala na nádrž, kam vedla trubice z hrudníku, v níž se už nashromáždilo sto krychlových centimetrů krve, „mu stačilo uniknout z těla během několika uplynulých minut. Systolický tlak klesá.“

Carey vrhl pohled na rentgenový snímek připevněný na prosvěcovacím panelu. „Musíme otevřít hrudník,“ prohlásil.

„Na to bychom potřebovali celý tým z kardiologie – možná bude nutný i bypass –“

„Na to nemůžeme čekat. To krvácení musíme zastavit teď hned.“ Pohlédl Toby přímo do očí a ona pocítila, jak se v jejím nitru vzdouvá stará zášť. Doug Carey byl parchant, ale právě nyní ho potřebovala. Potřeboval ho Robbie Brace.

Toby kývla na sestru z anesteziologie. „Pokračujte v intubaci. Máme ho připraveného Val, můžeme přikročit k torakotomii…“

Zatímco všichni pobíhali po sále, ruce plné práce, natáhla anestezioložka do injekční stříkačky dávku etomidatu. Látka během intubace Robbieho dokonale uspí.

Toby mu uvolnila kyslíkovou masku. Spatřila, jak se dívá vzhůru a zoufale jí upírá pohled do očí. Tolikrát předtím už zahlédla v pacientových očích hrůzu, avšak vždy se donutila potlačit vlastní pocity a soustředit se na práci. Tentokrát si ale strachu v Robbieho pohledu nedokázala nevšímat. Byl to člověk, kterého znala, člověk, kterého začala mít ráda.

„Všechno dopadne dobře,“ ujišťovala ho. „Musíte mi věřit. Nedopustím, aby se cokoli zvrtlo.“ S něhou mu vzala tvář do dlaní a usmála se.

„Spoléhám… na vás…, Harperová,“ vypravil ze sebe sotva slyšitelně.

Toby přikývla. „Jen se klidně spolehněte, Robbie. A teď – můžeme vás uspat?“

„Vzbuďte mě…, až bude po všem…“

„Bude vám to připadat jako chvilička.“ Toby kývla na anestezioložku, která vstříkla etomidat do hadičky infuze. „Teď hezky spěte, Robbie. Tak. Až se probudíte, bude všechno v pořádku…“

Dál na ní ulpíval upřeným pohledem. Ona bude tím posledním obrazem, který vnímal, poslední tváří, kterou viděl. Sledovala, jak se mu z očí zvolna vytrácí vědomí, jak mu svaly ochabují a oční víčka se zavírají.

Nedopustím, aby se cokoli zvrtlo.

Odstranila kyslíkovou masku Robbiemu z tváře. Anestezioložka mu okamžitě zaklonila hlavu dozadu a do krku vsunula laryngoskop. Bylo otázkou pouhých vteřin, než určila, kde se nacháže jí hlasivky, a než zasunula do trachey trubici. Potom pustili přívod kyslíku a trubici upevnili na místě. Nyní za něj bude dýchat respirátor, ten mu bude vhánět do plic přesně namixovanou směs kyslíku a haloténu.

Nedopustím, aby se cokoli zvrtlo.

Toby stísněně vydechla. Pak přes sebe v rychlosti přehodila operační plášť. Uvědomovala si, že po všech stránkách porušují pravidla sterility. Nedalo se však nic dělat. Nebyl čas se umýt – prostě popadla rukavice a zamířila k operačnímu stolu.

Stála přímo naproti Dougu Careymu. Pacientův hrudník v rychlosti natřeli betadinem a přes operované místo přehodili sterilní roušky.

Carey vedl řez jedním rovným tahem podél hrudní kosti. Nebyl čas na elegantní zásah, neboť krevní tlak klesal – systolický už spadl na sedmdesátku, a to po třech objemných infuzích fyziologického roztoku a krve. Toby už předtím asistovala u naléhavých případů torakotomií, nicméně razance tohoto zákroku ji pokaždé dokonale odzbrojila. Téměř se o ni pokoušela nevolnost, když sledovala, jak Carey nasazuje pilku, jak se hrudník půlí v oparu prachu z rozřezávané prsní kosti a tryskající krve.

„Kruci!“ zaklel Carey, když nahlédl do hrudní dutiny. „Má tam přinejmenším litr krve. Odsávání! A podejte mi sterilní roušky!“

Bublání sacího katétru bylo tak silné, že Toby stěží slyšela píp píp Robbieho srdce na monitoru, který zachycoval srdeční činnost. Zatímco Val pokračovala v odsávání, Maudeen přetrhla sterilní pásku na balíčku s rouškami. Carey jednu z nich vecpal do hrudní dutiny. Když ji vytáhl, byla zrudlá krví. Odhodil ji na podlahu a vsunul dovnitř další. Opět byla nasáklá krví.

„Tak jo, tak jo – myslím, že už vím, odkud to krvácí. Vypadá to na vzestupnou aortu – teče to pořádně. Toby, budu potřebovat větší otvor…“

Odsávání nepřestávalo bublat. Třebaže odčerpali větší část krve, vytékal z aorty neustále pravidelný proud.

„Nevidím kulku,“ hlásil Carey. Přelétl očima rentgenový snímek, a pak pátral upřeným pohledem v otevřeném hrudníku. „Vidím, odkud to krvácí. Ale kde je ta zatracená kulka?“

„Nemůžete to prostě zašít?“

„Kulka může zůstat někde ve stěně aorty. Zašijeme to, zavřeme a později by nám to mohlo stěnu zase roztrhnout.“ Sáhl po svorkách a šití. „Tak jo, nejdřív zastavíme to krvácení, a pak se teprve porozhlédneme okolo…“

Toby odtahovala plíci, zatímco Carey šil. Pracoval rychle, jehla bleskově pronikala a zase se vynořovala ze stěny aorty. Všichni na sále si najednou oddychli úlevou, když došil a krvácení ustalo.

„Tlak?“ křikl Carey.

„Stabilní na pětasedmdesáti,“ odpověděla Val.

„Dávejte mu dál krev nula negativní. Máme ještě nějakou?“

„Už ji sem poslali.“

„Fajn.“ Carey se nadechl. „A teď se podíváme, co tu ještě máme…“ Odsál nashromážděnou krev, aby se mu dutina snáze prohlížela. Aby lépe viděl, použil trakce. Vzal tampon a opatrně jím vysával krev v okolí aorty.

Najednou mu ztuhly ruce. „Sakra!“ vyrazil ze sebe, „ta kulka –“

„Tak co je s ní?“

„Je přímo tady! Skoro prošla zadní stěnou aorty!“ Začal ruku vytahovat.

Najednou vyrazil z hrudníku proud krve a postříkal jim oběma obličej.

„To ne!“ vykřikla Toby.

Zpanikařený Carey popadl z podnosu svorku a ponořil ruku do prýštící krve. Pracoval však naslepo a pouze tápal v lesknoucím se moři rudé krve. Ta se vylévala z hrudníku a Toby jí měla nasáklý plášť.

„Nemůžu to zastavit! Vypadá to, jako by se mu roztrhla celá ta zatracená zadní stěna –“

„Zasvorkujte to! Copak tam nemůžete dát svorku?“

„A zasvorkovat co? Aorta je na cáry –“

Monitor zachycující činnost srdce vydal kvílivý zvuk. „Jsme bez tlaku! Ztratil se tlak!“ zvolala anestezioložka.

Tobyin pohled okamžitě přelétl na monitor. Křivka, která zachycovala činnost srdce, byla rovná.

Vnořila ruku do žhavého jezera krve a nahmatala srdce. Stiskla je jednou, dvakrát. Sevřením ruky nahrazovala tlukot Robbieho srdce.

„Nedělejte to!“ varoval ji Carey. „Tím jen víc krvácí!“

„Má zástavu srdce –“

„S tím nic nenaděláte.“

„Tak co kruci máme udělat?“

Monitor nepřestával vydávat kvílivý zvuk. Careyho pohled sklouzl k otevřenému hrudníku. Na lesknoucí se hladinu krve. Ta přestala vystřikovat v okamžiku, jakmile Toby ustala s masáží srdce. Jen zvolna odkapávala, jak se vylévala z otevřené hrudi na podlahu.

„Je konec,“ řekl Carey. Tiše odstoupil od těla. Operační plášť měl prosáklý krví až k pasu. „Toby, nic se tam sešít nedalo. Celá aorta byla roztrhaná. Prostě se rozlétla na kusy.“

Toby se zadívala Robbiemu do tváře. Oči měl trošku pootevřené, čelist pokleslou. Respirační přístroj dosud pracoval a automaticky vháněl vzduch do mrtvého těla.

Anestezioložka respirátor vypnula. Na operační sál dolehlo ticho.

Toby položila Robbiemu ruku na rameno. Přes sterilní roušky cítila, jak je jeho tělo dosud pevné a teplé.

Nedopustím, aby se cokoli zvrtlo.

„Promiňte,“ zašeptala. „Je mi to tak líto…“

Policie dorazila dřív, než přijela Robbieho manželka. První dva policisté zajistili v několika minutách po příjezdu místo činu a měli plné ruce práce s tím, aby ohradili i polovinu parkoviště. Ve chvíli, kdy Greta Braceová přispěchala na pohotovost, tonulo již parkoviště ve světle reflektorů nejméně pěti policejních vozidel, jak z newtonského, tak z bostonského policejního oddělení. Toby stála u stolu na příjmu a hovořila s jedním z detektivů, když zahlédla, jak Greta vchází do dveří pohotovosti. Rusé vlasy měla rozcuchané větrem. Čekárna byla plná policistů, kromě několika vyděšených pacientů čekajících na ošetření na pohotovosti, a Greta vzlykala a klela, když si razila cestu místností.

„Kde je?“ vykřikla.

Toby přerušila rozhovor s detektivem a přistoupila ke Gretě. „Je mi to strašně líto –“

„Kde je?“

„Je pořád na sále. Greto, to ne! Teď tam ještě nemůžete. Počkejte chvilku, abychom mohli –“

„Je to můj manžel! Musím ho vidět!“

„Greto –“

Žena však okolo ní proklouzla a zamířila k ošetřovnám s Toby v patách. Greta netušila, kam by měla jít, a tak kličkovala sem a tam a hystericky prohledávala místnosti. Nakonec zahlédla dveře označené nápisem: ÚRAZY. Rozrazila je a vpadlo přímo do sálu.

Toby vešla hned za ní. Od těla vzhlédl ve chvíli, kdy obě ženy vstoupily dovnitř, doktor Daniel Dvorak, oblečený do operačního pláště a s rukavicemi na rukou. Robbie ležel zbavený sterilních roušek, hrudník otevřený, tvář ve smrti ochablou.

„Ne,“ vypravila ze sebe Greta. Hlas jí stoupal od zaúpění do vysokého, ostrého zakvílení. „Ne…“

Toby ji vzala za paži a pokoušela se ji vyvést ven. Avšak Greta ji setřásla a doklopýtala k manželovi. Laskala jeho tvář v dlaních, políbila ho na oči, čelo. Trubici měl dosud zasunutou v ústech a její konec z nich vyčníval. Greta se snažila uvolnit pásku, která ji přidržovala, a vytáhnout ten urážlivý kus umělé hmoty.

Doktor Dvorak jí však položil dlaň na ruce, aby jí v tom zabránil. „Promiňte,“ řekl tiše, „ale musí to tam zůstat.“

„Chci, aby tahle věc z manželova krku zmizela!“

„Zatím tam musí zůstat. Odstraním ji, až dokončím ohledání.“

„Kdo kruci vy jste?“

„Jsem soudní lékař doktor Dvorak.“ Obrátil pohled na detektiva z oddělení vražd, který právě vstoupil do místnosti.

„Paní Braceová? Já jsem detektiv Sheehan,“ představil se policista. „Co kdybychom se my dva uchýlili na nějaké klidnější místo? Někam, kde bychom si mohli sednout.“

Greta se ani nepohnula. Stála, cosi tiše šeptala a laskala dál Robbieho tvář v dlaních. Do obličeje jí přes vodopád rudých vlasů nebylo vidět.

„Potřebujeme vaši pomoc, paní Braceová, abychom zjistili, co se stalo.“ Policista se jemně dotkl jejího ramene. „Pojďme se posadit do jiné místnosti. Tam si můžeme promluvit.“

Konečně se nechala odvést od operačního stolu. Ve dveřích se zastavila a zahleděla se na manžela.

„Hned se vrátím, Robbie,“ oznámila mu. Potom vyšla zvolna z místnosti.

Toby a Dvorak zůstali sami. „Nevěděla jsem, že jste tady,“ obrátila se na něj Toby.

„Dorazil jsem asi před deseti minutami. Asi jste si mě nevšimla v tom davu, když je tu tolik lidí.“

Toby se zadívala na Robbieho. Napadlo ji, zda má dosud vlahou pokožku. „Přála bych si, abychom mohli pohotovost prostě zavřít. Abych mohla jít domů. Ale pořád sem chodí pacienti. S tím jejich bolením žaludku a rýmami. A s dalšími zatracenými přiblblými nářky…“ Najednou viděla úplně rozmazaně, jak se jí oči zalily slzami. Otřela si tvář a otočila se ke dveřím.

„Toby?“

Zastavila se. Ale neodpověděla. Neohlédla se.

„Potřebuju si s vámi promluvit. O tom, co se dneska večer stalo.“

„Už jsem o tom přece vykládala spoustě policajtů. Nikdo z personálu neviděl, co se zběhlo. Našli jsme ho na parkovišti. Plazil se k budově…“

„Souhlasíte s doktorem Careym, že smrt nastala v důsledku krvácení z aorty?“

Toby se nadechla a váhavě se k němu otočila. „Souhlasím s čímkoli, co vám řekne.“

„Co si z té operace vybavujete?“

„Byla tam…, v aortě byla malá trhlina. Zašil ji. Pak ale uviděl kulku…, ta prošla skrz. Došlo k narušení vnitřní stěny. K protržení aorty. Potom se stěna doslova rozlétla…,“ polkla a odvrátila pohled. „Bylo to jako zlý sen.“

Neřekl na to nic.

„Já ho znala“ dodala šeptem. „Navštívila jsem ho u něj doma. Seznámila jsem se s jeho manželkou. Ach ježíšikriste!“ Vyrazila ven z místnosti.

Jediné útočiště mohla nalézt v lékařském pokoji. Zavřela za sebou dveře a posadila se na postel. Rozplakala se a kolébala přitom tělem sem a tam. Přeslechla dokonce i zaklepání na dveře.

Dvorak vstoupil mlčky do místnosti. Sundal si plášť a stáhl rukavice. Nyní stál u postele a nebyl si jistý, co říci.

„Jste v pořádku?“ zeptal se posléze.

„Ne, nejsem.“

„Odpusťte mi ty otázky. Musel jsem vám je položit.“

„Mluvil jste o tom tak zatraceně chladnokrevně!“

„Musím znát odpověď, Toby. Doktoru Braceovi pomoci nemůžeme, teď už ne. Ale můžeme najít odpovědi na otázky. Dlužíme mu to.“

Zabořila tvář do dlaní a ze všech sil se snažila, aby se znovu začala ovládat, aby přestala plakat. Slzy se jí zdály o to víc ponižující, že zde stál, že ji pozoroval. Zaslechla, jak zaskřípala židle, když se posadil. Zjistila, že se mu dívá přímo do očí, když se jí konečně podařilo pozdvihnout hlavu.

„Netušil jsem že jste se s obětí znala,“ pokračoval.

„On není oběť! Jmenuje se Robbie.“

„Tak dobře, Robbie.“ Zaváhal. „Vy jste byli dobří přátelé?“

„Ne. Ne… zas tak dobří přátelé.“

„Zdá se, že si to hodně berete.“

„A vy nechápete proč, nemám pravdu?“

„Ne tak docela.“

Nadechla se a pomalu vydechovala. „Víte, někdy to na vás padne. Většinou se s tím dokážete vypořádat, když ztratíte pacienta. Ale pak se vám to třeba stane u dítěte. Anebo u někoho, koho znáte. A vy si najednou uvědomíte, že se s něčím takovým vůbec vypořádat nedokážete…“ Přejela si dlaní oči. „Musím se vrátit k práci. Venku na mě určitě čekají pacienti –“

Stiskl jí ruku. „Pokud vám to nějak pomůže, Toby, tak já si myslím, že jste pro něj nemohla udělat nic, abyste ho zachránila. Tu aortu měl strašlivě poškozenou.“

Shlédla dolů na jeho ruku, mírně překvapena, že jí pořád ještě tiskne zápěstí. Také jeho zaskočil, jak se zdálo, ten spontánní dotyk, a tak stisk rychle uvolnil. Chvilku seděli beze slov.

„Ta rána šla asi hodně zblízka,“ pronesla pak Toby. Objímala se pažemi a opět zjistila, jak jeho pohled přitahuje její. „Tím parkovištěm procházím každý večer. Stejně jako všechny ošetřovatelky. Kdyby šlo o loupežné přepadení, tak by kdokoli z nás představoval snazší cíl.“

„Došlo ve Springeru k nějakým dalším napadením?“

„Vzpomínám si jen na jedno – znásilnili tu ošetřovatelku. Stalo se to ale už před několika lety. Tady to není jako v centru Bostonu. My se tu o své bezpečí nebojíme.“

„Zrůdy žijí i na předměstí.“

Oba sebou trhli, když se ozvalo zaklepání na dveře. Toby otevřela. Venku stál detektiv Sheehan.

„Musím vám položit pár otázek, paní doktorko,“ řekl, vešel dovnitř a zavřel za sebou. V pokoji rázem jako by nebylo k hnutí. „Právě jsem mluvil s paní Braceovou. Domnívá se, že její manžel mohl jet za vámi.“

Toby zavrtěla hlavou. „Ale proč?“

„Právě tím si lámeme hlavu. Zavolal jí kolem půl sedmé a řekl jí, že jede do nemocnice Wicklin a že přijde domů později.“

„A opravdu jel do Wicklinu?“

„Právě to prověřujeme. Nevíme ale, proč skončil tady. Vy to víte?“

Toby zavrtěla hlavou.

„Kdy jste naposledy viděla doktora Bracea?“

„Včera večer.“

Sheehanovi vylétlo obočí vzhůru. „Zastavil se ve Springeru?“

„Ne, navštívila jsem ho doma. Pomohl mi s vyhledáním jednoho lékařského záznamu.“

„Sešli jste se spolu, abyste studovali lékařské záznamy?“

„Ano.“ Podívala se na Dvoraka. „Bylo to hned poté, co jsem mluvila s vámi. Právě jste mi sdělil diagnózu Anguse Parmentera. Byla jsem zvědavá na Harryho Slotkina – na to, zda také trpěl Creutzfeldt-Jakobovou chorobou. Tak jsme s Robbiem vyhledali Slotkinovy záznamy z prohlídek.“

„Jakou chorobou?“ vložil se jí Sheehan do řeči.

„Creutzfeldt-Jakobovou. Jde o smrtelnou mozkovou infekci.“

„Tak jo. Vy a doktor Brace jste se tedy sešli včera večer. A co následovalo potom?“

„Zajeli jsme do Brant Hillu. Podívali jsme se do karty. A pak jsme oba odjeli domů.“

„Nezastavili jste se někde? Nezašel k vám domů?“

„Ne. Dorazila jsem domů v půl jedenácté – a sama. Potom mi nezavolal, a ani já jsem nevolala jemu. Takže nevím, proč se za mnou dneska večer rozjel.“

Ozvalo se zaťukání. Kolik lidí se ještě vejde do tohohle pokoje? napadlo Toby, když otvírala dveře.

Byla to Val. „Máme tu chlápka, který cítí ochablost v levé polovině těla a mluvení mu působí těžkosti. Tlak má dvě stě padesát na sto třicet. Je na dvojce.“

Toby pohlédla zpátky na Sheehana. „Víc nemám, co bych vám řekla, detektive. A teď, jestli mě omluvíte, se musím věnovat pacientům.“

Druhý den ráno v osm zaparkovala Toby na příjezdové cestě vedle Janeina tmavomodrého saaba a vypnula motor. Byla přespříliš vyčerpána, aby rovnou vystoupila z vozu a hned čelila potížím s Ellen. A tak tam chvilku seděla a upírala pohled na spadlé listí, které vítr honil po trávníku. Byla to jedna z nejhorších nocí v jejím životě – nejdřív Robbieho smrt, potom celé procesí pacientů s vážnými onemocněními – mrtvice, infarkt myokardu a pak konečné stadium rozedmy plic, tak kritické, že museli pacienta intubovat. A aby toho nebylo dost, přibyl k tomu celkový zmatek, plynoucí z přítomnosti všech těch policistů. Motali se tam se svými vysílačkami, které v jednom kuse něco hlásily. Nebyl včerejší noci úplněk? přemítala. Nebo nějaká šílená konstelace planet, která na pohotovost vnesla takový zmatek? A k tomu ještě ten detektiv Sheehan, který na ni při každé příležitost číhal, aby jí položil jen ještě jednu otázku.

Do vozu se opřel nápor větru. Měla už vypnuté topení, takže jí začínala být zima. Právě chlad ji vypudil z vozu a zahnal do domu.

Uvítala ji vůně kávy a milé cinkání porcelánu, které se linulo z kuchyně. „Už jsem doma!“ zavolala, když si věšela sako do skříně.

Ve dveřích kuchyně se objevila Jane s úsměvem laskavým a vítajícím. „Právě jsem uvařila kávu – dala byste si šálek?“

„To ano, ale pak neusnu.“

„Ale to je káva bez kofeinu. Myslela jsem si, že tu opravdickou byste teď nechtěla.“

Toby se usmála. „V tom případě ano, s radostí si šálek dám.“

Skrz okno pronikalo bledé ranní světlo, když spolu seděly u kuchyňského stolu a popíjely kávu. Ellen ještě spala. Toby měla téměř pocit viny z toho, jak ráda byla tomu odkladu, jak silně vychutnávala tento okamžik plný klidu. Pohodlně se opřela a vdechovala vonnou páru stoupající z šálku. „To je božské.“

„Ve skutečnosti jde pouze o šálek kolumbijské kávy.“

„Ano, ale já ji nemusela mlít. Nemusela jsem ji spařovat. A mohu tu jen tak sedět a v klidu ji pít.“

Jane kývla hlavou, aby dala najevo soucitný souhlas. „Vypadá to, že jste prožila těžkou noc.“

„Bylo to tak strašné, že o tom dokonce nechci ani mluvit.“ S těmi slovy odložila šálek a třela si tvář. „A jakou jste měla noc vy?“

„Poněkud dramatickou. Vaše maminka nemohla usnout. Pořád vstávala a lehala si, vstávala a lehala a bloudila po domě.“

„Ach ne! Proč to dělala?“

„Řekla mi, že vás musí vyzvednout ve škole. Takže hledala stále dokola klíčky od auta.“

„Vůz neřídila celá léta. Nemám sebemenší představu, proč zrovna teď začala hledat klíčky.“

„No – připadalo jí skutečně důležité, aby vás nenechala ve škole čekat. Dělala si starosti, že byste mohla nachladnout.“ Jane se usmála. „Když jsem se jí zeptala, kolik vám je, tak mi řekla, že jedenáct.“

Jedenáct, pomyslela si Toby. Když mi bylo jedenáct, tak umřel táta. Toho roku spadly všechny starosti na matčina bedra.

Jane vstala od stolu a umyla svůj hrníček ve dřezu. „Ať už je to jak chce, včera večer jsem ji vykoupala, takže s tím si starosti dělat nemusíte. A o půlnoci jsme si daly pořádnou svačinu. Podle mě zůstane ještě nějakou dobu v posteli. Možná celý den.“ Položila šálek na odkládací desku, obrátila se a pohlédla na Toby. „Určitě to byla skvělá maminka.“

„To tedy ano,“ řekla tiše Toby.

„To jste pak měla štěstí. Větší než já…“ Jane smutně upřela pohled do země. „Ale všichni nemůžeme mít rodiče, jaké bychom si přáli, nemám pravdu?“ Nadechla se, jako by měla v úmyslu pronést ještě něco. Pak se však jen usmála a sáhla po kabelce. „Zítra večer na shledanou.“

Toby slyšela, jak vychází z domu a zavírá za sebou hlavní dveře. Kuchyně se bez Jane zdála prázdná. Jakoby bez života. Toby se vysoukala zpoza kuchyňského stolu a vydala se chodbou k pokoji své matky. Nakoukla do něj dveřmi a zjistila, že Ellen spí. Vklouzla tiše dovnitř a posadila se na postel.

„Mami?“

Ellen se překulila na záda. Pomalu otvírala oči a zaostřovala rozespalý pohled na Toby.

„Mami, je ti dobře?“

„Jsem unavená,“ zabručela si Ellen. „Dneska jsem unavená.“

Toby jí položila dlaň na čelo. Horečku neměla. Odhrnula mamince z očí pramínek stříbrných vlasů. „Není ti špatně?“

„Chci jen spát.“

„Tak dobře.“ Toby ji políbila na tvář. „Tak jen spi. Já jdu také hned do postele.“

„Dobrou noc.“

Toby odešla a nechala dveře do Ellenina pokoje otevřené. Rozhodla se, že nezavře ani dveře do své ložnice, aby slyšela, kdyby ji matka volala. Osprchovala se a převlékla do trička, které nosila místo noční košile. Sotva se posadila na postel, zazvonil telefon.

Zvedla sluchátko. „Haló?“ ohlásila se.

Mužský hlas, který jí byl vzdáleně povědomý, se jí zeptal: „Mohl bych se zeptat, s kým to mluvím?“

Mužova hrubost ji zaskočila. „Jestli nevíte, komu voláte, pane, tak vám nepomůžu,“ odpověděla, „na shledanou.“

„Počkejte, tady detektiv Sheehan z bostonského policejního oddělení. Pokouším se jen zjistit, komu patří tohle telefonní číslo.“

„Detektiv Sheehan? Tady je Toby Harperová.“

„Doktorka Harperová?“

„Ano. Vytočil jste moje telefonní číslo domů. Vy jste to nevěděl?“

Rozhostilo se ticho. „Ne.“

„No a jak jste to číslo získal?“

„Znovu jsem ho vytočil.“

„Cože?“

„Pod sedadlem auta doktora Brace jsme našli mobilní telefon. Objevil jsem ho právě před chvilkou a stiskl tlačítko pro opakování čísla.“ Sheehan se odmlčel. „Vy jste byla poslední, komu volal.“

Vickie trvalo půl hodiny, než dorazila k Toby domů, aby pohlídala Ellen. A Toby zabralo dalších čtyřicet minut, než se prodrala ranní dopravní špičkou v Bostonu. V době, kdy absolvovala druhý výslech s detektivem Sheehanem, byla tak unavená a naštvaná, že byla s to utrhnout hlavu prvnímu, kdo jí zkříží cestu. Nejraději by se rozjela přímo domů a vlezla do postele.

Namísto toho zatelefonovala z auta Vickie, aby jí sdělila, že se musí ještě někde zastavit.

„Mamka nevypadá zrovna nejlíp,“ sdělovala jí Vickie. „Co se to s ní proboha děje?“

„Včera jí bylo dobře,“ namítla Toby.

„Ale před chvilkou zvracela. Přinutila jsem ji vypít trochu džusu. Myslím, že se teď cítí líp. Ale chce pořád jen spát.“

„Stěžuje si ještě na něco?“

„Hlavně na to, že jí je špatně od žaludku. Myslím, že bys ji měla vzít k doktorovi.“

„Já jsem doktor.“

„No jasně, ty víš všechno nejlíp,“ utrousila Vickie.

Toby zavěsila. Sestra ji namíchla, a navíc i v ní začínaly klíčit slabé obavy z té Elleniny nevolnosti. Půjde zřejmě jen o nějakou střevní virózu, uklidňovala sama sebe. Maminka bude zase za několik dní ve své kůži.

Odešla z policejní stanice a rozjela se rovnou na Albany Street 720 – do úřadu soudního lékaře.

Zdálo se, že Dvorak okamžitě vycítil její špatné rozpoložení. Zdvořile ji zavedl do své kanceláře, nalil šálek kávy a postavil ho před ní, aniž by se předtím zeptal, zda kávu vůbec chce. Přála si ji – potřebovala kofein.

V rychlosti z šálku několikrát pořádně usrkla, a pak se mu zpříma zadívala do očí. „Ráda bych věděla, proč se ten Sheehan tak zaměřil na mě. Nedá mi vůbec pokoj!“

„Opravdu?“

„Právě jsem s ním ztratila uplynulou hodinu. Podívejte, já nevím, proč mi Robbie včera večer volal domů – mluvila s ním pečovatelka mé matky. Právě jsem se to dozvěděla.“

„Věděla, proč Brace telefonoval?“

„Jeho vzkazu nerozuměla. Řekl jí, že za mnou jede do nemocnice, takže mě s tím neobtěžovala a nepověděla mi o tom. Věřte mi, Dane, mezi mnou a Robbiem nic nebylo. Žádný milostný vztah, žádný sex, prostě nic. Byli jsme jenom přátelé.“

„A přece to vypadalo, že vás jeho smrt neuvěřitelně rozrušila.“

„Rozrušila? Robbie mi vykrvácel před očima! Jeho krví jsem měla potřísněné celé ruce, celé paže! Prsty jsem mu tiskla srdce, když jsem se je snažila udržet v činnosti, zachránit mu život! Proč bych krucinál neměla být rozrušená po tom všem?“ Nadechla se, aby potlačila příval slz. „Vy nepracujete s živými lidmi, takže něco takového nemůžete znát. Vy dostanete do péče až mrtvoly.“

Neříkal nic. Ticho jako by znásobilo muka i vztek, který vložila do svých posledních slov.

Opět se zhroutila do křesla a tvář si zakryla rukou.

„Máte pravdu,“ souhlasil s ní tiše. „Nemůžu to znát. Nemusím sledovat, jak před mýma očima umírají lidé. A možná proto jsem si vybral tuhle specializaci. Abych nemusel být svědkem.“

Zvedla hlavu, avšak necítila se na to, aby se setkala s jeho pohledem. A tak dál upírala oči na roh jeho velikého psacího stolu. „Pitvu jste asi ještě neprovedli.“

„Pitvali jsme ho dnes ráno. K žádným překvapivým závěrům jsme ale stejně nedospěli.“

Přikývla, ale dosud se na něj nepodívala.

„A co pan Parmenter? Potvrdil neuropatolog diagnózu?“

„Byla to Creutzfeldt-Jakobova choroba,“ řekl bez vytáček, bez jakékoli narážky na osobní utrpení, jež mu tato diagnóza musela přinést.

Pohlédla na něj. Náhle se soustředila na krizi, kterou Dvorak prožíval, na jeho strach. Neuniklo jí, že špatné spí. Oči měl jakoby zapadlé a horečnaté.

„Je to prostě něco, s čím musím žít,“ prohlásil. „S možností, že onemocním. S tím, že nebudu vědět, zda budu žít další dva roky anebo čtyřicet let. V jednom kuse si říkám, že bych mohl vyjít ven a nechat se srazit autobusem. Takhle to v životě chodívá. Riziko s sebou přináší i prosté přežití nadcházejícího dne.“ Napřímil se, jako by se pokoušel setřást chmurnou náladu. Pak se nečekaně usmál. „Ne že bych prožíval tak strhující život.“

„Přesto doufám, že to bude dlouhý život.“

Oba vstali a podali si ruce. Bylo to gesto, pro přátele trochu příliš formální. Třebaže jejich vztah ještě docela nepřerostl v přátelství, Toby měla pocit, že k němu směřuje. A přála si, aby tomu tak bylo. Když na něj nyní hleděla, cítila se náhle zmatená tím, jak ji přitahoval, překvapená svou odezvou na teplo jeho dlaně, když jí svíral ruku.

„Předevčírem večer jste mě pozvala na sklenku brandy.“

„Ano.“

„Nepřijal jsem to pozvání, protože já – no, byl jsem dosud v šoku z té diagnózy. Zkazil bych náladu jistě i vám.“

Vybavila si, jak ten večer strávila ona. Seděla sama v hluboké depresi na gauči a listovala lékařskými časopisy, zatímco se ze sterea linula Mendelssohnova ponurá hudba. Takový večer byste mohl sotva zkazit, blesklo jí hlavou.

„Na každý pád mě napadlo, jestli bych vám to mohl nějak vynahradit. Je skoro poledne. Strávil jsem tu celé dopoledne a zčistajasna se nemůžu dočkat chvíle, kdy z téhle zatracené barabizny vypadnu. Jestli máte volno – a zájem –“

„Myslíte… teď hned?“

Něco takového nečekala. Chvilku se na něj zamyšleně dívala. Přemítala, do jaké míry si přála, aby se něco podobného přihodilo. A přitom se trochu obávala, že jeho pozvání přikládá přehnaný význam.

On si podle všeho vysvětlil Tobyino váhání jako zdráhání. „Promiňte mi, řekl jsem vám to na poslední chvíli. Možná někdy jindy.“

„To ne! Chtěla jsem říct: Ano! Právě teď to bude bezvadné,“ přispěchala rychle s odpovědí.

„Opravdu?“

„Ale pod jednou podmínkou. Jestli vám to nebude vadit.“

Pozdvihl hlavu. Nevěděl, co má čekat.

„Mohli bychom si jít sednout do parku?“ zeptala se toužebně. „Já vím, venku není zrovna velké teplo, ale já neviděla slunce týden. A skutečně bych hrozně ráda právě teď pocítila, jak se sluneční paprsky dotýkají mé tváře.“

„A víte vy co? Já také!“ Zeširoka se usmál. „Počkejte, dojdu si jen rychle pro kabát.“

Kapitola 14

Seděli schouleni k sobě na lavičce v parku, šály omotané kolem krku, a jedli rovnou z krabice kousky pizzy, z níž se kouřilo. Pizza byla s kuřetem po thajském způsobu, zalitým arašídovou omáčkou – bylo překvapivé, že si to vybrali oba hned napoprvé. „Velcí duchové myslí stejně,“ prohodil Dvorak a zasmál se, když kráčeli pod opadanými stromy k lavičce u rybníka. Třebaže dul studený vítr, z jasné, čisté oblohy vesele zářilo slunce.

To není stejný člověk, pomyslela si Toby, když vzhlédla k Dvorakově tváři. Vlasy měl rozcuchané a tváře zrudlé větrem. Stačí ho odvést z té pochmurné budovy, od těch jeho nebožtíků, a stane se z něj někdo docela jiný. Někdo, komu v očích planou ohýnky smíchu. Blesklo jí hlavou, zda také ona vypadá jinak. Vítr jí rozevlál vlasy všemi směry a ruce si zamazala od pizzy. V tuto chvíli si však přesto připadala mnohem přitažlivější než kdy předtím. Možná to způsobilo i to, jak se na ni díval. Napadlo ji, že tím nejúčinnějším zkrášlujícím prostředkem je, když se na ženu usmívá muž, který se jí líbí.

Obrátila tvář k obloze a vychutnávala zářivý den. „Skoro jsem zapomněla, jak je příjemné, když na člověka svítí sluníčko.“

„To jste je tak dlouho neviděla?“

„Připadá mi, že už jsou to celé týdny. Nejdřív pořád lilo. A když pak nastalo těch pár slunečních dnů, tak jsem je prospala.“

„Tak proč si stále berete ty noční služby?“

Dojedla poslední kousek pizzy a opatrně si otřela omáčku z rukou. „Zpočátku jsem neměla na výběr, doopravdy. Když jsem skončila stáž na pohotovosti, tak to bylo jediné volné okénko v časovém rozvrhu služeb, které jsem ve Springeru mohla dostat. Nejdřív to mělo něco do sebe. Po půlnoci bývá na pohotovosti klid a někdy se člověku poštěstí ukrást i pár hodin spánku. Ráno jsem přišla domů, trochu se prospala a zbytek dne jsem měla volný.“ Zavrtěla při té vzpomínce hlavou. „To bylo před deseti lety. Když je vám kolem dvaceti, tak se dokážete bez spánku obejít.“

„Střední věk, to je katastrofa.“

„Střední věk? Já mluvím o sobě, vážený!“

Dvorak se zasmál a oči přimhouřil proti sluníčku. „Takže nyní uplynulo deset let a z vás se stala stará dáma, co? Je vám kolem třicítky? A pořád si berete noční služby!“

„Po nějaké době mi to začalo připadat docela pohodlné. Pracovat se stejnými ošetřovatelkami. S lidmi, kterým můžete věřit.“ Povzdychla si. „Pak se ale zhoršila Alzheimerova choroba, kterou trpí moje matka. A tím důležitější se pro mě stalo, abych mohla zůstat přes den doma. Abych se o ni postarala. Teď jsem si ale zajistila pomocnici, která ji v noci u mě doma ohlídá. A já se potom ráno vracím domů a zase převezmu službu.“

„To vypadá, jako když si pálíte svíčku z obou konců.“

Toby pokrčila rameny. „Nemám zrovna na výběr, nebo snad ano? Jsem opravdu šťastná – když nic jiného, tak si můžu zaplatit pomocnou sílu a dál pracovat, na rozdíl od mnoha jiných žen. A moje matka – i ve chvílích, kdy je neskutečně únavná –, nikdy nepřestává…“ Odmlčela se, neboť hledala slova, jimiž by vystihla Elleninu povahu. „Být laskavá,“ dodala posléze. „Moje maminka byla vždycky, vždycky laskavá.“

Jejich pohledy se setkaly. Zachvěla se, když se přes rybníček přehnal štiplavě ostrý vítr, který rozechvěl větve nad jejich hlavami.

„Začínám mít pocit, že jste své mamince velice podobná,“ řekl Dvorak.

„Já a laskavá? To ne. Ale přála bych si, abych byla.“ Pohlédla přes rybník, na němž se čeřily vlnky. „Já si myslím, že jsem až moc netrpělivá. Jsem taky příliš výbušná na to, abych byla laskavá.“

„No výbušná, to jste, doktorko Harperová. Poznal jsem to při našem prvním rozhovoru. A dovedu přečíst každičký pocit, který se vám mihne tváří.“

„To je děsné, viďte?“

„Ale pravděpodobně to prospívá duševnímu zdraví. Aspoň to ze sebe dostanete ven. Abych pravdu řekl, rád bych se s vámi o tu výbušnost podělil.“

„A já zase o tu vaši zdrženlivost,“ připustila zkroušeně.

Poslední kousek pizzy zmizel. Vyhodili krabici od jídla do koše na odpadky a vykročili z parku. Dvorak jako by si chladu ani nevšímal. Pohyboval se s nenucenou elegancí, kterou mu propůjčovaly jeho dlouhé nohy. Kabát měl rozepnutý a šála mu vlála přes rameno jako myšlenka, jež se dodatečně vloudila.

„Myslím, že jsem se nikdy nesetkala s patologem, který by nebyl zdrženlivý,“ poznamenala. „Jak to, že se všichni dokážete tvářit, jako když hrajete poker, nasadit tu kamennou tvář?“

„To tedy znamená, že všichni vypadáme, jako bychom téměř upadli do komatu?“

„No ti, které znám já, mi vážně připadají takoví tiší. Ale současně se tváří jako kvalifikovaní odborníci, kteří znají odpovědi na všechny otázky.“

„My ale ty odpovědi opravdu známe.“

Pohlédla do jeho kamenné tváře a rozesmála se. „To jste sehrál dobře, Dane. Přesvědčil jste mě.“

„Ve skutečnosti vás tohle naučí během stáže na patologii. Jak se tvářit inteligentně. Ti, co tuhle zkoušku nezvládnou, se stanou chirurgy.“

Zaklonila hlavu a rozesmála se ještě hlasitěji.

„Ale máte pravdu v tom, co říkáte,“ připouštěl dál, „ti, kteří jsou tiší, skončí na patologii. Tahle práce přitahuje lidi, kteří rádi pracují v suterénu. Kterým je příjemnější koukat se do mikroskopu než hovořit s lidmi.“

„Platí to i o vás?“

„Musím říci, že ano. S lidmi moc nevycházím. Což pravděpodobně vysvětluje také můj rozvod.“

Chvilku kráčeli mlčky. Vítr jim nad hlavami honil po obloze pár mraků, takže procházeli střídavě kousky stínu a slunečního světla.

„Vaše manželka byla také lékařka?“ zeptala se Toby.

„Rovněž patoložka. Velice chytrá, nicméně také velice zdrženlivá. Dokonce jsem ani nepostřehl, že to mezi námi neklape. Alespoň ne do té doby, než mě opustila. Což podle mě dokazuje, že jsme oba vynikali v umění zachovat si onu tvář pokerového hráče.“

„Dovedu si představit, že něco podobného asi žádnému manželství zrovna neprospívá.“

„Ne, to ne.“ Náhle se zastavil a zadíval se na pásek, kde měl pípátko. „Někdo mě zase shání,“ poznamenal a zamračil se na displej zařízení.

