Tess Gerritsen

Gravitace

OBSAH:

Emma Watsonová, úspěšná lékařka, astronautka, je vyslána Úřadem pro letectví a vesmír jako náhradnice na Mezinárodní kosmickou stanici ISS za kolegu, kterému tragicky zahynula manželka, a proto se musí vrátit na Zemi.

Emma pokračuje v jeho započatých experimentech s pokusnými zvířaty a buněčnými kulturami. U jednoho z buněčných vzorků dojde k nadměrnému nárůstu hmotnosti a změně konzistence. Při manipulaci přilne část želatinové hmoty ke stěně ochranného boxu v bezprostřední blízkosti komory s pokusnými zvířaty. V zápětí se na ISS začnou dít nevysvětlitelné věci. Myši hynou, jeden z členů posádky náhle umírá, v beztížných prostorách stanice poletují zelenomodré želatinové kuličky… NASA vysílá raketoplán Discovery, aby dopravil část posádky a ostatky astronauta na Zemi. Během návratu však kosmonauty postihnou stejné zdravotní problémy, jakými trpěl jejich zemřelý kolega.

Řídicímu středisku NASA se podaří téměř neovladatelný raketoplán navést na přistání, ale nikdo z členů posádky nepřežije. Následné pitvy vyvolají v lékařském ústavu pro infekční choroby zděšení! Lidstvo je ohroženo záhadným organismem a padne nekompromisní rozhodnutí: Nikdo

další z vesmírné stanice se na Zemi nesmí vrátit… Emmin manžel se s tím však rozhodně nehodlá smířit.

Kapitola 1

Příkopová propadlina v Galapágách

0° 30’ JIžNÍ ŠÍŘKY, 90° 30’ ZÁPADNÍ DÉLKY

Vznášel se nad okrajem propasti.

Pod ním zely černé vody ledového podmořského zásvětí, kam slunce nikdy nepronikne a kde jediný světelný záblesk může vyvolat jen pomíjivé mihnutí světélkující ryby či jiného stvoření. Dr. Stephen D. Ahearn, napevno zapasovaný do ochranné schránky vytvarované podle jeho těla v korpusu miniponorky Deep Flight IV, s hlavou prostrčenou do předního pozorovacího kužele, prožíval vzrušující

pocit, že se vznáší, ničím nepoután, neohraničeným prostorem.

Ve světle reflektorů umístěných na krátkých bočních křídlech ponorky sledoval, jak se jemný prach organických částeček snáší seshora ze světlem ozářeného světa vysoko nad jeho hlavou do temnot hlubin. Byla to mrtvá tělíčka tlejících prvoků, propadající se kilometry a kilometry vodní masy až k místu svého posledního spočinutí, na hřbitov oceánského dna. Ponorka klouzala skrz jemné mžení mikroorganismů. Pod jemnými pokyny Ahearnových prstů

se plavidlo pro hloubkové sondy Deep Flight IV posunovalo podél horního okraje podmořského kaňonu, ponechávajíc

hloubku propasti po levoboku a bezpečí relativně rovného lože mořského dna pod sebou.

I když se na první pohled mohlo zdát, že usazeniny ležící na dně jsou neplodné jako úhor, důkazy toho, že i zde kypí život bylo možno najít všude kolem. Doktor Ahearn nacházel rýhy a brázdy, jež za sebou zůstavují plazící se tvorové, hledající bezpečí v příkrovu sedimentů, vrstvících se na dně. Ahearn nacházel také stopy lidské činnosti: zbytky zrezlého řetězu jako had ovinutého kolem staré lodní kotvy, dále skleněnou láhev od sodovky napolo zabořenou v bahně a další předměty, zjevující se jeho zrakům jako duchové, vtrhnuvší sem z nepřátelského světa ležícího vysoko nahoře.

Náhle mu vyvstala před očima nečekaná scenérie, háj vzrostlých stromů, leč stromů s ohořelými kmeny, jež trčí vzhůru jako sloupoví, jako řada dočerna začouzených továrních komínů. Ahearn věděl, že sloupy dosahující výšky až sedmi metrů se tvoří a vyrůstají z rozpuštěných nerostů

vyvěrajících z puklin v zemské kůře. Začal jemně manévrovat ovládací pákou, která fungovala stejně jako knipl ve větroních, a aby se vyhnul do výše trčícím komínům, naváděl plavidlo na pravobok.

„Natrefil jsem na hydrotermální vývěr,“ oznámil Ahearn do mikrofonu. „Postupuji rychlostí dvou uzlů, komíny nechávám na levoboku.“

„Jak se chová ponorka?“ zaslechl Helenin hlas, který mu ve sluchátku prskal přímo do ušního bubínku.

„Skvěle. Jednu takovou kocábku si sám určitě pořídím.“

Slyšel, že se zasmála. „To by ses pěkně prohnul, Steve.

Už jsi našel to pole rudných pecek? Musíš ho mít někde přímo před nosem.“

Ahearn se na chvíli odmlčel, protože se nyní prodíral neproniknutelnou bahnitou temnotou. Vzápětí však ohlásil: „Tak už ho vidím.“

Manganové pecky vypadaly jako kusy uhlí rozeseté po oceánském dně. Podivné, až bizarně hladké minerály se usazovaly v podobě sedimentů na kamenech a zrnkách písku, tvrdly na nich a stávaly se tak vysoce ceněnými zdroji titanu a ostatních drahých kovů. Jenže Ahearn si dovolil manganové pecky ignorovat, směřoval ke kořisti daleko vyšší hodnoty.

„Právě zahajuji sestup dolů do kaňonu,“ oznámil posádce na hladině.

Jemnými pohyby řídicí pákou počal navádět plavidlo zprvu k okraji propasti a potom i přímo dolů podél jejích svislých stěn. Jakmile zvýšil rychlost na dva a půl uzle, projevil se zplna účinek postranních křídel. Ta byla profilovaná stejně jako křídla letadel či ptáků, jenže v obráceném gardu. Malá ponorka při zvýšení rychlosti nesměřovala vzhůru, ale tlakem reverzně nastavených křídel se začala spouštět dolů, do prolákliny.

„Jedenáct set metrů,“ odpočítával Ahearn nahlas.

„Jedenáct set padesát.“

„Sleduj pozorně obě stěny. Ta propast je podle našich záznamů děsně úzká. Sleduješ teplotu vody?“

„Začíná stoupat. Už teď má třiadvacet stupňů.“

„Od našeho cíle jsi stále ještě na míle daleko. Co je to opravdu horká voda, zažiješ, až sestoupíš o dalších dva tisíce metrů.“ Ahearnovi nečekaně přelétl před očima temný stín. Trhl hlavou instinktivně zpět, přičemž nevědomky zatáhl rukou za knipl tak, že se celé plavidlo stočilo doprava.

Tvrdý náraz ponorky o stěnu kaňonu otřásl celým jejím trupem. Uvnitř se rozlehla kovová ozvěna. „Panebože!“

„Stav?“ ozvala se ihned Helena. „Okamžitě nahlas stav plavidla, Steve!“

Ahearn teď v panice dýchal jako zchvácený kůň a zároveň vnímal, že mu srdce bije tak prudce, že cítí jeho tep všude po těle, které má sevřené těsným pouzdrem skořepiny, v němž bylo uvězněno. První jeho starostí byl stav trupu.

Poškodil jsem snad samotný trup? Snažil se přehlušit šum klokotu vlastní krve i sípavý dech, aby mohl naslouchat stonům mučeného ocelového pláště: Vydrží? Praskne a vpustí dovnitř osudný proud vody? Nyní se nacházel dvanáct set metrů pod hladinou moře. Na trup plavidla působil ze všech stran tlak vyšší než sto atmosfér, jako pěst snažící se vtlačit dovnitř. Jedna malá prasklinka v trupu…

pak příval vod… rozdrcené tělo…

„Steve, ozvi se!“ volali z lodi.

Tělo měl zalité ledovým potem, byl ochrnutý strachem, který mu svíral útroby, a přesto ze sebe dokázal vydávit odpověď: „Měl jsem nehodu…, narazil jsem na stěnu kaňonu –“

„Poškodil jsi loď?“

Rozhlédl se po vnitřním prostoru. „Nevím. Vypadá to, že jsem narazil čelním sonarem do skály.“

„Můžeš manévrovat?“

Zkusil pohnout kniplem a stočit loď dále na pravobok.

„Půjde to.“ Zhluboka si vydechl. „Myslím, že to bude dobrý.