„Hned tamhle máte telefonní budku.“

Zatímco Dvorak telefonoval, stála Toby před budkou s očima zavřenýma. Vychutnávala krátký okamžik, kdy mezi letícími mraky vysvitlo sluníčko. Byla to chvilka rozkoše plynoucí z poznání, že je člověk prostě jen naživu. Dvorakův hovor téměř neposlouchala. Prudce se otočila až v okamžiku, kdy k ní dolehla slova Brant Hill, a pohlédla na Dana přes plexisklo.

Zavěsil a vyšel ven.

„Co se děje?“ vyzvídala. „Bylo to kvůli Robbiemu, ne?“

Přikývl. „Volal detektiv Sheehan. Zastavil se v nemocnici Wicklin a vyslýchal tamní personál. Řekli mu, že se tam doktor Brace včera večer zastavil. Zašel do kartotéky, kde mají i pitevní zprávy. Hledal něco ve starém záznamu jednoho pacienta z Brant Hillu. Šlo o muže jménem Stanley Mackie.“

Toby zavrtěla hlavou. „To jméno jsem nikdy neslyšela.“

„Podle nemocnice Wicklin zemřel letos v březnu na následky poranění hlavy. Sheehan shledal jako zajímavou diagnózu, kterou objevil v pitevní zprávě. Název té choroby padl právě včera večer, jak si vybavil.“

Slunce se jim nad hlavami schovalo za mrak. Světlo bylo najednou matné a Dvorakova tvář se v něm zdála šedivá. A vzdálená.

„Šlo o Creutzfeldt-Jakobovu chorobu.“

Carl Wallenberg dohlédl z okna zasedací místnosti v devatenáctém poschodí na starou, výstavnou legislativní bostonskou budovu a za ní pak na stromy v Common, jejichž větve se proti ocelově modré obloze rýsovaly jako kostra kostlivce. Tak tenhle pohled si oni užívají, pomyslel si. Zatímco my ostatní dřeme do úpadu v Newtonu, kde udržujeme pacienty Brant Hillu při životě a dbáme, aby se jim vedlo dobře, tak si Kenneth Foley a ti jeho účetní dřepí v téhle místnosti plné plyše v centru města. A oni zase dbají na to, aby udrželi při životě peníze Brant Hillu a aby se těm penězům vedlo co nejlépe. A aby se množily před očima. Foleyho mutanti v oblecích od Armaniho, blesklo mu hlavou, když přejel pohledem lidi shromážděné kolem stolu. Jejich jména a tituly si vybavoval pouze matně. Ten muž v modrém obleku s jemným proužkem byl viceprezident a ta nafoukaná zrzka zase patřila k finančnímu odboru. Vyjma Wallenberga a právního zástupce společnosti Russe Hardawaye šlo o sešlost inkoustů.

Sekretářka přinesla konvici s kávou, s elegancí ji nalila do pěti šálků z porcelánu slonovinového odstínu a ty postavila spolu s cukřenkou z broušeného skla a konvičkou na mléko na stůl. Při tomto zasedání se nepodávaly žádné omatlané papírové sáčky s cukrem. Zůstala stát a diskrétně vyčkávala, zda se jí nedostane dalších pokynů od Foleyho. Žádné nevyslovil. Pět lidí rozsazených kolem stolu počkalo, až se sekretářka vzdálí a zavře za sebou dveře.

Potom se slova ujal Kenneth Foley z představenstva Brant Hillu. „Dnes ráno mně opět volala doktorka Harperová. Znovu mě upozornila, že Brant Hill nefunguje, jak by měl. Že by mohli onemocnět naši další pacienti. Mohlo by se to vyvinout v mnohem závažnější problém, než jsem se domníval.“ Rozhlédl se kolem stolu a jeho pohled utkvěl na Wallenbergovi. „Carle, tys mě ujistil, že tahle záležitost je vyřízená.“

„Ale ona vyřízená je“ trval na svém Wallenberg. „Probral jsem to s doktorem Dvorakem. A sešel jsem se s lidmi z Úřadu hygienika. Všichni jsme se shodli na tom, že není důvod k žádné panice. Naše stravovací zařízení odpovídá naprosto všem normám. Vodu bereme z městské přípojky. A pokud jde o ty hormonální injekce, které všechny tak vyvedly z míry – pak máme dokumentaci, že je už dávno užíváme v mnoha případech. Je to naprosto bezpečná metoda. Doktor Dvorak je přesvědčený, že výskyty toho onemocnění jsou čistě náhodné. Odborně se takovému jevu říká ‚náhodný hromadný výskyt‘.“

„Jsi tedy přesvědčený, že jak hygienici tak úřad soudního lékařství dospěli k uspokojivým závěrům?“

„Ano. Ujistili mě, že nepřikročí k žádným veřejným prohlášením, neboť k znepokojení není důvod.“

„Nicméně doktorka Harperová ví o všem. Musíme si ujasnit, jak nejlépe zodpovědět její otázky. Protože jestli o tom ví ona, tak to bude brzy vědět také veřejnost.“

„Zajímaly se o tu záležitost už také sdělovací prostředky?“ chtěl vědět právník společnosti Hardaway.

„Dosud ne. Ale může to přilákat jejich nežádoucí pozornost.“ S těmi slovy se Foley soustředěně zahleděl na Wallenberga. „Tak nám to ještě jednou zopakuj, Carle – nemusíme se obávat, pokud jde o tu chorobu?“

„Ničeho se obávat nemusíte,“ prohlásil Wallenberg. „Jak vám říkám, mezi těmito dvěma případy neexistuje žádná spojitost. K souhře okolností občas dochází.“

„Jestli se ale vyskytnou další případy, tak to už nebude vypadat jako pouhá shoda okolností,“ namítl Hardaway. „Stane se z toho katastrofální epidemie – bude to totiž vypadat, jako že jsme se ten problém neobtěžovali vyšetřit.“

„Proto mi dělá starosti ta doktorka Harperová,“ mínil Foley. „Jasně nám dává najevo, že něco ví. A že nás nespouští z očí.“

„Takhle to zní jako hrozba,“ usoudil Hardaway.

„Také že to hrozba je,“ ujistila ho zástupkyně finančního úseku. „Naše akcie se během dnešního dopoledne vyšplhaly o další tři body nahoru. Co se však stane, jestli se naši investoři doslechnou, že nám pacienti umírají – a my jsme nepodnikli žádné kroky, abychom to zarazili?“

„Ale tady přece není třeba nic zarážet!“ bránil se Wallenberg. „Jde o pouhopouhou hysterii, která se nezakládá na prokazatelných faktech!“

„Mně se ale ta doktorka Harperová zdála být docela racionální,“ usadil ho Foley.

„Ať je to jak chce, o co jí vlastně jde?“ zeptala se zástupkyně finančního oddělení. „O peníze, o pozornost? Musí mít pro své jednání motiv, který tady jistě dokážeme pojmenovat. Kene, narazil jsi na něco podobného, když jsi s ní dnes dopoledne mluvil?“

„Podle mě je za tím ve skutečnosti doktor Brace,“ pronesl tiše Foley, „a ta nešťastná časová shoda, když zemřel.“

Všichni na okamžik zmlkli, když padlo jméno Robbieho Bracea, a pohledy upřeli na stůl. Nikdo nechtěl o mrtvém mluvit.

„Doktorka Harperová se s Bracem znala,“ vysvětloval Foley.

„Možná nejen to,“ přisadil si Wallenberg s neskrývaným znechucením.

„Ať už měl jejich vztah jakýkoli charakter,“ navázal Foley, „smrt doktora Bracea ji natolik rozrušila, že v ní vyvolala všechny ty otázky. A zdá se, že se k ní doneslo něco z vnitřního vyšetřování té vraždy. Nějak přišla na diagnózu doktora Mackieho. Věděla, že bydlel v Brant Hillu. Nic z toho na veřejnost neproniklo.“

„Já vím, jak si to zjistila,“ ozval se Wallenberg. „V kanceláři soudního lékaře. Strávila odpoledne s doktorem Dvorakem.“

„Jak to víte?“

„Ke mně se takové věci vždycky donesou.“

„Kruci!“ zaklela zástupkyně z finančního. Nakonec to zůstalo na jediné ženě z celé shromážděné skupiny, aby si takto ulevila. „Pak má k dispozici jména a údaje, které může zveřejnit. Takže to chápejte jako můj příspěvek k loučení s tříbodovým nárůstem ceny akcií.“

Foley se naklonil dopředu a neúprosně upíral pohled na Wallenberga. „Carle, ty vedeš lékařskou stránku celého projektu. Zatím jsme spoléhali na tvůj úsudek. Ale jestli je mylný, jestli zemře ještě jediný pacient na tuto chorobu, tak to pohřbí veškeré naše plány na další expanzi! Zatraceně, vždyť by to dokonce mohlo potopit i to, co už máme!“

Wallenberg musel potlačit podráždění, než promluvil. Podařilo se mu to a jeho hlas zněl naprosto klidně, zcela důvěryhodně – a důvěryhodný také byl: „Řeknu vám to tedy potřetí. A budu vám to opakovat třeba desetkrát, jestli budu muset. Tohle není epidemie. Ta choroba se nepřenese na žádného dalšího z pacientů Brant Hillu. A jestli ano, pak vám klidně přenechám to své zatracené předkupní právo na cenné papíry! Jste už klidný?“

„Jsem.“

Foley se opřel v křesle s výrazem plným úlevy.

„Takže jediné, čeho se musíme obávat, jsou nevymáchaná ústa doktorky Harperové,“ uzavřela zástupkyně finančního oddělení. „A ta nám bohužel mohou hodně uškodit. A to, i když se neprokáže nic z toho, co komu navykládá.“

Chvilku všichni mlčeli, neboť zvažovali možnosti, které se jim na tomto poli naskýtaly.

„Myslím, že bychom ji měli prostě ignorovat,“ navrhl Wallenberg. „Odmítat její telefonáty, nepřikládat jí žádný význam. Nakonec si sama zničí dobrou pověst.“

„Ale mezitím uškodí nám“ namítla zástupkyně z finančního. „Nemůžeme na ni… vyvinout nějaký nátlak? Například v jejím zaměstnání. Myslela jsem, že s ní chtějí ve Springeru ukončit pracovní poměr.“

„Zkusili to,“ souhlasil s ní Wallenberg, „ale šéf pohotovosti se zaťal a oni se zase stáhli. Alespoň dočasně.“

„A co ten tvůj přítel, ten chirurg? Ten přece k tomu pokusu o vyhazov zásadně přispěl, aspoň jak jsem se domnívala.“

Wallenberg zavrtěl hlavou. „Doktor Carey je jako každý chirurg, kterého znám – přespříliš důvěřivý.“

Dáma z finančního vyrazila netrpělivý povzdech. „Tak dobře, jak ji tedy zvládneme?“

Foley vrhl na Wallenberga zamýšlený pohled. „Třeba má Carl pravdu,“ řekl. „Nepodnikejme vůbec nic. Už teď má co dělat, aby si udržela místo. A podle mě ten boj prohrává. Necháme ji, ať se zničí sama.“

„Možná s nepatrnou pomocí?“ navrhla tiše rudovlasá zástupkyně finančního oddělení.

„Pochybuju, že je něco takového nezbytné,“ mínil Wallenberg. „Věřte mi, tím největším nepřítelem Toby Harperové je si ona sama.“

Toby ho zahlédla z druhé strany čerstvě vykopaného hrobu. Hlavu měl mírně skloněnou a pohled upřený dolů na rakev. Na Robbieho rakev. Wallenberg vypadal – i bez povlávajícího bílého pláště – každým coulem jako zosobnění zapáleného a bohabojného lékaře. Co za bezbožné myšlenky asi skrývá? honilo se Toby hlavou. Nepočetné shromáždění doktorů a personálu z Brant Hillu mělo úplně identický výraz, jako by si všichni nasadili stejnou masku s výrazem plným truchlivého zármutku. Kdo z nich ale byl Robbieho skutečný přítel? Podle jejich tváří to určit nedokázala.

Wallenberg jako by vycítil, že ho někdo pozoruje. Zvedl hlavu a pohlédl na Toby. Okamžik se na sebe upřeně dívali. On pak pohled odvrátil.

Do shromáždění se opřel studený vítr a zavál do výkopu spadané listí. Robbieho dceruška v Gretině náručí se pustila do hlasitého nářku. Nebyl to vzlykot vyvolaný smutkem, ale zoufalstvím, že je odsouzena pobývat tak dlouho ve společnosti dospělých. Greta postavila holčičku na zem a ta zmizela jako blesk, s hihňáním se proplétala lesem nohou dospělých.

Smějící se dítě zvítězilo nad knězem. S odevzdaným výrazem zkrátil poslední slova proslovu na rozloučenou a zavřel bibli. Toby ztratila Wallenberga z dohledu ve chvíli, když se truchlící řadili, aby projevili vdově soustrast. Teprve když se ocitla na opačné straně hrobu, tak ho zahlédla, jak kráčí k zaparkovaným vozům.

Vydala se za ním. Musela na něj dvakrát zavolat jménem, než se konečně zastavil a otočil se, aby jí věnoval pohled.

„Pokouším se vás sehnat skoro týden,“ řekla. „Vaše sekretářka nikdy moje telefony nepřepojí.“

„Mám teď plné ruce práce se spoustou záležitostí.“

„Mohli bychom si promluvit teď hned?“

„Tohle není vhodná chvíle, doktorko Harperová.“

„A kdy ta vhodná chvíle nastane!“

Na to jí neodpověděl. Namísto toho se otočil a odcházel.

Okamžitě mu byla v patách. „V Brant Hillu existují dva případy Creutzfeldt-Jakoba, které máte podchycené,“ vychrlila na něj. „Jde o Anguse Parmentera a Stanleyho Mackieho.“

„Doktor Mackie zemřel na následky pádu.“

„Ale trpěl rovněž Creutzfeldt-Jakobem. Právě proto asi vyskočil nakonec z okna.“

„Mluvíte o nevyléčitelné nemoci. Zanedbal jsem snad podle vás v těchto případech něco?“

„Ale dva případy v jednom roce –“

„Statistická náhoda. Doktorko Harperová, tady žije početná populace lidí. V celé bostonské oblasti lze očekávat výskyt několika podobných případů. Tihle dva muži se náhodou usadili v blízkém sousedství.“

„Ale co když jde o nakažlivý kmen prionu? Právě teď se vám v Brant Hillu mohl nakazit někdo další!“

Obrátil se k ní s tak zuřivým výrazem, že o krok ucouvla. „Poslouchejte mě dobře, doktorko Harperová! Lidé si kupují bydlení v Brant Hillu, protože chtějí žít bez starostí, beze strachu. Celý život tvrdě pracovali, takže si zaslouží luxus. Mohou si ho dovolit. Vědí, že se jim dostane té nejlepší lékařské péče na světě. Nemají zapotřebí poslouchat nějakou praštěnou teorii o smrtelném mozkovém onemocnění, kterým se nakazí z jídla.“

„To jediné vám leží na srdci? Dobrá mysl vašich pacientů?“

„Právě za to si platí. Jestliže v nás ztratí důvěru, tak se sbalí a vše prodají. Z Brant Hillu se stane mrtvé město.“

„Nepokouším se Brant Hill zničit! Jen si myslím, že byste měl sledovat, zda se u vašich pacientů neprojevují symptomy té choroby.“

„Představte si, jakou paniku by něco takového vyvolalo! Naše strava je v pořádku. Hormony nám dodávají vyhlášené farmaceutické firmy. Dokonce i Úřad hlavního hygienika souhlasí s tím, že není důvod sledovat symptomy. Takže už přestaňte děsit naše pacienty, doktorko Harperová! Nebo zjistíte, že vám na dveře klepe právník.“ Obrátil se a měl se k odchodu.

„A co Robbie Brace?“ vyjelo z ní.

„Co s ním má být?“

„Velice mě znepokojuje, že ho zavraždili okamžitě poté, co se dozvěděl o diagnóze doktora Mackieho.“ Tak, a už to bylo venku. Rovnou to ze sebe vysypala, nahlas vyslovila svá podezření. Nyní jen čekala, že se Wallenberg začne bránit zuby nehty.

Namísto toho se k ní otočil a shlédl na ni s nevzrušeným úsměvem, který ji až děsil. „Ano, doneslo se mi, že jste se snažila vnutit policii podobný názor. Ale nakonec tuto teorii vyloučili. Nemohli totiž najít žádný důkaz, který by obě ty věci uváděl ve spojitost.“ Odmlčel se. „Mimochodem, kladli mi spoustu otázek týkajících se vás.“

„Policie? A o jaké otázky šlo?“

„Jestli mi je známo něco o vztahu mezi vámi a doktorem Bracem. Jestli jsem věděl, že vás zavedl pozdě v noci na kliniku.“ Úsměv se mu rozšiřoval, až se změnil ve škleb s vyceněnými zuby. „Ohromuje mě, jak vás, ženy, sexuálně přitahují černí muži.“

Toby v náhlém hněvu prudce vystrčila bradu. Přistoupila těsně k němu, neboť ji zuřivost hnala vpřed. „Táhněte k čertu! Nemáte sebemenší právo takhle o něm mluvit!“

„Carle, je všechno v pořádku?“ ozval se něčí hlas.

Toby se otočila a spatřila vysokého, téměř plešatého muže, který stál opodál. Byl to týž elegantně oblečený muž, kterého zahlédla vedle Wallenberga během pohřebního obřadu. Upíral na Toby pohled s jistou úzkostlivostí. Toby cítila, jak jí tvář rudne hněvem a ruce se jí sevřely v pěst.

„Nemohl jsem to neslyšet,“ poznamenal muž. „Chceš, abych někoho zavolal, Carle?“

„O nic vlastně nejde, Gideone. Doktorka Harperová byla jenom trochu…,“ a opět následoval ten odporný, spokojený úsměv, „rozrušená Robbieho smrtí.“

Ty parchante! zuřila v duchu Toby.

„Za půl hodiny máme zasedání správní rady,“ upozornil ho plešatý muž.

„Nezapomněl jsem na to.“ Wallenberg bleskl pohledem po Toby. Neunikla jí ta triumfální jiskra, která se mu zračila v očích. Podařilo se mu ji dostat, přiměl ji, aby se rozzuřila – a ten člověk jménem Gideon toho byl svědkem. To Wallenberg se z nich dvou ovládl, zato ona ne. A on tuto skutečnost kvitoval úsměvem.

„Takže se sejdeme na schůzi,“ prohodil plešatý muž. Věnoval Toby poslední zkoumavý pohled a pak odkráčel.

„Myslím, že už není o čem se bavit,“ řekl Wallenberg a také on se měl k odchodu.

„Až do chvíle, dokud se neobjeví další případ Creutzfeldt-Jakoba,“ dodala Toby.

Otočil se a vrhl po ní poslední pohled, který měl vyjádřit politování. „Můžu vám dát jednu radu, doktorko Harperová?“

„A jakou?“

„Uspořádejte si vlastní život.“

Můj život přece je v pořádku, říkala si Toby v duchu, zatímco vztekle polykala kávu v lékařském pokoji na pohotovosti. Krucinál, já opravdu mám svůj život uspořádaný! Možná že není takový, jaký si vysnila jako mladá lékařka na praxi. Ne přesně takový, jaký by si vybrala, kdyby mohla. Ale člověk si někdy vybírat nemůže! Někdy musí překonat překážky, které se mu postaví do cesty. Existují přece povinnosti, závazky.

Ellen.

Toby dopila kávu a nalila si nový šálek. Měla pocit, že si do žaludku přilévá další kyselinu, ale kofein přímo zoufale potřebovala. Robbieho pohřeb jí naboural obvyklý spánkový režim, takže se jí podařilo odpočívat pouze několik hodin, než musela včera večer do práce. Nyní bylo šest ráno a Toby už fungovala jedině díky automatickým reflexům a občasnému návalu primitivních pudů. Například hněvu. Zoufalství. Obojí pociťovala současně, neboť věděla, že i když jí služba skončí, i když konečně za hodinu a půl vykročí ze dveří nemocnice, zase vstoupí do jiného začarovaného kruhu zodpovědností a starostí.

Uspořádejte si život, poradil jí Wallenberg. Ale Toby musela žít takovým způsobem života, jaký jí byl osudem svalen na bedra.

Když se včera večer oblékala do práce, pohlédla do zrcadla a uvědomila si, že pár vlasů už nemá plavých, ale šedivých. Kdy se to stalo? Kdy překročila hranici mládí a ocitla se ve středním věku? Vytrhla si je, aby si jich nikdo jiný nevšiml. I když věděla, že jí zase dorostou – a stejně bílé jako předtím. Odumřelé buňky produkující melanin neregenerují. Žádný věčný pramen mládí neexistuje.

V půl osmé konečně vykročila ze dveří pohotovosti a zastavila se, aby se nadechla ranního vzduchu. Vzduchu, který nepáchne po lihu na čištění ran, po dezinfekci nebo vyčpělé kávě. Vypadalo to na pěkný den. Mlha už řídla a odhalovala nepatrné kousky modrého nebe. Hned se cítila lépe, stačil jí jediný pohled. Měla před sebou čtyři dny volna, aby se pořádně vyspala. A na příští měsíc si naplánovala čtrnáct dní dovolené. Třeba by mohla nechat Ellen u Vickie a udělat si opravdovou dovolenou. Hotel na pláži. Chlazené nápoje a žhavý písek. Třeba i nějaký rychlý románek. Bylo to už dlouho, co naposledy spala s mužem. Doufala, že ji něco takového potká s Dvorakem. V poslední době o něm hodně přemýšlela, dokonce tak, že se při těch myšlenkách mnohdy nečekaně začervenala. Od jejich jediného společného oběda s ním mluvila jen dvakrát po telefonu. Bylo těžké se se jít, vzhledem k tomu, že měl každý z nich jinak naplánovaný pracovní program.

A když spolu hovořili naposledy, tak se jí zdál nějak vzdálený. Odtažitý. To jsem ho tak rychle vyděsila?

Vypudila myšlenky na Dvoraka z hlavy. Vrátila se opět k vysněným krasavcům a tropickým plážím.

Zamířila přes parkoviště k vozu a nastoupila. Dneska odpoledne zavolám Vickie, přikazovala si v duchu, když jela domů. Jestliže mamku nebude chtít nebo ji nebude moct hlídat, tak si někoho na týden najmu, Ať to stojí co chce – k čertu s tím! Toby si po celá léta bedlivě ukládala peníze, aby měla něco stranou na přilepšenou v penzi. Nyní nastal čas, aby začala úspory utrácet, aby si jich začala užívat.

Zahnula do ulice, kde bydlela, a ucítila, jak jí srdce v náhlé panice buší až někde v hrdle.

Před jejím domem stála sanitka a policejní vůz.

Než stihla zabočit na vlastní příjezdovou cestu, vyrazila odtud ambulance se světly rozsvícenými a plnou rychlostí ujížděla ulicí. Toby zaparkovala a rozběhla se k domu.

V obývacím pokoji stál uniformovaný policista a zapisoval cosi do notýsku se spirálovým hřbetem.

„Co se stalo?“ vypravila ze sebe Toby.

Policista se na ni podíval. „Jak se jmenujete, madam?“

„Já tady bydlím! Co tu děláte vy? Kde je moje matka?“

„Právě ji odvezli do nemocnice Springer.“

„Došlo k nějaké nehodě?“

„K žádné nehodě nedošlo.“ To pronesla Jane.

Toby se obrátila a spatřila ji, jak stojí v kuchyňských dveřích. „Nemohla jsem ji probudit,“ vysvětlovala Jane, „tak jsem zavolala sanitku.“

„Vy jste ji nemohla probudit? Reagovala vůbec?“

„Podle všeho se nemohla hýbat. Ani mluvit.“ Jane a policista se na sebe podívali. Byl to pohled, který si Toby nedokázala vyložit. Teprve potom ji napadla ta otázka: Proč je v jejím domě policista?

Tady ztrácí čas. Obrátila se k odchodu – aby se rozjela za ambulancí do Springeru.

„Madam?“ oslovil ji policista. „Jestli počkáte, tak sem přijede někdo, kdo si s vámi promluví –“

Toby si ho nevšímala a odešla z domu. To nejhorší si už představovala v okamžiku, kdy zajížděla na parkoviště nemocnice Springer. Infarkt. Mrtvice. Ellen v komatu a napojená na dýchací přístroj.

Jedna ze sester, které měly denní službu, ji uviděla u příjmu. „Paní doktorko –“

„Kde je má matka? Právě ji sem přivezli sanitkou.“

„Je na dvojce. Teď ji stabilizujeme. Počkejte, ještě tam nechoďte –“

Toby se protáhla kolem stolu na příjmu a prudce otevřela dveře do pokoje číslo dvě.

Elleninu tvář nebylo vidět skrz dav lékařů a sester, kteří pacientku ošetřovali na nosítkách. Paul Hawkins právě skončil s intubací. Jedna ze sester zavěsila do stojanu novou infuzi, jiná něco kouzlila s hadičkami s krví.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Toby.

Paul vzhlédl. „Toby, nemohla bys počkat venku?“

„Co se stalo?“

„Najednou přestala dýchat. Nastala vážná bradykardie, ale pulz už zase máme –“

„Je to infarkt?“

„Na EKG nic takového nevidím. Ještě čekáme na výsledky kardiálních enzymů.“

„Ach bože, ach panebože…“ Toby se protlačila k lehátku a vzala maminku za ruku. „Mami, to jsem já…“

Ellen neotevřela oči, ale pohnula rukou, jako by ji chtěla odtáhnout.

„Mami, to bude v pořádku! Dobře se o tebe postarají.“

Ellen nyní začala pohybovat druhou rukou a tloukla jí do matrace. Sestra ji rychle popadla za zápěstí a zachytila je, aby jí je připoutala. Pohled na tu křehkou paži uvězněnou v látkové manžetě a marně se ze všech sil snažící uvolnit, to bylo víc, než Toby dokázala snést. „Musíte to tak utahovat?“ vyjela na ošetřovatelku. „Už teď jste jí udělala modřinu!“

„Vytrhla by si infuzi.“

„Vždyť jí zastavíte krevní oběh!“

„Toby,“ obrátil se na kolegyni Paul, „byl bych rád, kdybys počkala venku. Všechno to zvládáme.“

„Ale mamka nikoho z vás nezná –“

„Nech nás dělat naši práci. Teď musíš odejít!“

Toby ustoupila o krok od lehátka. Neuniklo jí, že se na ni všichni dívají. Uvědomila si, že má Paul pravdu – plete se jim pod nohy a ztěžuje jim důležitá rozhodování. Nikdy nedovolila, aby na ošetřovně zůstala pacientova rodina, pokud měla ona na starosti nějaký vážný případ. Stejně jako nyní Paul.

„Počkám venku,“ hlesla sotva slyšitelně a vyšla z pokoje.

Tam na ni čekal nějaký muž. Bylo mu sotva čtyřicet, na tváři neměl ani stopy po úsměvu. Vlasy měl sestřižené jako mnich. „Vy jste doktorka Harperová?“ zeptal se.

„Ano.“

Cosi v tom, jak ji oslovil, jak si ji zařazoval, jí napovědělo, že jde o policistu. V té domněnce ji utvrdil, když jí ukázal odznak. „Jsem detektiv Alpren. Mohu vám položit několik otázek týkajících se vaší matky?“

„Několik otázek chci položit já vám. Proč jsem našla ve svém domě policistu? Kdo vás tam zavolal?“

„To paní Nolanová.“

„Proč by volala policii k případu, kdy je potřeba lékařská pohotovost?“

Detektiv Alpren ukázal směrem k prázdné vyšetřovací místnosti. „Pojďme sem,“ navrhl.

Celá zmatená za ním šla do nemocničního pokoje. Detektiv zavřel opatrně dveře.

„Jak dlouho je vaše matka nemocná?“ zeptal se.

„Tím myslíte Alzheimerovu chorobu?“

„Mám na mysli současné onemocnění – to, kvůli kterému je právě teď zde.“

Toby zavrtěla hlavou. „Zatím mi ještě ani není známo vůbec nic o tom, co s ní vlastně je…“

„Vyrozuměl jsem, že se vaše matka necítila dobře celý minulý týden. Trpěla letargií. Nevolností.“

„Připadala mi trochu unavená. Dospěla jsem k závěru, že jde o virus –o nějakou virózu zažívacího traktu –“

„O virus, doktorko Harperová? To si paní Nolanová nemyslí.“

Toby nechápala, a tak na něj vyjela: „Co vám Jane řekla? Tvrdíte, že to ona vás zavolala –“

„Ano.“

„Ráda bych si s ní promluvila. Kde je?“

Detektiv její otázku přešel. „Paní Nolanová se zmiňovala o jistých zraněních. Říkala, že si vaše matka stěžovala, že má na rukou popáleniny.“

„Ty se zahojily už před týdny. Pověděla jsem Jane, jak se to stalo.“

„A co ty modřiny, které měla vaše matka na stehně? Jak přišla k těm?“

„O jakých modřinách to mluvíte? Já o žádných nevím!“

„Paní Nolanová vypověděla, že se vás na ně ptala přede dvěma dny. A vy jste to nedokázala vysvětlit.“

„Cože?“

„Můžete ty modřiny nějak vysvětlit?“

„Ráda bych věděla, proč ksakru vykládá takovéhle věci?“ rozzlobila se Toby. „Kde je?“

Alpren si ji chvilku zkoumavě prohlížel. Potom zavrtěl hlavou. „Za těchto okolností si s vámi, doktorko Harperová, paní Nolanová nepřeje hovořit,“ řekl.

Po rentgenu hlavy Ellen přijali na oddělení intenzivní péče. Toby dovolili, aby ji opět navštívila. Ta jako první odhrnula přikrývku a hledala modřiny. Na vnější straně levého stehna našla čtyři malé, nepravidelné skvrny. Nevěřícně na ně zírala a v duchu si nadávala, jak mohla být tak slepá. Kdy a jak se tohle přihodilo? Zranila se Ellen sama? Nebo šlo o stopy, které udělala ruka někoho jiného, když opakovaně stiskla matčinu jemnou pokožku? Přikryla matce nohy a dlouho v němé zuřivosti drtila postranní kovovou ohrádku postele. Snažila se, aby jí vztek úplně nezatemnil úsudek. Nedokázala však potlačit jednu myšlenku: Jestli tohle udělala Jane, tak ji za to zabiju!

Ozvalo se zaťukání na okénko. Vešla Vickie. Neříkala nic a postavila se naproti Toby.

„Je v komatu,“ oznámila jí Toby. „Právě teď jí udělali rentgen hlavy. Vypadá to, že u ní došlo k masivnímu krvácení do mozku. Není tam nic, co by mohli odstranit. Musíme ji jen pozorovat. A čekat.“

Vickie dál mlčela.

„Dneska ráno to byl pěkný blázinec,“ pokračovala Toby. „Všimli si, že mamka má na stehně modřiny. Jane policii tvrdí, že jsem jí je udělala já. Myslím, že si je ve skutečnosti způsobila –“

„Ano, zmínila se mi o tom.“

Toby na Vickie jen zírala, znechucena lhostejností v sestřině hlase. „Vickie –“

„Já ti přece minulý týden říkala, že mamce není dobře! Říkala jsem ti, že zvrací. Ale tebe to podle všeho nezajímalo!“

„Myslela jsem, že jde o virus –“

„Ani jsi ji nevzala k doktorovi, viď?“ Vickie na Toby pohlížela, jako by zkoumala nějaké stvoření, které nikdy předtím neviděla. „Nezmiňovala jsem se ti o tom, ale Jane mi včera volala. Žádala mě, ať ti o tom neříkám. Ale dělala si starosti.“

„Co ti navykládala? Vickie, co ti navykládala?“

„Říkala…“ Vickie trhaně vydechla. „Říkala, že si dělá starosti, co se s matkou děje. Když první den nastoupila do služby, tak si všimla, že má mamka na pažích modřiny. Jako kdyby ji někdo prudce popadl. Anebo jí třásl. Ty modřiny se ztratily, ale potom se tenhle týden objevily nové, na stehnech. Vidělas je?“

„To Jane jediná ji každý den koupala –“

„Takže tys je neviděla? Tys o nich ani nevěděla?“

„Mě se na ně nikdy nezeptala!“

„A co ty popáleniny? Popáleniny na mamčiných dlaních?“

„K tomu došlo před celými týdny! Mamka tenkrát vzala do rukou rozpálenou zapékací misku ze sporáku.“

„Spáleniny tedy měla?“

„Stalo se to nešťastnou náhodou! Byl u toho také Bryan, když se to tenkrát přihodilo!“

„Chceš tím říct, že je za to zodpovědný Bryan?“

„Ne. Tohle přece netvrdím –“

„Tak kdo za to může, Toby?“

Sestry se navzájem propalovaly pohledem nad spící Ellen.

„Jsem tvoje sestra,“ hájila se Toby dál, „znáš mě. Jak můžeš uvěřit někomu úplně cizímu?“

„Já nevím.“ Vickie si prohrábla vlasy. „Nevím, čemu mám věřit. Chci jen, abys mi řekla, co se skutečně zběhlo. Vím, že je to s mamkou těžké. Někdy je horší než malé dítě a není snadné –“

„Co ty o tom víš? Nikdy ses ani nenabídla, že mi pomůžeš!“

„Mám rodinu!“

„Mamka taky patří do rodiny! Tohle asi tvůj manžel ani děti nechápou!“

Vickie zdvihla bradu. „Obracíš to celé zase v mou vinu – jako obvykle! Kdo víc trpí, kdo si víc zaslouží svatozář? Svatá Toby!“

„Nech toho!“

„Tak kdy ti poprvé ujely nervy? Kdys nakonec vybuchla a začala ji bít?“

Toby sebou trhla, příliš ohromená, než aby ze sebe vypravila byť jediné slovo. Příliš rozzuřená, aby jakkoli zareagovala na obvinění, které ze sebe sestra opravdu vychrlila.

Vickie se chvěly rty. Oči se jí plnily slzami. „Ach bože, já to tak nemyslela,“ vypravila ze sebe posléze.

Toby se otočila a odešla z pokojíku. Nezastavila se, dokud nebyla z budovy venku a nedošla přes parkoviště ke svému vozu.

Nejprve se rozjela k domu, kde bydlela Jane Nolanová. Její adresu měla v kabelce v adresáři. Vyhledala si ji tam. Žila v Brookline, na východ od nemocnice Springer.

Po čtyřech mílích jízdy tu adresu našla. Jane žila v dvojdomku se střechou ze zelené krytiny ve sterilně působící ulici, kde nerostly žádné stromy. Na přední verandě stály květináče se suchem spečenou zemí a několika umírajícími stébly plevele. Závěsy byly zatažené, takže dovnitř nebylo okny vidět.

Toby zazvonila. Nikdo nepřišel otevřít. Zaťukala. Ale pak začala do dveří bušit. Krucinál, otevři ty dveře! A pověz mi, proč mi tohle děláš?

„Jane!“ ječela.

Dveře v sousedství se otevřely a nějaká žena opatrně vystrčila hlavu ven a civěla na ni zvědavě.

„Hledám Jane Nolanovou,“ vysvětlovala jí Toby.

„No tak přestaňte s tím mlácením do dveří, ano? Ta tu není.“

„A kdy se vrátí?“

„A kdo jste vy?“

„Já chci jen vědět, kdy se Jane vrátí!“

„Jak to mám vědět? Nezahlédla jsem ji celé týdny.“ Žena zavřela dveře.

Toby chvíli pomýšlela na to, že hodí Jane do okna kámen. Pak ale jen ještě naposledy zabušila pěstí do dveří a vrátila se k autu.

Právě v tu chvíli to na ni všechno dolehlo plnou silou – Ellen je v komatu. A Vickie, která se změnila v nenávistného cizince. Naklonila se dopředu a ze všech sil se snažila potlačit slzy, aby se nesesypala. Teprve zahoukání vlastního vozu ji rychle vrátilo do skutečnosti. Příliš prudce se opřela o volant a stiskla klakson. Pošťák, který procházel kolem ulicí, se zastavil a zíral na ni.

Raději z parkoviště vyjela. Kam pojedu? Kam jen pojedu?

Zamířila k domu, kde bydlel Bryan. Ten jí pomůže. Byl u ní v ten den, kdy si Ellen popálila ruce. Je to její korunní svědek, jediný člověk, který ví, jak je Toby Ellen oddána.

Bryan však nebyl doma. Bude v práci až do půl páté, alespoň podle slov jeho druha Noela, který jí otevřel. Nechtěla by Toby zajít na kávu? Nebo na skleničku? Vypadáte na to, ze byste se potřebovala na chvilku posadit.

Čímž chtěl říci, že Toby vypadá příšerně.

Tu nabídku odmítla. Chtěla mít nějaký další cíl cesty, a tak se rozjela zpátky domů.

Policejní vůz byl tentam. Před jejím domem stáli na chodníku v čilém hovoru tři sousedé. Jak se Tobyino auto blížilo, tak zmlkli a jen se na ni upřeně dívali. V okamžiku, kdy vjela na příjezdovou cestu, se rozešli třemi různými směry. Zbabělci! Proč jí nevmetou přímo do tváře, že umlátila vlastní matku?

Vřítila se do domu a s prásknutím za sebou zabouchla dveře.

Bylo tam ticho. Žádná Ellen. V zahradě nikdo nebloumal, nikdo se nedíval na kreslené filmy, které dávají dopoledne pro děti.

Posadila se na gauč a zabořila tvář do dlaní.

Kapitola 15

„Já čekám holčičku,“ svěřila se jí Annie a prsty přejela po přikrývce, aby se polaskala po břiše. „Přála jsem si holčičku, protože si nedovedu představit, co bych si počala s klukem. Nevěděla bych, jak ho správně vychovat, aby se vyvedl. V poslední době jsem sotva kdy potkala chlapa, který by se zrovna vyvedl.“

Ležely vedle sebe ve tmě v Annieině posteli. Jediné světlo, které sem dopadalo, byla zář pouliční svítilny za oknem. Každou chvíli se bytem mihly pohybující se paprsky reflektorů projíždějícího vozu. A Molly zahlédla koutkem oka tvář Annie, která měla hlavu zabořenou do polštáře a pohled upírala s vyrovnaným klidem na strop. Zahřála se, když takto odpočívala vedle Annie v posteli. Dneska postel čistě povlékly. Předtím spolu seděly v pradlence, hihňaly se a listovaly starými časopisy, zatímco se prádlo točilo kolem dokola v sušičce. A kdykoli se nyní Molly v posteli překulila, tak cítila čistou vůni mýdla z pradlenky. A také vůni Annie.

„A jak můžeš vědět, že to bude holka?“

„S určitostí ti to poví doktor.“

„Tys k nějakýmu chodila?“

„K tamtomu jsem chodit už nechtěla. Nelíbilo se mi to tam.“

„Tak jak ses dozvěděla, že to bude holčička?“

Annie si opět začala přejíždět rukama po břiše. „Prostě to vím. Seznámila jsem se s jednou ošetřovatelkou. A ta mi řekla, že když má matka takový pocit, skutečně silný pocit, tak se nikdy nemýlí. Tohle bude holka.“

„Já nemám žádný pocit, pokud jde o to moje.“

„Možná že na to tvoje je ještě moc brzy, Molly.“

„Nevím fakt, jestli to bude jedno, nebo druhé. Hele, vždyť ono to ještě ani jako človíček nevypadá. Spíš jako nějaký tlustý zvířátko. Neměla bych cítit lásku nebo tak? Tím chci říct, nepředpokládá se to?“ Obrátila se a podívala do Annieiny tváře, jejíž obrys se rýsoval ve světle linoucím se z okna.

„Něco k tomu dítěti cítit musíš,“ poznamenala Annie tiše. „Proč by sis je jinak nechala?“

„Já nevím.“

Molly pocítila, jak Annie hledá pod přikrývkami její ruku. Ležely pak s prsty propletenými a dýchaly v dokonalém souladu.

„Nevím, co to dělám a proč to dělám,“ přiznala se Molly. „Nějak se mi to všechno zamotalo. A pak, když se mnou Romy tak zacházel, tak jsem se na něj pěkně namíchla. Takže jsem neudělala jedinou věc, kterou po mně chtěl. A proto jsem nešla tam na to místo.“ Odmlčela a opět pohlédla na Annie. „Jak takový věci dělají?“

„Co jak dělají?“

„Když se toho chceš zbavit.“

Annie pokrčila rameny. „Mně to udělali jen jednou. Loni, když mě tam poslal Romy. Všichni tam byli oblečení v modrým. Nemluvili se mnou, jen mi přikázali, abych si vylezla na lehátko a byla zticha. Dali mi něčeho čuchnout – a pak už se pamatuju jen na to, jak mě budili. Zase jsem byla kost a kůže. Taková prázdná…“

„Byla to holčička?“

Annie si povzdychla. „To nevím. Posadili mě do auta a poslali zpátky k Romymu.“ Annie pustila Mollyinu dlaň. Zdálo se, jako by se vzdálila nejen uvolněním toho stisku. Vytratila se do nějakého soukromého světa. Na místo, kde byla jen ona a její dítě.