Něco se mi tak nečekaně mihlo před průzorem, že mi to vyrazilo dech.“

„Co něco?“

„Minulo mě to rychlostí blesku. Bylo to jako stín, jako had, který se prosmykne kolem.“

„Jako had s rybí hlavou?“

„Jo, přesně tak. Přesně takovou potvoru jsem zahlédl.“

„Tak to byla slimule. Slimule živorodá. Thermarces cerberus.“

Cerberus, pomyslil si Ahearn a otřásl se. Tříhlavý pes strážící podle starých bájí brány pekla.

„Slimule mají rády horko a síru,“ slyšel Heleniny poučky.

„Než dopluješ k vývěru, uvidíš jich ještě spoustu.

Počítej s tím.“

Když to říkáš ty, tak to bude pravda, odpovídal jí v duchu Ahearn. Sám o oceánské biologii nevěděl ani zbla.

Tvorové, které spatřoval skrz průhlednou kopuli průzoru, budili jen jeho zvědavost, jako nezbytné milníky, které musel chtě nechtě minout po cestě k pravému cíli. Řídicí páku teď raději svíral pevně oběma rukama a manévroval Deep Flight IV opatrně a pečlivě níž, ještě níž, stále dolů do temné propasti.

Dva tisíce metrů. Tři tisíce metrů hloubky. Co bude, jestli skutečně poškodil trup ponorky?

Čtyři tisíce metrů… Drtivý tlak vodstev vzrůstal úměrně dosahované hloubce. Voda byla teď ještě tmavší, oživovaná jen chomáčky síry, které unikaly z prasklin a puklin v zemské kůře. Paprsky reflektorů umístěných na přední hraně křidélek lodi pronikaly hustým roztokem minerálů jen s námahou. Vyvést plavidlo ze sírového mračna se mu podařilo právě ve chvíli, kdy skrz rozptýlené a zčeřené usazeniny přestal prakticky vidět. Dohlednost se nyní jako mávnutím proutku zvýšila. Viděl, že klesá dolů podél hydrotermálního zřídla, mimo sloupec magmatem rozehřáté vody. Stačil přitom registrovat, jak okolní teplota stoupá.

Šedesát stupňů horka.

Přes průhled se Ahearnovi opět mihl jakýsi stín, ale tentokrát se nenechal překvapit a udržel nad ponorkou stálou kontrolu. Spatřil další slimule, které se, podobny tlustým hadům, vznášely ve vodách hlavami dolů jakoby zavěšené v

prázdném prostoru. Voda, vyvěrající z pukliny na dně, byla bohatá na vřelý sirovodík, jedovatou látku neslučitelnou s životem. Navzdory tomu dokázal život kypět i v těchto temných a jedovatých vodách, navíc ve fantastických a nádherných tvarech. Spatřil červy druhu Riftia přisáté ke stěnám kráteru, jejichž těla, až dva metry dlouhá, byla zakončena vějířovitými čelenkami šarlatové barvy. Spatřil hrozny obrovitých škeblí s bílými ulitami, z nichž

vykukovaly ven jen sametově rudé jazýčky. Spatřil také kraby, strašidelně vybledlé, podobné svým vlastním duchům, jak prchají před světly do bezpečí štěrbin.

Navzdory zapnuté klimatizaci začínal Ahearn pociťovat stoupající teplotu v kabině.

Šest tisíc metrů pod hladinou moře s teplotou vody osmdesát stupňů Celsia! Odhadoval, že ve sloupu horké vody, zahřívané vroucím magmatem, bude teplota dosahovat dvou set až dvou set padesáti stupňů. Připadalo mu jako zázrak, že život může pulzovat ještě i zde, v naprosté temnotě, v jedovatých, na tak vysoké teploty vyhřátých vodách.

„Jsem na šesti tisících šedesáti metrech,“ oznámil nahoru, „ale žádné ústí vývěru nevidím.“

Ve sluchátkách se ozval Helenin hlas, slaboučký a prskající. „Ze stěny ti tam vystupuje boční plošina. Uvidíš ji, až sestoupíš na šest tisíc osmdesát.“

„Koukám, ale nevidím ji.“

„Zpomal sestup. Už ji musíš mít na dosah.“

„Šest tisíc sedmdesát metrů. Plavu tady jako v hrachový polívce. Možná jsem úplně někde jinde?“

„Steve,… sonary mi hlásí… nad tebou se… utrhlo…“

Helenin vylekaný hlas ve sluchátkách byl přerušovaný a odumřel, jako když utne.

„Neslyším tě. Zopakujte mi to.“

„Stěna kaňonu povolila,“ uslyšel náhle naprosto jasně.

„Valí se na tebe tříšť skály. Vypadni odtud! Ihned!“

V tu chvíli již zaslechl první hlasité a zvonivé rány vyvolávané kameny pršícími na kovový trup lodi. V panice trhl řídicí pákou kupředu. Jakýsi tmavý předmět prolétl volným pádem těsně před jeho průzorem, narazil na výstupek ve stěně propasti a vyvrhl proti němu mohutnou spršku kamení. Bubnování o plášť lodi ještě zesílilo. Poté uslyšel ohlušující ránu provázenou mohutným nárazem. Měl pocit, že dostal pěstí do žaludku.

Náraz mu odhodil hlavu dopředu. Čelistí vrazil do límce těsného skafandru. Cítil, že loď je zmítána sem a tam do stran, slyšel omračující skřípot kovového pláště plavidla, to jak pravé křídlo drhlo o boční skalní výčnělky. Vodní víry pohazovaly celou ponorkou jako chřestítkem. Rozvířené sedimenty dokonale zakryly výhled a vytvořily před průzorem neprůhledné, dezorientující mračno.

Zatáhl za páku odhazující zátěž ponorky. Zároveň freneticky lomcoval kniplem ve snaze zamířit nosem

ponorky vzhůru. Deep Flight IV se však naklonila kupředu a dolů. Kov skřípěl o skálu. Najednou nastalo ticho. Ponorka se zadrhla na místě. Lomcování pákou nebylo nic platné.

Loď se stala neovladatelnou. Pochopil, že byl uvězněn, že byl definitivně chycen, s plavidlem nakloněným na pravobok. Vyzkoušel všechny polohy řídicí páky v kombinaci se zapínáním a vypínáním pohonných trysek. Vše marně.

Rozhodl se svou horečnou činnost na chvíli přerušit a uspořádat si myšlenky. Ledva se zastavil, vnímnul, jak zběsile mu buší srdce. Aby potlačil vzmáhající se paniku, která se ho valem zmocňovala, pokusil se plně koncentrovat na nastávající úkony. Proč se plavidlo nehýbe? Proč nereaguje? Soustředil zrak na dva digitální kontrolní panely.

Zdroje napájení ukazovaly, že se nic mimořádného neděje: přívod proudu nebyl přerušen. Ukazatel hloubky udával šest tisíc osmdesát dva metry.

Zvířené sedimenty se začaly pomalu usazovat. Ve světle reflektoru svítícího z pravého křídla ponorky začal rozlišovat jednotlivé tvary kolem sebe. Napjal zrak přes přední průzor: spatřil odcizenou krajinu plnou rozeklaných černých kamenů, na nichž lpěly krvavě červená těla červů

Riftia. Aby dohlédl na pravé křídlo, musel už pořádně natahovat krk. Co tam spatřil, mu proměnilo žaludek v kus ledu.

Křídlo bylo neomylně a natěsno vklíněno mezi dva skalní útvary. Pochopil, že směrem vpřed je cesta zatarasena. A dozadu to nepůjde také, uvědomil si s hrůzou.

Jsem tu pohřben jako v hrobce, v hloubce větší než šest kilometrů pod hladinou.

„… slyšíš? Steve, slyšíš mě?“

Odpověděl pokleslým hlasem: „Slyším. Nemůžu se ani hnout. Pravé křídlo se zachytilo –“

„… klapky na křídle. Zvyš náklon a postupně se z toho sevření vyviklej.“

„To už jsem zkoušel,“ odpovídal. „Zkusil jsem už

všechno možné i nemožné. Nemůžu se ani hnout.“ V hlase bylo patrné zoufalství.

Sluchátka spojující ho s kolegy operujícími nahoře na palubě velitelské lodi se opět odmlčela. Ztratil spojení nadobro? Nebo se jen přerušilo? Představil si, jak to vypadá nahoře: slunce… loď pohupující se lehce na vlnách…

nádherný slunečný den… ptáci plachtící nad palubou a moře třpytící se nekonečnou akvamarínovou modří…

Pak zaslechl mužský hlas. Poznal Palmera Gabriela, muže financujícího expedici. Ten hovořil klidně a vyrovnaně, ostatně jako vždy. „Zahájili jsme záchrannou akci, Steve. Spouštíme na vodu druhý modul. Dostaneme tě nahoru tak rychle, jak jen to bude možné.“ A po krátké pauze: „Vidíš něco? Jak vypadá nejbližší okolí?“

„Sedím na skalním výstupku akorát nad hledaným vývěrem.“

„Co nám o tom řekneš?“

„Cože?“

„Jsi v hloubce šest tisíc osmdesát dva metry. Právě tam, kam jsme tě potřebovali dostat. Sedíš teď na skalním výstupku? Jak vypadá skála?“

Já tady umírám, a on se mě ptá na podělanou skálu!