„Molly,“ obrátila se na ni Annie po dlouhém mlčení. „Víš, že tady nemůžeš zůstat moc dlouho.“ Ta slova pronesená tak jemně přišla jako omračující úder.

Molly se obrátila na bok, aby viděla Annie do tváře. „Co jsem udělala špatnýho? Řekni mi, co jsem provedla špatnýho?“

„Nic. Prostě to už takhle dál jít nemůže.“

„A proč ne? Budu se snažit víc. Udělám všechno, co budeš –“

„Molly, říkala jsem ti, že tu můžeš zůstat jen pár dní. Už teď je to přes čtrnáct dní. Zlato, já tě mám ráda a tak vůbec. Ale dneska se za mnou stavil pan Lorenzo. Stěžoval si, že tu se mnou někdo bydlí. Tvrdil, že něco takovýho nemám v nájemní smlouvě. Nemůžu tě tady nechat. Je to tady i tak malý pro nás pro obě. A až se mi narodí dítě –“

„Ale to bude až za měsíc, možná za víc.“

„Molly.“ Anniein hlas zpevněl. Začal znít tvrdě. „Musíš si najít něco vlastního. Už tě tu nemůžu dál schovávat.“

Molly se k Annie obrátila zády. A já myslela, že se staneme rodinou: Ty a tvoje dítě. Já a to moje. Žádní muži, ti mizerové.

„Molly? Jsi v pořádku?“

„To je dobrý.“

„Chápeš mě, ne?“

Molly unaveně pokrčila jedním ramenem. „Asi jo.“

„Neznamená to, že musíš jít pryč hned. Můžeš tu zůstat ještě pár dní. Než se rozmyslíš, kam jít. Třeba bys měla zkusit zavolat ještě jednou mámě.“

„Jo.“

„Měla by tě vzít zpátky k sobě. Je to přece tvoje máma!“

Když se Annie nedočkala odpovědi, objala Molly kolem pasu. Teplo těla jiné ženy, její vzedmuté břicho, které se jí tisklo k zádům, to vše naplnilo Molly takovou touhou po lásce, že neodolala náhlému hnutí mysli. Obrátila se k Annie tváří, objala ji kolem pasu a přitiskla ji pevně k sobě. Jejich bříška se na sebe mačkala jako zrající plody. Molly najednou zatoužila, aby se ona sama ocitla v Annieině lůně, aby ona byla tím dítětem, jež najde svůj domov v náručí Annie.

„Dovol mi zůstat,“ zašeptala. „Prosím tě, dovol mi zůstat.“

Annie prudce odtáhla Mollyiny paže. „Nemůžeš tu zůstat. Promiň mi to, Molly. Ale tady zůstat nemůžeš!“ Otočila se a odsunula na nejzazší konec lůžka. „A teď dobrou noc!“

Molly ležela bez jediného hnutí. Co jsem řekla? Co jsem udělala špatného? Prosím, udělám cokoli, co budeš chtít! Jen mi prozraď, kde jsem udělala chybu! Věděla, že ani Annie nespí. Tma, která je dělila, byla až příliš nabita napětím. Věděla, že se Annie uzavřela stejně pevně do sebe jako ona.

Avšak ani jedna z nich nepromluvila.

Probudilo ji zaúpění. Zpočátku byla Molly ještě celá zmatená posledními útržky snu. O nějakém dítěti plovoucím v rybníce a vydávajícím podivné zvuky – kuňkání jako žába. Pak otevřela oči. Pořád ještě byla noc a ona ležela v posteli Annie. Zpode dveří do koupelny se linulo jasné světlo.

„Annie?“ zvolala, avšak nedostalo se jí žádné odpovědi.

Překulila se zpátky, zavřela oči a pokoušela se tak zapudit ten rušivý proužek světla.

Zcela procitla, když k ní dolehla tupá rána.

Posadila se a vrhla kosý pohled ke koupelně. „Annie?“ Když jí opět nikdo neodpověděl, vylezla z postele a šla zaťukat na dveře. „Není ti nic?“ Stiskla kliku, ale dveře se neotevřely. Něco je zablokovalo. Opřela se do nich s větší silou a pocítila, jak se překážka zlehka poddává, takže dveře může otevřít. Nakoukla dovnitř vzniklou štěrbinou a zpočátku jí nebylo jasné, co vidí.

Pramínek krve na podlaze.

„Annie!“ vykřikla. Opřela se vší silou do dveří, až se jí nakonec podařilo otevřít je natolik, aby jimi dokázala proklouznout. Našla Annie zhroucenou v koutě, jedno rameno zapřené o dveře, lacinou noční košili shrnutou nad pasem. Záchodové prkénko bylo potřísněné krví a voda v míse byla hedvábně karmínová. Mezi stehny Annie najednou vytryskl vlažný pramínek krve a smočil Molly bosé prsty na nohou.

S hrůzou ustoupila, až narazila na umyvadlo.

Ach bože, ach bože, ach bože!

Annie se sice ani nehnula, zato její břicho ano. Kroutilo se a obnažená pokožka se vyboulila do tuhé koule.

Tryskala z ní další krev a ve stružkách stékala po linoleu. Žhavá řeka krve protékala zvolna okolo jejích chladem ztuhlých nohou a nakonec Molly vyburcovala z transu, do něhož upadla. Přinutila se projít tou krvavou kaluží a překročit Annieino zkroucené tělo. Musí ji odtáhnout zpoza těch dveří. Popadla Annie za paži a zatáhla, avšak nohy jí neustále podkluzovaly v té krvi. Annie vydala zvuk, vysoké, tlumené zakvílení, jako zasyčení vzduchu unikajícího z balonu. Molly zabrala silněji, až se jí nakonec podařilo odvléci Annie o pár stop dál po linoleu. Nyní jí opřela nohy o rám dveří, použila je jako pevný bod a pokusila se Annieino tělo vzepřít.

Ta pak vyklouzla z koupelny.

Molly ji nyní uchopila za obě paže a přetáhla celé její tělo přes práh. Potom rozsvítila v ložnici.

Annie dosud dýchala, oči však měla v sloup a tvář bílou.

Molly vyběhla z bytu a hnala se dolů po schodech. Začala bušit na dveře bytu v přízemí. „Pomozte mi!“ křičela. „Prosím vás, pomozte mi!“ Ale nikdo jí neotevřel.

Vyřítila se z domu a zamířila k telefonní budce na ulici. Vytočila číslo pohotovosti 911.

„Tady pohotovost, ústředna,“ ozvalo se.

„Potřebuju, abyste sem poslali sanitku. Ona krvácí –“

„Vaše jméno a adresu!“

„Jmenuju se Molly Pickerová. Adresu neznám. Myslím, že jsem na Charter Street –“

„Která ulice ji kříží?“

„Tam nedohlídnu! Ona umře –“

„Můžete mi říct alespoň číslo nejbližšího domu?“

Molly se otočila a hystericky přelétala očima budovy. „1067! Vidím číslo 1067!“

„Kde se nachází oběť? A v jakém stavu?“

„Je nahoře v bytě – krvácí, krev je všude po podlaze –“

„Paní, posílám tam hned ambulanci. Kdybyste počkala u telefonu –“

Ksakru s tím! prolétlo Molly hlavou. Nechala sluchátko viset v telefonním automatu a rozběhla se zpátky do domu.

Annie ležela tam, kam ji dotáhla na podlahu ložnice. Oči měla otevřené, avšak nezaostřené a skelné.

„Prosím tě, musíš zůstat při smyslech.“ Uchopila Annie za ruku, ta však její stisk neopětovala. Z její dlaně nesálalo vůbec žádné teplo. Molly se jí zahleděla na hruď – zdálo se, že slabě vydechla. Dýchej! prosím tě, jenom dýchej!

Pak si povšimla dalšího pohybu. Zdálo se, že se břicho Annie vzedmulo vzhůru, jako by se nějaký cizí tvor uvnitř Annie pokoušel ze všech sil prodrat ven. Mezi stehny se jí vyvalil proud krve.

A ještě něco jiného. Cosi růžového.

Dítě!

Molly si klekla Annie mezi kolena a roztáhla jí stehna. Čerstvá krev smíšená s plodovou vodou vytékala ven kolem vyčnívající ručičky. Molly si alespoň myslela, že je to ručička. Potom si povšimla, že paže té ruky nemá dlaň, ani prsty, že je to jen lesknoucí se růžový pahýl, který se zvolna kroutil dozadu dopředu.

Došlo k dalšímu stahu, vylil se další proud krve a plodové vody a pahýl připomínající malou ploutev vyklouzl z Annieina těla ven – a za ním celé tělíčko. Molly s trhnutím uskočila a zaječela.

Nebylo to dítě.

Bylo to však živé a pohybovalo se to. Dva pahýly sebou trhaly v předsmrtném zápase. Nemělo to žádné další údy, jen ty dva růžové výčnělky trčící z hmoty krvavého masa, z něhož vedla pupeční šňůra. Viděla chomáče vlasů, hrubých a černých, dopředu vyčnívající zub a jediné oko, které nemrkala a nemělo řasy. Bylo modré. Pahýly sebou mlátily a celý ten organismus se začal pohybovat téměř cíleným směrem, jako améba plovoucí v kaluži krve.

Vzlykající Molly se po čtyřech odplazila tak daleko, jak jen to šlo. Tiskla se do kouta a nevěřícně sledovala, jak ta věc bojuje o život. Máchající pahýly se začaly kroutit ve zmatených, jakoby křečovitých stazích. Tělo ustalo v klouzání, tak podobnému pohybu améby, a nyní se jen chvělo. Když se konečně přestaly pohybovat i výčnělky a tělíčko se už nekroutilo, zůstalo přesto ono oko otevřené dokořán a civělo na ni.

Vychrstl poslední proud krve a s ním vyšla i placenta.

Molly si opřela tvář o kolena a stočila se do klubíčka.

Jako by z velké dálky zaslechla kvílivý zvuk. Po chvíli pak někdo zabušil na dveře.

„Lékař je tady! Haló! Volal tady někdo sanitku?“

„Pomozte jí,“ zašeptala Molly. A pak ze sebe se vzlykem vypravila hlasitěji: „Pomozte jí!“

Dveře se rozlétly a do bytu vrazili dva muži ve stejnokrojích záchranné služby. Pohledy upřeli na tělo Annie a potom jimi klouzali po lesklé stopě krve, která vedla mezi její stehna.

„Krucihergot!“ vyrazil ze sebe jeden z nich. „Co je sakra tohle za věc?“

Druhý muž si klekl vedle Annie. „Nedýchá! Dýchací přístroj –!“

Ozvalo se zasvištění, jak jeden z nich pumpoval vzduch Annie do plic pomocí kyslíkové masky.

„Je bez pulzu! Nemám pulz!“

„Tak jo, jedem! Raz, dva, tři…“

Molly je pozorovala, avšak nic z toho se jí nezdálo skutečné. Byl to film, televizní inscenace. Nebyla to Annie, ale nějaká herečka, která hrála roli mrtvé. Ve skutečnosti jí do paže nevpichovali injekční jehlu. Krev na podlaze, to byl kečup. A ta věc – ta věc, která od ní ležela pouhých několik stop…

„Pořád ještě nemám pulz –“

„EKG ukazuje rovnou čáru.“

„Zornice?“

„Nereagují.“

„Kruci, nepřestávej.“

Zapraskala vysílačka. „Městská nemocnice.“

„Tady jednotka devatenáct,“ ohlásil se zdravotník. „Máme tu bílou ženu, věk kolem dvacítky. Vypadá to na silné vaginální krvácení – možná šlo o pokus o potrat. Krev se zdá čerstvá. Pacientka nedýchá, nemá pulz, zornice nereagují a jsou ve středové poloze. Je na infuzi a Ringerově laktátu. EKG vykazuje nulovou čáru. Teď provádíme srdeční a plicní resuscitaci. Bez odezvy. Měli bychom to vzdát?“

„Ještě ne.“

„Ale má nulové EKG –“

„Stabilizujte ji a převezte.“

Zdravotník vypnul vysílačku a podíval se na kolegu. „Co tady proboha máme stabilizovat?“

„Prostě ji budeme intubovat a odneseme ji.“

„A co s tou… věcí?“

„Sakra, toho já se nedotknu!“

Molly se nepřestávala dívat na televizní inscenaci s kečupem namísto krve. Viděla, jak do hereččina-Annieina hrdla vsouvají nějakou trubici. Sledovala, jak ji herci-zdravotníci nakládají na lehátko s kolečky a dál provádějí masáž srdce.

Jeden z mužů pohlédl na Molly. „Odvážíme jí do Městské nemocnice,“ oznámil jí. „Jak se pacientka jmenuje?“

„Cože?“

„Její jméno?“

„Annie. Příjmení neznám.“

„Heleďte, neopouštějte byt. Slyšela jste mě? Musíte zůstat přímo tady na místě!“

„A proč?“

„Přijede sem policie, aby si s vámi promluvili. Tak neodcházejte.“

„Annie – a co Annie?“

„Později se na ni zeptejte v Městské nemocnici. Odvezeme ji tam.“

Molly slyšela, jak scháže jí s nosítky po schodech. Slyšela, jak kolečka cvakla o hlavní dveře, a pak k ní dolehlo jediné zahoukání sirény, jak sanitka odjížděla.

Přijede sem policie, aby si s vámi promluvila.

Konečně jí ta slova došla. Nechtěla s policisty mluvit, budou se jí vyptávat na jméno, a pak zjistí, že byla loni zatčená za to, že sváděla policajta. Romy ji tehdy vyplatil na kauci a vrazil jí pár pořádných facek, že byla takový idiot.

Policie řekne, že jsem to zavinila já. Nějak to zase všechno bude moje vina!

Celá se chvěla, když vstávala. Ta věc tam pořád ještě ležela, dosud se leskla, avšak modré oko už vypadalo vyschle a otupěle. Prošla kolem toho, vyhýbala se loužím krve a přešla k prádelníku. V horní zásuvce byly peníze – Annieiny peníze –, ale ta je už potřebovat nebude. Tolik alespoň Molly pochopila ze slov zdravotníků. Annie byla mrtvá.

Vytáhla ze zásuvky balíček dvacetidolarovek. Pak se rychle oblékla do Annieiných šatů. Do strečových kalhot s volným břichem a obrovského trička a nápisem Ach baby! natisknutým přes prsa. Potom následovaly černé tenisky. Natáhla si Anniein baloňák, který měl obrovské rozměry a peníze si nacpala do kabelky. A hned poté z bytu utekla.

Byla už na druhé straně ulice, když zahlédla, jak před domem zastavilo policejní auto s blikajícím světlem na střeše. Do budovy vešli dva policisté. Po několika vteřinách spatřila, jak se jejich stíny pohybují nahoře za Annieiným oknem.

Dívali se na tu věc. Přemítali, co to je.

Jeden z policistů přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Molly vklouzla za roh a dala se do běhu. Běžela, dokud jí dech stačil, dokud neklopýtla. Narazila do nějakých vchodových dveří a svezla se na přední schod před domem. Srdce jí bilo jako splašené, cítila je až v krku a lapala po dechu.

Obloha začínala blednout.

Zůstala sedět schoulená na domovním schodě, dokud nepřišlo ráno a ze dveří se nevynořil nějaký muž, který jí přikázal, aby se ztratila. Uposlechla ho.

O několik bloků dál se zastavila u telefonní budky a zavolala do Městské nemocnice. „Chtěla bych vědět, co je s mou kamarádkou,“ řekla. „Přivezla ji k vám sanitka.“

„A jak se jmenuje?“

„Annie. Odvezli ji z bytu – říkali, že nedýchá.“

„Mohla byste mi říct, zda jste příbuzná?“

„Ne. Já jsem jen – no, víte –“

Molly ztuhla, neboť si povšimla, že kolem projíždí policejní vůz. Připadalo jí, že zpomalil, když ji míjel. Potom ale pokračoval ulicí dál.

„Haló, paní! Mohla byste mi sdělit své jméno?“

Molly zavěsila. Policejní vůz zahnul za roh a nyní ho už nebylo vidět.

Vyšla z budky a rychle zmizela pryč.

Detektiv Sheehan usadil své mohutné pozadí na stoličku vedle Dvorakovy lavice v laboratoři a zeptal se lékaře: „Tak fajn, a teď mi prozraďte, co je to ten prion.“

Dvorak vzhlédl od mikroskopu a zaostřil pohled na policistu. „Cože?“

„Zrovna jsem si pohovořil s tím vaším děvčetem, s Lisou.“ Samozřejmě že ano, pomyslel si Dvorak. Sheehan nedbal jeho dobře míněného varování a docházel nyní už několik dní pravidelně do márnice. Hlavním důvodem jeho návštěv samozřejmě nebyl pohled na mrtvá těla, ale to, aby dělal zamilované oči na jedno živé.

„Mimochodem, je to opravdu bystré děvče,“ podotkl Sheehan. „Ať už je to jak chce, svěřila mi, že tu Creutzfeldt-Jakobovu záležitost – jestli to teda říkám správně – vyvolává něco, čemu se říká prion.“

„Přesně tak.“

„Takže to můžou lidé chytit? Je to jako něco, co se přenáší vzduchem?“

Dvorak shlédl na svůj prst. Místo, kde se řízl, se už dávno zahojilo. „Nemůžete to chytit v běžném smyslu slova.“

„Toby Harperová tvrdí, že se tu rýsuje nějaká epidemie.“

Dvorak zavrtěl hlavou. „Mluvil jsem jak s epidemiologickou stanicí, tak s Úřadem hygienika. Prohlásili, že není žádný důvod k znepokojení. Ta hormonální léčba, kterou testuje Wallenberg, je naprosto bezpečná. A z Úřadu hygienika nenašli ani žádná hrubá překročení zdravotních norem v zařízení Brant Hill.“

„Tak proč táhne doktorka Harperová do boje proti Brant Hillu?“

Dvorak se odmlčel. Potom se pustil zdráhavě do vysvětlování: „Právě teď je vystavena velikému tlaku. Se vší pravděpodobností ji čeká soudní spor kvůli tomu pacientovi, který zmizel. A pořádně jí otřásla smrt doktora Bracea. Když se nám v životě všechno hroutí, tak je jen přirozené, že hledáte kolem sebe někoho – anebo něco –, na co byste vinu za všechno svalil.“ Sáhl po dalším vzorku a vsunul ho pod čočky mikroskopu. „Myslím, že Toby žila hodně dlouhou dobu v opravdu velkém napětí.“

„Slyšel jste, co se stalo její matce?“

Dvorak opět zřetelně zaváhal. „Ano,“ odpověděl tiše. „Toby mi včera telefonovala.“

„Opravdu? Takže vy dva spolu pořád ještě mluvíte?“

„A proč bychom neměli? Právě nyní potřebuje přítele, Royi.“

„Možná proti ní vznesou obvinění z trestného činu. Podle Alprena to vypadá na týrání starší osoby. Pečovatelka viní doktorku Harperovou, doktorka Harperová obviňuje pečovatelku.“

Dvorak sklonil hlavu k mikroskopu. „U její matky došlo k nitromozkovému krvácení. Nemuselo by jít nutně o případ týrání. Ani jedna z nich možná není ta, co mlátí staré babičky.“

„Ale na nohou měla modřiny.“

„Staří lidé si často způsobí modřiny sami. Nevidí tak dobře. Narážejí třeba do konferenčních stolků.“

Sheehan zabručel. „Snažíte se opravdu ze všech sil, abyste ji obhájil.“

„Neberu jí jen možnost se hájit, nelze vyloučit pochybnosti o tom, jak se vše zběhlo.“

„Ale s tou takzvanou epidemií se mýlí?“

„Ano, v tomto ohledu se mýlí. Onemocnět Creutzfeldt-Jakobem, to není jako chytit chřipku. Toto onemocnění se přenáší pouze několika zvláštními způsoby.“

„Třeba tím, že člověk sní maso z šílené krávy?“

„Stáda krav chovaných ve Spojených státech nejsou touto chorobou přece vůbec napadená.“

„Ale i tady přesto lidé umírají na tuto nemoc přenesenou na člověka.“

„Creutzfeldt-Jakob se vyskytuje v poměru jeden k milionu. To, jak postižený onemocní, není zatím jasné.“

Oba muži se zahleděli na předmět Sheehanova zájmu, který vkráčel do laboratoře. Lisa je oba obdařila oslnivým úsměvem a pak se ohnula, aby otevřela malou ledničku na vzorky. Sheehan zíral, okouzlený pohledem na rozkošné pozadí. Vypadalo to, že je schopen se nadechnout teprve poté, co se Lisa narovnala a odešla.

„Je přírodní?“

„Co jestli je přírodní?“

„Ta barva jejích vlasů. Je přírodní blondýna?“

„To tedy opravdu nevím,“ utrousil Dvorak a znovu soustředil pohled na vzorek pod mikroskopem.

„Existuje jediný způsob, jak to zjistil – však dobře víte jaký,“ poučoval ho Sheehan.

„Zeptat se jí?“

„Tím, že si prohlédnete chloupky, které jinak nikdo nevidí.“

Dvorak se zaklonil a stiskl si kořen nosu. „Royi, chcete se mě zeptat ještě na něco jiného?“

„Ale jistě. Slyšel jsem o virech, slyšel jsem o bakteriích – ale co je kčertu ten prion?“

Dvorak to vzdal a vypnul osvětlení mikroskopu. „Prion,“ pustil se do výkladu, „není něčím, co v běžném slova smyslu označujeme jako živý organismus nebo částici. Na rozdíl od viru neobsahuje ani DNA nebo RNA. Jinými slovy, není nositelem žádného genetického materiálu – nebo toho, co my si myslíme, že genetický materiál je. Je to buněčný protein, ale abnormální. A dokáže proměnit proteiny v hostitelově těle tak, že získají stejně abnormální podobu.“

„Ale nedá se to teda chytit jako chřipka?“

„To ne. Aby člověk onemocněl, musí být vystavený přímému styku s nakaženými tkáněmi, jako v případě mozkových nebo páteřních implantátů. Anebo výtažku z neurální tkáně, jako je tomu u růstového hormonu. Mohl byste se například nakazit kontaminovanými elektrodami na mozku.“

„Angličané to dostali z hovězího.“

„Ano, onemocnět se dá i tak, že sníte nakažené maso. Takhle toto onemocnění přenášeli kanibalové.“

Sheehanovi vylétlo obočí údivem vzhůru. „Tak tohle mě začíná zajímat. Jak je to s těmi kanibaly?“

„Royi, tohle je naprosto nepodstatné –“

„Ne, já si to chci poslechnout. Tak co je s těmi kanibaly?“

Dvorak si povzdychl. „Na Nové Guineji najdete vesnice, kde bývalo součástí posvátného rituálu i pojídání lidského masa. Jediní, kdo zde onemocněli Creutzfeldt-Jakobem, však byly ženy a děti.“

„A proč jenom ženy a děti?“

„Muži dostávali ty nejvybranější kousky – tedy maso z mrtvoly. Svaly. Ženy a děti se musely spokojit s tím, co muži nechtěli. S mozkem.“ Čekal, že se na policistově tváři objeví znechucený výraz. Sheehan se však jen k němu naklonil blíže. On sám svým způsobem připomínal kanibala, který se celý třese, aby vychutnal ta nejhrůznější sousta informací.

„Takže je to způsobeno tím, že se sní lidský mozek,“ vyvodil si z Dvorakova vyprávění.

„Nakažený lidský mozek.“

„Pozná se na první pohled, že jde o nakažený mozek?“

„Ne. Diagnózu lze určit jedině pod mikroskopem. A v tomhle případě jde o stupidní rozhovor.“

„Doktore, tohle je velké město. Dějí se tu ještě podivnější věci. Dostáváme hlášení o upírech, vlkodlacích –“

„O lidech, kteří mají za to, že jsou vlkodlaci.“

„Kdo ví? V dnešní době, kdy se odehrávají všechny ty šílenosti kolem kultů…“

„Stěží uvěřím tomu, že v Brant Hillu pěstují nějaký kult zasvěcený kanibalismu.“

Sheehan sjel pohledem dolů na pípátko, které se začalo ozývat. „Omluvte mě,“ řekl a šel si zavolat.

Teď konečně něco udělám, pomyslel si Dvorak.

Avšak Sheehan byl ve chvíli zpátky. „Vyrážím do North Endu, Myslím, že byste se asi měl na tohle jet taky podívat.“

„Co se stalo? Nějaká vražda?“

„Nejsou si tím jistí.“ Sheehan se odmlčel. „Nejsou si dokonce ani jistí tím, že jde o lidskou bytost.“

Kapitola 16

Pach krve, hutný, s kovovou příchutí, se linul až do chodby. Dvorak kývl na policistu, který tam hlídkoval, podlezl pásku ohraničující místo činu a vstoupil do bytu. Sheehan a jeho kolega Jack Moore byli už uvnitř, stejně jako kriminální jednotka. Moore seděl na bobku u něčeho, co leželo v rohu. Dvorak nezamířil rovnou k němu, ale zdržel se vzadu u dveří. Očima pozorně přejížděl po podlaze.

Na zemi bylo žlutobílé linoleum se vzorkem z náhodně roztroušených čtverců. U postele se povaloval otrhaný kus koberečku. Na podlaze poblíž koupelny ještě nestačila zaschnout krev – bylo jí neskutečné množství. Byly tam zřetelné krvavé šmouhy, jako by bylo po zemi něco taženo, a také chaotická změť krvavých šlápot. Prohlížel si zřetelné otisky bosých nohou, drobných chodidel, jež mířily k prádelníku a pak zmizely.

Pohlédl na stěny a nezaznamenal na nich žádnou rozstříknutou krev tryskající z arterií. Vlastně tu krvavé stříkance skoro vůbec nebyly, jen to jezero srážející se krve. Ať už v té místnosti vykrvácel kdokoli, došlo k tomu, když ležel klidně na podlaze a nepobíhal v hysterické panice po místnosti.

„Doktore,“ obrátil se na něj Moore, „pojďte se podívat na tohle.“

„Máte už snímky těch šlápot?“

„Jo, ty ale udělali zdravotníci z pohotovosti. Ty krvavé otisky jsme všechny vyfotografovali a pořídili i videozáznam. Jen pojďte tudy. Dejte pozor na ty šlápoty tadyhle.“

Dvorak opatrně obešel otisky bosých nohou a obloukem se dostal k místu, kde seděli na bobku Moore se Sheehanem.

„Co si myslíte o tomhle?“ zeptal se Moore a uhnul, aby Dvorak viděl, co to leží na podlaze.

„Ježíši!“

„Přesně tak jsme zareagovali i my. Ale co to je?“ Dvorak nevěděl, co na to říci. Pomalu si přidřepl, aby se mohl podívat z větší blízkosti.

Jeho první dojem byl, že jde o nějaký pozůstatek z legrácek, které se provozují o Halloweenu – vpředvečer svátku Všech svatých – příšerka s jedním okem, masitě růžové barvy, která je vyrobená z gumy a spředená z představ ze zlých snů. Potom si povšiml, že tomu na povrchu zasychají stružky krve. A také útržku placenty spojené s tou věcí pupeční šňůrou. Ta věc nebyla z gumy, ale z masa.

Natáhl si gumové rukavice a opatrně se dotkl povrchu Věci. Měl pocit, jako by sahal na pokožku – chladnou, ale poddajnou. Jediné oko bylo světle modré, místo očního víčka mělo zakrnělý záhyb kůže, řasy žádné. Pod okem objevil dvě malé dírky, jako nozdry. Pod nimi zela otevřená štěrbina. Snad ústa? Na tomhle kusu masa se daly sotva rozpoznat nějaké anatomické znaky. Trsy vlasů vyrážely nepředstavitelnými směry. Můj ty bože – byl to snad zub, co vyčnívalo u jednoho pahýlu připomínajícího ploutev?

Vybavil si nádor vyoperovaný z břicha ženy, který kdysi viděl. Teratom. Vznikl v důsledku toho, že se vajíčko úplně zvrhlo, vyvinulo se v rakovinný nádor, který vytvořil zběsile různorodé buňky. V nádoru byly zuby a trsy vlasů, to vše spečené v kouli z pokožky.

Náhle se pozorně zahleděl na mapu schnoucí krve na zemi, na nepravidelnou čáru, která se sem táhla z větší kaluže krve. A potom na pupeční šňůru, jež ležela natažená. Když si uvědomil, na co se to dívá, v hrůze rozhodil pažemi.

„Kruci!“ zaklel. „Ono se to pohybovalo!“

„Já neviděl, že by se to hýbalo,“ namítl Moore.

„Teď ne. Předtím. Tady po tom zůstala stopa.“ S těmi slovy ukázal na klikatou, krvavou stopu.

„Tím chcete říct – že to doopravdy žilo?“

„Zdá se, že šlo o víc než o pouhý náhodný shluk buněk. Mělo to vyvinuté základní končetiny. Pohybovalo se to, takže to muselo mít jistou kosterní strukturu a s ní spojené svaly.“

„A jedno oko,“ zabručel Sheehan. „Zatracenej kyklop! A ještě ke všemu kouká na mě.“

Dvorak vrhl pohled na Moorea. „Tak co se to tady odehrálo? A jak jste se k tomu dostali vy?“

„Zprávu o tom nám podali zdravotníci ze sanitky. Kolem páté ráno sem poslali ambulanci na základě telefonátu nějaké ženy, která zavolala na pohotovost. Tamhle našli na podlaze krvácející ženu. Ještě víc krve je v koupelně, v záchodové míse.“

„Odkud krvácela?“

„Myslím, že z dělohy. Nevěděli, zda jde o předčasný porod, nebo o úmyslný pokus o potrat.“ Moore se zadíval dolů, na tu věc s pahýly připomínajícími ploutvičky. „Teda – vy tomuhle říkáte dítě? Nebo jenom kus dítěte?“

„Podle mne jde o mnohočetnou kongenitální malformaci. Něco podobného jsem ale ještě neviděl.“

„No, já jen doufám, že už nikdy nic podobného neuvidím. Dovedete si představit, jaké by to muselo být, ocitnout se v kůži tatínka, který je u porodu? A vidí, jak se narodí tohle? Já bych skončil na koronárce.“

„Co se stalo s postiženou?“

„Ta žena zemřela cestou do Městské nemocnice. Tím se stává případem pro soudního lékaře. Domníváme se, že se jmenuje Annie Pariniová – pod tímhle jménem ji alespoň znají v sousedství.“

„A co ta druhá žena? Ta co zavolala?“

„Ta se vypařila, ještě než přijel první hlídkový vůz. Zdravotníci ze sanitky říkali, že je velice mladá. Vypadala prý mladší než ta druhá, ještě jí nebude ani dvacet. Na centrále pohotovosti uvedla jméno Molly Pickerová.“

Dvorak přistoupil ke dveřím koupelny a nahlédl dovnitř. Uviděl, že na záchodě i kachlíčcích ve sprše je rozstříknuto ještě více krve. „Musím si s tím děvčetem promluvit.“

„Myslíte, že měla na té smrti nějaký podíl?“

„Chci se jen dozvědět, čeho byla svědkem. Co jí bylo o oběti známo.“ Obrátil se a zamračil se na Věc. „Jestli brala Annie Pariniová nějaké drogy – a pokud droga způsobila tohle –, pak máme co dělat s novým teratogenem, který má katastrofální účinky.“

„Mohlo by tohle být způsobené drogou?“

„Tak strašnou malformaci jsem ještě neviděl. Pošlu to na genetickou analýzu. A mezitím bych si opravdu moc rád pohovořil s tou Molly Pickerovou. Jestli je to ovšem její pravé jméno.“

„Máme její otisky. Nechala je tady všude.“ S těmi slovy ukázal detektiv najeden dokonalý soubor otisků na rámu koupelnových dveří a další na zdi poblíž Věci. „Ověříme to jméno.“

„Najděte mi ji. A nevyděste ji – chci si s ní jen promluvit.“

„A co ta Annie Pariniová?“ zeptal se Sheehan. „Budete ji pitvat?“

Dvorak se zahleděl na krev na podlaze. Pak přikývl. „S vámi oběma se sejdu v márnici.“

Tělo na pitevním stole už nyní nebylo ničím jiným než prázdnou slupkou zbavenou orgánů. Detektivové Sheehan a Moore toho během pitvy moc nenamluvili. Soudě podle bledosti jejich tváří by teď oba raději byli kdekoli jinde. Na oběti je znepokojoval víc než na ostatních mrtvých její věk a pohlaví. Žena takhle mladá by neměla skončit na pitevním stole.

Dvorak během pitvy promluvil, jen když to bylo nezbytné. Poznámky si ponechal pro magnetofonový pásek, na který se nahrával průběh pitvy. Srdce a plíce bez nálezu. Žaludek prázdný. Játra a slinivka normální, jak velikostí, tak na pohled. Celé to tělo bylo mladé a nezasažené chorobami.

Obrátil pozornost ke zvětšené děloze, kterou oddělili celou. Nyní ležela na pitvací desce a svítilo na ni silné světlo. Rozřízl ji, řez vedl myometrálními a endometriálními vrstvami, aby otevřel dutinu.

„Tady máme odpověď na naši otázku.“

Oba policisté přistoupili váhavě blíž.

„Šlo o potrat?“ zeptal se Moore.

„Ne – podle toho, co tady vidím. Perforace dělohy není nikde zjevná. Nejsou tu stopy po tom, že by se užilo nějakého nástroje. Kdysi dávno, ještě před případem Roe versus Wade, používali pokoutní potratáři obvykle nějaký katétr, který vsunuli do cervixu, aby jej rozšířili. A aby se udržel na určeném místě, tak ho tam upevnili tamponem nebo nějakou ucpávkou. Tady ale nic takového nevidím.“

„A nemohla to nějak ztratit? Třeba to spláchnout do záchodu?“

„To by sice mohla, ale podle mě to tak nebylo.“ Dvorak vsunul do kusu krvavé tkáně sondu. „Tohle je kousek placenty, který se zcela neoddělil od dělohy. Tady je přirostlý. Tím by se objasnilo to krvácení.“

„Je to nějaký neobvyklý jev?“

„Zase tak neobvyklý ne. Ovšem obzvlášť nebezpečný tím, že se placenta zachytí ve spodní části dělohy. To může vést k předčasnému porodu a masivnímu krvácení.“

„Takže máme co do činění s přirozenou smrtí.“

„Řekl bych, že ano.“ Dvorak se narovnal. „Pravděpodobně měla bolesti a šla na toaletu, v domnění, že si musí ulevit. Začala krvácet do záchodové mísy, zatočila se jí hlava a upadla tam na zem. Pánbůh ví, jak dlouho tam ležela, než si toho někdo povšiml.“

„O to je pro nás celý případ snazší,“ poznamenal Sheehan vděčně. Odstoupil od pitvací desky. „Nešlo o vraždu.“

„Přesto si potřebuju promluvit s tou druhou ženou, která s ní byla v tom bytě. Takové abnormality jsem u plodu dosud neviděl. Vůbec se mi nezamlouvá představa, že se nám v ulicích šíří nějaká nová droga na bázi teratogenu.“

„My už máme záznam na jméno Molly Pickerová,“ hlásil Sheehan. „Loni ji zatkli za obtěžování. Kauci za ni složil nějaký chlápek, asi její pasák, jak jsme usoudili. Promluvíme si s ním – ten bude pravděpodobně vědět, kde ji hledat.“

„Ale nevyděste ji, ano? Potřebuju jen nějaké informace o zdravotním stavu oběti.“

„Pokud ji nepostrašíme alespoň trošku,“ mínil Sheehan, „tak také nemusí vůbec vypovídat.“

Romy měl mizerný den, který nyní přecházel v noc stejně špatnou. Procházel se na rohu ulic Montgomery a Cantonské, aby se trochu zahřál. Měl si vzít bundu, když šel ven, pomyslel si. Ale tou dobou, kdy z bytu odcházel, ještě svítilo sluníčko. A také nepočítal s větrem, který se, ostrý jako břitva, proháněl mezi budovami. A nepočítal ani s tím, že tu bude čekat takhle dlouho.

Krucinál! Jestli si s ním chtějí promluvit, tak by se mohli obtěžovat na jeho území.

Odlepil se od rohu a přidal do kroku, s rameny nachýlenými kupředu a s rukama vraženýma do kapes džín, aby se zahřál. Neušel ani půl bloku, když si uvědomil, že vedle něj zastavilo auto.

„Pan Bell?“ zeptal se ho muž škvírkou okénka z kouřového skla.

Romy se na vůz vztekle zamračil. „Člověče, jedete pozdě!“

„Nebýt té dopravní zácpy, přijel bych dřív.“

„No jo, tak fajn. A teď táhněte do hajzlu!“ Obrátil se a šel dál.

„Pane Belle, potřebujeme si přece promluvit o tom malém problému.“

„Nemám vám co říct.“

„Je ve vašem nejlepším zájmu, abyste si nastoupil. Jestli s námi ovšem chcete dál udržovat obchodní styky.“ Muž se odmlčel. „A pokud chcete dostat zaplaceno.“

Romy se zastavil a rozhlédl se ulicí. Vítr mu bičoval tvář a chlad mu pronikal hedvábnou košilí až na tělo.

„Tady je teplo, pane Belle. A potom vás zavezu domů.“

„Krucihiml!“ zaklel Romy a nasedl si dozadu. Zatímco se uveleboval na sedadle, zaměřil se spíš na luxusní vnitřek vozu, než aby si prohlížel muže za volantem. Jako obvykle to byl ten chlápek s vybělenými plavými vlasy, ten, který se na Romyho nikdy ani nepodíval.

„Musíte to děvče najít.“

Romy vztekle zavrčel. „Já nemusím nic, dokud mi nezaplatíte.“

„Měl jste nám ji přivést už před čtrnácti dny.“

„No, teda ona zrovna nepatří k těm mým holkám, co spolupracujou nejlíp, víte? Seženu vám nějaký jiný.“

„Annie Pariniovou našli dneska ráno mrtvou. Věděl jste to?“

Romy na něj jen civěl. „A kdo ji oddělal?“

„Nikdo. Šlo o přirozenou smrt. Nicméně tělo předali úřadům.“

„Takže?“

„Takže už mají jednu z nich, jeden vzorek, v rukou. Nemůžeme připustit, aby našli další. To děvče musíte dodat.“

„Nevím, kde je. Hledal jsem ji všude.“

„Znáte ji lépe než kdo jiný. Máte na ulici svoje lidi, nemám pravdu? Najděte ji dřív, než porodí.“

„Má pořád ještě čas.“

„Neměli jsme v úmyslu, aby těhotenství proběhlo až do porodu. Nemáme sebemenší představu, zda může trvat plných devět měsíců.“

„Vy myslíte, že by se mohla rozsypat kdykoli?“

„To nevíme.“

Romy se rozesmál a podíval se okénkem, za kterým klouzaly domy. „Člověče, z vás by se jeden fakt zcvoknul. Jste o krok pozadu. Už se na ni přišli zeptat.“

„A kdo?“

„Policajti. Zastavili se dneska odpoledne a chtěli vědět, kde je.“

Muž se na chvilku odmlčel. Romy ve zpětném zrcátku zahlédl, jak řidiči přelétl po tváři záchvěv paniky. Molly Wolly, tys jim ale nahnala.

„Vyplatí se vám to, když ji seženete,“ ujistil ho muž.

„Chcete ji celou, nebo po kouskách?“

„Celou. Potřebujeme ji živou.“

„Sehnat ji živou, to bude těžší.“

„Deset, až ji dodáte.“

„Pětadvacet a půlku hned. Nebo sejděte bodnout.“ A Romy se už natahoval po kličce dvířek.

„Dobře. Pětadvacet.“

Romymu bylo do smíchu. Tihle chlápkové byli vyděšení k smrti, a to všechno kvůli nějaké Molly! Cenu dvaceti pěti tisíc neměla. Podle jeho skromného mínění nestála ani za pětadvacet centů.

„Můžete ji přivést?“

„Snad.“

„Jestli se vám to nepodaří, tak bude pár z mých investorů hodně nešťastných. Takže ji najděte.“ S těmi slovy podal Romymu obálku. „Dostanete ještě víc.“

Romy letmo nahlédl dovnitř a spatřil balíček padesátidolarovek. To byl slibný začátek.

Auto zastavilo nad Uptonem v Tremontu – Romyho rodném rajónu. Strašně nerad opouštěl ta pěkná, kožená sedadla, nerad vystupoval do ostrého větru. Zamával obálkou. „A co zbytek?“

„Až ji dodáte. Seženete ji přece?“

Však já tě pořádně natáhnu, pomyslel si Romy. Bude to vypadat těžší, než to ve skutečnosti je. Možná tím vyženu cenu ještě výš. „Uvidím, co se dá dělat,“ prohodil. Vystoupil z vozu a pozoroval, jak odjíždí. Vystrašený. Ten chlap vypadal vystrašený.

Obálka se zdála pěkně naditá. Nacpal si ji do kapsy u džín.

Radši by ses měla pořádně schovat, Molly Wolly, říkal si v duchu. Ať se ti to líbí nebo ne, za chvilku jsem u tebe.