„Steve, použij stroboskopické osvětlení. Dolož, co vidíš.“

Zaměřil pohled na přístrojový panel a zmáčkl spínač strobo.

Ostrý paprsek světla prořízl hlubokou černotu a vykrojil z temnot nově objevenou krajinu. Před chvílí si všiml jen dlouhých červů. Nyní upoutalo jeho pozornost nekonečné pole úlomků, rozhozených po dně. Ze dna vystupovaly skály černé jako uhel. Navlas se podobaly hořčíkovým vyvřelinám. Jenže na rozdíl od známých magneziových vyvřelin tyhle měly hrany rozeklané jako náhle ztuhlé úlomky skleněných střepů. Až když se ohlédl napravo na čerstvě vylámané kusy skal, došlo mu, jako při náhlém osvícení, na co vlastně hledí.

„Helena měla pravdu,“ zašeptal si pro sebe.

„Neslyším!“

„Měla pravdu, Helena! Je to naleziště iridia, vidím ho jasně před sebou…“

„Ztrácíme tě. Měl bys –“ Gabrielův hlas přehlušil statický šum a zcela zanikl.

„Neslyším vás,“ vykřikl Ahearn. „Opakuji, neslyším vás!“

žádné odpovědi se už nedočkal. Co slyšel zřetelně, byl už jen tlukot vlastního srdce a skřípavý zvuk vlastního dechu. Zvolni, chlapče, zvolni, napomínal se. Takhle spotřebuješ všechen kyslík dřív, než se naděješ…

Za průhledným půlkulovým průzorem pokračoval život v delikátním víru hlubinných jedovatých vod. Míjely minuty a prodlužovaly se v hodiny. Neměl co na práci. Mohl jen čekat. Čekat na záchranu. Pozoroval, jak se červi svíjejí a natahují svými chocholkami po potravě. Dlouho pozoroval slepého kraba, jak pomaloučku překonává kamenité pole.

Jas světel v lodi odumíral postupně. Zato větráky klimatizace se zastavily náhle jako na povel. Baterie slábly…

Rozhodl se vypnout čelní světla. Do temnoty venku nyní pronikala už jen slabá záře pozičního světla, umístěného na hraně pravého křídla. Nepotrvá dlouho a začne pociťovat horko devadesáti stupňů magmatem rozehřáté vody. Horko bude pozvolna prostupovat pláštěm trupu i do nitra lodi, aby ho pomalu a zaživa uvařilo v jeho vlastním potu. První jeho kapku pocítil už teď: narodila se na spánku a začala si znenáhla razit cestu dolů po pravé tváři. Ahearn si nedovolil odtrnout oči od houževnatého

kraba: ten se neochvějně plazil kupředu, napříč balvanitým šelfem.

Světýlko na křídle třikrát zablikalo. Vzápětí vyhaslo nadobro.

START

Kapitola 2

7. července

O dva roky později

Havarijní přerušení letu!

Přes hřmění startovacích motorů na tuhé pohonné látky a přes mohutné vibrace družicového stupně, který u posádky vyvolával drkotání zubů, se povel HAVARIJNÍ

PŘERUŠENÍ mihl mozkem letové specialistky Emmy Watsonové tak jasně a zřetelně, jako by ho zaslechla přímo ve sluchátkách své astronautické přilby. Nikdo z členů

posádky nevyslovil ten osudový výrok nahlas, a přesto Emma v mžiku pochopila, že bude nutno se neodkladně rozhodnout. Definitivní verdikt ještě nebyl nikým vyřčen: velitel mise Bob Kittredge a pilotka Jill Hewittová zatím stále ještě seděli mlčky, zabořeni v kokpitu před Emmou.