Bryan pozval Toby dovnitř do domu a nabídl jí sklenku vína. Toby zde byla poprvé. Cítila se celá nesvá, ne proto, že zavítala do Bryanovy nekonvenční domácnosti, tvořené dvěma muži, kteří spolu žili ve šťastné dvojici. Bylo to spíš tím, že si uvědomila – jak tak seděla na pohovce v obývacím pokoji –, že s Bryanem nikdy nestrávila ani jedinou chvilku jako s přítelem. K ní do domu docházel, aby se staral o její matku, aby Ellen nakrmil a vykoupal. Toby mu za to každých čtrnáct dní vypsala šek, jímž mu zaplatila za práci. A v popisu práce přátelství uvedeno nebylo.

Ale proč ne? přemítala, když před ní na konferenční stolek rozprostřel ubrousek a postavil na něj sklenku bílého vína. Proč by prostá skutečnost, že mu každé dva týdny vypisovala šek, znemožnila mezi nimi jakékoli přátelské vztahy?

Seděla a usrkávala víno s pocitem viny, že se o to nikdy nepokusila. A byla zahanbená, že ji napadlo zajít za ním domů až nyní, kdy ho skutečně potřebovala.

Bryan se posadil naproti ní. Uplynula chvíle. Popíjeli víno a pohrávali si s nažehlenými ubrousky. Stínidla lamp vrhala oblé stíny na klenutý strop. Na stěně naproti Toby visela černobílá fotografie zachycující Bryana a Noela v ohybu pláže. Objímali se kolem ramen a na tvářích se jim zračil úsměv lidí, kteří vědí, jak vychutnat život. To byla schopnost, kterou v sobě Toby nikdy nedokázala probudit.

„Asi už víte, že se mnou mluvili z newtonské policie,“ začal Bryan.

„Uvedla jsem jim vaše jméno. Napadlo mě, že byste mi mohl pomoci. Zdá se, že se domnívají, že jako dcera nestojím vůbec za nic.“ Odložila sklenku a zadívala se na něj. „Bryane, vy víte, že bych matce nikdy neublížila.“

„A to jsem jim také pověděl.“

„Myslíte, že vám uvěřili?“

„To nevím.“

„Na co se vás ptali?“

Odmlčel se a upil vína. Pochopila, že tím získává čas k odpovědi.

„Vyptávali se mě na léky,“ řekl nakonec. „Chtěli vědět, zda Ellen neužívala nějaké léky na předpis. A vyptávali se na ty její popáleniny, co měla na rukou.“

„Vysvětlil jste jim, co se přihodilo?“

„Opakoval jsem jim to několikrát. Podle všeho se jim moje odpověď nezamlouvala. Co se to děje, Toby?“

Toby se zhroutila dozadu na pohovku a projela si rukama vlasy. „To ta Jane Nolanová. Já nechápu, proč mi tohle všechno dělá…“

„A co vám dělá?“

„Je tu jediný způsob, jak si to vše vysvětlit. Když se Jane objevila u mě doma, mně to připadalo jako – jako dar z nebes. Je bystrá, je milá. Je naprosto dokonalá. Vtrhla k nám jako velká voda a o všechno se postarala. A potom se to najednou všechno zvrtlo. Naprosto všechno. Jane navykládala policii, že to je moje vina – to s maminkou. Vypadá to skoro, jako by měla v úmyslu mi zničit život.“

„Toby, zní to tak podivně –“

„Lidé jsou podivní. Dělají šílené věci, jen aby na sebe strhli pozornost. V jednom kuse policii říkám, že to je ona, na kterou by se měli zaměřit. Že to ji by měli zatknout. Ale nehnou ani prstem.“

„Podle mě momentálně není zrovna ve vašem zájmu, abyste Jane Nolanovou napadala.“

„Ale když ona napadá mě. Nařkla mě, že jsem se pokusila ublížit vlastní matce! Proč volala policii? Proč se prostě nezeptala mě, odkud se vzaly ty popáleniny na mamčiných dlaních? A proč do toho zatahovat Vickie? Postavila proti mně vlastní sestru!“

„Ale z jakého důvodu?“

„To právě nevím! Je šílená!“

Zaznamenala, že Bryan odvrátil pohled, a uvědomila se, že to ona mluví, jako by nebyla duševně zdravá, jako někdo, kdo potřebuje psychiatra.

„Pořád si to v duchu přemílám kolem dokola a snažím se pochopit, proč se to stalo,“ pokračovala. „Jak jsem mohla připustit, aby k něčemu takovému došlo. Neprověřila jsem si Jane tak pečlivě, jak bylo záhodno.“

„Být vámi, Toby, tak bych na sebe nebral všechnu vinu za to, co se stalo. Copak vám s tím výběrem nepomáhala Vickie?“

„To ano, ale když ona je tak povrchní, pokud jde o takovéhle věci. Ve skutečnosti jsem za to zodpovědná já. Naprosto jsem propadla panice, když jste dal tu výpověď. Poskytl jste mi tak málo času, abych našla někoho jiného…“ Odmlčela se, neboť ji náhle osvítila myšlenka. To proto mi Jane vkročila do života – protože dal Bryan výpověď.

„Rád bych vám byl poskytl větší prostor,“ odpověděl jí. „Ale když oni naléhali, abych nastoupil okamžitě.“

„Proč si vybrali zrovna vás, Bryane?“

„Prosím?“

„Říkal jste přece, že jste nové místo nehledal. A pak se najednou objeví nabídka. Jak k tomu došlo?“

„Zavolali mně.“

„A kdo?“

„Sanatorium Twin Pines. Hledali terapeuta, který by připravil pacientům pro volný čas nějaký umělecký program, uměleckou činnost. Věděli, že působím jako ošetřovatel. A věděli také, že jsem umělec. Že mám obrazy na prodejních výstavách ve třech galeriích.“

„Jak se to dozvěděli?“

Pokrčil rameny. „Asi jim někdo dal moje jméno.“

A najal si vás, aby vás ode mě přetáhl. Abyste mě nechal na holičkách a já musela zoufale rychle shánět někoho jako náhradu.

Z Bryanova domu odcházela s více nezodpovězenými otázkami, než když do něj vcházela.

Rozjela se do nemocnice Springer, aby zjistila, jak se vede matce.

Bylo deset večer, a tedy dávno po návštěvních hodinách. Nikdo ji však nebránil vstoupit k Ellen na jednotku intenzivní péče. Světla byla ztlumená a Ellen ležela v pološeru. Toby se posadila k jejímu lůžku a zaposlouchala se do chodu respiračního přístroje. Na osciloskopu nad postelí zachycovala jasně zelená křivka činnost Ellenina srdce. Karta, do níž si sestra zaznamenávala údaje, byla zavěšena v nohou Elleniny postele. Toby ji vzala, rozsvítila malou lampičku na čtení a přelétla nejnovější záznamy.

15.45: Pokožka teplá, suchá. Žádná reakce na bolestivé podněty.

17.15: Návštěva pacientčiny dcery Vickie.

19.03: Životní funkce stabilizovány, dosud nereaguje.

Nalistovala na poslední záznam:

20.30: Dostavil se laborant, aby odebral pacientce krev na test na 7-dehydroxywarfarin.

„Kdo nařídil tenhle test?“ vyptávala se a podávala přitom kartu vrchní sestře. „Ten na dehydroxywarfarin?“

„U paní Harperové?“

„Ano, u mé matky.“

Vrchní sestra sáhla po Ellenině kartě založené ošetřujícím lékařem a sundala ji z poličky. Nalistovala na objednaná vyšetření. „Byl to doktor Steinglass.“

Toby zvedla sluchátko a vytočila jeho číslo. Telefon zazvonil dvakrát. Doktor Steinglass se sotva zmohl na: „Haló“, když na něj Toby vyjela:

„Bobe, proč jsi u mé matky objednal ten warfarinový test? Máš nějaký důvod k domněnce, že jí někdo dával coumadin? Nebo jed na krysy?“

„To jen… kvůli těm modřinám. A tomu krvácení do mozku. Říkal jsem ti, že srážlivost se vracela do normálu strašlivě pomalu –“

„Včera jsi mi tvrdil, že to je podle tebe důsledek zánětu jater.“

„Srážlivost byla nenormální. Hepatitidou se to vysvětlit nedalo.“

„Tak proč ten test na warfarin? Nic podobného nedostávala.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Řekli mi, abych ten test objednal,“ vysoukal ze sebe Steinglass posléze.

„A kdo?“

„Policie. Poradili mi, abych zavolal soudnímu lékaři a poradil se s ním. A on navrhl ten warfarinový test.“

„S kým jsi mluvil? S kterým doktorem?“

„Byl to doktor Dvorak.“

Dvorak, dosud napůl ponořený do spánku, tápal ve tmě po telefonu. Sluchátko zvedl po čtvrtém zazvonění. „Haló?“

„Proč, Dane? Proč to děláte?“

„To jste vy, Toby?“

„Já myslela, že jsme přátelé! A teď vidím, že jste na jejich straně. Nechápu, jak jsem se ve vás mohla tak mýlit!“

„Toby, poslouchejte –“

„Ne, vy poslouchejte mě!“ Hlas se jí zlomil. Uklouzl jí vzlyk, násilím však pláč potlačila. „Já matce neublížila! Já ji neotrávila! Jestli jí někdo ublížil, pak to byla Jane Nolanová!“

„Nikdo přece netvrdí, že jste udělala něco špatného. Ani já nic podobného přece neříkám!“

„Tak proč jste se mi nesvěřil, že jí necháte dělat krevní testy na warfarin? Proč jste se k něčemu takovému uchýlil za mými zády? Jestli se k vám dostaly nějaké informace, že byla otrávena, měl jste si o tom promluvit v první řadě se mnou! Říct to mně! A ne ten test prosadit, abych já o tom nevěděla!“

„Už jsem se vám pokoušel volat, chtěl jsem vám to vysvětlit, ale nebyla jste doma.“

„Byla jsem v nemocnici. Kde jinde bych asi byla?“

„Tak dobře, měl jsem vám zatelefonovat do Springeru. Omlouvám se.“

„Omluvou se nic nevyřeší. Ne, když jednáte za mými zády!“

„Ale takhle to nebylo! Zavolal mi detektiv Alpren. Tvrdil, že srážlivost krve vykazuje u vaší matky abnormální hodnoty. Zeptal se mě, co by mohlo tento jev způsobit a jestli bych si o tom nepohovořil s jejím lékařem. A test na warfarin je jenom dalším logickým krokem, který z toho vyplývá.“

„Logickým!“ Vyrazila ze sebe hořké zasmání. „Ano, tohle jste skutečně celý vy!“

„Toby, existuje řada dalších jiných důvodů, proč u ní může být srážlivost abnormální. Test na warfarin je jen součástí laboratorního vyšetření. Policie mě požádala o radu a já jsem jí ji poskytl. Je to moje práce.“

Chvilku byla zticha. Slyšel však její rozechvělý dech a věděl, že má co dělat, aby se nerozplakala.

„Toby?“

„Předpokládám, že do popisu vaší práce bude zapadat i to, že proti mě budete svědčit u soudu.“

„Tak daleko to nezajde.“

„Ale kdyby zašlo? Kdyby to opravdu tak daleko zašlo?“

„Ježíši, Toby!“ Unaveně si povzdychl. „Na takovouhle otázku vám nehodlám odpovídat.“

„To nevadí,“ odsekla, „už jste na ni odpověděl.“ A zavěsila.

Detektiv Alpren měl oči jako opička, bystré, pátravé a rychlé, pokud jde o postřeh detailů. Zdálo se, že nevydrží postát na jednom místě déle než minutu. Přecházel sem a tam po pitevně, a když nepřecházel, tak přenášel váhu z nohy na nohu. Mrtvé tělo ležící na pitevním stole ho vůbec nezajímalo. Přišel za Dvorakem a už deset minut netrpělivě čekal, až pitva skončí.

Konečně Dvorak vypnul magnetofon, na který nahrával průběh pitvy, a Alpren okamžitě začal: „Takže teď si o tom můžeme promluvit?“

„Tak spusťte.“ Dvorak však od pitevního stolu nevzhlédl a pohled dosud upíral na mrtvolu. Šlo o tělo mladého muže. Trup měl otevřený a vybraný od krku až po stydkou kost. Když se lékař podíval do prázdné dutiny, tak ho napadlo: Uvnitř jsme všichni stejní. Jsme jen totožné soubory orgánů zabalené v různých odstínech pokožky. Vzal jehlu a šití a pustil se do sešívání dutiny. Zabíral přitom jehlou velké kusy kůže. Nebylo třeba zašít ránu bez jizev. Šlo pouze o to, vše začistit, připravit tělo pro převoz do márnice. Takovou práci dělávala obvykle Lisa.

Alpren si nevšímal té příšerné činnosti s jehlou a přistoupil ke stolu. „Ten test už přišel zpátky,“ hlásil. „To – jak tomu říkáte? Chromatografie?“

„Ano, rychlá chromatografie.“

„Přesně tak. Na každý pád mě zavolali z nemocniční laboratoře. Test je pozitivní.“

Dvorak na okamžik ztuhl. Přinutil se šít dál, aby uzavřel kůži nad prázdnou dutinou. Povšiml si toho Alpren? přemítal.

„Takže co to vlastně znamená?“

Dvorak dál soustředěně upíral pohled na úkol, který měl před sebou. „Chromatografie je test na přítomnost 7-hydroxywarfarinu.“

„Což je?“

„Metabolit warfarinu.“

„Což je?“

Dvorak udělal uzel a sáhl po dalším šití. „Droga, která ovlivňuje normální srážlivost krve. Může vést například k nadměrnému výskytu modřin. Ke krvácení.“

„I do mozku? Jako u paní Harperové?“

Dvorak se zarazil. „Ano. Také by se tím daly vysvětlit ty modřiny na jejích nohách.“

„Tak proto jste navrhl ten test.“

„Doktor Steinglass se mi zmínil o abnormální srážlivosti krve. Otravu warfarinem lze aplikovat na rozmanité diagnózy.“

Alpren měl ještě plné ruce práce se zapisováním poznámek, když mu kladl další otázku. „A jak se ta droga, ten warfarin, získá?“

„Lze ho nalézt v některých jedech na krysy.“

„A ty vykrvácejí, když se jím otráví?“

„Nějakou dobu to trvá, než začne látka účinkovat. V konečné fázi ale vnitřně vykrvácejí.“

„Roztomilá představa. Kde jinde se dá warfarin sehnat?“

Dvorak se opět odmlčel. Nechtěl vést takový rozhovor, nechtěl zvažovat všechny možnosti. „Lze ho získat na předpis jako lék, který se nazývá coumadin. Ten se užívá k ředění krve.“

„Dostane se pouze na předpis?“

„Ano.“

„K tomu tedy potřebujete lékaře, aby látku předepsal, a lékárnu, aby ji vydala?“

„Ano, správně.“

Pero škrábalo poznámky rychleji. „Mám tím pádem další práci.“

„A jakou?“

„Oblast lékáren. Musím zjistit, kdo předepisoval coumadin, kteří doktoři si ho objednali.“

„Není to zase tak neobvyklý lék. Zjistíte určitě, že si ho objednává spousta lékařů.“

„Hledám hlavně jedno jméno. A to doktorky Harperové.“

Dvorak odložil jehlu a pohlédl na Alprena. „Proč jste se zaměřil výhradně na ni? Co ta pečovatelka, která se starala o její matku?“

„Jane Nolanová má záznamy bez poskvrnky. Zkontrolovali jsme si to u jejích posledních tří zaměstnavatelů. A nezapomínejte, že to byla ona, kdo nás zavolal a vznesl to podezření z týrání.“

„Možná aby si sama kryla záda!“

„Podívejte se na to z hlediska doktorky Harperové. Je to pohledná žena, ale bez manžela, bez vlastní rodiny. Pravděpodobně nemá ani žádnou známost. Je uvězněná se starou, senilní matkou, která se nemá k tomu, aby zemřela. Potom začne chybovat v práci a stres se postupně hromadí.“

„Až ji přivede k pokusu o vraždu?“ Dvorak zavrtěl hlavou.

„Pravidlo číslo jedna říká: Nejdřív prověř rodinu.“

Dvorak dokončil poslední uzel na těle mrtvého a ustřihl šití.

Alpren vydal znechucený zvuk, když pohlédl na sešitý trup.

„Ježíši! Vypadá jako Frankenstein!“

„Všechno se to schová pod oblekem. I žebrák má nárok vypadat v rakvi úctyhodně.“ S těmi slovy si Dvorak svlékl plášť a stáhl rukavice. Potom si umyl ruce. „A co takhle náhodná otrava?“ navrhoval. „Její matka trpí Alzheimerovou chorobou. Nedá se odhadnout, co všechno si strčí do pusy. Možná že měli po domě nasypaný jed na krysy.“

„Který dcera s klidem nechala najít starou mamku. Fajn.“

Dvorak si prostě jen dál myl ruce.

„Mně se zdá docela zajímavé, že se mnou teď doktorka Harperová odmítá mluvit bez svého právníka,“ pokračoval detektiv.

„Na tom není nic podezřelého. To je moudré.“

„Přesto se tomu nestačím divit.“

Dvorak si osušil ruce. Na Alprena se nedíval, ve skutečnosti se na něj podívat neodvažoval. Do tohohle vyšetřování se plést nebudu, říkal si v duchu. Nemám potřebný odstup. Nemám to srdce, abych se podílel na rekonstrukci kriminálního případu, který bude namířený proti Toby Harperové. Přesto by však měl dělat, co po něm vyžaduje jeho povolání. Prověřit důkazy. Vyvodil z nich logické závěry.

Nezamlouvalo se mu, co ty důkazy napovídaly.

Bylo zřejmé, že ta stará paní byla otrávena. V tomto okamžiku však nebylo možné určit, zda šlo o náhodu, či záměr. Nevěřil, že by za to mohla Toby. Nebo tomu pouze věřit odmítal? Ztratil snad objektivní stanovisko prostě proto, že ho Toby přitahovala?

Celý včerejší večer musel bojovat s naléhavou touhou zavolat jí. Dvakrát už dokonce zdvihl sluchátko, pokaždé však zavěsil. Uvědomil si, že nemůže probírat důkazy s možným podezřelým. A potom se jemu pokoušela zatelefonovat ona dneska dopoledne. Využil svou sekretářku jako štít a požádal ji, aby Tobyiny telefonáty vyřizovala místo něj. Bylo mu z toho nanic, avšak neměl vlastně na výběr. Toby nyní zůstala bez přátel a byla snadno zranitelná – a on jí v tomto ohledu nemohl poskytnout žádnou útěchu.

Sotva Alpren odešel, zamířil Dvorak do dveří vedlejší laboratoře. Na desce stolu byly vyrovnány krabice se vzorky, které čekaly na vyhodnocení. Byla to tichá, samotářská práce, za kterou byl vděčný. Hodinu seděl shrbený nad mikroskopem, uzavřený před světem. Ticho rušilo jen příležitostné cinknutí podložních sklíček se vzorky. Byl jako poustevník ve své cele, odloučený od ostatního světa, Práce o samotě ho jindy těšila, dnes se však cítil mizerně a nedokázal se soustředit.

Podíval se na prst, kde se řez po skalpelu zhojil a zanechal pouze drobnou jizvu. Byla to připomínka vlastní smrtelnosti, toho, že zdánlivě triviální události mohou vést ke katastrofě. Třeba příliš rychlý krok z chodníku do vozovky. Nebo když člověk stihne dřívější let. Kouření poslední cigarety v posteli. Přízrak smrti bez přestání číhá, čeká na svou příležitost. Upíral pohled na jizvu a představoval si, jak jeho vlastní neurony už nyní implodují, neboť je nasměrovala k sebezničení masa vetřeleckých prionů.

Nedalo se s tím nic dělat, nebylo možné s tím nic udělat, jen čekat a sledovat příznaky. Rok dva nanejvýš. Potom bude zase volný. Získá zpátky život.

Uzavřel krabici se vzorky a zíral na prázdnou stěnu před sebou. Kdy jsem vůbec žil skutečným životem?

Přemítal, zda už není příliš pozdě začít nový.

Bylo mu čtyřicet pět. Bývalá manželka se znovu šťastně provdala a jeho jediný syn se již osamostatňoval. Když jel Dvorak před půl rokem na dovolenou, byl sám. Vydal se na cestu po Irsku, od jedné hospody k druhé. Radoval se z občasného sblížení s lidmi, jakkoli krátkého a povrchního. Považoval se za člověka, který se obejde bez společnosti. Avšak pouze do okamžiku, než jednoho večera dorazil do malé vesničky na západě a zjistil, že jediná zdejší hospoda je zavřená. Jak stál na opuštěné silnici v místě, kde ho neznala živá duše jménem, tak se ho zmocnilo tak hluboké a nečekané zoufalství, že nasedl do vozu a rozjel se rovnou cestou zpátky do Dublinu.

Cítil, že na něj stejné zoufalství doléhá právě nyní, když se upřeně díval do zdi.

Rozezněl se místní telefon. Polekaně vstal a zdvihl sluchátko. „Prosím?“

„Máte dva hovory. Na první lince je Toby Harperová. Chcete, abych to s ní pořád hrála do ztracena?“

Musel vynaložit veškerou vůli, aby jí odpověděl: „Povězte jí, že nejsem k zastižení. A že nevíte, kdy se objevím.“

„A ten druhý hovor je detektiv Sheehan, máte ho na dvojce.“

Dvorak stihl tlačítko linky číslo dvě. „Royi, to jste vy?“

„Máme nějaké další podrobnosti týkající se toho dítěte, nebo co to bylo,“ oznamoval mu Sheehan. „A o té mladé ženě, která zavolala tu sanitku.“

„O Molly Pickerové?“

„Jo. Tak tu jsme našli.“

Kapitola 17

„Bohužel, doktor Dvorak se ještě nevrátil, takže vás na něj nemůžu přepojit.“

Toby zavěsila a zoufale se zadívala na hodinky. Dvoraka se snažila sehnat celý den. Ani jeden z hovorů nepřepojili. Tušila, že proti ní policie sestavuje nějaký případ. Kdyby mohla s Dvorakem jen promluvit, třeba by ho přesvědčila – jako přítele –, aby jí prozradil, jaké důkazy mají.

On ale její hovory nebere.

Odešla ze sesterny na jednotce intenzivní péče a zamířila k matčině pokojíku. Stála za okénkem a pozorovala, jak se Ellenina hruď zvedá a zase klesá. Koma se prohloubilo a Ellen už sama nedokázala dýchat. Nejnovější rentgenový snímek ukázal, že se krvácení rozšířilo. Přidružilo se k tomu navíc krvácení do oblasti mozku u Varolova mostu. Vedle postele stála ošetřovatelka a právě matce aplikovala intravenózně infuzi. Vycítila, že ji někdo pozoruje, a tak se otočila k okénku a spatřila Toby. Až příliš rychle zase zrak odvrátila. Nedostatek pochopení, ba ani přikývnutí, jak to slušnost vyžadovala, to mluvilo za všechno. Personál už Toby nevěřil. Nikdo jí nevěřil.

Vyšla z nemocnice a nastoupila do vozu. Nenastartovala však. Nevěděla, kam jet. Domov nepřicházel v úvahu – bylo to tam příliš prázdné, příliš tiché. Byly čtyři hodiny. Do večeře zbýval ještě čas, i kdyby na ni měla chuť. Denní rytmus jejího těla byl zcela nabouraný, dosud se nacházela v přechodném stadiu na denní program. A tak nikdy netušila, kdy se jí zmocní hlad nebo na ni padne únava. Věděla jedno – že má mysl zmatenou a pocit, že nic není v pořádku. A její život, kdysi tak dokonale zorganizovaný, byl nyní naprosto a nenávratně zpackaný.

Otevřela kabelku a vytáhla z ní doporučení Jane Nolanové. Nosila je s sebou, neboť měla v úmyslu, že zavolá všem čtyřem Janeiným předchozím zaměstnavatelům, kvůli bližším informacím. Kvůli nějaké narážce, že ta jejich „dokonalá“ ošetřovatelka nebyla zase tak dokonalá. Se třemi řediteli pečovatelských domů už dokonce mluvila telefonicky. A všichni Jane vynášeli do nebes.

Pěkně to s nimi sehrála! Ale já znám pravdu!

Zatím nemluvila s nikým z pečovatelského ústavu Wayside. Podle adresy to bylo jen několik minut odsud.

Toby nastartovala.

„Jane bychom uvítali zpátky s otevřenou náručí!“ vykládala vrchní sestra Doris Maconová. „Naši pacienti ji podle všeho měli ze všech našich ošetřovatelek nejraději.“

Ve Wayside právě večeřeli. Vozík s jídlem zrovna rachotil do jídelny. U čtyř dlouhých stolů seděli pacienti. Okolí byli schopní vnímat v různých stadiích. Téměř nemluvili. Místností se rozléhaly pouze hlasy personálu, když před pacienty pokládali podnosy: Tady máte večeři, drahoušku. Nepotřebujete s tím ubrouskem pomoct? Ukažte, já vám to maso rozkrájím…

Doris přelétla pohledem to shromáždění šedých hlav a pokračovala: „Víte, oni si oblíbí vždycky určitou sestru. Podle povědomého hlasu, přátelské tváře – to pro ně znamená všechno. Když pak sestra odejde, někteří z našich pacientů opravdu truchlí. Nikdo z nich nemá rodinu, takže jejich rodinou jsme my.“

„A Jane se k nim chovala hezky?“

„Dokonale. Pokud uvažujete o tom, že byste si ji najala, pak buďte šťastná, že máte takovou uchazečku. Všem nám bylo líto, když odešla, protože vzala to místo v sanatoriu Orcutt.“

„Orcutt? To jsem v jejím životopise neviděla.“

„Vím, že u nich pracovala přinejmenším rok poté, co odešla od nás.“

Toby rozložila papír s Janeiným životopisem. „Tady to není. Po vás nastoupila v pečovatelském domě Garden Grove.“

„Ach, ten patří k řetězci sanatorií Orcutt. Je to skupina pečovatelských domů, které patří téže společnosti. Pracujete-li pro Orcutt, tak vás mohou umístit v kterémkoli jejich zařízení.“

„Kolik jich mají?“

„Tak desítku? Jistá si nejsem. Ale náleží rozhodně k naší nejvážnější konkurenci.“

Orcutt, opakovala si Toby v duchu. Proč se jí to jméno zdá tak povědomé? Už ho určitě někde slyšela.

„Nevěděla jsem, že se Jane vrátila do Massachusetts a že zde hledá zaměstnání,“ pokračovala Doris. „Mrzí mě, že neoslovila nás.“

Toby obrátila pozornost opět na Doris. „Ona opustila stát?“

„Před několika měsíci nám poslala pohled z Arizony. Oznamovala nám, že se provdala. A že nyní jen lenoší. To bylo naposledy, kdy jsem o ní slyšela. Podle všeho se odstěhovala zpátky.“ Žena se se zvědavostí zahleděla na Toby. „Jestli si ji zamýšlíte najmout, tak proč se neobrátíme rovnou na ni? Vysvětlí vám jistě ráda sama ten přehled zaměstnání uvedených v životopise.“

„Raději si to prověřuju dvakrát,“ zalhala Toby. „Pomýšlím na to, že bych si ji najala. Je to však pro mou maminku, která se opravdu sama o sebe postarat nemůže. Proto musím vybírat pečlivě.“

„No, za Jane dám ruku do ohně. K našim pacientům se chovala skvěle.“ Doris přistoupila k jednomu z jídelních stolů a položila ruku na rameno starší ženě, která tam seděla. „Miriam, drahoušku, vy se přece pamatujete na Jane, viďte?“

Žena se usmála, lžíci s bramborovou kaší u úst bez umělého chrupu. „Ona se vrátí?“

„Ne, moje milá. Chtěla jsem jen této dámě povědět, zda jste Jane měla ráda nebo ne.“

„Já Janey zbožňovala! Už se na mě dlouho nebyla podívat.“

„Jane je pryč, drahoušku.“

„A to děťátko! To jsem zvědavá, jak už je asi velké! Povězte jí, ať se k nám zase vrátí!“

Doris se narovnala a pohlédla na Toby. „Tak tomuhle bych říkala víc než dostačující doporučení.“

Když se Toby zase ocitla ve voze, zírala chvíli celá zoufalá na přístrojovou desku.

Jak to, že nikdo nevidí pravdu? Janeini předchozí pacienti ji měli velice rádi. Její bývalí zaměstnavatelé ji měli velice rádi. Byla drahoušek, prostě světice.

A ze mě se stal ďábel.

Už sahala po klíčku k zapalování, že jím otočí, když tu si náhle vybavila, kde slyšela jméno Orcutt.

Měla ho od Robbieho Bracea. Onoho večera, tehdy v kartotéce v Brant Hillu, jí svěřil, že tahle budova slouží též jako centrální kartotéka pro pečovatelské domy Orcutt.

Vystoupila z vozu a zamířila zpátky do budovy.

Doris Maconová teď byla v sesterně, kde shromažďovala lékařské předpisy. Vzhlédla a byla zjevně překvapena, že se Toby vrátila.

„Mám ještě jednu otázku,“ spustila Toby rovnou. „Ta žena v jídelně se zmiňovala o nějakém dítěti. Měla Jane dítě?“

„Dceru. Proč?“

„Nikdy o tom nemluvila…“ Toby se odmlčela, neboť se jí myšlenky rozlétly najednou desítkami různých směrů. Zemřelo to dítě? Měla vůbec nějaké? Nebo se prostě jen neobtěžovala uvést v životopise, že má dceru?

Doris se na ni dívala se zmateným výrazem. „Promiňte, ale právě tohle je pro vás podstatné, abyste ji zaměstnala?“

Proč se o tom dítěti nikdy nezmínila? Toby zčistajasna něco napadlo. „Jak Jane vypadala?“

„Copak jste s ní nemluvila? Viděla jste ji přece –“

„Jak vypadala?“

Doris, zaskočená jejím ostrým tónem, na Toby okamžik upřeně civěla. „Ona – no – vypadala celkem obyčejně, jako každý. Nebylo na ní opravdu nic pozoruhodného.“

„Jak byla vysoká? Jakou měla barvu vlasů?“

Doris vstala. „Máme tady skupinovou fotografii našich zaměstnanců. Fotografujeme se každý rok. Můžu vám ji ukázat.“ Zavedla Toby do haly, kde visela řada zarámovaných snímků. Každý z nich byl označený tabulkou s datem, kdy byl obrázek pořízen. Byly tu fotografie až do roku 1981 – což byl pravděpodobně rok, kdy byl Wayside otevřen. Doris se zastavila před barevným snímkem pořízeným přede dvěma lety a přelétla pohledem tváře.

„Tady ji máte,“ a s těmi slovy ukázala na ženu v bílém stejnokroji. „Tohle je Jane.“

Toby zírala užasle na fotografii. Žena stála na levém konci skupinky. Buclatou tvář měla rozesmátou a horní část stejnokroje jí splývala jako beztvarý stan přes neskutečně obézní tělo.

Toby zavrtěla hlavou. „Tohle není ona.“

„Ale ano, ujišťuju vás, že to je Jane,“ trvala na svém Doris. „A totéž vám řeknou naši pacienti. Tohle je stoprocentně Jane Nolanová.“

„To děvče jsme sebrali v North Endu,“ hlásil strážník. „Svědci viděli, jak ji nějaký chlápek fackuje a pokouší se ji zatáhnout do auta. Křičela, co jí hrdlo stačilo, takže jí přispěchali na pomoc. My jsme byli první policisté, kteří se objevili na místě činu. Našli jsme to děvče, jak sedí na okraji chodníku s roztrženým rtem a monoklem. Uvedla, že se jmenuje Molly Pickerová.“

„A kdo byl ten chlap, co ji mlátil?“ chtěl vědět Dvorak.

„Podle mě to byl její pasák. Neprozradila nám to. A on se z místa činu pochopitelně vypařil.“

„Kde je to děvče teď?“

„Sedí v hlídkovém voze. Nechce přijít sem. Touží po jediném – vrátit se na ulici.“

„Aby ji ten pasák mohl zase napadnout?“

„Moc rozumu zrovna nepobrala.“

Když vycházeli hlavním vchodem na Albany Street, Dvorak si povzdychl. Nedělal si velké naděje, pokud jde o rozhovor s tou dívkou. Naštvané děvče, ani ne dvacetileté, a ještě ke všemu nevzdělané, to byl chatrný zdroj pro zjištění diagnózy. Navíc nebyla zatčená, takže mohla kdykoli odejít. To však pravděpodobně nevěděla. A on jí to rozhodně neprozradí, alespoň do té doby ne, dokud nebude mít příležitost vytáhnout z ní nějaké rozumy. Pokud ovšem vůbec něco ví.

Strážník mu ukázal na policejní vůz, v němž seděl na předním sedadle jeho kolega. Vzadu usadili děvče s hnědými vlasy splihlými jako provázky a roztrženým rtem. Byla schoulená v obrovitém baloňáku a na klíně pevně svírala lacinou kabelku z lakované kůže.

Policista otevřel zadní dvířka vozu. „Proč si nevystoupíte, slečno? Tohle je doktor Dvorak. Rád by si s vámi promluvil.“

„Já doktora nepotřebuju!“

„Je z úřadu soudního lékařství.“

„Nepotřebuju ani vyšetření v nějakém ústavu!“

Dvorak se naklonil dovnitř vozu a usmál se na zadrženou. „Ahoj, Molly. Půjdeme dovnitř, do té budovy, a promluvíme si tam. Tady venku je zima, nemyslíte?“

„Nebyla by, kdybyste zavřel ty dvířka.“

„Klidně můžu čekat celý den. Můžeme si pohovořit teď anebo o půlnoci. Je to na vás.“ Stál a díval se na ni. Vyčkával, jak dlouho jí potrvá, než ji otráví, že se na ni tak upřeně dívají. Všichni tři muži, dva policisté a Dvorak, ji beze slova pozorovali.

Molly se zhluboka nadechla a vydechla se zoufalým zachrčením. „Máte tam záchod?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Začíná se mi dělat fakt zle.“

Dvorak přistoupil ještě blíž k vozu. „Pojďte se mnou, ukážu vám, kudy se tam jde.“

Molly se vyhrabala z policejního auta a příliš velký baloňák za sebou táhla jako obrovitou pelerínu. Dvorak upřel pohled na její břicho teprve tehdy, když se narovnala. Byla těhotná. Přinejmenším šest měsíců, jak to tak odhadoval.

Dívka sledovala, kam upírá oči. „Jo, jsem zbouchnutá,“ vyjela, „a co má bejt?“

„Myslím, že bychom měli jít dovnitř. Těhotné ženy si potřebují sednout.“

Vrhla po něm pohled, který říkal: To má bejt jako fór, jo? A vkráčela do budovy.

„Fakt moc milé děvče,“ zabručel policista. „Přejete si, abychom byli někde po ruce?“

„Můžete odjet. Posadím ji do taxíku, až si s ní promluvím.“

Dvorak našel Molly, jak na něj čeká přímo přede dveřmi.

„Tak kde je ten záchod?“ naléhala.

„Jeden je nahoře, hned vedle mé kanceláře.“

„Tak sebou hoďte! Potřebuju se vyčůrat!“

Nepronesla ani slovíčko, když jeli výtahem. Podle soustředění, které se jí zračilo ve tváři, usoudil, že myslí pouze na svůj močový měchýř. Počkal na ni před místností pro personál. Dala si na čas. Vynořila se až po deseti minutách a voněla mýdlem. Umyla si obličej. Napuchlý ret kontrastoval až děsivě s její bílou tváří.

Dvorak ji zavedl do kanceláře a zavřel dveře. „Molly, posaďte se.“

„Bude to trvat dlouho?“

„To záleží na tom, jestli mi pomůžete. Jestli něco – cokoli víte.“ Opět ji pohybem ruky vyzval, aby se posadila.

Otráveně dosedla na židli a plášť kolem sebe obtočila jako ochranný val. Vystrčila trucovitě spodní ret, celý zjizvený.

Dvorak se opíral stehny o stůl a shlížel na ni shora. „Přede dvěma dny jste volala na tísňovou linku. V centrále nahráli váš hlas, když jste žádala, aby poslali sanitku.“

„To jsem netušila, že zavolat sanitku je zločin.“

„Když dorazili na místo, našli tam ženu, která vykrvácela. Byla mrtvá. Vy jste byla v tom bytě s ní. Molly, co se tam stalo?“

Na to neřekla nic. Sklopila hlavu a řídké vlasy jí zakryly tvář.

„Netvrdím, že jste provedla něco zlého. Potřebuju to jen vědět.“

Děvče se na něj nepodívalo. Objala se pažemi a začala se houpat na židli. „Já za to nemůžu,“ zašeptala.

„Já vím.“

„Chtěla bych odejít. Nemohla bych prostě odejít?“

„Ne, Molly. Nejdřív si musíme promluvit. Mohla byste se na mě teď prosím podívat?“

Neposlechla ho. Hlavu měla dál sklopenou, jako by to, že se mu podívá do očí, znamenalo porážku.

„Proč se mnou nechcete mluvit?“

„A proč bych měla? Neznám vás.“

„Mě se bát nemusíte. Já nejsem policista. Jsem lékař.“

Jeho slova vyvolala opačnou reakci, než jakou očekával. Ještě víc se schoulila na židli a zachvěla se. Nevyznal se v ní. Představovala pro něj neznámý druh. Stejně jako ostatní mládež pod dvacet. Nebyl si jistý, jak pokračovat dál.

Na stole se rozezněl místní telefon.

„Je tady doktorka Toby Harperová,“ hlásila mu sekretářka.

„Nejsem tu.“

„Podle mě jen tak neodejde. Trvá na tom, že půjde nahoru za vámi.“

„Podívejte, já s ní opravdu nemůžu teď hned mluvit.“

„Mám jí říct, aby počkala?“

Dvorak si povzdychl. „Tak dobře. Ať počká. Ale možná, že se to tady dost protáhne.“

Obrátil se zpátky k Molly Pickerové, nyní naštvanější než kdy předtím. Jedna žena se dožadovala, aby si s ním mohla promluvit, a druhá odmítala říct jediné slůvko.

„Molly,“ začal znovu, „potřebuju vědět všechno o vaší kamarádce Annie. Té ženě, která zemřela. Brala drogy? Nebo nějaké léky?“ Děvče se opět otřáslo a schoulilo se do klubíčka.

„Je to nesmírně důležité. Ta žena v sobě nosila strašlivě zdeformovaný plod. Musím vědět, čemu byla vystavena. Může to být životně důležitá informace také pro ostatní těhotné ženy. Tak co, Molly?“

Dívka se začala chvět. Dvorak zpočátku nechápal, co se děje. Domníval se, že jí je zima, proto že se třese. Potom se však překotila kupředu a narazila hlavou na podlahu. Ruce a nohy sebou začaly škubat a celé tělo se zmítalo v křečích.

Dvorak vedle ní poklekl a v chvatu se pokoušel vymotat ji z pláště, který se jí obtáčel okolo krku. Mollyiny paže však kolem sebe mlátily s nadlidskou silou. Konečně se mu podařilo rozepnout límec kabátu. Pořád se svíjela v křečích a tvář jí hrozivě znachověla. Oči měla obrácené v sloup. Co teď? Jsem patolog, a ne doktor z pohotovosti!

Vyskočil a stiskl tlačítko místního telefonu. „Potřebuju tu doktorku Harperovou. Okamžitě mi ji sem pošlete!“

„Já myslela, že jste říkal –“

„Mám tu naléhavý případ!“

Opět obrátil pozornost k Molly. Děvče sebou přestalo házet, tvář mělo nicméně i nadále temně rudou. Na čele jí rostla obrovská boule, jak se uhodila o podlahu.

Nesmí se zalknout! Otoč ji na bok!

V mysli, kterou zachvátila panika, se mu konečně vybavilo to, co si zapamatoval z přednášek na medicíně. Poklekl znovu vedle dívky a rychleji obrátil na levý bok, s tváří nepatrně natočenou k zemi. Kdyby začala zvracet, tak se jí obsah žaludku nedostane do plic. Nahmatal jí pulz – byl rychlý, ale hmatný. Nepřestávala dýchat.

Dobře. V pořádku. Zajistili jsme přístup vzduchu. Dýchání není zastaveno. A krevní oběh také ne. Na co jsem zapomněl?

Dveře ordinace se otevřely. Vzhlédl, když do místnosti vstoupila Toby Harperová. Pohled jí okamžitě utkvěl na dívce. Přiklekla k ní.

„Co se stalo?“

„Dostala nějaký záchvat –“

„Víte o ní něco z lékařského hlediska? Jde o epilepsii?“

„Nemám tušení. Pulz má hmatný a dýchá.“

Toby pohlédla na modřinu. „Kdy se uhodila ho hlavy?“

„Hned jak začal ten záchvat.“

Toby rozhrnula plášť a odhalila Mollyino tělo. Na okamžik se odmlčela, a potom se ozvalo zděšené: „Vždyť je těhotná!“

„Jo, ale nevím, v kolikátém měsíci je.“

„Víte o ní vůbec něco?“

„Má záznam na policii. Prostituce. Dneska ji napadl její pasák. To je všechno, co vím.“

„Máte lékárničku?“ zeptala se ho Toby.