Jenže Emma byla natolik zkušená astronautka, že to od nich nemusela slyšet polopatě. Všichni spolu trénovali a pracovali v jednom týmu už tak dlouho, že si mohli navzájem číst myšlenky. Světýlka zažehující se před nimi na palubní desce pilotní kabiny jim neomylně diktovala chod

jejich dalších rozhodnutí, a tudíž i osud mise jejich raketoplánu. Uplynulo jen několik vteřin od chvíle, kdy raketoplán Endeavour dosáhl Max Q, bodu nejvyššího aerodynamického namáhání, v němž se jejich družicový stupeň razící si cestu odporem atmosféry cloumá a chvěje nejsilněji. Aby utlumil mohutnost vibrací, snížil velitel Kittredge výkon raketových motorů až na sedmdesát procent jejich normálního tahu. Teď jim však poplašná světla na palubní desce napovídala, že přišli o dva ze tří hlavních motorů. Motory selhaly. Všem jim bylo jasné, že s jedním funkčním hlavním motorem a se dvěma pomocnými startovacími motory to nikdy nemohou dotáhnout na oběžnou dráhu. Vzlet bylo nutno přerušit.

„Základno, tady Endeavour,“ ohlásil se Kittredge chraptivým, leč vyrovnaným hlasem. žádné odpovědi se však nedočkal. „Nemohu zesílit tah. Levý a střední motor vysadily při Max Q. Jsme v bryndě. Přecházím na RTLS.“

„Rozumím, Endeavour. Rozumím. Dva motory selhaly.

Po dohoření SRB přejděte na RTLS.“

To už Emma horečně listovala manuály, až našla stránku označenou RTLS, Návrat na místo vzletu. Je pravda, že každá kosmická posádka zná celý předepsaný postup úkonů nazpaměť, ale převládal názor, že v děsivém tempu a ve stresu nouzového sestupu může některý z životně důležitých kroků opomenout provést. Manuály jsou

tedy na palubě uloženy vždy a staly se tak jakousi bezpečnostní pojistkou.

Se srdcem až v krku přelétla Emma pohledem řadu úkonů k provedení, vyznačené výraznou modří. Návrat na kosmodrom se dvěma motory vyřazenými z provozu byl sice teoreticky možný, jenže právě jen teoreticky. Aby se přistání opravdu zdařilo, musela by se odehrát ještě celá řada zázraků navíc. Napřed musí posádka vypustit do volného prostoru veškeré přebytečné palivo. Dále se musí vypojit poslední hlavní motor před tím, než odhodí obrovskou vnější palivovou nádrž. Nakonec musí Kittredge otočit celý orbitální člun tak říkajíc břichem vzhůru a namířit ho zpět směrem ke kosmodromu. K tomu se mu dostane jen jedné příležitosti: ne víc, ne míň než jediné příležitosti k tomu, aby bezpečně navedl celou loď na přistávací plochu Kennedyho základny. Libovolná chybička v provedení a raketoplán Endeavour skončí v oceánu. Jejich životy spočívaly nyní plně v rukou kolegy a velitele letu Kittredga.

Kittredge byl v nepřetržitém spojení s pozemním kontrolním stanovištěm. Jeho hlas nejevil známky nervozity: zněl spíše lhostejně, a to tím lhostejněji, čím více se blížili k dalšímu kritickému bodu letu, ke dvouminutovému limitu.

Na obrazovce probliknul signál Pc<50. Startovací raketové motory SRB na tuhé pohonné látky dohořívaly dle plánu. Ve chvíli, kdy motory spotřebovaly poslední gramy paliva, vnímla to Emma jako prudké zpomalení letu. Vzápětí ji

oslnil jasný záblesk, to se raketoplán zbavil SRB, exploze odhazovacích motorků je odmrštila do prostoru pryč od palivové nádrže. Jakmile se Endeavour zbavil SRB, veškerý hluk jako by zázrakem ustal. Divoké kymácení lodi se proměnilo v hladký a bezmála klidný let. V náhle nastalém tichu začala Emma vnímat galop svého vlastního tepu.

Srdce jí bušilo v hrudníku tak silně, jako by se chtělo prodrat ven.

„Základno, tady Endeavour,“ ohlásil se Kittredge stále až nepřirozeně vyrovnaným tónem. „Provedeno oddělení SRB.“

„Rozumím. Vidíme je.“

„Zahajuji havarijní sestup.“ Kittredge stiskl tlačítko HAVARIJNÍ PŘERUŠENÍ. Otočný přepínač byl již dříve nastaven do polohy RTLS.