„V zásuvce stolu –“

„Přineste ji.“

Děvče zachroptělo a pohnulo hlavou.

Zatímco se Toby přehrabovala v lékárničce a hledala v ní bůhvíco, vyprostil Dvorak Mollyinu paži z rukávu baloňáku. Dívka otevřela oči a pohlédla na něj. V tu chvíli se s ním začala prát a snažila se zoufale vytrhnout z jeho sevření.

„Všechno je v pořádku,“ chlácholil ji, „jen klid –“

„Nechte ji být!“ přikázala mu Toby. „Je postiktická a zmatená. A vy jí naháníte strach.“

Dvorak uvolnil sevření té zoufale vyhublé paže a ustoupil do pozadí.

„V pořádku, zlato,“ zašeptala Toby. „Podívej se na mě. Jsem tady.“

Dívka přesunula pohled na Tobyinu tvář, která se nad ní skláněla. „Mami,“ vydechla.

Toby mluvila pomalu a tiše. „Já ti neublížím. Jenom ti posvítím takovým malým světýlkem do očí, ano?“ Děvče na ni dál zíralo, jakoby v údivu. Toby posvítila tužkovou baterkou Molly do zornic. „Jsou klidné a reagují. A dokáže hýbat rukama i nohama.“ Toby sáhla po manžetě na měření tlaku. Molly se pokusila o chabý odpor, když jí manžeta obemkla paži, avšak dál přitom upírala pohled na Toby. Zdálo se, že ji to uklidňuje.

Toby se zamračila, když ručička na tlakoměru klesala zvolna dolů. Rychle uvolnila tlak manžety a stáhla jí Molly z paže. „Potřebuje okamžitě do nemocnice.“

„Hned přes ulici je Bostonská městská.“

„Dopravíme ji na jejich pohotovost. Má tlak dvě stě deset na sto třicet. A je těhotná. Tím se myslím vysvětluje ten záchvat.“

„Jde o eklamsii? Těhotenské křeče?“

Toby v rychlosti přikývla a zavřela černý kufřík. „Dokážete ji odnést?“

Dvorak se sklonil a vzal dívku do náručí. Připadala mu křehká, jako by nic nevážila, přestože byla těhotná. Nebo měl v krvi tolik adrenalinu, že tíži břemena nepociťoval. Toby šla jako první a otvírala mu dveře. Vyšli před hlavní vchod budovy na Albany Street.

Mezi domy se proháněl vítr a do tváří je bodal drobnými smítky, když přecházeli ulici. Děvče se mu v náručí zmítalo. Dvorak klopýtal na protější chodník a nahoru ke zvýšenému vstupu na pohotovost. Mollyin kabát se mu při tom pletl mezi nohy a její vlasy ho šlehaly do obličeje. Dvojité dveře se rozlétly.

Za okénkem příjmu vzhlédl ošetřovatel. Když spatřil, že Dvorak nese v náručí dívku, zeptal se: „Co se stalo?“

Odpověděla mu Toby, která přistoupila k okénku a otevřela Mollyinu malou, lacinou kabelku, aby našla průkaz totožnosti. „Jde o těhotnou dívku, která má křeče. Právě je po záchvatu. Tlak má dvě stě deset na sto třicet.“ Ošetřovatel okamžitě pochopil situaci a zavolal, aby přivezli vozík.

Molly dokonale probral vpich jehly. Začala sebou házet, aby se osvobodila ze sevření rukou, které ji přidržovaly. Bylo jich však příliš mnoho, těch kteří ji polapili jako do pasti, aby ji mučili. Nedokázala si vybavit, jak se na tohle příšerné místo dostala. Nevzpomínala si ani, co špatného provedla, že si zasloužila takový trest. Pokud jsem udělala něco špatného, pak toho lituju. Lituju toho. Prosím, přestaňte mi ubližovat!

„Kruci, natrhl jsem žílu! Dejte mi sem někdo osmnáctku –“

„Zkuste tu druhou ruku. Zdá se, že tam je žíla dobrá.“

„Musíte ji přidržovat. Pořád sebou mele.“

„Je to záchvat?“

„Ne, brání se –“

Něčí ruce jí stiskly tvář. A nějaký hlas jí přikázal: „Slečno, musíte ležet klidně! Chceme vám dát infuzi!“

Mollyin vyděšený pohled se zaostřil na tvář, z níž se na ni upíraly něčí oči. Byl to muž oblečený v modrém. Kolem krku se mu jako had ovíjel stetoskop. Ten muž měl oči plné vzteku.

„Je pořád mimo,“ usoudil. „Prostě ji nějak aplikujte tu infuzi.“

Další pár rukou ji popadl za paži a připíchl Molly k lůžku. Pokusila se jim vytrhnout, avšak ruce ji svíraly o to pevněji. Tiskly ji a kroutily pokožku. Znovu ji bodla jehla. Molly pronikavě vykřikla.

„Fajn, už je vevnitř. Spojte to! Tam honem, rychle!“

„Na kolik to máme nastavit?“

„Nadoraz. Prozatím. Chci mít v té infuzi pět miligramů hydralazinu. A nějaký sulfát. A vemte jí vzorky krve.“

„Doktore, vezou sem někoho s bolestí na prsou.“

„Krucinál, proč mi nedají chvilku pokoj?“

Další jehla, další kopí přinášející bolest. Molly se vzepřela na vozíku. Něco s bouchnutím spadlo a roztříštilo se na podlaze.

„Zatraceně, ona nebude ležet klidně!“

„A co kdybychom jí dali nějaká sedativa?“

„Ne, potřebujeme sledovat psychický stav. Pokuste se ji nějak umluvit.“

„Už jsem to zkoušela.“

„Tak sem přiveďte zase tu ženskou. Tu, co ji sem dotáhla. Ta ji možná trochu uklidní.“

Molly se kroutila v popruzích, kterými byla přikurtována. Hlava jí třeštila, bolest jí v ní bušila s každým slovem, které působilo jako exploze. Rychle vychrlené věty, bouchání kovových skříněk, když je zavírali.

Jděte pryč, jděte pryč, jděte pryč!

Potom na ni promluvil něčí hlas a Molly ucítila, jak ji kdosi něžně pohladil po vlasech.

„Molly, to jsem já, doktorka Harperová. To je v pořádku. Všechno je v pořádku.“

Molly se zahleděla ženě do tváře – byla to tvář, kterou poznala, i když si nedokázala vybavit, kde ji předtím viděla. Věděla jen, že to je obličej, který nespatřila v souvislosti s žádnou bolestí. Ty klidné oči k ní promlouvaly a byly plné bezpečí.

„Molly, musíš ležet velice klidně. Vím, že všechny ty injekční vpichy bolí. Ale oni se ti snaží pomoct.“

„Omlouvám se,“ zašeptala Molly.

„A za co?“

„Za všechno, co jsem kdy komu udělala zlého. Nepamatuju se už, co všechno to bylo.“

Žena se usmála. „Nic zlého jsi neprovedla. Teď tě to trochu štípne, ano? Bude to jen takové malé píchnutí.“

Molly zavřela oči a potlačila zaúpění, když jí jehla pronikla do paže.

„Tak, hodná holčička. A už je po všem. Žádné další injekce už nebudou.“

„Slibujete?“

Rozhostilo se ticho. „To slíbit nemůžu. Ale odteď tě už nikdo nepíchne, aniž by ti to předtím nevysvětlil, ano? Upozorním je na to.“

Molly vzala ženu za ruku. „Neopouštějte mě…“

„Budeš v pořádku. Tihle lidé se o tebe dobře postarají.“

„Když já je ale neznám!“ Upírala pohled přímo do očí té ženy, která nakonec přikývla.

„Zůstanu, jak dlouho to půjde.“

Nyní začal mluvit někdo jiný. Žena se otočila a naslouchala. Potom pohlédla zpět k Molly.

„Musíme se dozvědět něco o tvém zdravotním stavu. Navštěvuješ nějakého lékaře?“

„Ne.“

„Bereš nějaké léky?“

„Ne. Vlastně jo. Mám je v kabelce.“

Molly zaslechla, jak žena otvírá kabelku z lakované kůže, uslyšela zachřestění tabletek v lahvičce. „Jsou to tyhle, Molly?“

„Jo. Beru si jeden, když se mi udělá špatně od žaludku.“

„Na té lahvičce není žádný štítek z lékárny. Kde jsi je vzala?“

„Od Romyho. To je můj přítel. To on mi ty prášky dal.“

„Dobře. A co alergie? Jsi na něco alergická?“

„Na jahody.“ Molly si povzdychla. „A já je mám tak ráda…“

Vyrušil je další hlas: „Doktorko Harperová, jsou tu z ultrazvukem.“

Molly slyšela rachocení, jak dovnitř přiváželi nějaký přístroj. Stočila pohled do strany. „Co mi to budou dělat? Zase mě budou píchat?“

„Tohle bolet nebude. To je jen vyšetření ultrazvukem, Molly. Musí prohlédnout tvoje děťátko. Použijí k tomu zvukové vlny, aby se na ně podívali.“

„Já žádný test nechci! Proč mě nenecháte na pokoji?“

„Promiň, ale tohle udělat musíme. Musíme se podívat, jestli je děťátko v pořádku. Jak je veliké a jak je vyvinuté. Dneska jsi v kanceláři doktora Dvoraka dostala křeče. Víš, co to je?“

„Něco jako záchvat.“

„Správně. Měla jsi záchvat. Upadla jsi do bezvědomí a třásla ses po celém těle. Něco takového je nesmírně nebezpečné. Musíš zůstat v nemocnici, aby ti mohli upravit krevní tlak. A aby zjistili, jestli se tvoje dítě dá nějak zachránit.“

„Ono s ním něco je?“

„Příčinou tvých křečí je právě těhotenství. A proto máš také tak vysoký krevní tlak.“

„Nechci už žádné další testy! Řekněte jim, že chci pryč –“

„Molly, poslouchej!“ Hlas doktorky Harperové byl tichý, avšak pevný. „Tvůj stav by mohl být smrtelně vážný.“

Molly zmlkla. Upřeně se té druhé ženě dívala do tváře a v jejích očích si přečetla tvrdou pravdu.

Doktorka Harperová kývla na muže obsluhujícího ultrazvuk. „Tak pojďte udělat ten sonogram. Já počkám venku.“

„Ne,“ bránila se Molly. „Zůstaňte tu se mnou!“ V tiché, úpěnlivé prosbě k ní vztáhla ruku.

Toby po chvilce váhání opět stiskla Molly dlaň a posadila se na stoličku vedle vozíku.

Muž zakryl rouškou Molly stehna a chloupky v podbřišku, pak jí vyhrnul nemocniční noční košilí, a obnažil tak její vzduté břicho. „Teď to bude trochu studit,“ upozornil ji, když jí vymačkal kousek čirého gelu na pokožku. „Díky téhle látce se zvukové vlny lépe dekódují.“

„Nebude to bolet? Slibte, že to nebude bolet!“

„Ani trošku.“ Držel nějaké čtvercové zařízení, které mu zlehka vklouzlo do dlaně. „Okrajem téhle věci vám budu jezdit po břiše, ano? A obraz uvidíme tady na tom monitoru.“

„Vy uvidíte moje děťátko?“

„Ano. Podívejte.“ Zlehka se dotkl zařízením, které držel v dlani, hromádky gelu a potom je přiložil na pokožku.

„To šimrá!“ postěžovala si Molly.

„Ale nebolí to, viďte, že ne? Jen řekněte, že to opravdu nebolí.“

„Ne, nebolí to.“

„Takže teď se klidně uvolněte a sledujte to, ano?“ Klouzal pomalu přístrojem po břiše a pohled měl upřený na monitor. Také Molly sledovala obrazovku, avšak spatřila pouze změť stínů, která se míhala na monitoru. Kde je to děťátko? Očekávala, že spatří jeho skutečnou podobu, jako fotografii, a ne pouhý shluk šedých skvrn.

„Tak kde je?“ naléhala.

Rentgenolog jí neodpověděl. „Počkejte, až dokončím test.“

„Je to chlapeček, nebo holčička. Poznáte to?“

Muž si odkašlal. „Ne, to nepoznám…“ Klouzal zařízením nejprve jedním směrem, pak druhým a pohled měl soustředěný na obrazy, které přebíhaly po obrazovce.

Nic než šedé body, říkala si Molly v duchu. Objevila se tam jedna větší kulička obklopená menšími. Molly pohlédla na doktorku Harperovou. „Vy je vidíte?“

Její otázka se setkala jen s mlčením. Doktorka Harperová se dívala z rentgenologa na monitor a zpátky. Ani jeden z nich nepohlédl na Molly. Ani jeden z nich nepronesl jediné slovo.

„Proč se mnou nemluvíte?“ zašeptala Molly. „Co se děje?“

„Jen ležte klidně, zlato.“

„Něco není v pořádku, co?“

Doktorka Harperová jí stiskla ruku. „Nehýbejte se.“

Konečně se muž narovnal a setřel Molly gel z břicha. „Já teď ten záznam ukážu jednomu z našich lékařů, ano? A vy si odpočiňte.“

„Ale vždyť ona je doktorka!“ vyhrkla Molly s očima upřenýma na doktorku Harperovou.

„Já ale neumím takový snímek rozluštit. Na to musí být specialista.“

„No tak co jste opravdu viděla? Něco není v pořádku?“

Doktorka Harperová si vyměnila pohled s rentgenologem.

A ten odpověděl: „Já nevím.“

Kapitola 18

„Zastavte to tady,“ přikázal doktor Sibley. Sundal si brýle a upíral pohled na monitor. Byl tak soustředěný, že pohledem téměř probodával sonogram na obrazovce. V místnosti panovalo nějakou chvíli pouze ticho. Pak Sibley zabručel: „Co to ksakru může být…“

„Co tam vidíte?“ zeptala se Toby.

„Já nevím. Upřímně a po pravdě řečeno, já nevím, na co se to dívám.“ Sibley se obrátil na rentgenologa. „Ten stín tady, to je ono, o čem jste se předtím zmiňoval?“

„Ano, doktore. Ten shluk tadyhle. Nevěděl jsem, co to je.“

„Není to tkáň plodu?“ otázala se Toby.

„Těžko říct.“ Doktor kývl na rentgenologa. „Tak dobře, pusťte to, ať si prohlédneme i to ostatní.“

Když se přes monitor začaly míhat stíny, naklonil se Sibley k obrazovce ještě blíže. „Objevuje se tu různá hustota tkáně, jak pevná, tak cystická.“

„Tohle vypadá jako hlavička,“ usoudila Toby.

„Ano, má to přibližně kraniální tvar. A vidíte tu kalcifikaci?“

„Že by zub?“

„Přesně to si myslím, že to také je.“ Sibley se odmlčel, jak se jeho pohled přesouval na nový výsek záběru. „Kde je hrudník?“ zabručel. „Nevidím tu hrudník!“

„Ale má to zub?“

„Jediný zub.“ Sibley seděl jako zkamenělý a sledoval, jak se na monitoru doplňují světlé body se stíny. „Tohle jsou údy,“ podotkl tiše. „Jeden je tady a druhý zde. Jsou to pořádné kusy. Ale hrudník žádný…“ Zvolna se opřel na židli a nasadil si brýle. „Není to plod. Je to nádor.“

„Jste si jistý?“ zeptala se ho Toby.

„Je to jenom koule z tkáně. Původní zárodečné buňky se zbláznily a vyprodukovaly zub, možná vlasy. Ale nemá to srdce, ani plíce.“

„Je tam nicméně placenta.“

„Ano. Tělo pacientky žije v domnění, že těhotenství probíhá náležitě. Vyživuje však jen nádor, pomáhá mu získávat na hmotě. Mám podezření na jistý druh teratomu. O těchhle nádorech se ví, že vytvářejí různé formy fantastických struktur – od zubů po žlázy produkující hormony.“

„Takže jde o kongenitální malformaci?“

„Ne, je to narušená tkáň. Kus masa. Měli bychom to z pacientčina těla odstranit, jakmile –“ Sibley najednou ucukl dozadu a pohled ještě víc soustředil na obrazovku. „Vraťte to! Honem!“ vyštěkl na rentgenologa.

„Co jste tam viděl?“

„Jen to honem vraťte!“

Monitor na okamžik zhasl, a potom se opět rozsvítil podruhé přehrávanými záběry.

„To není možné,“ vypravil ze sebe Sibley.

„A co?“

„Ono se to pohnulo!“ Vrhl pohled na muže, který ultrazvuk obsluhoval. „Vy jste nějak tím břichem hýbal?“

„Ne.“

„No tak se na tohle podívejte! Ty přívěsky – vidíte, jak mění polohu?“

„Já se toho břicha ani nedotkl!“

„Pak sebou určitě hnula pacientka. Nádor se sám od sebe nepohybuje.“

„To není nádor,“ vložil se jim do diskuse Dvorak.

Všichni se na něj obrátili. Choval se tak tiše, že si Toby ani nevšimla, kdy vstoupil do místnosti a že stál nyní za ní. Zvolna se blížil k monitoru, s pohledem upřeným na pozastavený záběr. „Opravdu se to hýbe. Má to ruce. A jedno oko. Také zub. Možná to dokáže i myslet…“

Sibley vydal posupný zvuk. „To je přece úplně směšné! Jak můžete něco takového vědět?“

„Protože jsem už viděl přesně stejný exemplář.“ Dvorak se obrátil a zahleděl se na ně. Výraz jeho tváře byl kamenný. „Musím si zavolat.“

Toby sledovala v temnotě panující v Mollyině pokoji červené světélko na stojanu s infuzí, které se rozsvěcelo a zhasínalo jako tiché ujištění, že do pacientčiny žíly odkapává léčebná látka. Toby opatrně pustila dveře, aby se dovřely a sedla si na židli vedle postele. Seděla tam a naslouchala, jak dívka dýchá. Červené světélko na ni hypnoticky poblikávalo. Toby se uvolnila a poprvé za celý den dovolila myšlenkám, aby se nerušeně rozlétly. Právě zatelefonovala do nemocnice Springer, aby zjistila, jak se vede matce. Ujistili ji, že její stav je nadále stabilizovaný. V tuhle chvíli spí moje matka v jiné posteli, v jiné nemocnici, pomyslela si, zatímco v temnotě poblikává červená kontrolka infuze – jako je tomu u této dívky.

Toby pohlédla na hodinky a přemítala, kdy se asi tak vrátí Dvorak. Dnes večer se již dříve snažila povědět mu vše o Jane Nolanové. A zoufala si nad tím, že se zjevně zdráhají vyslechnout. Bylo to dané také tím, že toho měl nad hlavu – a k tomu ta krizová situace s Molly. Pípátko se mu rozbilo. A potom odešel na schůzku s někým, kdo čekal v nemocniční hale.

Znovu se uvelebila na židli a zvažovala, jestli by si neměla chvilku zdřímnout. Tu se náhle z přítmí ozval Mollyin hlas: „Mně je zima.“

Toby se napřímila. „Já nevěděla, že jste vzhůru!“ Nyní začala raději dívce vykat.

„Já tu jen tak ležela. A přemýšlela…“

„Počkejte, najdu vám nějakou deku. Můžu rozsvítit?“

„Jasně.“

Toby rozsvítila lampičku u postele a děvče se odvrátilo od její prudké záře. Se smrtelnou bledostí její tváře ostře kontrastovala černá modřina na čele, Vlasy vypadaly na polštáři jako špinavé stružky.

Toby našla na polici ve skříni náhradní nemocniční deku.

Natřásla ji a rozestřela přes lůžko, na němž ležela Molly. Potom zase zhasla a dotápala k židli.

„Děkuju vám,“ zašeptala Molly.

Obě se ponořily do tmy, a ani jedna z nich nepromluvila. Ticho na ně na obě působilo uklidňujícím, příjemným dojmem.

„Moje dítě není normální, viďte?“ ozvala se najednou Molly.

Toby váhala. Dospěla k závěru, že nejlaskavější odpovědí bude pravda. „Ne, Molly, není normální,“ připustila.

„A jak vypadá?“

„Je těžké to popsat. Sonogram není jako skutečný obrázek. Je těžké to přesně vyložit.“

Molly o tom v tichosti přemítala. Toby se v duchu zocelovala, aby dokázala čelit dalším otázkám. Přemýšlela, do jaké míry by měla podat pravdivý obraz toho, co viděla. Vaše děťátko není vlastně ani člověk. Nemá srdce, nemá plíce, ani trup. Není to nic jiného než úděsná kulovitá hmota z masa a zubů.

Dívka však, k Tobyině úlevě, nenaléhala na popis výsledku sonogramu. Možná se bála slyšet celou pravdu, celou hrůzu o tom, co jí právě rostlo v lůně.

Toby se naklonila dopředu. „Molly, mluvila jsem s doktorem Dvorakem. Říkal mi o jedné ženě – o někom, koho jste znala – a ta měla také nenormální dítě.“

„O Annie.“

„Tak se jmenovala?“

„Ano.“ Molly si povzdychla. Třebaže dívčinu tvář skrývala tma, Toby rozeznala tu únavu v onom povzdechu, to vyčerpání, které bylo víc než jenom tělesné.

Tobyin pohled se zaměřil na matný stín, který byl dívčinou tváří. Zrak si přivykl na tmu, takže nyní viděla, jak se jí lesknou oči. „Doktor Dvorak si dělá starosti, že jste mohly být s Annie vystaveny stejné toxické látce. Něčemu, co způsobilo, že obě vaše děti nejsou normální. Je něco takového možné?“

„Co máte na mysli tou… toxickou látkou?“

„Myslím tím nějakou drogu nebo jed. Braly jste s Annie něco? Nějaké prášky? Injekce?“

„Jenom ty prášky, o kterých jsem vám říkala. Ty, co mi dal Romy.“

„A tenhle Romy, ten vám určitě nedával žádné jiné drogy? Nic, co není dovolené?“

„Ne. Tohle já nikdy nedělala, víte? A nevšimla jsem si ničeho podobného ani u Annie.“

„Jak jste ji znala?“

„Moc dobře ne. Nechala mě u sebe pár týdnů.“

„Vy jste spolu byly pouze několik týdnů?“

„Potřebovala jsem jen někde přespávat.“

Toby si zoufale povzdychla. „Takže tohle nezapadá.“

„Co tím myslíte?“

„To, co způsobilo nenormální vývoj vašich dětí, se odehrálo někdy v raném stadiu těhotenství. V průběhu prvních tří měsíců.“

„Tehdy jsem Annie neznala.“

„Kdy jste zjistila, že jste v jiném stavu?“

Děvče přemýšlelo. Během uklidňujícího rozhovoru zaslechly zaskřípění vozíku s léky, který jel po chodbě, a šum hlasů ošetřovatelek.

„Bylo to v létě. Bylo mi zle.“

„Šla jste k doktorovi?“

Nastalo ticho. Toby neuniklo, že sebou deka trhla, jako by se pod ní dívka otřásla. „Ne.“

„Věděla jste ale, že jste těhotná?“

„Dalo by se to tak říct. Teda tím myslím, že se to za nějakou dobu přehlídnout nedalo. Romy slíbil, že se o to postará.“

„Co chcete říct tím: Že se o to postará?“

„Že mi pomůže se toho zbavit. Ale já si pak začala myslet, jak hezký by to bylo, držet takový děťátko v náručí. Hrát si s ním. Nechat si od něj říkat mami…“ Přikrývky zašustily, jak se dívčiny paže pohybovaly pod dekou, jak laskaly její břicho. Její nenarozené dítě.

Až na to, že to dítě nebylo.

„Molly – a kdo je otcem?“

Opět se ozval povzdech. Tentokrát ustaranější. „Já nevím.“

„Mohl by jím být váš přítel Romy?“

„To není můj přítel. To je můj pasák.“

Toby na to neřekla nic.

„Víte o mně všechno, ne? Co dělám? Co jsem dělala…“ Molly se překulila na posteli a obrátila se k Toby zády. Hlas měla nyní slabý, jako by přicházel z velké dálky. „Zvyknete si na to. Naučíte se o tom moc nepřemýšlet. Nemůžete o tom přemýšlet. Jako kdyby se vám to v hlavě tak nějak zamlžilo, víte? Jako byste se ocitla někde jinde. A to, co se děje tam dole mezi vašima nohama, to se vlastně neděje vám…“ Vydala zasmání, kterým popírala vlastní slova. „Je to zajímavej život.“

„Není to zdravý život.“

„Jo, to je pravda.“

„Kolik je vám let?“

„Šestnáct. Je mi šestnáct.“

„Jste z jihu, viďte?“

„Ano, paní.“

„Jak jste se dostala až sem do Bostonu?“

Opět se ozval táhlý povzdech. „Dostal mě sem Romy. Objevil se tam dole, v Beaufortu, s nějakýma kamarádama. Měl něco do sebe, víte? Ty neskutečně tmavý oči. Nikdy předtím jsem neviděla bílýho kluka, který by měl oči tak tmavý… A jednal se mnou tak hezky…“ Odkašlala si. Toby zaslechla, jak přikrývky opět zašustily – to když si jimi Molly utírala tvář. Trubice infuze se stříbřitě mihla nad postelí.

„Řekla bych, že se k vám pak už přestal chovat hezky, když vás dostal do Bostonu.“

„To teda přestal, paní.“

„Proč jste se nevrátila domů. Molly? Vždycky přece můžete jít domů.“

Neozvala se žádné odpověď. Toby poznala podle toho, jak se postel otřásala, že dívka vzlyká. Nahlas ale Molly ze sebe nevydala ani hlásku. Vypadalo to, jako by byl její zármutek uzavřený ve skleněné lahvi s víčkem a její výkřiky neslyšel nikdo jiný než ona sama.

„Můžu vám pomoci, abyste se tam dostala. Pokud jediné, co k tomu potřebujete, jsou peníze, pak –“

„Já tam nemůžu.“ Odpověď zazněla jako pouhé zašeptání. Děvče se stočilo pod pokrývkou do pevného klubíčka. Pak si Toby uvědomila, že slyší tiché kvílení, zvuk, kterým konečně unikalo Mollyino zoufalství z té pomyslné lahve. „Já tam nemůžu. Já tam nemůžu…“

„Ale Molly!“

„Když oni mě nechtějí zpátky!“

Toby se dotkla dívčiny ruky. Cítila téměř fyzicky, jak Mollyina bolest proniká přikrývkou.

Ozvalo se zaklepání a dveře se otevřely.

„Toby, mohl bych s vámi mluvit?“

„Hned teď?“

„Podle mě byste sem měla jít a poslechnout si něco.“ Dvorak zaváhal a vrhl pohled na Mollyinu postel. „Souvisí to s tím sonogramem.“

Toby řekla děvčeti tichým hlasem: „Za chvíli jsem zpátky.“ Vyšla za Dvorakem na chodbu a zavřela za sebou.

„Řekla vám něco?“ chtěl vědět.

„Nic, co by do toho vneslo světlo.“

„Zkusím s ní promluvit později.“

„Podle mě z ní nic nedostanete. Podle všeho mužům nevěří, a to ze zcela jasného důvodu. Ať už je to jak chce, abnormální vývoj plodu mohla zavinit celá řada faktorů. To děvče to určit nedokáže.“

„V tomhle případě jde o něco víc než o abnormalitu plodu.“

„Jak to víte?“

Rukou ukázal k malé zasedačce na konci chodby. „Byl bych rád, kdybyste se s někým seznámila. Ona vám to dokáže vysvětlit lépe než já.“

Dvorak sice řekl ona, avšak osoba, sedící před monitorem, když Toby vešla dovnitř, vypadala zezadu spíš jako muž – s ocelově šedými, krátce sestříhanými vlasy. Široká ramena napínala hnědé oxfordské tričko. Nad hranatou hlavou jí vytvářel cigaretový kouř jakýsi plující věnec. Na monitoru se pomalu přehrával snímek lůna Molly Pickerové.

„Já myslel, že jsi kouření nechala,“ poznamenal Dvorak.

Osoba se otočila v křesle a Toby zjistila, že v něm opravdu sedí žena. Bylo jí něco přes šedesát. Modré oči se dívaly upřeně a zpříma a fádní rysy neměla zvýrazněné ani trošičkou makeupu. Inkriminovaná cigareta byla vetknuta do slonovinové špičky, kterou žena třímala s nevtíravou elegancí.

„Je to můj jediný zlozvyk, Danieli,“ odpověděla mu. „Odmítám se ho proto vzdát.“

„Skotská se do toho asi nepočítá.“

„Skotská není zlozvyk, to je povzbuzující prostředek.“ Žena se obrátila k Toby a zhodnotila ji s jedním obočím pozdviženým.

„Seznamte se – doktorka Toby Harperová,“ představoval je Dvorak, „a doktorka Alexandra Marxová. Doktorka Marxová je vývojová genetická na bostonské univerzitě. Patřila k pedagogům, kteří mě učili na medicíně.“

„Před strašně dlouhou dobou!“ podotkla doktorka Marxová. Podávala Toby ruku gestem, které by žena od jiné ženy obvykle nečekala. U Alex Marxové to však působilo naprosto přirozeně. „Přehrávala jsem si ten sonogram. Co o tom děvčeti víme?“

„Právě jsem si s ní povídala,“ začala Toby. „Je jí šestnáct. Je to prostitutka. Netuší, kdo je otcem dítěte. A popírá, že by kdy byla vystavena účinku nějakých toxických látek. Ta lahvička s pilulkami, to byly jediné prášky, jaké kdy užívala.“

„Od magistra z lékárny v nemocnici jsem zjistil, o jaké léky jde,“ doplnil ji Dvorak. „Rozluštil kód na té lahvičce. Je to prochlorperazin.“ Pohlédl na doktorku Marxovou. „Obvykle se předpisuje proti nevolnosti. Neexistuje důkaz, že by ty prášky někdy vyvolaly abnormální vývoj plodu. Takže tím to nebude.“

„Jak se ten její pasák vůbec mohl dostat k lékařskému předpisu?“ zeptala se Toby.

„Dneska seženete všechno. Třeba vám neříká celou pravdu o jiných lécích nebo drogách, které bere.“

„Ne, já jí věřím.“

„Jak dlouho je těhotná?“

„Podle jejího vyprávění pět nebo šest měsíců.“

„Vidíme tedy to, co by mělo být plodem ve druhém trimestru.“ Doktorka Marxová se přetočila na židli zpátky, tváří k obrazovce. „S určitostí lze prohlásit, že je tam placenta. A také plodová voda. A jsem přesvědčená, že tohle, co vidím, je pupeční šňůra.“

Naklonila se kupředu a pečlivě studovala obrazy, které se promítaly na monitoru. „Myslím, že máš pravdu, Danieli. Tohle není nádor.“

„Jde tedy o plodovou abnormalitu?“ zeptala se Toby.

„Ne.“

„Tak co to vlastně je?“

„Něco mezi tím.“

„Nádor a plod? Jak je to možné?“

Doktorka Marxová zatáhla z cigarety a vypustila mrak kouře. „To je ten báječný nový svět!“

„Máte jenom sonogram. Shluk šedých stínů. Doktor Sibley, to je rentgenolog; tak ten si myslí, že jde o nádor.“

„Doktor Sibley nic takového nikdy předtím neviděl.“

„A vy ano?“

„Zeptejte se Daniela.“

Toby se obrátila na Dvoraka. „O čem to mluví?“

„Poslal jsem plod té ženy, co zemřela při porodu, té Annie Pariniové,“ pustil se do vysvětlování, „na genetickou analýzu k doktorce Marxové.“

„Mám zatím hotové jen předběžné rozbory,“ upřesnila doktorka Marxová. „Udělali jsme tkáně a vybarvili mikroskopické preparáty. Bude trvat celé měsíce, než dokončíme analýzu DNA. Budu-li však vycházet z pouhé histologie té… věci, pak mám několik teorií.“ Doktorka Marxová se zase otočila tak, aby se ocitla tváří v tvář Toby. „Doktorko Harperová, posaďte se. Pojďme si popovídat o octomilkách.“

Kam tím prokristapána míří? honilo se Toby hlavou, zatímco poslušně vklouzla do křesla u stolu v zasedačce. Také doktor Dvorak se posadil. Doktorka Marxová, sedící v čele stolu, k nim zaujala přísný přístup, jako profesorka, která jedná se dvěma zaostalými studenty. „Slyšeli jste něco o studiích Drosophila melanogaster na basilejské univerzitě? Týkají se obyčejné octomilky.“

„O jakém výzkumu to právě mluvíte?“ zeptala se Toby.

„Vztahuje se k ektopickým očím. Vědci už objevili hlavní gen, který uvede do činnosti celou plejádu dvou tisíc pěti set genů nutných k vytvoření oka octomilky. Říká se mu gen bez oka – když totiž chybí, tak se muška narodí bez očí. Švýcarským vědcům se podařilo zaktivovat tento gen v různých částech embrya octomilky. A s ohromujícími výsledky. Oči se totiž vyklubaly na fantastických místech – na křídlech, na kolenním kloubu muší nožky nebo na tykadlech. Na jednom křídle se vyvinulo čtrnáct očí! A to se povedlo díky aktivaci pouze jediného genu.“ Doktorka Marxová se odmlčela, aby v popelníku zamáčkla cigaretu. Do slonovinové špičky si hned vložila další.

„Uniká mi souvislost mezi výzkumem octomilky a touhle situací,“ namítla Toby.

„Hned se k tomu dostanu,“ uklidňovala ji doktorka Marxová a zapálila si. Vdechla kouř a opřela se v křesle se spokojeným povzdechem. „Teď přeskočme různé další živočišné druhy a zastavme se u myší.“

„Pořád mi uniká ta souvislost.“

„Ráda bych v tomto případě začala na skutečně elementární úrovni. Vy a Daniel nejste biologové, kteří se zabývají vývojem. A tak asi nevíte mnoho o pokrocích, kterých se v této oblasti dosáhlo od doby, kdy jste dostudovali medicínu.“

„No, v tom máte pravdu,“ připustila Toby. „Ono je už tak těžké udržet krok s klinickou medicínou.“

„Dovolte tedy, abych to v krátkosti shrnula.“ Doktorka Marxová oklepala z cigarety popel. „Mluvila jsem o myších. Hlavně se musím zmínit o jejich podvěsku mozkovém. Ten je rozhodující, má-li narozená myš přežít. Hormony, které tato žláza vyrábí, řídí v organismu všechno – od růstu přes reprodukci až po tělesnou teplotu. Produkuje dokonce hormony, o jejichž působnosti nám zatím není nic známo. Které jsme dosud neurčili. Myš bez podvěsku mozkového zemře do čtyřiadvaceti hodin – tak životně důležitý orgán to je. Až sem dospěl výzkum. V Národním výzkumném ústavu studují embryonální vývoj podvěsku mozkového. Dospěli k závěru, že všechny buňky, které podvěsek vytvářejí, pocházejí z jednoho prvopočátku. Z elementárních buněk. Co však přiměje tyto buňky, aby se seskupily v podvěsek?“ Dívala se z jednoho na druhého poněkud opožděného studenta.

„Gen?“ odvážila se odpovědět Toby.

„Samozřejmě! A všechno se to zase vrací k DNA. Život vytváří nedílnou jednotu.“

„A o jaký gen jde?“ zeptal se Dvorak.

„U myši to je LHx3. Je to gen LIM homeobox.“

Dvorak se zasmál. „Teď je to opravdu nad slunce jasnější!“

„Nechci po tobě, abys to zcela pochopil, Danieli. Chci jen, abys porozuměl tomu základnímu principu. Tedy – že existují vůdčí geny, které prvotní buňky přinutí, aby se vyvíjely určitým způsobem. Že například existuje vůdčí gen, který vytvoří oko, jiný vytvoří zase končetinu, a další třeba podvěsek mozkový.“

„Tak dobře,“ přestal se bránit Dvorak, „myslím, že jsme tomu celkem porozuměli. Nebo alespoň trochu.“

Doktorka Marxová se usmála. „Tím pádem vám budou už další pojmy připadat snadné. Byla bych ráda, kdybyste si dali tyto dva výzkumy vedle sebe a zvážili, co znamenají, když se spojí. Jde o vůdčí gen, který odstartuje vytvoření podvěsku mozkového. A o octomilku, která se narodí se čtrnácti očima.“ Pohlédla na Toby a potom na Dvoraka. „Je vám jasné, kam mířím?“

„Ne,“ odpověděla jí Toby.

„Ne,“ dodal téměř jedněmi ústy Dvorak.

Doktorka Marxová si povzdychla. „Tak dobře. Povím vám tedy ještě to, co jsem objevila na těch vzorcích tkáně. Rozřezala jsem vzorek, který mi poslal Daniel. Ten, o kterém se domníval, že je ze zdeformovaného plodu. Něco podobného jsem dosud nespatřila, a to mi rukama prošly snad tisíce kongenitálních abnormalit. Lidský genový komplex sestává ze stovky tisíc genů. Tahle věc podle všeho vlastní pouhý zlomek normálního genového vybavení. A to, co jsem tam našla, bylo ještě velice narušené. V celém tom genovém komplexu se odehrálo cosi katastrofálního. A výsledek? Je to, jako byste plod rozebrali, a potom se jej pokoušeli znovu dát dohromady, ale bez nějakého zvláštního systému: paže, zuby, velký mozek, všechno v jedné kupě.“

Toby se začal zvedat žaludek. Pohlédla na Dvoraka a zjistila, že i on zbledl. Z obrazu, který jim načrtla doktorka Marxová, se jim oběma udělalo špatně.

„Plod to nepřežije. Nebo snad ano?“ zeptala se Toby.

„Samozřejmě že ne. Buňky udržoval při životě jen mateřský krevní oběh. Matku to využívalo jako zdroj výživy. Jestli chcete, tak to byl parazit. Ovšem to by pak všechny plody byly parazity.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela,“ vypravila ze sebe sotva slyšitelně Toby.

„No ale je tomu tak. Matka je jejich hostitelem. Její plíce okysličují krev plodu, její krev mu dodává glukózu a proteiny. Tenhle výjimečný parazit – ta věc – ta zůstane naživu pouze do té doby, dokud je v matčině lůně a zůstává napojena na její krevní oběh. Je otázkou krátkého času, kdy začnou buňky odumírat, je-li vypuzena ven.“ Doktorka Marxová se odmlčela a pohlédla vzhůru na stoupající spirálu kouře. „V žádném případě to nebyl samostatný organismus.“

„Jak byste tedy nazvala tu věc, nejde-li o plod?“ položila jí Toby otázku.

„Nejsem si jistá. Připravili jsme víc vzorků tkáně. Vybarvili jsme je a zkoumala jsem je já spolu s patologem z oddělení. Oba jsme dospěli k témuž závěru. Znovu a znovu se v nich totiž v organizovaných shlucích buněk opakoval jeden zvláštní druh tkáně. Byly tam také jiné tkáně – svalová a chrupavčitá například. Dokonce i oko. Avšak ty se tam dostaly náhodně. Opakující se shluky buněk však byly dobře zorganizované a rozčleněné. Šlo o žláznatou tkáň, kterou jsme dosud neurčili. Jsou to totožné shluky a všechny zjevně v primitivním stadiu vývoje.“ Odmlčela se. „Abych to zkrátila – ta věc vypadá jako továrna na výrobu tkání.“

Dvorak zavrtěl hlavou. „Promiň, ale zní to dost šíleně.“

„A proč? Vždy něco podobného se provozuje v laboratořích! Můžeme docílit toho, že octomilce vyrostou na křídlech oči! Můžeme potlačit nebo spustit gen řídící vznik podvěsku mozkového. Když se to podaří v laboratoři, tak proč by se to nestalo přirozenou cestou? V téhle dívce nějakým způsobem vytvořily lidské embryonální buňky mnohonásobné kopie téhož genu. Což samozřejmě znamená, že se embryo náležitě nevyvíjelo. Proto nemá nohy ani trup. Namísto toho se vytvářejí ty zvláštní buněčné shluky.“

„Co by takovou anomálii mohlo vyvolat?“ zeptala se Toby.

„Mimo laboratoř myslíte? Něco strašlivě ničivého. Nějaký teratogen, s jakým jsme se dosud nesetkali.“

„Molly si ale nevybavuje, že by byla něčemu podobnému vystavena. Zeptala jsem se jí na to několikrát –“ Toby se odmlčela. Pohled jí sklouzl ke dveřím.

Někdo tam křičel.

„To je Molly!“ zvolala Toby a vyskočila. Dvorak jí běžel v patách, když vyrazila z místnosti a hnala se chodbou. Když Toby vpadla do pokoje, stála už u Mollyina lůžka ošetřovatelka a děvče uklidňovala.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Toby.

„Tvrdí, že v jejím pokoji někdo byl,“ odpověděla ošetřovatelka.