Do sluchátek se Emmě vlomil hlas pilotky Jill Hewittové. „Emmo, přečti nám sekvenci úkonů z manuálu.“

„Mám to už před sebou.“ Začala předčítat položku za položkou. Až se podivila, že i ona má hlas stejně vyvážený a klidný jako Kittredge či Hewittová. Kdyby je někdo odposlouchával, neuvěřil by, že posádka právě čelí životní katastrofě. Nyní byl let převeden do režimu automatického návratu. Počáteční panika ustoupila metodickému postupu.

Každý úkon se nyní řídil navyklou rutinou, kterou získali během dlouholeté přípravy na zemi. Nyní je palubní počítače začnou automaticky navádět na správný návratný

kurz. Vše probíhalo jako po drátkách. Přesto loď stále ještě pokračovala v letu vpřed a stoupala do výše sto dvaceti tisíc metrů, aby spotřebovala pohonné látky.

Emma pocítila kolem žaludku prázdno: to se loď začala převracet kolem příčné osy tak, aby zádí mířila proti směru letu. Pozemský horizont se jim až dosud jevil převráceně, vzhůru nohama. Najednou se vrátil do přirozené polohy. To už se raketoplán obrátil nosem směrem ke Kennedyho středisku, ke své základně vzdálené od nich nyní asi sedm set čtyřicet kilometrů.

„Endeavour, zde středisko. Připravte se na vypojení hlavního motoru.“

„Rozumím,“ odpověděl Kittredge. „MECO.“ Na přístrojové desce zazářila na ukazatelích stavu hlavních motorů tři rudá světélka. Velitel vypnul jejich obvody. Od této chvíle do dvaceti vteřin se odpoutá od raketoplánu palivová nádrž a zřítí se do moře.

Teda, výšku ztrácíme zatraceně rychle, blesklo hlavou Emmě, ale aspoň už míříme k domovu, utěšovala se. Když

se z ničeho nic varovně rozezvučel bzučák, Emma až

poskočila překvapením. Na palubní desce před piloty se zažehla další kontrolní světla.

„Základno, vypadl počítač číslo tři!“ uslyšela Emma výkřik Jill Hewittové. „Nemáme navigační stavový vektor.

Opakuji, ztratili jsme navigační stavový vektor!“

„To možná selhala inerciální plošina,“ prohlásil Andy Mercer, druhý letový specialista, sedící vedle Emmy.

„Prostě ji odpoj.“

„To ne. Mohla taky selhat hlavní datová sběrnice,“

namítla Emma. „Navrhuji přejít na záložní.“

„Souhlas,“ štěkl Kittredge od řídicích pák. „Přecházím na záložní,“ ohlásila Hewittová a přepojila systém řízení letu na pátý počítač. Ztracený navigační vektor se opět vrátil na obrazovku. Bylo slyšet, že si pár lidí v kabině nahlas vydechlo. Potom zaslechli sérii slabých explozí: to drobné připravené nálože odstřelovaly prázdnou palivovou nádrž

ET. Její pád do moře odsud sledovat nemohli, ale všichni si uvědomili, že právě zvládli další kritický moment.

Raketoplán se nyní osvobodil od veškerého nepotřebného balastu a jako tlustý neohrabaný pták začal rovnoměrně plachtit k domovu. Náhle zaklela Hewittová: „Do prdele práce! Ztratili jsme APU.“ Hned na to se rozezněly další varovné akustické signály. Emmě se protáhla tvář. Takže čerpadlo hydrauliky je v tahu. Jako by toho nebylo dost, rozezvučel se další poplašný signál. Emma přeletěla očima přístrojovou desku a nechtělo se jí věřit vlastním očím: obrazovky se vyprázdnily, všechna data z nich zmizela jako pára nad hrncem. Místo nich tam blikaly jen zlověstné bílé a černé pruhy. Nastalo, čeho se astronauti nejvíce obávají, totální selhání počítače. Nyní se tedy řítí

prostorem bez jakýchkoli navigačních dat a nad raketoplánem ztratili definitivně kontrolu.

„Andy a já jsme bez hydrauliky!“ vykřikla Emma.

„Nahoďte záložní systém!“

Hewittová ťukla na spínač a zaklela. „Do řiti! Konec představení. Nefunguje už vůbec nic…“

„