„Stál tady přímo u mé postele!“ bědovala Molly. „Ví, že jsem tady! Sledoval mě –“

„A kdo?“

„Romy.“

„Světlo bylo zhasnuté,“ upozorňovala Molly klidným hlasem sestra. „Mohlo se vám to zdát.“

„Mluvil na mně!“

„Já nikoho neviděla,“ namítla sestra. „A to jsem hned za rohem –“

Chodbou se rozlehlo prásknutí dveří.

Doktorka Marxová strčila hlavu do pokoje. „Právě jsem zahlédla, jak po schodišti utíká nějaký muž.“

„Zavolejte ochranku,“ přikázal Dvorak ošetřovatelce. „Ať zkontrolují okamžitě dolní patra.“

Toby utíkala hned za Dvorakem, když se rozběhl chodbou. „Dane, kam to běžíte?“

Rozrazil dveře vedoucí na schodiště.

„Ať se o tohle postará ochranka!“ S těmi slovy za ním vyklouzla na schodiště.

Někde dole pod ní duněly po betonových schodech Dvorakovy kroky.

Vyrazila za ním, zpočátku opatrně, pak ale přidávala na rychlosti, jak v ní rostlo rozhodnutí. Popadl ji vztek – na Dvoraka, za jeho šíleně bezhlavé pronásledování. A na Romyho, pokud to ovšem Romy byl, za to, že dívku vyšpehoval i v posvátném útočišti nemocnice. Jak ji mohl vypátrat? Sledoval ji sem snad od Dvorakovy kanceláře?

Opět zrychlila a prolétla odpočívadlem v prvním patře. Zaslechla, jak se nějaké dveře s prásknutím otevřely, a potom zase s přibouchnutím zavřely.

„Dane!“ zakřičela. Neozvala se žádná odpověď.

Konečně dorazila do přízemí, proběhla lítačkami a vynořila se vedle rampy, kam přijížděly sanitky k pohotovosti. Ta vedla na Albany Street. Asfaltový povrch se leskl deštěm. Přimhouřila oči, když jí do tváře zadul vítr. Donesl k ní zápach vlhkého chodníku.

Nalevo od ní se v drobném deštíku vynořil obrys postavy. Byl to Dvorak. Zastavil se pod pouliční svítilnou a rozhlížel se teď pozorně nalevo a potom napravo.

Popoběhla po chodníku, aby ho dostihla. „Kam zmizel?“

„Zahlédl jsem ho na schodišti. Ale utekl mi, hned jak vyrazil z budovy, a nevím kam.“

„Jste si jistý, že opravdu nemocnici opustil?“

„Ano. Musí být někde tady poblíž.“ Dvorak zamířil přes ulici směrem k nemocniční elektrárně.

Oba se zprudka otočili, když zaslechli zakvílení pneumatik.

Přímo na ně se řítila dodávka, která se přihnala odněkud z temnoty.

Toby ztuhla na místě.

To Dvorak ji strhl stranou, takže se skutálela na asfalt a sjela po něm.

Dodávka se kolem nich s řevem přehnala a její zadní světla se už ztrácela na konci Albany Street.

Uvědomila si, že ji Dvorak uchopil za paži, když se pokoušela vstát. Přidržoval ji, aby neupadla, a pomáhal jí na chodník. Teprve teď začala vnímat důsledky pádu. Ozvala se bolest, nejprve slabé škubání v kolenou, potom ostré bodáni tam, kde se nervová zakončení odřela až na živé maso. Stáli pod lampou a byli tak otřesení, že se zprvu nezmohli ani na slovo.

„Promiňte, že jsem do vás tak silně strčil,“ omlouval se pak Dvorak. „Jste v pořádku?“

„Jsem jen trochu potlučená.“ Zadívala se ulicí, směrem, kde právě zmizel vůz. „Máte poznávací značku?“

„Ne. A neprohlédl jsem si ani řidiče. Všechno se to zběhlo tak rychle –snažil jsem se hlavně zachránit nějak vás.“

Oba se otočili, když u rampy pohotovosti zastavila ambulance s rozsvíceným majáčkem. Odněkud z dálky se k nim blížilo vytí druhé sanitky.

„Na pohotovosti bude zmatek,“ usoudil Dvorak. „V kanceláři mám lékárničku. Pojďme tam a já vám vyčistím ta kolena.“

Belhala se přes ulici, neboť bolest každým krokem sílila, a Dvorak ji přidržoval pod paží. Ve chvíli, kdy vystoupali nahoru do jeho úřadu, se už bála prvního dotyku dezinfekčního prostředku.

Odsunul papíry a vysadil ji na psací stůl, vedle fotografie svého rybařícího syna. Z otevřené lékárničky první pomoci stoupal pach alkoholu na rány a jódu. Dvorak se sklonil, ponořil kuličku vaty do kysličníku a jemně jí začal otírat odřeninu.

Ucukla bolestí.

„Promiňte mi to,“ řekl a vzhlédl k ní. „Ale nemůžu vás ošetřit tak, aby vás to nebolelo.“

„Jsem takový zbabělec,“ zabručela a pevně stiskla hranu stolu. „Jen pokračujte a vyčistěte to.“

Dál se opatrně dotýkal vatičkou jejích kolen. Jednou rukou se jí přitom opíral o stehno a druhou jí jemně stíral špínu a štěrk z odřenin. Zatímco byl zabrán do této práce, zahleděla se Toby na jeho hlavu, v soustředění skloněnou. Dvorakovy tmavé vlasy měla teď tak blízko, že by mu do nich mohla vjet rukama a rozcuchat je. Na pokožce cítila jeho vlahý dech. Konečně jsem s ním o samotě, pomyslela si. Nikde žádné dramatické situace, ani rozptylování. Naskytla se mi možná jediná příležitost ho přimět, aby mne vyslechl. Aby mi uvěřil.

„Vy si myslíte, že jsem své matce ubližovala, viďte?“ zeptala se ho. „Proto se mnou nechcete mluvit. Proto se vyhýbáte mým telefonátům.“

Neřekl na to nic, sáhl jen po dalším kousku vaty.

„Dane, nastražili to na mě. Využívají mou matku, aby dostali mě. A vy jim v tom pomáháte, aniž byste mne vyslechl.“

„Já jsem vás ale vyslechl, Toby.“ Odřeniny jí už vyčistil. Nyní vzal náplast a začal z ní odtrhávat kousky, kterými přelepil čtverečky gázy přiložené na Tobyina kolena.

„Tak proč mi neřeknete, jestli mi věříte?“

„Podle mě byste si měla promluvit se svým právníkem,“ navrhl jí. „Všechno mu vyložit, do poslední podrobnosti, která je vám známa. A říct mu, ať to probere a Alprenem.“

„Alprenovi já nevěřím!“

„A myslíte si, že můžete věřit mně?“ S těmi slovy k ní vzhlédl.

„To nevím!“ Vydechla a ramena se jí nahrbila, neboť si uvědomila, že je beznadějné chtít po něm nějakou účast. „S Alprenem jsem opravdu dneska odpoledne mluvila,“ přiznala se. „Pověděla jsem mu to co vám. Že po mně z Brant Hillu vyjeli. Pokoušejí se mě zničit.“

„Ale proč by si s tím dávali takovou práci?“

„Něčím jsem jim nahnala strach. Něco jsem udělala nebo řekla, z čeho mají pocit ohrožení.“

„Měla byste přestat s tím obviňováním Brant Hillu coby zdroje všech svých potíží.“

„Ale teď mám důkaz!“

Dvorak zavrtěl hlavou. „Toby, já vám chci věřit. Avšak nechápu, jak souvisí stav vaší matky s Brant Hillem.“

„Prosím vás, poslouchejte mě.“

Zaklapl lékárničku. „Tak dobrá, dobrá, poslouchám.“

„Žena, kterou jsem si najala, aby se starala o mou matku, není ta, za níž se vydává. Dneska jsem mluvila s někým, kdo před lety s Jane Nolanovou pracoval – tedy s tou skutečnou Jane Nolanovou.“

„Na rozdíl od-?“

„Od té falešné! Té, kterou jsem najala. Jsou to dvě naprosto rozdílné osoby. Seženu Vickie, aby mi to potvrdila.“

Setrvával i nadále ponořený do mlčení, uzavřený, s pohledem zarytě upřeným na lékárničku.

„Dane, já viděla fotografii! Ta pravá Jane měla asi padesát kilo nadváhy! To není ta žena, kterou jsem zaměstnala.“

„Třeba zhubla. Nebylo by to možné?“

„Těch důkazů je víc. Pravá Jane pracovala přede dvěma lety pro pečovatelský dům řízený Orcuttem. To je ten řetězec zdravotních center. Právě jsem se dozvěděla, že Orcutt je součástí zastřešovací korporace – kterou vlastní Brant Hill! Pokud byla Jane zaměstnankyní Brant Hillu, tak měli ve svých záznamech její životopis. Věděli, že z Massachusetts odjela. Bylo pro ně hračkou podstrčit mi do domu jinou ženu pod Janeiným jménem. A s Janeinými vynikajícími doporučeními. Nevidět tu fotografii, nikdy bych se pravdy nedopátrala!“

Neřekl na to nic, ale zdvihl k ní oči. Alespoň mi naslouchá! Alespoň vzal v úvahu i moje stanovisko k celé té záležitosti!

„Svěřila jste se s tím vším Alprenovi?“ chtěl vědět.

„Ano. Pověděla jsem mu, že stačí udělat jediné – promluvit si se skutečnou Jane Nolanovou. Potíž je, že nikdo neví, kde žije a jaké má nové jméno. Je totiž provdaná. Pokoušela jsem se ji vypátrat sama, ale nezjistila jsem ani to, zda je dosud ve státě. Ti z Brant Hillu si jasně vybrali někoho, koho bude těžké nalézt. Kdo ví, jestli je vůbec ještě naživu.“

„A co záznamy sociálního pojištění?“

„Právě to jsem navrhla Alprenovi. Vypátrat to by ale trvalo celé týdny, pokud není Jane nepřetržitě zaměstnaná. A nejsem si jistá, zda by byl Alpren vůbec ochotný vynaložit takové úsilí. On mně totiž v první řadě vůbec nevěří.“

Dvorak vstal. Postával před ní a díval se na ni, jako by ji viděl, skutečně viděl poprvé v životě. Přikývl. „Nic vám neslibuju, ale promluvím s ním rozhodně o tom.“

„Děkuju, Dane.“ Povzdychla si, to jak z ní v návalu radosti vyprchalo napětí. „Děkuju.“

Podal jí ruku, aby jí pomohl dolů ze stolu. Stiskla mu paži a nechala se přidržovat, zatímco se opatrně stavěla na nohy. Nepřestávala se ho držet a vzhlédla k němu. Jejich pohledy se setkaly.

To postačilo, to, že se jeden druhému zahleděli do očí. Cítila, jak vztáhl ruku, aby se dotkl její tváře. Prsty mu po ní zvolna klouzaly. A v jeho očích zahlédla stejnou touhu, jakou pociťovala ona sama.

První polibek byl nesmírně krátký, jejich rty se pouze letmo dotkly. První nesmělé setkání. Objal ji a přivinul ji k sobě úžeji. Vydala tichounké zaúpění rozkoše, když jejich rty splynuly znovu a pak ještě jednou. Zapotácela se dozadu a boky narazila na psací stůl. Nepřestával ji líbat a jeho vzdechy plné touhy doplňovaly její. Zakláněla se dozadu, až nakonec dopadla na psací stůl a jeho strhla s sebou. Papíry se rozlétly na všechny strany. Uchopil její tvář do dlaní, jeho rty hledaly její, aby se do nich zabořily hlouběji. Vztáhla paži, aby ho objala kolem pasu, ale místo toho cosi shodila na zem.

Ozvalo se tříštění skla.

Oba sebou trhli a pohlédli na sebe, dech ztěžklý a zrychlený. Oběma v témže okamžiku zčervenaly tváře. Uvolnil své objetí a pomohl jí vstát.

Fotografie Dvorakova syna ležela na podlaze, snímkem k zemi.

„Ale ne,“ zašeptala Toby a hleděla na rozbité sklo. „Dane, mě to tak hrozně mrzí!“

„Ale to nic! Potřebuje to jen znova zasklít.“ Klekl si na zem, sesbíral kousky rozbitého skla a vyhodil je do odpadkového koše. Když se napřímil, opět při pohledu na Toby zrudl ve tváři. „Toby…, já nečekal…“

„Já také ne –“

„Ale nelituju, že se to stalo.“

„Opravdu ne?“

Odmlčel se, jako by zvažoval pravdivost svého posledního prohlášení. A potom pevným hlasem odpověděl: „Ani v nejmenším.“

Chvilku se jeden na druhého upřeně dívali.

Toby se pak usmála a přitiskla své rty na jeho. „A víš ty co?“ zašeptala. „Já taky ne!“

Drželi se za ruce, když se vydali přes Albany Street zpátky do nemocnice. Toby šla jako ve snu, na modřiny a odřeniny docela zapomněla. Její pozornost se namísto toho soustředila na muže, který ji držel za ruku. Ve výtahu se opět začali líbat a líbali se ještě ve chvíli, kdy se dveře otevřely.

Vykročili ven v okamžiku, kdy kolem s rachotem projížděl vozík, který tlačila vyděšeně se tvářící sestra.

A co teď? pomyslela si Toby.

Sestra zahnula s vozíkem za roh a ztratila se v další chodbě. Ozvalo se zapraskání nemocničního rozhlasu.

„Pohotovost! Pokoj tři sta jedenáct…“

Toby s Dvorakem na sebe zděšeně pohlédli.

„Není to pokoj Molly?“ zeptala se Toby.

„Nepamatuju se –“

Byl o něco před Toby, když spěchali za ošetřovatelkou za roh. Toby, která měla kolena vzhledem k obvazům neohebná, mu nestačila. Zarazil se před jedním z pokojů a nakoukl dovnitř. „To není Molly,“ oznamoval Toby, když ho dostihla. „Je to pacient ve vedlejším pokoji.“

Toby se mu podívala přes rameno a naskytl se jí teď také pohled na naprostý chaos.

Doktorka Marxová měla plné ruce práce s kardiopulmonární resuscitací. Nemocniční lékař štěkal příkazy na sestru, která prohrabávala zásuvky vozíku s první pomocí. Pacienta nebylo přes množství personálu téměř vidět. Všechno, co v tom davu Toby zahlédla, byla vyzáblá noha, anonymní, bezpohlavní, která ležela natažená na prostěradle.

„Ti nás nepotřebují,“ zabručel Dvorak.

Toby přikývla. Obrátila se směrem k Mollyinu pokoji. Tiše zaťukala a otevřela dveře.

Uvnitř bylo rozsvíceno. A postel byla prázdná.

Tobyin pohled zalétl do koupelny. I ta byla prázdná. Opět se zahleděla na lůžko a najednou si uvědomila, že tu pořád ještě stojí stojan s infuzí. Umělohmotná hadička se volně pohupovala a její konec byl dosud připevněný k intravenóznímu katétru. Na podlaze se leskla Ioužička dextrózy a vody.

„Kde je?“ zeptal se Dvorak.

Toby přistoupila ke skříni a otevřela ji – Mollyiny šaty zmizely.

Toby vyběhla na chodbu a strčila hlavu do pokoje 311, kde krizový stav dosud nepominul.

„Molly Pickerová utekla z nemocnice!“ hlásila jim.

Sestra z pohotovosti vzhlédla. Ta zpráva ji viditelně zaskočila. „Já teď nemůžu odejít. Zavolejte ochranku!“

Dvorak vytáhl Toby z pokoje. „Pojď, podíváme se do haly!“

Rozběhli se zpátky k výtahu.

Dole objevili muže z ochranky, který střežil hlavní vchod.

„Hledáme jedno děvče,“ oznámil mu Dvorak. „Je jí asi šestnáct – má dlouhé, hnědé vlasy a na sobě baloňák. Neviděl jste ji odcházet?“

„Podle mě opustila nemocnici před několika minutami.“

„Kterým směrem se vydala?“

„To nevím. Prostě jen vyšla z těchhle dveří. Nedíval jsem se, kam si to potom namířila.“

Když Toby vykročila ze dveří haly, zalil jí tvář prudký příval deště. Mokrý chodník vypadal jako lesknoucí se stuha.

„Uplynulo jen pár minut,“ mínil Dvorak, „daleko se nemohla dostat.“

„Vezměme si moje auto,“ navrhla Toby. „Mám v něm telefon.“

Když objeli blok poprvé, tak Molly nezahlédli. Jeli beze slova, oba přelétali pohledem chodníky, zatímco stěrače se skřípěním přejížděly sem a tam po předním skle.

Když objížděli blok podruhé, poznamenal Dvorak: „Měli bychom za volat policii.“

„Ti by ji vyděsili k smrti. Jestliže uvidí policistu, dá se ná útěk.“

„Ale ona už na útěku je!“

„A ty se divíš? Má strach z toho chlápka Romyho. V nemocnici byla snadným terčem.“

„Mohli jsme jí zařídit policejní ochranu.“

„Dane, když ona policii nedůvěřuje.“

Toby objela blok ještě jednou a potom se rozhodla rozšířit okruh pátrání. Pomalu se rozjela severovýchodním směrem po Harrison Street. Jestliže to děvče hledá bezpečí mezi davy lidí, pak se dala tímto směrem –k rušným ulicím čínské čtvrti.

Po dvaceti minutách Toby nakonec zastavila u chodníku. „Tohle nemá cenu. Nechce, aby ji někdo našel.“

„Myslím, že nastal čas zavolat policii,“ opakoval svůj návrh Dvorak.

„Aby ji zatkli?“

„Souhlasíš s tím, že sama pro sebe představuje vážné nebezpečí, ne?“

Po chvíli Toby přikývla. „S tím krevním tlakem by mohla dostat další záchvat. Nebo dokonce mrtvici.“

„To stačí.“ Dvorak zvedl sluchátko telefonu ve voze.

Když volal, dívala se Toby ven okénkem a přemítala, jaká je to bída šlapat pěšky v dešti, když člověku teče ledová voda do bot a v praméncích mu stéká za límec. Pomyslela si na poměrné pohodlí, které má zde ve voze. Kožená sedadla. Teplý vzduch, který ševelí z topení.

Je jí šestnáct. Dokázala bych já přežít v šestnácti na ulici?

A to děvče bylo navíc těhotné, se smrtícím krevním tlakem, který se dal přirovnat k časované bombě.

Venku se rozpršelo ještě víc.

Kapitola 19

Molly Pickerová se o čtyři bloky dál krčila v uličce za indickou restaurací ve velké kartónové krabici. Každou chvilku k ní zavanul oblak vůně z kuchyně – cizokrajné, kořeněné výpary, které nedokázala určit. Avšak sbíhaly se jí z nich sliny v ústech. Potom se vítr obrátil a k Molly dolehl zápach z nedalekého kontejneru a jí se zadrhlo hrdlo z pachu zahnívajícího jídla. Žaludek se jí zmítal mezi hladem a nevolností. Objala se ještě úžeji pažemi. Déšť prosákl do krabice a ta se začala prohýbat a padal jí na ramena, jako jakýsi plášť z provlhlé lepenky.

Zadní vchod indické restaurace se otevřel. Molly zamrkala, když se světlo rozlilo do uličky. Ven vyšel muž v turbanu a táhl dva pytle s odpadky, s nimiž zamířil ke kontejnerům. Zdvihl kovové víko, hodil dovnitř smetí a nechal poklop s bouchnutím dopadnout zpátky.

Molly kýchla.

Z náhlého ticha pochopila, že ji muž zaslechl. Jeho stín se pomalu blížil k otvoru krabice. Hlava s turbanem se zdála hrůzně obrovská. Zíral na ni a ona zase na něj.

„Mám hlad,“ vypravila ze sebe.

Viděla, jak vrhl pohled směrem ke kuchyni, a pak přikývl.

„Počkejte,“ vyzval ji a zamířil dovnitř.

Po chvilce se znovu objevil s balíčkem v ubrousku, z něhož sálalo teplo. Uvnitř byl chléb, křehký a měkký jako poduška.

„A teď už jděte,“ pobídl ji, ale nikoli nelaskavým hlasem. Spíš než jako příkaz to vyznělo jako jemný návrh. „Tady zůstat nemůžete.“

„Nemám kam jít.“

„Chcete, abych vám někoho zavolal?“

„Není koho.“

Vzhlédl k obloze. Déšť přešel v mírné mrholení. Hnědá tvář se mu leskla vlhkem. „Dovnitř vás vzít nemůžu,“ pokračoval, „ale pár bloků odsud je kostel. Mají tam noclehárnu pro lidi bez domova, když je chladno.“

„Který je to kostel?“

Pokrčil rameny, jako by pro něj byl jeden křesťanský kostel jako druhý. „Dejte se tudy po ulici. Uvidíte ho.“

Vstala. Celá se chvěla a údy měla ztuhlé, jak se krčila v krabici. „Děkuju vám,“ vypravila ze sebe sotva slyšitelně.

Neodpověděl jí. Ještě než vykročila z uličky, zaslechla, jak se za ním dveře zavřely, když se vrátil do restaurace.

Opět se dalo do deště.

Zamířila směrem, který jí ten muž poradil, a cestou hltala chléb. Nevzpomínala si, že by kdy okusila něco tak chutného. Připadalo jí, jako by jedla nadýchanou nebeskou manu. Jednoho dne, říkala si v duchu, jednoho dne se mu odvděčím za to, že byl ke mně tak hodný. Vždycky si zapamatovala lidi, kteří s ní jednali laskavě. Jejich seznam nosila v hlavě. Žena v obchodě s nápoji, která jí věnovala párek v rohlíku. Muž s turbanem. A ta doktorka Harperová. Ani jeden z nich neměl důvod chovat se k Molly Pickerové mile, a přesto se k ní tak chovali. To byli její osobní svatí, její strážní andělé.

Pomyslela si, jak pěkné by bylo mít jednoho dne peníze. Vsunout prostě balíček bankovek do obálky a tu předat onomu muži v turbanu. Třeba by tou dobou už byl starý. Dovnitř by vložila lístek se slovy: Děkuji za chleba.

On si na ni samozřejmě pamatovat nebude, ale ona na něho ano.

Nezapomenu. Nikdy nezapomenu.

Zastavila se s pohledem upřeným na budovu na druhé straně ulice. Pod velkým bílým křížem stála slova: MISIJNÍ ÚTULEK. VÍTEJTE. Nad vchodem svítilo světlo, teplé a zvoucí.

Molly stála chvilku jako by hypnotizována pohledem na to světlo zářící v mrholícím dešti a vyzývající ji, aby vystoupila z temnoty. Zmocnil se jí zvláštní pocit štěstí, když sestoupila z chodníku a zamířila přes ulici.

Něčí hlas na ni zavolal: „Molly?“

Ztuhla. Vyslala zděšený pohled směrem, odkud se ten hlas nesl. Byl to ženský hlas a linul se z dodávky zaparkované u kostela.

„Vy jste Molly Pickerová?“ zavolala na ni tiše ta žena. „Ráda bych vám pomohla.“

Molly o krok ustoupila a neměla daleko k tomu, aby se dala do běhu.

„Jen pojďte, nebojte se. Odvezu vás někam, kde je teplo. A bezpečí. Nechcete si nastoupit sem do auta?“

Molly zavrtěla hlavou. Pomalu couvala. Její pozornost se natolik soustředila na tu ženu, že nezaslechla kroky, které se k ní zezadu blížily.

Něčí ruka jí zakryla ústa a zdusila její výkřik. Trhla jí hlavou dozadu takovou silou, až měla Molly pocit, že jí zlomí vaz. A potom ho ucítila – byl to Romy s tou jeho vodou po holení, tak sladkou, až se z ní zvedal žaludek.

„Hádej, kdo to je, Molly Wolly?“ zahučel. „Hledal jsem tě jako blázen celý zatracený odpoledne.“

Molly sebou kroutila, bránila se, ale on ji dál táhl přes ulici. Dveře dodávky se rozletěly dokořán a další pár rukou ji zatáhl dovnitř a hodil ji na podlahu vozu. Tam jí v rychlosti obtočili zápěstí a kotníky páskou.

Dodávka se zakolébala a vyrazila vpřed. Se zaskřípěním se odlepila od chodníku. Když projížděli pod pouliční svítilnou, zahlédla Molly letmo ženu, která od ní seděla pouhých několik stop – drobnou ženu s pronikavýma očima a krátkými, černými vlasy. Položila ruku na Mollyino vzedmuté břicho a tiše si povzdychla uspokojením. Její úsměv připomínal škleb mrtvoly.

„Měli bychom se vrátit,“ navrhl Dvorak. „Nenajdeme ji.“ Hodinu už takhle kroužili kolem dokola a prohledali každou ulici v okolí přinejmenším dvakrát. Nyní seděli v Tobyině zaparkovaném voze, příliš unavení na to, aby si povídali. Jejich dech zamlžil okénka auta. Venku konečně přestalo pršet a na silnici se třpytily kaluže. Doufám, že je ta dívka v bezpečí, modlila se Toby v duchu. Doufám, že je někde v teple a suchu.

„Ta se na ulici vyzná,“ snažil se ji uklidnit Dvorak. „Ví, kde najít útočiště.“ Vzal Toby za ruku a stiskl jí ji. Dlouze se na sebe v té tmě zadívali. Oba byli nesmírně unavení, ale ani jeden z nich nebyl ještě ochotný tu společnou noc ukončit.

Naklonil se k ní a právě se dotýkal jejich rtů, když se ozvalo jeho pípátko.

„To může být něco o Molly,“ řekla mu.

Zvedl sluchátko telefonu v jejím autě. Po chvilce zavěsil a povzdechl si. „S Molly to nemá nic společného. Ale náš společný večer to skutečně ukončilo.“

„Musíš se vrátit do práce?“

„Bohužel ano. Mohla bys mě tam zavézt? Potřeboval bych se dostat na adresu přímo tady v ulici.“

„A co bude s tvým autem?“

„Zpátky se pro něj svezu s pohřebním vozem.“

Toby nastartovala. Mířili na sever k čínské čtvrti po ulicích vlhkých a třpytících se celou škálou barev z odrazů světel velkoměsta.

„Tady – přímo před námi,“ upozornil ji Dvorak.

Toby si už povšimla rozsvícených majáčků. Tři bostonské policejní hlídkové vozy byly nahodile zaparkované u chodníku před čínskou restaurací. Bílý pohřební vůz s nápisem STÁT MASSACHUSETTS na boku vyčníval do Knapp Street.

Toby zastavila za jedním z hlídkových vozů a Dvorak si vystoupil.

„Zavoláš mi, jestli se dozvíš něco o Molly?“ zeptala se ho.

„Ano.“ Usmál se na ni, zamával jí a zamířil k natažené pásce ohraničující místo činu. Strážník ho poznal a naznačil mu, že může dovnitř.

Toby už už sahala po rychlostní páce, ale pak ji nechala v původní poloze a chviličku jen tak seděla. Pozorovala dav, který se seběhl na ulici. Dokonce i o půlnoci se tu shromáždily šiky zvědavců. Ve vzduchu viselo jakési bizarní veselí – dva muži tleskali do dlaní, ženy se smály. Pouze policisté se tvářili vážně.

Dvorak stál hned za páskou ohraničující místo činu a bavil se s mužem v civilu. S detektivem. Muž ukázal směrem k uličce a dál listoval v poznámkách. Přitom nepřestával hovořit. Dvorak přikyvoval a pohledem přejížděl po zemi. Detektiv řekl nyní něco, co přimělo Dvoraka překvapeně vzhlédnout. V tu chvíli si pravděpodobně povšiml, že tam dosud v zaparkovaném autě čeká Toby. Detektiv udiveně zíral, když od něj Dvorak zničehonic odkráčel, podlezl pásku a přešel k Tobyině vozu.

Stáhla dolů okénko. „Chtěla jsem se jen okamžik dívat,“ vysvětlovala mu. „Asi jsem stejně morbidně zvědavá jako ti ostatní tady. Je to prazvláštní dav.“

„Jo, vždycky je to prazvláštní dav.“

„Co se to stalo v té uličce?“

Naklonil se do okénka. „Našli tam tělo,“ pronesl tiše. „Podle průkazu jde o Romula Bella.“

Místo odpovědi se na něj podívala nechápavým pohledem.

„Vyskytoval se běžně pod jménem Romy,“ upřesnil. „Je to ten pasák Molly Pickerové.“

Tělo leželo roztažené na chodníku, téměř skryté za zaparkovaným modrým taurusem. Levou paži měl mrtvý ohnutou pod tělem a pravou rozhozenou, jako by ukazovala k restauraci na konci uličky. Šlo o popravu, pomyslel si Dvorak, když spatřil, že má mrtvola otvor po kulce v pravém spánku.

„Svědkové žádní,“ oznamoval mu detektiv Scarpino. Byl to jeden ze starších policistů, který neměl daleko do penze a byl proslulý svými příčesky. Nyní jeho tupé vypadalo, jako by si je v rychlosti připlácl dozadu na hlavu. „Tělo objevila asi v jedenáct třicet dvojice, která vycházela z tamté čínské restaurace. Tohle je jejich auto.“ Scarpino ukázal na modrý taurus. „Majitel podniku vyšel do uličky vyhodit nějaké smetí asi kolem desáté. Tělo však tehdy ještě žádné neviděl. Takže odhadujeme, že k vraždě došlo po desáté. Průkaz měla oběť v náprsní tašce. Jeden ze strážníků to jméno zná. S obětí mluvil, neboť se Bella ptal na to děvče, které hledáte.“

„Bella viděli v Bostonské městské nemocnici dneska přibližně kolem deváté večer.“

„Kdo ho tam viděl?“

„To děvče, Molly Pickerová. Objevil se v jejím nemocničním pokoji.“ Dvorak si natáhl latexové rukavice a sklonil se, aby si mrtvolu prohlédl z větší blízkosti. Zavražděnému bylo kolem třiceti. Byl to štíhlý muž s rovnými, tmavými vlasy upravenými pomádou do účesu, jaký nosil Elvis Presley. Pokožku měl dosud teplou. Natažená paže byla opálená a samý sval.

„Promiňte mi, doktore, že vám to říkám, ale nevypadá to zrovna nejlíp.“

„A co?“

„To, že se tu projíždíte s tou doktorkou.“

Dvorak se napřímil a obrátil se tváří ke Scarpinovi. „Prosím?“

„Je předmětem intenzivního vyšetřování. Doneslo se mi, že to její matka nepřežije.“

„A co dalšího se vám doneslo?“

Scarpino se odmlčel a pohlédl uličkou směrem k davu. „Že se objevil nový důkaz. Alprenovi hoši procháže jí lékárny ve městě. Pátrají po nějakém důkazu. Jestli její matka zemře, půjde to přímo na oddělení vražd. A tím pádem to vypadá fakt nemístně. Vy a ona – a přijedete na místo činu společně.“

Dvorak si stáhl rukavice. Náhle pocítil vůči Scarpinovi zuřivý vztek. Po hodinách strávených s Toby Harperovou pochyboval ještě silněji, že by byla schopná násilí vůbec, tím méně pak násilí na vlastní matce.

„Kruci, vždyť hned tamhle postávají reportéři,“ pokračoval detektiv. „Poznají vás. A brzy i tvář doktorky Harperové. Zapamatují si, že vás dva viděli spolu – a bum! Jste na té zatracené první stránce.“

Má pravdu, pomyslel si Dvorak. A o to větší měl vztek.

„Prostě to nevypadá nejlíp,“ zopakoval Scarpino a zdůraznil přitom každé slovo té věty.

„Nebyla ze žádného zločinu obviněna.“

„Zatím ne. Promluvte si s Alprenem.“

„Heleďte, co kdybychom se soustředili spíš na tenhle případ?“

„Tak jo, jasně.“ Scarpino vrhl znechucený pohled na mrtvolu Romula Bella. „Chtěl jsem vám jen přispět malou radou, doktore. Chlapovi jako vy takovéhle trable zapotřebí nejsou. Ženská, co mlátí vlastní matku –“

„Prokázal byste mi laskavost, Scarpino?“

„No jasně, jakou?“

„Kruci, hleďte si svého!“

Té noci spala Toby v Ellenině posteli. Když po té barvité scéně v čínské čtvrti přijela domů a vstoupila do domu, měla pocit, že vkročila do tichého sklepení, kde není vůbec žádný vzduch. Připadala si tam, jako by byla zavalená. Jako za živa pohřbená.

Ve své ložnici si pustila rádio a naladila je na stanici vysílající do noci klasickou hudbu. Pustila je tak hlasitě, aby k ní hudba dolehla až do sprchy. Zoufale potřebovala slyšet hudbu, hlasy – cokoli.

Když se vrátila z koupelny a sušila si mokré vlasy ručníkem, tak už hudbu rušilo praskání statické elektřiny. Vypnula rádio. V náhlém tichu pocítila Elleninu nepřítomnost tak naléhavě jako fyzickou bolest.

Chodbou se vydala k matčině pokoji.

Nerozsvítila, prostě tam jen stála v pološeru a vdechovala Elleninu vůni, slabounce nasládlou, jako letní květiny, o které s takovou láskou pečovala. Růže a levandule.

Otevřela skříň a namátkou se dotkla jedněch ze šatů, které zde visely. Stačilo jí dotknout se látky, aby je poznala – to je matčino lněné letní oblečení, šaty tak staré, že si Toby vybavila, jak si je Ellen oblékla na Vickieinu promoci. A ony tady dosud visely ve skříni spolu s ostatním oblečením, jež Ellen rovněž nosila po léta. Kdy jsem tě naposledy vzala na nákupy? Nedokážu si na to vzpomenout. Nevybavím si ani, kdy jsem ti naposledy koupila šaty…

Zavřela šatník a posadila se na postel. Před několika dny ji převlékla, plna nadějného očekávání, že snad matku konečně pustí domů. Nyní si téměř přála, aby to neudělala. S použitým povlečením zmizely všechny stopy, které tu maminka zanechala. Postel teď jen příjemně voněla po pracím prášku. Lehla si tam a přemítala o nocích, kdy Ellen ležela na témže místě. O tom, zda ve vzduchu přece jen nezůstal alespoň stín její přítomnosti.

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. A usnula.

Druhého dne ji v osm hodin ráno probudil telefon. Volala Vickie. Přístroj vyzváněl osmkrát, než se Toby dopotácela do své ložnice a zdvihla sluchátko. Zpola ještě omámená spánkem se s obtížemi snažila soustředit na to, co se jí sestra pokoušela sdělit.

„Musíme se rozhodnout, Toby. Ale já to sama nedokážu. Je to na mě až příliš těžké břemeno.“

„O jaké rozhodnutí jde?“

„Jde o maminčin respirátor.“ Vickie si odkašlala. „Mluví o tom, že ho už odpojí.“

„Ne!“ Toby se zcela probudila. „Ne!“

„Udělali jí druhé EEG a tvrdí, že to je právě jako –“

„Hned tam jedu. Nepřipusť, aby tam na něco jen sáhli! Slyšíš mě, Vickie? Ať se té zatracené věci ani nedotknou!“

Za tři čtvrti hodiny už vcházela na jednotku intenzivní péče v nemocnici Springer. Vickie stála u Ellenina pokojíku a s ní doktor Steinglass. Toby zamířila rovnou k matčině posteli. Sklonila se nad ní a zašeptala: „Mami, jsem tady. Jsem tady u tebe.“

„Dneska ráno jsme udělali druhé EEG,“ spustil doktor Steinglass. „Mozek nevykazuje činnost. Nové krvácení do oblasti Varolova mostu mělo katastrofální důsledky. Sama nedýchá, ani ne –“

„Podle mého názoru byste o tom neměl mluvit tady v pokoji,“ napomenula ho Toby.

„Chápu, že není snadné na něco takového přistoupit,“ omlouval se Steinglass, „ale vaše matka určitě nevnímá nic z toho, o čem se tady právě teď bavíme.“

„O tom se s vámi nemíním dohadovat. Tady ne,“ trvala na svém Toby a vyšla z pokojíku ven.

V malé zasedačce jednotky intenzivní péče si sedli ke stolu. Toby, tvářící se přísně, zamlklá, a Vickie se slzami na krajíčku. Doktor Steinglass, o němž si Toby vždycky myslela, že je sice schopný lékař, avšak lhostejný člověk, se cítil v nové roli rodinného rádce v krizovém období nesvůj.

„Mrzí mě, že s tím musím začít,“ prohlásil. „Ale je třeba podniknout další kroky. Tento stav trvá čtyři dny a nezaznamenali jsme sebemenší zlepšení. EEG nevykazuje žádnou mozkovou činnost. Krvácení bylo rozsáhlé. Ani jedna mozková funkce nezůstala zachována. Ten respirátor… situaci pouze prodlužuje.“ Odmlčel se. „Opravdu věřím, že by to bylo to nejmilosrdnější řešení.“

Vickie pohlédla na sestru a zpátky na Steinglasse. „Pokud si skutečně myslíte, že není žádná naděje…“

„To nemůže vědět,“ přerušila ji Toby. „To neví nikdo.“

„Ale vždyť ona trpí!“ zalkala Vickie. „Ta trubice, kterou má v krku – a všechny ty jehly –“

„Nepřeju si, abyste ten respirační přístroj ještě vypínali.“

„Já jenom myslím na to, co by si přála naše mamka.“

„Takové rozhodování ti nepřísluší. Ty ses o ni nestarala!“ Vickie se schoulila v křesle, oči rozšířené bolestí.

Toby složila hlavu do dlaní. „Ach bože, prosím tě, promiň! Tohle jsem říct nechtěla!“

„Myslím, že přesně tohle jsi říct chtěla!“ Vickie vstala. „Tak dobře, tak si to rozhodnutí tedy učiň ty! Když si myslíš, že ty jsi ta jediná, co ji má ráda!“ S těmi slovy Vickie odkráčela.

Po chvíli ji následoval i doktor Steinglass.

Toby zůstala v zasedačce sama. Hlavu měla sklopenou a chvěla se znechucením sama nad sebou a zároveň i vztekem. Na sebe. Na ženu, která si říkala Jane Nolanová. Kdybych já tě tak mohla najít! Kdybych s tebou mohla zůstat jenom na zatraceně krátkou, zatraceně kratičkou chvilku sama, mezi čtyřma očima!

Do odpoledne jí došel jak vztek, tak adrenalin. Nezbývala jí už síla, aby se pokusila opět sehnat Dvoraka. Neměla právě teď ani chuť vůbec s kýmkoli mluvit. Usadila se na židli u Ellenina lůžka a zavřela oči. Nemohla však z mysli vymazat obraz matky ležící od ní na dosah ruky. S každým zasvištěním respirátoru si jasně vybavovala, jak se hruď její matky zvedá a opět klesá. Jak se plíce plní vzduchem. Jak okysličená krev proudí z plicních sklípků do srdce a poté do mozku, kde cirkuluje, zbytečně a bez potřeby.

Zaslechla, že někdo vešel dovnitř. Otevřela oči a v nohou Elleniny postele spatřila doktora Steinglasse. „Toby,“ oslovil ji tiše. „Vím, že je to pro vás těžké. I přesto se musíme rozhodnout.“

„Nejsem na to ještě připravená.“

„Čelíme složité situaci. Všechna lůžka na intenzivce jsou obsazená. Kdyby se tu objevil nějaký infarkt, tak budeme potřebovat místo.“ Odmlčel se. „Necháme jí ten respirátor, dokud se nerozhodnete vy. Ale jistě chápete postavení, v jakém se nacházíme.“

Neřekla na to nic. Jenom upírala pohled na Ellen a říkala si v duchu: Jak křehce vypadá. Každým dnem jako by se zmenšovala.

„Toby?“

Vzhlédla k doktoru Steinglassovi. „Potřebuju ještě trochu času. Potřebuju si být jistá.“

„Můžu říct neurologovi, aby si s vámi promluvil.“

„Nepotřebuju cizí názor.“

„Třeba ano. Třeba –“

„Prosím vás, nemůžete mě prostě nechat na pokoji?“

Doktor Steinglass o krok ustoupil, překvapen zlobou v jejím hlase. Za dveřmi pokojíku je upřeně pozorovalo několik sester.

„Promiňte,“ omlouvala se Toby. „Dejte mi ale ještě trochu času. Potřebuju čas. Ještě jeden den.“ Sebrala kabelku a vyšla z jednotky intenzivní péče. Na každém kroku, který udělala, si byla jasně vědoma toho, že ji ošetřovatelky pozorují. Kam půjdu teď? přemítala, když vstupovala do výtahu. Jak se mám bránit, když mě napadají ze všech stran? Nepřátelství, které se proti ní postavilo, mělo příliš mnoho tváří. Detektiv Alpren. Jane Nolanová. Doug Carey, který se jí chtěl pomstít už dávno.

A Wallenberg. Nejdřív ho zaskočila, když si vyžádala tu pitvu. Potom začala se znepokojujícími otázkami, které se týkaly jeho dvou pacientů s Creutzfeldt-Jakobem. Udělala si z něj nepřítele, to určitě. Přitom mu zatím, pokud alespoň věděla, nezpůsobila žádnou vážnou škodu.

Tak proč se Brant Hill snaží ze všech sil, aby mne zdiskreditoval? Co se to pokoušejí skrýt?

Výtah zastavil v prvním patře. Nastoupili do něj dva úředníci z účtárny, kterým právě skončila pracovní doba. Toby letmo pohlédla na hodinky a viděla, že už je po páté. Oficiálně začal víkend. Koutkem oka zahlédla chodbu, kde byly kanceláře, a tu ji náhle něco napadlo.

Vyklouzla z výtahu a vydala se chodbou do lékařské knihovny. Dveře byly dosud odemčené, ovšem knihovna už zela prázdnotou. Přistoupila k počítači, v němž byly uloženy objednávky, a zapnula ho. Rozsvítil se monitor s vyhledávacím programem.

Pod heslo „Jméno autora“ vyťukala Wallenberg Carl.

Objevily se názvy pěti článků, seřazené v převráceném chronologickém pořadí. Ten nejnovější publikovali před třemi lety. Otiskli ho v Cell Transplant. Jmenoval se Vaskularizace po buněčném neurálním štěpu u krys. Byli tam uvedeni dva spoluautoři: MUDr. Gideon Yarborough a PhDr. Monica Trammellová.

Už už chtěla přejet na další článek, když tu jí pohled padl na jméno Gideon Yarborough. Vybavila si plešatého muže z Robbieho pohřbu, vysokého a elegantně oblečeného, který se pokusil zasáhnout, když se hádala s Wallenbergem. Wallenberg oslovil toho muže Gideone.

Přešla ke stolu s příruční knihovnou a z police tam vytáhla Seznam lékařských specialistů. Jeho jméno posléze objevila v oddílu chirurgů-specialistů:

Yarborough Gideon, neurochirurgie

Bakalář – obor biologie, Dartmouth, doktor medicíny – Univerzita v Yale

Stáže: nemocnice Hartford, všeobecná chirurgie, Peter Bent Brigham,

neurochirurgie. Osvědčení – 1988

Postrgraduální stipendia: Rosslyn, Institut pro výzkum stárnutí, Greenwich, Connecticut

Současná lékařská praxe: Wellesley, Massachusetts, Howarth Surgical Associates

Institut v Rosslynu! Bylo to stejné výzkumné pracoviště, kde působil kdysi i Wallenberg. Robbie Brace jí prozradil, že Wallenberg z Rosslynu odešel poté, co se střetl s jedním ze svým kolegů kvůli ženě. Romantický milostný trojúhelník.

Byl tím druhým mužem Yarborough?

Odnesla si seznam k počítači a tentokrát si pod heslem „jméno autora“ vyťukala Yarborougha.

Objevilo se několik článků, mezi nimi i ten, který už našla v Cell Transplant. Vyhledala si první článek, který publikoval, a to před šesti lety, a přečetla si stručný obsah. Popisoval pokusy, při nichž se používalo kousků mozkové tkáně z krysích zárodků. Mozková tkáň se rozčlenila na jednotlivé buňky za pomoci enzymu trypsinu, a poté se injektovala do mozků dospělých krys. Transplantované buňky se uchytily a rozrůstaly. Vytvářely funkční kolonie s nově vytvořenými krevními cévami.

V zádech jí začínalo mrazit.

Najela kurzorem na další článek z časopisu Journal of Experimental Neurobiology. Jména Yarboroughových spoluautorů neznala. Název článku zněl: Morfofunkční integrace transplantované embryonální mozkové tkáně u krys. Zde nebyl připojen žádný stručný obsah.

Najela si na další názvy článků:

Mechanismy komunikace plodových štěpů s mozkem hostitele u krys.

Příhodné stadium těhotenství pro získávání buněk ze zárodečných mozků u krys.

Konzervace zmrazením u zárodečných mozkových štěpů krys. U tohoto článku nechyběl stručný obsah. Při konzervaci zmrazením v tekutém dusíku po devadesát dní prokázaly zárodečné mozkové buňky z mesencefalu výrazně sníženou schopnost přežití ve srovnání s buňkami čerstvými. Pro dosažení optimálních výsledků při voperování štěpuje nezbytně nutné okamžitě transplantovat čerstvě odebranou zárodečnou mozkovou tkáň.

Oči jí utkvěly na slovním spojení: Čerstvě odebranou zárodečnou mozkovou tkáň.

To už se jí mrazení rozšířilo po šíji i týlu.

Vyhledala nejnovější článek starý tři roky: Transplantace štěpů zárodečných podvěsků mozkových starým opicím – důsledky na prodloužení přirozeného životního cyklu. Autory byli Yarborough, Wallenberg a PhDr. Monica Trammellová.

To byl poslední článek, který vydali. Zanedlouho poté opustili Wallenberg a jeho kolegové z výzkumu Rosslyn. Nemuseli odtud odejít spíše kvůli svému kontroverznímu výzkumu?

Vstala a přistoupila k telefonu. Srdce jí bilo jako splašené, když vytáčela Dvorakovo číslo domů. Telefon vyzváněl a nikdo ho nezvedal. Pohlédla na nástěnné hodiny a zjistila, že je tři čtvrtě na šest. Pak se zapnul záznamník s nahrávkou: Tady je Dan. Prosím uveďte jméno a telefonní číslo…

„Dane, zvedni to,“ řekla do telefonu Toby. „Prosím tě, zvedni to!“ Odmlčela se v naději, že uslyší Danův skutečný, živoucí hlas. Ten se však neozval. „Dane, jsem v lékařské knihovně nemocnice Springer, linka dvě pět sedm. Objevila jsem něco v počítači, co musíš vidět. Prosím tě, prosím, zavolej mi zpátky, hned jak –“

Dveře knihovny se otevřely.

Toby se obrátila. Zahlédla nočního strážného, který právě strčil hlavu do místnosti. Když ji uviděl, tak se vyděsil stejně jako ona při pohledu na něj.

„Madam, musím to tu na noc zamknout.“

„Já odtud ale právě volám.“

„Jen dotelefonujte. Já počkám.“

Celá zoufalá prostě jen zavěsila a odkráčela z knihovny. Teprve když vycházela na schodiště, vzpomněla si, že nechala zapnutý počítač.

Když už seděla ve voze na parkovišti, znovu ještě zavolala Dvorakovi z auta na jeho přímou linku do úřadu soudního lékaře. Opět se ozval záznamník. Zavěsila, aniž by mu nechala další zprávu.

Zuřivě otočila klíčkem v zapalování a vyrazila z parkoviště. Řídila čistě podvědomě, když se rozjela k domovu. Myšlenky se jí točily jen kolem toho, co právě vyčetla z počítače v knihovně. Neurální štěpy. Zárodečné mozkové buňky. Prodloužení přirozeného životního cyklu.

Takže na tomhle výzkumu pracoval Wallenberg v Rosslynu! A jeho kolega a spolupracovník byl Gideon Yarborough, neurochirurg, který nyní působí v nedalekém Wellesley…

Zajela k benzinové pumpě, vběhla dovnitř a požádala pokladní o telefonní seznam Wellesley.

Ve Zlatých stránkách si pod heslem Lékaři našla to, co hledala:

Howarth Surgical Associates

multispeciální skupina

1388 Eisley Street

Howarth. To jméno si pamatovala z lékařských záznamů Harryho Slotkina. To jméno viděli na objednávce vyšetření, když ji Robbie vzal do Brant Hillu, aby se podívala na Harryho kartu.

Předoperačně valium a v šest ráno převoz dodávkou do Howarth Surgical Associates.

Nastoupila opět do auta a rozjela se do Wellesley.

V době, kdy přijela k sídlu Howarthu, si to všechno už začínala skládat dohromady. Dávalo to strašlivý smysl.

Zaparkovala přes ulici naproti budově a v soumraku upírala pohled na těžko definovatelnou jednopatrovou stavbu, nořící se do hustých keřů. Vpředu bylo nevelké parkoviště, které právě teď zelo prázdnotou. Za okny v patře se nesvítilo, v přízemí byl osvětlen pouze vchod a příjem. Uvnitř se nic ani nepohnulo.

Toby vystoupila a přešla ulici tak, aby se ocitla přímo před vchodem. Dveře byly zamčené. Na jedné okenní tabuli byla uvedena jména lékařů:

MUDr. Merle Lamm, Porodnice a gynekologie

MUDr. Lawrence Remington, všeobecná chirurgie

MUDr. Gideon Yarborough, neurochirurgie

To je tedy zajímavé! Harryho Slotkina sem z Brant Hillu poslali údajně kvůli vychýlené nosní přepážce. A přitom není ani jeden z těchto lékařů ušní, nosní a krční specialista.

Odněkud z budovy k ní dolehlo tlumené zakvílení nějakého strojního zařízení. Co to asi bylo? Kotel topení? Generátor? Ten podivný zvuk nedokázala určit.

Obešla budovu ze strany, avšak husté křoví jí znemožňovalo, aby se podívala do oken. Tiché vytí náhle ustalo. Rozhostilo se naprosté ticho. Zahnula za další roh a objevila malé vydlážděné prostranství vzadu za budovou. Byla zde zaparkována tři auta. Jedním z nich byl tmavě modrý saab. Vůz Jane Nolanové!

I zadní vchod byl zamčený.

Toby se vrátila do auta a zvedla sluchátko telefonu. Opět zkusila zavolat Dvorakovi na jeho přímou linku do kanceláře. Ve skutečnosti už ani nedoufala, že telefon zvedne. Zaskočilo ji proto téměř, když se vzápětí ozval jeho hlas rázným: „Haló?“

Slova ze sebe jen chrlila. „Dane, já už vím, co provádí Wallenberg. Vím, jak se jeho pacienti nakazili –“

„Toby, poslouchej! Musíš okamžitě zavolat svému právníkovi!“

„Oni jim nepodávají hormony v injekcích. Transplantují jim podvěsky mozkové ze zárodečných plodů! Něco se jim ale zvrtlo. Nějak tím přenesli Creutzfeldt-Jakoba. Teď se to snaží zakamuflovat – pokoušejí se tu katastrofu ututlat, aby se to nedostalo na veřejnost –“

„Poslouchej! Jsi v průšvihu!“

„Cože?“

„Právě jsem mluvil s Alprenem.“ Odmlčel se. „Vydali na tebe zatykač,“ dodal tiše.

Chvilku neříkala nic, jenom zírala na budovu naproti přes ulici. Jsou vždycky o krok přede mnou, pomyslela si. Vždycky aspoň o jeden krok…

„Zavolat právníkovi – tohle bys podle mě měla udělat,“ naléhal na ni. „Požádej ho, ať tě doprovodí na policejní stanici, do ústředí na Berkley Street. Ten případ předali tam.“

„A proč?“

„Vzhledem k tomu, co se stalo… tvé matce.“

Pro vraždu, to tím myslel. Brzy to budou brát jako vraždu.

„Nedopusť, aby tě Alpren zatkl doma,“ radil jí Dvorak. „To by bylo tučné sousto pro tisk. Dostav se sem dobrovolně a co nejrychleji.“

„Proč na mě vydali ten zatykač? Proč právě teď?“

„Získali nové svědectví.“

„Jaké?“

„Toby, prostě se tam dostav. Můžeme se nejdřív se jít u mě a půjdeme tam spolu.“

„Nikam nejdu, dokud se nedozvím, co obnáší ten nový důkaz.“

Dvorak zaváhal. „Lékárník poblíž tvého bydliště prohlásil, že vystavil předpis pro tvou matku – na šedesát tablet coumadinu. Tvrdí, žes mu ten předpis nadiktovala po telefonu.“

„To je lež.“

„Já ti jenom opakuju, co prohlásil ten lékárník!“

„Jak může vědět, že jsem to volala já? Mohla to být jiná žena, která se za mě vydávala. Mohla to být Jane. Jak poznal můj hlas?“

„Toby, všechno se urovná, to ti slibuju. Teď uděláš nejlíp, když sem přijedeš. Dobrovolně a bez prodlení.“

„A co pak? Strávím noc ve vězení?“

„Jestli se nedostavíš, tak z toho můžou být měsíce.“

„Já matce neubližovala.“

„Tak sem přijď a pověz to Alprenovi. Čím déle s tím budeš otálet, tím víc to bude vypadat, že jsi opravdu vinna. Jsem tu, abych ti pomohl. Prosím tě, jen přijeď!“

Měla až příliš poraženecký pocit, než aby mu oponovala byť jen slovem, byla přespříliš unavená na to, aby zvažovala kroky, které nyní musí podniknout. Zavolat právníkovi. Říci to Vickie. Zajistit, aby propláceli její účty, aby někdo hlídal dům, vyzvedl její vůz. A potom peníze – bude muset vyzvednout vklad ze svého důchodového spoření. Právníci jsou nákladní.

„Toby, pochopilas, co musíš udělat?“

„Ano,“ zašeptala.

„Já teď odjedu z kanceláře. Kde se se mnou chceš se jít?“

„Na policejní stanici. Řekni Alprenovi, že tam jedu. A pověz mu, ať ke mně domů nikoho neposílá.“

„Udělám všechno, co si budeš přát. Budu tam na tebe čekat.“

Zavěsila. Prsty měla zmrtvělé od toho, jak pevně svírala sluchátko. Takže bouře se nakonec rozpoutala plnou silou, pomyslela si. Seděla a připravovala se na zkoušku, která ji čeká. Otisky prstů. Policejní fotografování. Reportéři. Kéž by se tak mohla někam vytratit a nabrat síly! Na to však nebyl čas – policie na ni čekala.

Sáhla po klíčku v zapalování a už se jím chystala otočit, když tu zahlédla záblesk světel vozu. Otočila se, aby viděla do strany, a spatřila, že po příjezdové cestě Howarthu odjíždí saab Jane Nolanové.

Než se Toby podařilo obrátit její mercedes, tak jí saab zmizel z dohledu. Zabočil za roh. Prudce vyrazila za ním, neboť se jí zmocnil hysterický strach, že jej ztratí z dohledu. Vtom opět zahlédla koncová světla saaba. Okamžitě ubrala plyn. Držela se nyní za ním opatrně, jen v takové vzdálenosti, aby zůstal v dohledu. Na další křižovatce zahnul saab doleva.

O pár vteřin později ho Toby následovala.

Vůz mířil na západ, po klikatící se cestě do luxusnějších částí Wellesley. Za volantem neseděla Jane, ale nějaký muž. Obrys jeho hlavy se rýsoval v záři reflektorů protijedoucích vozidel. Toby byla zcela soustředěná na pronásledování, takže si jen letmo všímala míst, kterými projížděli – kovových bran a vysokých živých plotů, světla rozsvícených lustrů linoucího se z domů s řadami oken. Saab zrychlil a jeho koncová světla se vzdalovala do noci. Z příčné ulice vyjel náklaďák a vklouzl mezi Tobyin vůz a saaba.

Toby propadla panice a zatroubila.

Náklaďák zpomalil a uhnul vpravo. Prolétla kolem něj a konečně měla opět volný výhled po vozovce.

Silnice před ní však byla prázdná.

Zaklela a pohledem pročesávala temnou krajinu, zda někde ještě nezahlédne koncová světla auta. Spatřila je, jak se rozplývají kdesi v dálce napravo. Saab mezitím zabočil na soukromou cestu a kroužil po ní mezi hustými stromy.

Dupla na brzdy, a potom prudce zabočila na stejnou cestu. Srdce jí bilo až v hrdle, proto zabrzdila, zastavila a dala si načas, aby si uklidnila nervy a ztišila pulz. Koncová světla saaba zmizela za stromy. Nyní už ale neměla obavy, že by vůz ztratila. Tahle cesta byla podle všeho jedinou příjezdovou i odjezdovou komunikací k nějaké zatím pro ní neviditelné budově.

U vchodu se tyčila schránka na dopisy, s vlajícím červeným praporkem nahoře. Toby vystoupila z vozu a nakoukla do schránky. Uvnitř ležely dvě obálky – šlo o běžné účty. Adresa zněla na jméno Trammell.

Vrátila se do auta a zhluboka se nadechla. Rozjela se zvolna po cestě se zhasnutými dálkovými světly, svítila si pouze parkovacími. Cesta se mírně stáčela dolů z kopce. Během jízdy měla Toby nohu stále na brzdě. Vůz se klouzavě plížil v ostrých zatáčkách, jež bylo ve slabém svitu parkovacích světel sotva vidět. Cesta se zdála nekonečná, jak se klikatila v hustém jehličnatém porostu. Dosud nedohlédla, co ji čeká na jejím konci. Rozeznala pouze přerušované záblesky světla, které se míhaly větvemi. Pronikám hluboko do nepřátelského území, pomyslela si. A přesto vůz neotočila. Veškerá bolest a zuřivost těch několika uplynulých dní ji hnala kupředu. Robbieho smrt. A zanedlouho jej bude následovat také Ellen. Uspořádejte si život, jedovatě se jí vysmíval Wallenberg.

Tohle je teď můj život. Všechno, co z něj zůstalo.

Silnička se náhle rozšířila v příjezdovou cestu. Toby zajela ke krajnici. Pneumatiky klouzaly po borovém jehličí. Potom vypnula motor.

Před ní se z temnoty vynořil luxusní dům. V oknech v poschodí se svítilo. Za jedním z nich se mihl stín ženy, který se po chvíli objevil znovu, jak nervózně přecházela sem a tam. Toby ji poznala podle profilu.

Jane. Bydlí tady?

Toby pozdvihla zrak k obrovskému obrysu střechy, která jí zakrývala polovinu hvězdné oblohy. Rozeznala čtyři komíny. Z oken v druhém poschodí se rovněž linula záře. Byla zde snad Jane hostem? Nebo tady byla pouze zaměstnána?

V okně nahoře se nyní objevil muž se světlými vlasy – byl to řidič z Janeina saaba. Mluvili spolu. Muž vrhl pohled na hodinky, a potom rozhodil pažemi, jako by říkal: Jak to mám vědět? Jane zřejmě ještě víc znervózněla, možná se i rozzlobila. Přešla pokojem, zamířila k telefonu a zvedla sluchátko.

Toby vylovila z lékařské brašny tužkovou baterku a vystoupila z auta.

Saab byl zaparkovaný poblíž přední verandy. Chtěla zjistit, komu patří. Pro koho Jane pracuje. Přistoupila k vozu a posvítila si dovnitř okénkem. Uvnitř bylo vše uklizené, nebyl tam ani jediný náhodný útržek papíru. Zkusila vzít za dvířka spolujezdce a zjistila, že nejsou zamčená. V přihrádce na rukavice našla doklady od vozu. Zněly na jméno Richard Trammell. Zmáčkla otvírání kufru, vystoupila ven a obešla vůz dozadu. Naklonila se kupředu a tužkovou baterkou prohledávala jeho vnitřek.

Za ní se ozvalo zašustění větviček, zašelestění čehosi, co se pohybovalo v podrostu. A tiché, výhružné zavrčení.

Toby se bleskově otočila a zahlédla záblesk tesáků, jak po ní skočil dobrman.

Výpad psa byl tak prudký, že se zapotácela. Instinktivně vztáhla ruce, aby si tak chránila hrdlo. Pes jí v čelistech stiskl předloktí a jeho zuby se jí zarazily až o kost. Vykřikla a začala ho tlouci, ale dobrman ji nepouštěl. Trhal hlavou sem tam a rval jí tak zuby maso. Toby, oslepená bolestí, popadla psa volnou rukou za krk a pokoušela se ho přiškrtit, aby ji pustil. Zdálo se však, že tomu zvířeti zuby do její paže snad zarostly. Teprve když mu zajela do očí, pes vyštěkl bolestí a pustil ji.

Odkutálela se stranou a pokoušela se vyhrabat na nohy. Krev jí stékala po paži proudem. Rozběhla se ke svému autu.

Dobrman na ni opět zaútočil.

Skočil na ni zezadu a srazil ji na kolena. Tentokrát se jí jeho zuby zahryzly pouze do halenky a rozervaly látku. Odhodila ho a uslyšela, jak psí tělo narazilo do saaba. Dobrman se však ve chvíli postavil na všechny čtyři a přikrčil se ke třetímu výpadu.

„Lehni!“ přikázal mužský hlas.

Toby se vrávoravě vztyčila, avšak do bezpečí vlastního vozu se už nedostala. Tentokrát to byl pár lidských rukou, které se jí zmocnily a srazily ji tváří dolů na kapotu saaba.

Dobrman zuřivě štěkal a dožadoval se dokončení vražedného díla.

Toby se svíjela a pokoušela se vykroutit. Poslední, co spatřila, byl paprsek světla, jenž vykreslil v noční tmě oblouk. Rána, která ji zasáhla do spánku, ji odhodila stranou. Cítila, že se hroutí k zemi. A potom se propadala do temnoty.

Zima. Byla jí strašná zima.

Nabyla opět vědomí, jako by vyplavala na povrch skrz ledovou vodu. Zpočátku necítila ruce ani nohy. Netušila, kde je má, ani zda dosud tvoří součást jejího těla.

Dveře se s prásknutím zavřely. Nesla se od nich podivná řada kovových ozvěn. Ten zvuk zazvonil v Tobyině hlavě jako zvon. Zaúpěla a překulila se na druhý bok. Podlaha byla jako led. Stočila se do klubíčka. Jen tam ležela a celá se třásla. Ze všech sil se snažila přemýšlet, přimět ruce a nohy k nějaké reakci. Paže ji nyní začala bolet. Bolest zaháněla malátnou otupělost. Otevřela oči a zamrkala, když jí světlo ostře udeřilo do sítnice.

Na blůze měla krev. Ten pohled ji vyděsil do té míry, že se dokonale probrala. Zaostřila pohled na rozervaný rukáv prosáklý krví.

Ten dobrman!

Se vzpomínkou na jeho čelisti ji zalila další vlna bolesti. Vrátila se s takovou silou, že Toby téměř znovu upadla do bezvědomí. Ze všech sil se snažila zůstat při smyslech. Převalila se na záda a narazila do nohy stolu. Něco se z něj uvolnilo a zahoupalo se jí nad hlavou. Vzhlédla a spatřila nahou paži, která visela přes okraj stolu. Její prsty se Toby komíhaly přímo nad obličejem.

Zalapala po dechu, odkulila se stranou a pokusila se vyhrabat na kolena. Hlava se jí chvilku točila, ale pak se jí rázem pročistila při úděsném pohledu, který se jí naskytl.

Na stole leželo tělo přikryté fólií z umělé hmoty. Vykukovala z ní pouze ta jedna paže, zbarvená ve světle zářivek do modrobílá.

Toby vstala. Hlava se jí dosud točila, takže se musela zachytit desky stolu, aby udržela rovnováhu. Znovu se zadívala na tělo. Pak zjistila, že v místnosti je ještě jeden stůl, rovněž pokrytý fólií. Z větráku k ní se zahučením dolehl závan mrazivého vzduchu. Pomalu jí docházelo, kde se ocitla – stěny bez oken, těžké kovové dveře – a vtom si to uvědomila. Měl jí to už dávno napovědět ten nechutný zápach.

Byla to chladírna, odkladiště pro mrtvoly.

Opět soustředila pohled na tu pohupující se paži. Přistoupila ke stolu a shrnula stranou plachtu z umělé hmoty.

Byl to postarší muž, jehož tmavě hnědé vlasy zrazovaly stříbrné kořínky. Byly špatně obarvené. Oční víčka neměl zavřená, takže bylo vidět skelně modré oči. Stáhla celou plachtu. Zjistila, že nahé tělo nejeví žádné známky po zjevných poraněních. Modřiny měl jedině na paži. Poznala, že jde o vpichy po infuzi. Mezi kotníky měl zastrčené desky z papíru z manilského konopí, na nichž bylo jméno: James R. Bigelow. Otevřela je a zjistila, že to je lékařská zpráva zachycující poslední týden mužova života.

Záznam začínal 1. listopadem.

Pacient se během snídaně choval neobratně – nalil si mléko na talíř místo do šálku – na dotaz, zda nepotřebuje pomoc, reagoval zmateným pohledem. Odvezen na kliniku k podrobnější prohlídce.

Při té se projevil slabý třas. Pozitivní cerebrální nález. Žádné další určující příznaky.

Příprava k převozu.

Zápis byl bez podpisu.

Ze všech sil se pokoušela porozumět tomu, co četla. Vzhledem k tomu, jak strašně ji bolela hlava, představovalo každé slovo hádanku. Co znamenal ten poslední zápis? Příprava k převozu, ale kam?

Zalistovala dopředu, přeskočila přitom několik dalších záznamů až k 3. listopadu.

Pacient není schopen chůze bez pomoci ošetřovatele. Výsledky EEG nespecifické. Třas se zhoršuje, cerebrální příznaky výraznější. CT radioizotopový rentgen vykazuje zbytnění podvěsku mozkového. Žádné akutní změny.

4. listopad

Dezorientace vzrůstá. Příhoda křečovité svalové myoklonie. Cerebrální funkce nadále degenerují. Veškeré laboratorní výsledky v normálu.

A potom následoval poslední zápis ze 7. listopadu.

Pacient upoután na všech čtyřech končetinách. Neudrží stolici a moč. Po dvacet čtyři hodin infuze a sedativa. Konečné stadium. Pitva bude následovat.

Položila kartu na mužova nahá stehna. Chvíli si tělo upřeně prohlížela s podivně lékařským odstupem. Povšimla si stříbrných chloupků na mužových prsou, záhybů na břiše, ochablého penisu ve spleti tuhého ochlupení – Byl si vědom, jaké riziko podstupuje? přemítala. Napadlo ho, že touha žít věčně si vyžádá svou cenu?

Staří cizopasí na mladých.

Zapotácela se nad stolem. Vidění měla rozmazané bolestí, která jí tepala v hlavě. Trvalo nějakou chvíli, než se jí zrak opět zaostřil. Když se jí to podařilo, obrátila pozornost ke druhé mrtvole.

Odešla od prvního stolu a zastavila se vedle druhého, na němž bylo tělo dosud zakryté. Stáhla z něj umělohmotný rubáš. I když se připravila na nejhorší, tu hrůzu, která před ní tady ležela na stole, nečekala.

Mrtvola muže byla otevřená, hrudní koš a břicho rozříznuty čistým řezem vedeným uprostřed a roztaženy do stran. Odhalovaly tak změť vnitřních orgánů. Ať už tu mrtvolu pitval kdokoli, prostě jen orgány vyňal, a potom je bez ohledu k náležité anatomické poloze vrátil zpět.

Ustupovala pozadu a cítila, jak se jí dělá zle, Puch vycházející z mrtvoly jí napovídal, že tenhle muž je mrtvý déle než ten první.

Přinutila se k němu opět přistoupil a prohlédnoul si plastikový kroužek s osobními údaji, upevněný na zápěstí. Černou fixkou tam bylo napsáno jméno Phillip Dorr. Nikde neviděla žádný lékařský záznam, žádnou dokumentaci zachycující chorobopis tohoto muže.

Přiměla se mu pohlédnout do tváře. Opět to byl starší muž, s obočím prokvetlým stříbrnými nitkami a s tváří podivně pokroucenou. Připomínala gumovou masku. Teprve tehdy si povšimla, že má kůži na hlavě naříznutou za uchem. Okraj se sesul a odhalil perleťovou klenbu lebky.

Toby jemně zatáhla za vlasy a bázlivě posunula kůži kupředu.

Vršek lebky odpadl a cvakl o podlahu.

Toby vykřikla a uskočila.

Lebka zela otevřená jako prázdná číše. Uvnitř nebylo nic – mozek byl úplně odstraněný.

Kapitola 20

„Přijede sem,“ řekl Dvorak, který sledoval, jak Alpren poťukává tužkou o desku psacího stolu. „Jen neztrácejte trpělivost.“

Detektiv pohlédl na hodinky. „Už jsou to dvě hodiny, co jste s ní mluvil. Podle mě jste to pěkně zvoral, doktore. Neměl jste jí nic říkat.“

„A vy jste se neměl zbrkle hnát k závěrům. Ten zatykač byl předčasný. Ještě jste nedokončil předběžné vyšetřování.“

„Jo, takže se ode mě očekává, že budu ztrácet čas hledáním pravé Jane Nolanové? To radši zatknu pravou doktorku Harperovou. Jen abychom ji teď ještě našli!“

„Dejte jí možnost, ať se sem dostaví sama! Třeba čeká na svého právníka. Možná si zašla domů, aby tam vyřídila různé nutné záležitosti.“

„Domů nešla. Před půl hodinou jsme tam poslali hlídkový vůz. Podle mého sešlápla doktorka Harperová plyn až k podlaze a vypadla z města. Touhle dobou je asi tak sto mil odsud a pomýšlí na to, jak se zbavit auta.“

Dvorak upřel pohled na nástěnné hodiny. Nedokázal si představit Toby Harperovou jako uprchlíka. Nevypadala na to, že by utíkala. Byla spíše ten typ, který se postaví útočníkovi a začne se bránit. Nyní však chtě nechtě zvažoval správnost svých instinktů. Musel si nechat projít hlavou všechno, co o ní věděl, nebo co si myslel, že o ní ví.

Bylo zjevné, že to Alprenovi přinášelo jisté uspokojení. Dvorak – pan doktor – se očividně pěkně seknul a policista tentokrát projevil lepší odhad povahy. Dvorak seděl mlčky a v jeho nitru narůstal vztek. Vztek na Alprena za jeho domýšlivé uspokojení, vztek na Toby za to, že zradila jeho důvěru.

Alpren zvedl sluchátko vyzvánějícího telefonu. Když je opět položil do vidlice, oči, tvrdé a plné sebeuspokojení, se mu třpytily. „Právě teď našli její mercedes.“

„Kde?“

„Na letišti v Loganu. Nechala ho zaparkovaný před odletovou halou. Hádám, že měla naspěch, aby chytila letadlo.“ Vstal. „Nemá cenu tu dál vysedávat, doktore. Ta už nepřijde.“

Dvorak jel domů a rádio měl vypnuté. Ticho ho ještě víc jitřilo. Utekla, pomyslel si. A na takové řešení existovalo jediné vysvětlení – svědomí zatížené vinou a jistota, že ji stihne nevyhnutelný trest. Přesto ho některé podrobnosti nepřestávaly pronásledovat. V duchu si přehrál řadu kroků, jež by musela prchající Toby podniknout. Odjela by do Loganu, kde by nechala před odletovou halou svůj vůz. Spěchala by do odbavovací haly a nastoupila do letadla s neznámým cílem.

To však nebylo logické. Nechat vůz zaparkovaný před odletovou halou, to znamenalo upoutat na něj pozornost. Každý, kdo by se pokoušel o nenápadný útěk, by auto schoval na některém z přeplněných okrajových parkovišť, kde mohlo zůstat stát nepovšimnuté po celé týdny.

Takže do letadla nenastoupila. Alpren si mohl nakrásně myslet, že je tak hloupá. Avšak Dvorak ji znal lépe. Detektiv jen ztrácel čas, když kontroloval lety z Loganu.

Musela utéct někam jinam.

Když Dvorak vešel do dveří svého bytu, vedly jeho první kroky rovnou k telefonu. Nyní měl vztek, byl popuzený Tobyinou zradou i vlastní hloupostí. Zvedl sluchátko, aby zavolal Alprenovi. Pak je však opět položil, když si povšiml, že na záznamníku bliká kontrolka. Stiskl proto nejprve tlačítko přehrávání.

Počítačový hlas oznámil, že se zpráva nahrála ve tři čtvrti na pět. Pak následoval Tobyin hlas:

„Jsem v lékařské knihovně nemocnice Springer, linka dvě pět sedm. Objevila jsem v počítači něco, co musíš vidět. Prosím tě, prosím, zavolej mi hned zpátky…“

Naposledy spolu mluvili kolem půl osmé, takže tento telefonát předcházel jejich poslednímu rozhovoru. Vybavoval si, že se mu snažila něco sdělit. On jí však skočil do řeči dřív, než mu mohla vysvětlit, co objevila.

Lékařská knihovna nemocnice Springer…, něco v počítači, co musíš vidět. Prosím tě, prosím, zavolej mi zpátky…

Bolest přišla jako rána pěstí do břicha a sevřela ji takovou silou, že zdusila i sebemenší zaúpění. Molly, oči zavřené a zuby zaťaté, sevřela ruce v pěst a vzepjala se v popruzích, jimiž měla připoutána zápěstí. Úlevný výdech se jí z prsou vydral teprve poté, co bolestivý stah odezněl. Netušila, že porod bude probíhat za takového ticha. Představovala si, že bude křičet, a to hodně nahlas, v domnění, že bolest je nutno dávat pořádně najevo. Když se však dostavila, když pocítila první záchvěvy dalšího stahu, jež jí potom sevřel lůno, tak jej vydržela bez jediného hlesnutí. Nechtělo se jí křičet, jenom se prostě stočit do klubíčka a ukrýt se někde ve tmě.

Oni ji však samotnou nenechají.

Byli dva, oba oblečení v modrých operačních pláštích, a z úzké štěrbiny mezi čapkou a rouškou jim byly vidět pouze oči. Šlo o muže a ženu. Ani jeden z nich na Molly nepromluvil. Pro ně byla pouhým předmětem, tupým zvířetem, které leželo na operačním stole, se stehny roztaženými a nohama připoutanýma ke zdviženým opěrkám pro chodidla.

Konečně stah ustoupil. Když se mlha bolesti rozptýlila, začala Molly opět vnímat své okolí. Světla, jako tři oslepující slunce, zářící jí nad hlavou. Ostrý třpyt tyče s infuzí. Umělohmotnou hadičkou, kterou měla zavedenou do paže…

„Prosím vás,“ ozvala se, „to bolí! Tak strašně to bolí!“

Nevšímali si jí. Ženina pozornost byla soustředěna na láhev odkapávající do infuze. A mužova na Mollyina roztažená stehna. Kdyby se mu v očích objevil sebeslabší záblesk chtíče, Molly by pocítila jistou stopu nadvlády, trošku vlastní síly. V jeho upřeném pohledu však nebylo po touze ani stopy.

Začínal další stah. Vzepjala se na připoutaných zápěstích a ze všech sil se pokoušela otočit se na bok. Bolest se najednou přelila v zuřivý vztek. Celá rozběsněná sebou prudce trhala sem a tam. Stůl se otřásal s ocelovým řinčením.

„Ta infuze stačit nebude,“ hlásila žena. „Neměli bychom jí přece jen raději dát narkózu?“

„Stahy by ustaly. Žádnou narkózu nedostane,“ odpověděl jí muž.

„Pusťte mě!“ rozkřičela se Molly.

„Ten rámus mě nebaví,“ konstatovala žena.

„Tak jí přidej pitocin, ať už je ta zatracená věc konečně venku!“ Naklonil se kupředu a prsty v rukavici pátral Molly mezi stehny.

„Nechte… mě… jít!“ To už Molly jen lapala po dechu. Hlas jí náhle odumřel, neboť se dostavila další vlna bolesti a úplně ji zalila. V tu chvíli mučivou bolest ještě znásobily mužovy prsty, které jí pronikaly dovnitř do těla. Zavřela oči a na tvářejí vytryskly slzy.

„Děložní hrdlo je už dostatečně rozšířené,“ hlásil muž, „už to každou chvíli bude.“

Molly zprudka trhla hlavou vpřed a vydala zmučené zaúpění.

„Skvělé, už to vytlačuje ven. Tak do toho! Dělej, děvče, tlač!“

Molly ze sebe z posledních sil vypravila: „Jdi do hajzlu!“

„Tlač, krucinál, nebo to z tebe budeme muset dostat jinak.“

„Jdi do hajzlu, jdi do hajzlu, jdi do hajzlu…“

Žena vrazila Molly políček. Rána to byla tak surová, že dívce otočila hlavu na stranu. Molly ležela několik vteřin ohromená a oněmělá. Tvář ji brněla a před očima se jí tmělo. Bolest vyvolaná stahem odezněla. Cítila, jak jí z vaginy vytéká horká tekutina, a slyšela, jak pravidelně odkapává na papírovou podložku pod jejími boky. Zrak se jí opět vrátil. Zahleděla se na toho muže. Uvědomila si, že se v jeho tváři zračí očekávání. Netrpělivost.

Čekají jen na to, aby mi sebrali moje děťátko.

„Zvyš dávku pitocinu,“ přikázal muž. „Ať to skončíme.“

Žena zrychlila průtok infuze. Po chvíli Molly opět ucítila, že se blíží další stah. Byl tak rychlý a silný, že ji až ochromil krutě bolestivou surovostí. Pozvedla hlavu ze stolu a tiskla ji k prsům, jak tlačila. Mezi nohama jí proudem vytékala krev. Slyšela, jak se rozstřikuje po sterilních rouškách.

„Tak dělej, tlač! Tlač!“ přikázala jí žena.

Bolest se stupňovala do nesnesitelných obrátek. Molly ztěžka zalapala po dechu a opět zatlačila. Svět kolem ní zčernal. V hlavě jí vybuchla nová exploze bolesti. Slyšela sama sebe křičet, avšak ten zvuk jí připadal cizí, jako jekot umírajícího zvířete.

„Správně. Tak jen pokračuj, jen dál…,“ pochválil ji muž.

Ještě jednou, naposledy zatlačila. Mezi nohama pocítila strašlivou bolest, která však ustoupila bolesti z trhajícího se masa.

A potom to vše milosrdně pominulo.

Byla smrtelně vyčerpaná a promočená potem, takže se nedokázala ani pohnout, ani ze sebe vypravit jediné slovo. Možná usnula – nebyla si tím však jistá. Věděla jen, že uplynula nějaká doba a v místnosti nastal nějaký pohyb. Ozval se zvuk tekoucí vody, s cvaknutím zavíraná dvířka kovové skříňky. Vyžádalo si to nesmírné úsilí, když pomalu otvírala oči.

Zpočátku viděla jen oslňující svit světel – byla to ona trojice zářících sluncí, jež jí svítila přímo nad hlavou. Potom zaostřila pohled na muže, který stál u jejích rozevřených stehen, a na to, co držel v rukou.

Mělo to vlasy, hrubé, černé chomáče potřísněné chuchvalci krve. Tělíčko bylo růžové a beztvaré, jako kus useknutého masa, které ochable leželo v mužových dlaních, na nichž měl natažené rukavice. Pohnulo se to. Zpočátku šlo o pouhé zachvění, potom o zběsilé trhnutí, jak se hmota stáčela do klubíčka a vlasy se ježily jako kožich podrážděné kočky.

„Primitivné svalová činnost,“ prohodil muž. „A pořád tu ještě máme elementární folikulární a dentální struktury. A také se nám ještě nepodařilo odstranit ty výrůstky.“

„Solný roztok je hotový.“

„Vedle je všechno připravené?“

„Náš pacient už leží na stole. Potřebujeme jen tu tkáň.“

„Počkej, ještě to zvážím.“ Muž vstal a položil tu hromádku masa na stolní váhu umístěnou kousek od Mollyiny hlavy.

Molly na ni upřeně zírala – její pohled opětovalo jediné oko, bez víčka a bez jiskry lidské duše.

Dívčin výkřik se roztříštil v tisíc pronikavých ozvěn. Opět se rozječela a v jejím hlase sílila hrůza.

„Musíme ji umlčet!“ řekla žena. „Pacient by to mohl zaslechnout.“

Muž přitiskl Molly na ústa a nos gumovou masku a Molly se nadechla nechutného plynu. Ucukla. Muž ji však popadl za čelist a pokusil se ji přimět, aby ležela klidně a poslušně vdechovala omamné výpary. Molly zachytila mezi zuby mužův malíček a kousla ho jako zdivočelé zvíře. Muž zaječel.

Molly dostala do spánku takovou ránu, že se jí zdálo, jako by jí v hlavě vybuchlo na tisíce oslnivých hvězdiček.

„Mrcho! Ty mrcho jedna zatracená!“

„Proboha, co to máš s prstem –“

„Podej mi injekci! Injekci!“

„Jakou?“

„S kyanidem. Podej mi okamžitě to cyankáli!“

Molly pomalu otvírala oči. Zahlédla, že nad ní stojí žena a drží injekční stříkačku s jehlou. Viděla, jak jehla pronikla do gumové hadičky infuze.

Mollyinou paží se zvolna šířilo cosi, co pálilo jako oheň. Vykřikla bolestí a pokusila se vyprostit. Zápěstí však měla pevně přikurtované, takže se ani nehnulo.

„Dej jí to tam všechno,“ přikázal zuřivě muž. „Dej jí celou tu zatracenou dávku.“

Žena přikývla. Stiskla píst injekční stříkačky.

Počet byl omračující. V ohybech mozkové tkáně plodu se vyvinulo přinejmenším třicet tři samostatných podvěsků mozkových. Bylo jich víc, než kolik jich vyprodukoval kterýkoli z předchozích embryonálních implantátů. Buňky se pod mikroskopem zdály zdravé a nebylo v nich ani stopy po chorobě. Dívka měla v normě i krevní testy. Nemohli si dovolit, aby se přenesla nějaká další infekce. Té chyby se dopustili u první skupiny příjemců, kdy použili nedotčené plody získané z lůn žen, kterým zaplatili. Ty ženy pocházely z chudé mexické vesnice – z vesnice, kde umíral dobytek.

Tato tkáň byla vyšlechtěna z embrya se změněným genetickým kódem. Vajíčko oplodnili ve vlastní laboratoři, takže věděli, že je nezávadné.

Doktor Gideon Yarborough vyřízl tři z podvěsků mozkových a uložil je do nádobky s trypsinem, zahřáté na teplotu třicet sedm stupňů Celsia. Zbytek plodu – pokud se ta hromádka masa dala plodem nazvat – opláchl a uložil do nádoby s tlumicím Hanksovým solným roztokem. Útvar plaval v tekutině, s modrým okem vykukujícím na povrch. Upřeně na něj zíralo. Za tím okem nebyl fungující mozek, ani duše. Avšak i tak přeběhl Yarboroughovi po zádech mráz. Nádobu zakryl a uložil ji stranou. Později z plodu odebere zbývající podvěsky mozkové. Byla to cenná kořist, která představovala dostatek implantátů pro deset pacientů.

Uplynulo dvacet minut.

Vypláchl nádobku obsahující tři podvěsky solným roztokem. Trypsin zatím rozrušil tkáň a v nádobě vířila zkalená tekutina, která už neobsahovala kompaktní podvěsky mozkové, ale jednotlivé buňky, jejichž činnost, byla utlumena. Základní části nové hlavní žlázy. Opatrně nasál roztok do injekční stříkačky. Tu potom odnesl do vedlejší místnosti, kde na něj čekala jeho asistentka.

Na operačním stole ležel pacient lehce zklidněný sedativem – valiem. Byl to osmasedmdesátiletý muž v uspokojivém zdravotním stavu, na něhož začínal doléhat jeho věk. Chtěl vrátit mládí a byl za to ochotný zaplatit. Byl odhodlaný podstoupit i drobný nepříjemný zákrok, jen když dostane příležitost omládnout.

Muž nyní ležel s hlavou upevněnou v Todd-Wellsově konstrukci, která mu fixovala lebku v optimální poloze, aby bylo možno provést operaci mozku bez přímého otevření dutiny lebeční. Na patnáctipalcovém televizním monitoru se promítal zvětšený snímek pořízený rentgenovou sondou. Obrazovka skýtala pohled na turecké sedlo – jamku v klínové kosti, v níž je uložen podvěsek mozkový. V drobné prohlubni bylo pacientův stárnoucí podvěsek mozkový vidět.

Yarborough vstříkl muži do pravé nosní dírky anestetikum pro místní umrtvení a vytřel ji roztokem kokainu. Potom vsunul pacientovi do pravého chřípí dlouhou jehlu a vpíchl mu do nosní sliznice další dávku anestetika.

Pacient vydal bolestivé zabručení.

„Pane Lufte, já jen umrtvuji místo zákroku. Vedete si dobře.“ Injekci s anestetikem předal asistentce.

A potom se chopil vrtačky.

Měla útlý vrtáček téměř připomínající jehlu. Yarborough ho vsunul do nosní dírky. Oči upřené na obrazovku, která ho vedla, začal provrtávat kost. Jehlovitý vrtáček se s tichým vrčením propracovával spodní částí klínové kosti. Pacient hlasitě vykřikl, když ji zdolal a pronikl mozkovou plenou, blánou, která obaluje podvěsek mozkový. Svaly se mu napjaly.

„To bude v pořádku, pane Lufte. To nejhorší už máte za sebou Bolest potrvá pouze několik vteřin.“

Pacient se postupně uvolňoval, a jak mu lékař předpověděl, bolest se vytrácela. Proniknutí do mozkové pleny vždy způsobilo krátké bodnutí bolesti v čele. To Yarborougha netrápilo.

Asistentka mu podala injekci obsahující buněčný roztok. Yarborough vsunul špičku jehly do právě vyvrtaného otvoru v klínové kosti. Opatrně vstříkl obsah injekční stříkačky do tureckého sedu kolem podvěsku mozkového. Představoval si přitom, jak buňky proudí do nového místa určení, jak zde rostou a násobí se v nové kolonie. Buněčné shluky pak produkují hormony jako mladý mozek. Hormony, které už by jinak tělo pana Lufta nebylo schopné nadále vyrábět.

Vytáhl jehlu. Po krvácení nikde ani stopy. Byl to pěkný, čistý zákrok.

„Proběhlo to naprosto skvěle,“ ujistil pacienta. „Nyní vám uvolníme hlavu. Necháme vás tu ležet asi tak půl hodinky a mezitím vám budeme měřit krevní tlak.“

„To už je po všem?“

„Máte to za sebou. Zvládl jste to dokonale.“ Kývl na asistentku. „Zůstanu tady a budu ho pozorovat. Zavolám dodávku, až bude připravený k převozu do Brant Hillu.“

„A co uděláme s tím…“ Asistentka pohlédla směrem ke dveřím, vedoucím do té druhé místnosti.

Yarborough si stáhl rukavice. „O to se také postarám, Monico. Jdi do domu a vezmi si na starost ten druhý problém.“

Teploměr na zdi ukazoval třicet pět stupňů Fahrenheita ( dva stupně Celsia - pozn. red.).

Toby se choulila v koutku, kolena přitisknutá k hrudi, přes ramena přehozený kus umělé hmoty. Byla jím původně přikryta mrtvola a hmotou pronikal zápach formalinu. Zpočátku ji to odpuzovalo. Při pomyšlení, že by měla z mrtvých těl stáhnout to, čím byla přikrytá – a to kvůli sobě –, se jí dělalo zle. Pak se ale začala třást zimou a pochopila, že nemá na vybranou. Byl to jediný způsob, jak si udržet tělesnou teplotu.

Nestačilo to však, aby zůstala naživu. Míjely hodiny. Téměř už ztratila cit v pažích a nohou. Alespoň ji tak přestala bolet ta ruka. Nedokázala už skoro ani přemýšlet. Duševní pochody se tak zpomalily, že byla schopná myslet jen na to, aby neusnula.

Avšak záhy se vytratila i vůle bránit se spánku.

Hlava se jí postupně sesunula na podlahu a údy ochably. Dvakrát se jí podařilo probrat. Zjistila, že leží na boku a světla jsou dosud rozsvícena. Poté usnula.

A snila. Ve snu se jí nepromítaly obrazy, zato slyšela zvuky. Mluvili dva lidé – nějaký muž a Jane Nolanová. Hlasy měli zkreslené, jakoby kovové. Ona sama měla pocit, jako by plula v jakési černé tekutině, když pocítila na tváři tak toužebně očekávaný závan tepla.

Potom však padala.

S trhnutím se probudila a zjistila, že leží na boku v temnotě. Tváří spočívala na koberci. Temné stíny proťalo ostré světlo a nějaké dveře se se zavrzáním zavřely. Pokusila se pohnout, ale zjistila, že to nejde. Ruce jí svázali za zády. Nohy měla znecitlivělé a nepohnula jimi. Zaslechla, jak se zavírají další dveře a potom startuje nějaký vůz.

„Neměli bychom zamknout bránu?“ otázal se mužský hlas.

Ten, který mu odpověděl, patřil Jane Nolanové: „Psa jsem uvázala. Nevyběhne ven. Jen už jeďme.“

Rozjeli se po hrbolaté silnici. To je ta cesta, co vede od domu, pomyslela si Toby. Kam ji to vezou?

Dodávka nečekaně poskočila a Toby narazila levým ramenem o podlahu. Div že nevykřikla bolestí. Ležela totiž na poraněné paži a milosrdná otupělost, kterou způsobil pobyt v chladné místnosti, se nyní začínala pomalu vytrácet. Vynaložila veškeré své síly a kroutila sebou, dokud se nepřekulila na záda. Nyní se však přitiskla na cosi chladného a jakoby gumového. Z pouličních světel a protijedoucích aut začínalo pronikat temnotou světlo. Pootočila hlavu, aby viděla, o co to naráží – zjistila, že upírá pohled přímo do tváře jedné z těch dvou mrtvol.

Toby polekaně vyjekla, a tím na sebe upozornila své věznitele. „Hele, už se probrala,“ poznamenal muž.

„Jen jeď dál,“ vybídla ho Jane. „Zalepím jí páskou ústa.“ Odepnula si bezpečnostní pás a začala lézt dozadu do dodávky. Klekla si vedle Toby a v pološeru zápasila s cívkou náplasti. „To jsem netušila, že tě ještě uslyšíme!“

Toby se ze všech sil snažila uvolnit ruce. Nedokázala však setřást pouta. „Moje matka – vy jste ublížila mé matce –“

„Je to tvoje vina, a ty to víš,“ usadila ji Jane a odlepila kus náplasti. „Byla jste jak posedlá, paní doktorko Harperová, takové starosti jste si dělala kvůli pár starcům, že vám nezbýval čas na vlastní matku. Ani jsi nezaznamenala, co se děje pod tvou vlastní střechou!“ Přelepila Toby ústa náplastí a pronesla s předstíraným znechucením: „A to si přitom říkáš hodná dcera!“

Ty mrcho! zuřila Toby v duchu. Ty vraždící mrcho!

Jane zamlaskala, když odtrhávala druhý pruh náplasti. „Tvé matce jsem ublížit nechtěla. Byla jsem u tebe v domě jen proto, abych tě měla pod dohledem. Abych zjistila, jak daleko to poženeš. Pak ti ale onoho večera zavolal domů Robbie Brace – a mně se to úplně vymklo z rukou…“ Připlácla Toby na ústa druhý pruh náplasti. „Pak už bylo příliš pozdě, aby se ti stala nějaká nehoda. Příliš pozdě na to, umlčet tebe. Lidi tak rádi věří mrtvým.“ S těmi slovy urvala poslední kus pásky a přelepila jím Toby tvář od ucha k uchu. „Uvěřili by ale ženské, která ublížila vlastní matce? Podle mě ne.“ Chvilku na Toby shlížela, jako by hodnotila ruční práci, kterou na ní právě dokonala. V dodávce panovalo příšeří, které protínaly pouze příležitostné paprsky reflektorů projíždějících aut. A Janeiny oči jako by ožily vlastním svitem. Kolikrát se asi Ellen probudila a zjistila, že se na ni upírají tytéž oči? Kéž bych to tak věděla! Kdybych tak vytušila, jaké zlo se skrývá v mém domě!

Dodávka prudce vybrala zatáčku a Jane se teď rychle natáhla, aby se něčeho zachytila.

Ne, ona se nejmenuje Jane, svitlo náhle Toby. Jmenuje se Monica Trammellová. Je to přece ta Wallenbergova spolupracovnice z rosslynského institutu.

Dodávka sebou házela, jak sjížděla dolů po klikatící se cestě. Dláždění ustoupilo nerovnosti rozblácené cesty. Toby cítila, jak do ní naráží starcova mrtvola, jak se jeho tělo s mlasknutím lepí na její. Vůz zabrzdil a boční dveře se otevřely.

Proti bezměsíčné obloze se tyčil stín muže. „Gideon tu ještě není,“ konstatoval. Byl to hlas Carla Wallenberga.

Žena vylezla z dodávky. „Kvůli tomuhle sem musí přijet. Musíme tu být všichni.“

„Pacienta je nutné stabilizovat. Gideon u něj zůstal.“

„Tohle bez něj udělat nemůžeme. Tentokrát, Carle, musíme nést zodpovědnost všichni. Všichni stejným dílem. Richard a já jsme toho už udělali víc než dost.“

„Já s tím nechci mít nic společného.“

„Nic jiného ti nezbývá. Je ta jáma už vykopaná?“

Wallenberg ze sebe s povzdechem vypravil odpověď: „Ano.“

„Pak to dokončeme.“ Žena se obrátila k řidiči, který už také vystoupil z dodávky. „Vytáhni je všechny ven, Richarde.“

Řidič popadl Tobyiny svázané nohy a vyvlekl ji zpoloviny ven Když ji však Wallenberg uchopil za ramena, začala sebou trhat.

Div ji neupustil na zem. „Ježíšikriste! Ona je ještě živá!“

„Hlavně ji už vytáhni,“ přikázala mu Monica.

„Panebože, musíme to opravdu provést takhle?“

„Nevzala jsem s sebou injekce. Alespoň to bude bez krveprolití. Nechci, aby tu všude kolem byly rozstříkané krvavé stopy, a tím pádem důkazy!“

Wallenberg se několikrát zhluboka nadechl. A opět se chopil Tobyiných ramen. Muži ji vytáhli z dodávky a nesli ji nocí. Toby neměla zpočátku sebemenší potuchy, kam ji to vlečou. Uvědomovala si jen, že je terén nerovný a oba mají potíže, aby se ve tmě orientovali. Zahlédla tu a tam hlavu Richarda Trammella s vlasy plavými až doběla, což ještě zdůraznil svit měsíce, který se nyní vyhoupl na nebe. Potom spatřila stín konstrukce jeřábu, který se klenul přes oblohu posetou hvězdami. Otočila hlavu a zjistila, že plotem pronikají světla. V dálce rozeznala budovu: sanatorium Brant Hill. Odnášeli ji k základům další nové budovy!

Wallenberg zakopl a upustil Tobyina ramena. Dopadla na zem a hlava jí zaduněla o půdu tak tvrdě, až jí zacvakaly zuby. Jazykem jí projela bolest. Ucítila, že má v ústech krev. Hromadila se jí tam.

„Ježíši!“ sotva slyšitelně ze sebe vypravil Wallenberg.

„Carle,“ oslovila ho Monica hlasem velmi tichým a jakoby kovovým. „Tak už to skonči!“

„Krucinál! Pojď si to dodělat ty!“

„Ne, teď je řada na tobě. Tentokrát si ušpiníš ruce ty! A Gideon taky! A teď už to skoncuj!“

Wallenberg se zhluboka nadechl. Opět Toby, která sebou házela, zvedli a odnášeli ji k jámě. U ní se oba muži zastavili. Toby se zahleděla Wallenbergovi přímo do tváře, ale proti měsícem zalité obloze jeho výraz rozeznat nedokázala. Viděla jen tmavý ovál obličeje a vlasy rozevláté větrem, když ji zvedl, a pak ji shodil dolů.

Třebaže se připravila na tvrdé přistání, náhlý náraz o zem jí vyrazil dech. Na chvilku se před jejíma očima prostírala pouze temnota. Pak se jí vidění postupně vracelo. Spatřila nad hlavou ovál plný hvězd a pochopila, že leží na dně jámy. Ze strany se drobným pramínkem sesouvala zemina a bodala ji do očí. Trhla hlavou, aby před ním uhnula, a ucítila, že leží tváří na štěrku.

Oba muži odešli. Teď! blesklo jí hlavou. Teď mám první a poslední možnost. Napadlo ji, že se z pout vyprostí, když se začne převalovat na jednu a pak na druhou stranu. Jak sebou házela u stěny jámy, shora z jejího okraje se na ní sypala zem. Nevedlo to k ničemu – zápěstí a kotníky měla přespříliš pevně spoutané. Celá ta námaha vedla jen k tomu, že jí zdřevěněly ruce. Avšak z tváře se jí začal odchlipovat růžek náplasti. Třela si obličej o štěrk, až si jej rozedřela na živé maso, jak se pokoušela strhnout větší kus náplasti.

Honem! Honem!

Kašlala a dusila se v mracích prachu. Další část náplasti se odloupla, takže měla ústa volná. Nadechla se a zaječela.

Nahoře na okraji jámy se objevila postava a upírala na ni dolů pohled. „Tady tě nikdo neuslyší,“ ujistila ji Monica. „Je to pořádně hluboká jáma. Zítra tady už nebude, zarovnají ji. Zítra sem nasypou štěrk. A pak přijdou základy.“ Otočila se, když se opět přiblížili muži, kteří nyní nesli jednu z mrtvol. Hodili ji dolů. Přistála vedle Toby. Hlava mrtvého muže jí dopadla na rameno. Odkulila se na druhý konec jámy a tvář jí zasypala nová sprška zeminy.

Takže takhle to skončí. Tři kostry v jámě. A zakryje nás cementový blok.

Muži se vydali pro druhou mrtvolu.

Toby začala opět volat o pomoc, avšak její hlas se v té hluboké jámě zcela ztrácel.

Monica si sedla na bobek na okraj díry a upřeně se dívala dolů. „Je chladná noc. Všichni mají zavřená okna. Neuslyší ani hlásek, to si piš!“

Toby zaječela znovu.

Monica jí mrštila do tváře plnou hrst hlíny. Toby se rozkašlala a hodila sebou na bok. Zjistila, že zírá do tváře mrtvoly. Monica má pravdu – nikdo neposlouchá, nikdo ji neuslyší.

Muži se vraceli. Oba námahou sotva dechu popadali. Hodili do jámy poslední tělo.

Dopadlo přímo na Toby a igelitový rubáš se jí připlácl na tvář a zakryl jí ji. Pod tíhou mrtvoly se mohla stěží pohnout. Hlasy nad sebou však slyšela, stejně jako zaskřípění lopaty, která se zabořila do hlíny.

Do díry dopadla první nabraná zem. Zasypala Toby nohy. Pokoušela se hlínu setřást. Za ní však padala další a další.

„Počkejte na Gideona,“ přikázala Monica. „Musí se toho zúčastnit.“

„Může to dokončit, až sem dorazí. Skoncujme to už!“ navrhl Moničin manžel. Zafuněl, a potom se o mrtvolu ležící na Toby rozstříkla další hlína. Rozlétla se Toby do vlasů. Pokusila se znovu zpod mrtvého těla nějak vymanit. Igelitová plachta se sesunula a odkryla jí oči. Toby nyní upírala pohled přímo na tři postavy stojící kolem jámy. Zdálo se, že všichni vycítili, jak je pozoruje. Na okamžik ztichli.

„Tak jo – zasyp to už,“ ozvala se Monica.

„Ne!“ vykřikla Toby. Její hlas vsak tlumila plachta a mrtvé tělo.

Dolů padala další zemina. Toby mrkala, jak ji do očí píchaly kamínky. Hlavu jí zasypala další lopata plná hlíny, pak ještě jedna. Připomínalo to lavinu, která se kolem ní rozstřikovala a zasypávala jí paže a nohy. Ze všech sil se pokoušela o nějaký pohyb. Nicméně váha mrtvoly a pravidelně dopadající těžká půda ji uvěznily na místě. Zběsilý tlukot vlastního srdce jí duněl v uších. Slyšela sama sebe, jak lapá po vzduchu, který si namáhavě hledá cestu do plic. Naposledy zachytila pohled na hvězdy, a potom jí tvář opět zakryl igelitový rubáš.

Obličej měla pohřbený pod hlínou a žádné světlo už nezahlédla.

Kapitola 21

Nyní byla řada na něm, aby se konečně také chopil lopaty.

Carlovi Wallenbergovi se třásly ruce, když sevřel rukojeť a nabral hlínu. Na okraji jámy se zarazil, zahleděl se dolů do neproniknutelné temnoty a pomyslel na tu ženu, která dosud žije. Srdce jí ještě bije a krev obíhá v těle. Miliony neuronů se zaktivovaly v hrůze ze smrtelného zápasu. Ona pod tím příkrovem hlíny umírala.

Hodil zem do jámy a nabral další. Zaslechl Moničino souhlasné zabručení. Tiše ji proklínal za to, že ho přiměla k tomuto příšernému činu. Ale toto byly poslední důkazy, jež bylo třeba odstranit, poslední dvě mrtvoly z experimentu, který se tak hrozivě zvrhl. A ty musely zmizet.

Měli jsme být opatrnější při výběru dárců. Měli jsme zárodečný materiál prověřit pečlivěji – a to nejen, zda není napaden bakteriemi a viry. Vůbec nás nenapadla možnost výskytu prionů.

Yarborough však s implantováním buněk spěchal. Trval na tom, že tkáň musí být čerstvá. Buněčné roztoky se musely implantovat do sedmi dnů po odebrání. Jinak by totiž v mozcích příjemců nepřežily. Nevytvořily by kolonie. A potom tu byla ta dlouhá čekací listina dychtivých příjemců, víc než tří desítek mužů a žen, kteří už složili zálohu. Ti se halasně dožadovali druhé šance na mládí. Je to bez rizika, ujišťovali je. A vpravdě tomu tak bylo – šlo o neškodný zásah, který se prováděl za místního umrtvení. Rentgenový obraz naváděl injekční jehlu se zárodečnými buňkami z podvěsku mozkového do mozku. Po několika týdnech došlo k pozvolnému omlazení hlavní žlázy podvěsku. Spolu s Gideonem provedli tento zákrok nesčíslněkrát, aniž by se vyskytly jakékoli komplikace. Až do té chvíle, kdy Rosslyn celý projekt ukončil – a to z morálních důvodů. Tento postup by byl jistě oslavován jako zázračný lékařský objev, nebýt toho, že k němu bylo třeba lidských zárodků získaných při interrupcích. Zdroj mládí z mozků nenarozených, nechtěných dětí.

Ano, průkopnický objev v medicíně. Ovšem takový, kterého se všichni stranili z etických důvodů.

Zarazil se a ztěžka oddychoval. Po těle ho mrazil studený pot. Jáma už byla skoro plná. Touto dobou se plíce té ženy už dusí prachem a mozkové buňky začínají trpět nedostatkem kyslíku. Srdce jí teď tluče posledními zoufalými údery. Toby Harperovou rád neměl, souhlasil s tím, že je třeba ji umlčet. Avšak přál by jí milosrdnou smrt, takovou, která by ho nepronásledovala po celý zbytek života.

Nikdy neměl v úmyslu někoho zabít.

Je pravda, že bylo obětováno několik plodů, ale ty všechny byly ještě v počátečním stadiu vývoje. Nyní používali nakloňovanou tkáň, na které už nebylo téměř nic lidského, a tu implantovali do lůn žen, kde se vyživovala. Při pomyšlení na to, jak kýženou tkáň získávali, ho výčitky svědomí nepronásledovaly. Ani jeho pacienti netrpěli jistě žádným pocitem viny. Oni to prostě chtěli – a byli ochotni za vše zaplatit. Jestliže se o tom v Brant Hillu nic nedozvědí, bude jeho práce pokračovat.

Potom ale zemřel Mackie – a následovali další. Nyní by nepřišel jenom o peníze – v sázce bylo jeho postavení. Jeho celá budoucnost.

Stojí to však za to spáchat vraždu?

I když házel dál do rychle se zaplňující jámy lopaty země, se zoufalstvím si palčivě jasně uvědomoval, že ta žena pod příkrovem hlíny umírá. Když se to však vezme kolem a kolem, tak umíráme všichni. Někteří z nás jen mnohem hrůzněji než ti druzí –

Odložil lopatu. Cítil, že se mu dělá zle.

„Chce to ještě nějakou zeminu. Aby se to zarovnalo,“ naléhala Monica. „Nesmít to tady být vůbec nápadné. Nemůžeme si dovolit, aby si toho povšimla stavební četa.“

„Tak to dokonči ty!“ S těmi slovy jí hodil lopatu. „Už jsem toho udělal víc než dost!“

Sebrala lopatu a chvilku si ho pozorně prohlížela. „Ano, myslím, žes toho opravdu udělal víc než dost,“ usoudila nakonec. „A teď jsi v tom namočený až po uši, stejně jako já s Richardem.“ Odmlčela se, opřená o lopatu, připravená nabral další dávku země.

„Támhle jede Yarborough,“ hlásil jim Richard Wallenberg se otočil a zahlédl přibližující se světla auta. Yarboroughův černý lincoln se pohupoval po nerovné vozovce a zabrzdil u plotu, který ohraničoval stavbu. Dvířka na straně řidiče se otevřela, a pak se opět s bouchnutím zaklapla.

Rozzářilo se oslňující světlo a jeho paprsky zalily stavební jámu. Wallenberg ustoupil, klopýtl a zakryl si oči před tou náhlou oslepující září. Donesl se k němu zvuk svědčící o tom, že se sem přes štěrk prudce řítí pneumatiky nějakého dalšího vozu. Pak zaslechl prásknutí dvojích dvířek auta a běžící kroky.

Mhouřil oči na obrysy postav, které se zčistajasna vynořily ze světelné záplavy. To není Yarborough, blesklo mu hlavou. Kdo jste vy?

Zamířili k němu dva muži.

Do plic jí pronikal čerstvý vzduch, tak chladný, že jí zraňoval hrdlo. Zalapala po dalším doušku a ještě po jednom. Mezi kašláním vzduch doslova hltala po mohutných locích. Něco se jí přitisklo na obličej a ona se toho ze všech sil snažila zbavit. Prala se s rukama, které jí přidržovaly hlavu. Doléhaly k ní hlasy, příliš mnoho hlasů, než aby je rozeznala, neboť mluvily všechny najednou.

„Dejte jí ten kyslík zpátky!“

„Ale když ona se tomu brání –“

„Lidi, potřebuju pomoc – nemůžu zavést infuzi.“

Házela sebou a sekala kolem sebe slepě rukama. Někde v dálce svítilo světlo. Snažila se ze všech sil prodrat se z temnoty, dosáhnout toho světla, než jí zmizí. Ruce však měla ochromené – cosi je tisklo dolů. Vzduch, který vdechovala, byl cítit po gumě.

„Toby – tak už se přestaň bránit!“ Cítila, jak jí někdo stiskl dlaň, a jako by ji vytáhl z té temnoty.

Černá opona jako by se jí náhle roztrhla před očima a Toby vyplula na povrch, do proudu světla. Spatřila tváře, které na ni shlížely dolů. Nyní si povšimla ještě dalších světel – modrých a červených, která tančila v kruhu. To je krása, pomyslela si. Barvy – a jak překrásné jsou! Nocí zapraskala statická elektřina. Byla to policejní vysílačka.

„Doktore, radši byste se měl taky zajít podívat na tohle,“ řekl jeden z policistů.

Dvorak neodpovídal. Upíral pohled na koncová světla ambulance, která poskakovala, jak se vozidlo prodíralo neupravenou vozovkou a odváželo Toby do nemocnice Springer. Dneska večer neměla být sama, pomyslel si. To já měl být s ní. Chtěl jsem být s ní. A chci s ní zůstat.

Obrátil se k policistovi. Uvědomil si, že ještě nestojí příliš pevně nohama na zemi, neboť se ve skutečnosti dosud celý třásl. Noc na sebe vzala podobu jakéhosi šíleného časoprostoru osvětleného neony. Všechna ta policejní hlídková auta, všechna ta světla. A za plotem stavby už se shromažďovali zvědavci – dalo se očekávat, že se tu záhy shlukne obvyklý dav přihlížející na místě činu. Tenhle však sestával převážně ze starých lidí, obyvatel Brant Hillu. Zaslechli to vytí mnoha sirén policejních vozů a celí zvědaví se vydali do noci, oblečeni jen v županech. Postávali v tiché řadě a nahlíželi oky plotu do jámy základů nového křídla, v níž byla nalezena dvě těla. Ta nyní ležela venku na zemi.

„Čeká tam na vás detektiv Sheehan,“ pokračoval policista. „Ten jediný na to padl.“

„Padl na co?“

„Na to tělo.“

„Ještě jedno?“

„Bohužel ano.“

Dvorak se vydal za policistou k jámě a oba cestou podél plotu klopýtali.

„Našli jsme je v kufru auta,“ se supěním ze sebe vyrážel policista, jak šplhal vzhůru před Dvorakem.

„Jakého auta?“

„Lincolnu, který patří doktoru Yarboroughovi. Toho, kterého jsme sledovali od budovy Howarthu. Vypadá to, že vezl na poslední chvíli ještě jeden příspěvek k tomu pohřbu. Tohle jsme teda nečekali, když jsme mu ten kufr u auta otevřeli.“

Prošli okolo shluku postarších zvědavců a zamířili k Yarboroughovu vozu, který byl zaparkovaný poblíž plotu. U otevřeného kufru stál detektiv Sheehan. „Dneska v noci je nacházíme po třech,“ prohodil.

Dvorak zavrtěl hlavou. „Já nevím, jestli toho dneska zvládnu ještě víc.“

„Není vám nic, doktore?“

Dvorak se odmlčel a promítl si noc, která ho čekala. Bude to trvat hodiny, než se dostane k Tobyinu lůžku. S tím prodlením asi nic nenadělá – musí to tady dokončit.

Z kapsy vytáhl latexové rukavice. „Tak se do toho pustíme,“ prohodil a nahlédl do kufru.

Sheehan zamířil kuželem světla na tvář mrtvoly.

Dvorak se okamžik nezmohl na slovo. Jen stál a zíral na dívčinu tvář, na modřinu hyzdící jemnou pokožku jejího čela, na šedé oči, otevřené a bez života. Kdysi v nich život býval. Před časem do nich hleděl, to ještě jasně zářily. Kde asi nyní jsi? přemítal. Doufám, že jistě na nějakém krásném místě. Někde, kde je teplo, kde jsou všichni laskaví a kde se cítíš v bezpečí.

Vztáhl ruku a jemně Molly Pickerové zatlačil oči.

Z chvilkového spánku vytrhl Dvoraka smích sester na chodbě. Otevřel oči a spatřil, že oknem proudí dovnitř proudí světlo. Seděl na židli vedle Tobyina nemocničního lůžka. Ještě spala, dýchala zvolna a pravidelně, Tváře měla zrůžovělé. Včera v noci jí sice z obličeje omyli valnou část hlíny, Dvorakovi však neuniklo několik pískových zrnek, co se jí třpytilo ve vlasech.

Vstal a protáhl se, aby si uvolnil šíjové svaly. Konečně slunečný den, pomyslel si a vyhlédl ven z okna. Na nebi se třepotal pouze jeden maličký mráček.

„Zdála se mi ta nejstrašnější noční můra,“ ozval se za ním zastřený šepot.

Otočil se a setkal se s Tobyiným pohledem. Vztáhla k němu ruku. S láskou ji vzal do své a sedl si k ní na postel.

„Ale ono se mně to nezdálo, viď?“ zeptala se ho.

„Ne, bohužel to bylo všechno až příliš skutečné.“

Toby ležela chvilku beze slova a mračila se, jako by se pokoušela seřadit všechny ty chaotické útržky vzpomínek v jeden rozumem přijatelný celek.

„Našli jsme jejich záznamy,“ sdělil jí Dvorak.

Podívala se na něj, v očích otázku.

„Archivovali si údaje o všech mozkových implantátech. Celkem sedmdesát devět složek uložených v suterénu v Howarthu. Jména pacientů, poznámky o průběhu zásahu, následné rentgeny hlavy.“

„Shromažďovali údaje?“

Dvorak přikývl. „Aby doložili své úspěchy. Když se na to člověk podívá kolem a kolem, tak se dá říct, že to mělo své kladné stránky.“

„A také to obsahovalo vážná nebezpečí,“ dodala tiše.

„To ano. Začátkem loňského roku, když Wallenberg ještě užíval zárodky získané z interrupcí, vznikla riziková skupina pacientů. Pěti mužům aplikovali implantáty ze stejných plodových buněk. V jediné chvíli se všichni nakazili. Trvalo to rok, než se u jednoho z nich projevily první příznaky.“

„U doktora Mackieho?“

Dvorak přikývl.

„Říkal jsi, že těch záznamů bylo sedmdesát devět. Co ti ostatní pacienti? Jsou v pořádku?“

„Jsou živí a zdraví. A vede se jim skvěle. A tím se dostáváme k morálnímu dilematu – co když ta léčba skutečně funguje?“

Podle jejího zkroušeného výrazu pochopil, že sdílí jeho starosti. Kam až jsme ochotni zajít, abychom prodloužili lidský život? Kolik ze své lidskosti jsme něčemu takovému ochotni obětovat?

„Vím, kde hledat Harryho Slotkina,“ ozvala se najednou. Pohlédla na něj a v očích se jí zračila ohromující jasnozřivost. „V Brant Hillu – v tom novém křídle sanatoria. Před několika týdny tam položili základy.“

„Ano, to už nám přiznal Wallenberg.“

„Opravdu?“

„Teď si jdou navzájem po krku. Wallenberg s Yarboroughem stojí proti Trammellovým. Předhánějí se jeden přes druhého, na koho tu vinu svalit. Právě teď to vypadá, že v nejhorší kaši se ocitli Trammellovi.“

Toby zmlkla a sbírala odvahu, než Dvorakovi položila další otázku. „A co Robbie?“

„Udělal to Richard Trammell. Zbraň byla registrována na jeho jméno. Čekáme na balistiku, aby se to potvrdilo.“

Toby jen přikývla a přijala tu bolestnou zprávu beze slov. Zahlédl, jak se jí v očích zaleskly slzy. Rozhodl se proto, že ještě počká, než jí řekne, co se stalo s Molly. Nyní nebyla vhodná chvíle k tomu, aby jí přitížil ještě další tragédií.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Do pokoje vešla Vickie. Zdála se ještě bledší než včera v noci, kdy, jak Dvorak věděl, navštívila Toby. Bledší a podivně plná obav. Zastavila se několik kroků od lůžka, jako by váhala, zda k němu má přistoupit.

Dvorak vstal. „Asi bych vás měl nechat o samotě,“ navrhl.

„Ne, prosím vás!“ vypravila ze sebe Vickie. „Nemusíte odcházet.“

„Já nikam neodejdu.“ Sklonil se a políbil Toby. „Ale počkám venku na chodbě.“ Napřímil se a zamířil ke dveřím.

Pak se zarazil.

Když se ohlédl, spatřil, že se Vickie – jako by se najednou oprostila od nějakých neviditelných pout – třemi rychlými kroky vrhla k posteli a objala Toby.

Dvorak si přejel dlaní oči. A tiše vyšel z pokoje.

Po dvou dnech

Respirátor zajišťoval dvacet vdechů za minutu. Každé vdechnutí bylo následováno výdechem, poklesem žeber a hrudníku. Toby připadal ten rytmus uklidňující, když matce česala vlasy a otírala jí paže, nohy a trup. Žínka klouzala přes znaménka, která tak dobře znala. Pigmentová skvrna ve tvaru hvězdy, kterou měla na levé paži. Jizva po biopsii na prsu. Artritický prst hůlkovitě zahnutý. Ale ta jizva na koleně, jak k té Ellen přišla? přemítala Toby. Vypadalo to, že je hodně stará, dobře zahojená, téměř se nedala postřehnout. Její původ byl zasutý někde v zapomenutých chvílích matčina dětství. Ponořila se do myšlenek, když na jizvu upírala pohled pod ostrým světlem na jednotce intenzivní péče. Maminka měla tuhle jizvu po celá léta – a já si jí nikdy nepovšimla. Až nyní.

„Toby?“

Obrátila se a spatřila Dvoraka stojícího na prahu pokojíku. Možná tu už čekal nějakou dobu. Toby však jeho příchod nepostřehla. To byl prostě celý on. Po půldruhého dne, co byla v nemocnici, se probouzela v domnění, že je v pokoji sama. Potom otočila hlavu a uviděla, že u ní pořád sedí, tichý a nenápadný. A že ji pozoruje. Stejně jako nyni.

„Právě přijela tvoje sestra,“ oznámil jí. „A nahoru sem jde také doktor Steinglass.“

Toby se zahleděla na matku. Ellen měla vlasy rozprostřené po polštáři. Nevypadaly jako vlasy staré ženy, ale jako bujná hříva mladého děvčete, zářivé a rozevláté stříbrné prameny. Toby se sklonila a přitiskla Ellen rty na čelo.

„Dobrou noc, mami,“ zašeptala a vyšla ven.

Na druhé straně okénka se postavila vedle Vickie. Za nimi stál Dvorak. Jeho přítomnost vycítila, i když ho neviděla. Okénkem sledovali, jak dovnitř vstupuje doktor Steinglass a míří k respirátoru. Pohlédl na Toby s tichou otázkou v očích.

Přikývla.

Vypnul dýchací přístroj.

Ellenina hruď znehybněla. Vteřiny uplývaly v tichosti.

Vickie vzala Toby za ruku a pevně ji stiskla.

Ellenina hruď zůstala klidná.

Tlukot srdce se zpomaloval. Pak došlo k první zástavě. Následoval trhavý tlukot. A potom konečně věčný klid.

Od okamžiku, kdy se narodíme, je konečným cílem naší cesty smrt, pomyslela si Toby. Jenom den a hodina jsou nám neznámy.

Pro Ellen skončila její životní pouť ve dvě hodiny patnáct minut tohoto odpoledne, za pozdního podzimu.

Pro Daniela Dvoraka si může smrt přijít už za dva roky nebo až za čtyřicet let. Může se ohlásit třasem rukou, anebo se dostavit bez varování uprostřed noci, zatímco ve vedlejším pokoji budou spát jeho vnuci. Bude se muset naučit žít s touto nejistotou, stejně jako se lidé vyrovnávají se všemi ostatními životními nejistotami.

A co my ostatní?

Toby přitiskla dlaň na sklo a ucítila vlastní pulz, žhavý a silný, jak jí tepe v konečcích prstů. Já vlastně už jednou zemřela, pomyslela si.

Nyní jí začíná úplně nová cesta.

Odkazy

Berny, P. J., Buronfosse, T. a Lorgue, G.: Anticoagulant Poisoning in Animals, Journal of Analytical Toxicology, listopad-prosinec 1995, 19 (7), str. 576-80

Boer, G. J.: Ethical Guidelines for the Use of Human Embryonic or Fetal Tissue for Experimental and Clinical Neurotransplantation and Research, Journal of Neurology, prosinec 1994, 242 (1), str. 1-13

Carey, Benedict: Hooked on Youth, Health, listopad-prosinec 1995, str. 68-74

Hinline, Bryan E., Padilla, Lillie-Mae a kol.: Fetal Tissue Derived from Spontaneous Pregnancy Losses Is Insulficient for Human Transplantation, Obstetrics and Gynecology, duben 1995, 85 (4), str. 619-24

Halder, G., Callaerts, P. a Gehring, W. J.: Induction of Ectopic Eyes by Targeted Expression of the Eyeless Gene in Drosophilla, Science, 24. březen 1995, 267 (5205), 1788-92

Hayflick. L. a Moorhead, P. S.: The Cell Biology of Human Aging, New England Journal of Medicíně, 2. prosince 1976, 295 (23), str. 1302-8

O’Brien, Claire: Mad Cow Disease, Scant Data Cause Widespread Concern, Science, 29. března 1996, 271 (5257), str. 1798

Prusiner, Stanley: The Prion Diseases, Scientific American, leden 1995, 272 (1), str. 48-57

Rosenstein, J. M.: Why Do Neural Transplant Survive?, Experimental Neurology, květen 1995, 133 (1), str. 1-6

Roush, Wade: Smart Genes Use Many Cues to Set Cell Pale, Science, 3. květen 1996, 272 (5262), str. 652-53

Sheng, Hui, Žadanov, Alexander a kol.: Specification of Pituitary Cell Lineages by the LIM Homeobox Gene Lhx3, Science, květen 1996. 272 (5264), str. 1004-7

Vinogradová, O. S.: Some Factors Controlling Morpho Functional Integration of the Transplanted Embryonic Brain Tissue, Žurnal Vyššej nervnoj dějatělnosti imeni I. P. Pavlova (Moskva), květen-červen 1994, 44 (1), sir. 411 10

Weinstein, P. R. a Willson, C. B.: Stereotaxic Hypophysectomy, Youmans Neurological Surgery, sv. 6, Julian Youmans, 3, vydání, Philadelphia Saunders 1990

TESS GERRITSENOVÁ

ELIXÍR MLÁDÍ

Z anglického originálu Life Support

(Pocket Books, A Division of Simon & Schuster, Inc., New York)

přeložila Hana Parkánová

Redigovala Jana Strnadová

Fotografie na obálce Allphoto Diabanka, Praha

Obálku navrhla Viera Fabiánová

Technická redaktorka Helena Illíková

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, a. s., v roce 1999

jako svou 702. publikaci

Vydání první

Sazbu zhotovila TYPA, spol. s r. o., Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-7202-581-3

Život mladé lékařky Toby Harperové plyne celkem poklidně, i když je poněkud neobvyklý. Většinu nocí totiž tráví službou na pohotovosti malé nemocnice na okraji Bostonu, zatímco ve dne pečuje o svou matku postiženou Alzheimerovou chorobou. Vše se zvrtne v okamžiku, kdy z pohotovosti nevysvětlitelně zmizí starší muž, kterého tam, naprosto dezorientovaného a zcela nahého, dopravila policejní hlídka. Doktorka Harperová se postupně zaplétá do sítě záhad, lidé kolem ní za podivných okolností umírají. Obětí tajemného spiknutí se nakonec stane i její matka a Toby se rozhodne přijít celé záležitosti na kloub. Brzy zjistí, že všechny nitky vedou do nedalekého luxusního sanatoria pro přestárlé, v němž se lékaři zabývají hormonální omlazovací léčbou. A Toby Harperová se ocitá v daleko nebezpečnější situaci, než se původně domnívala…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai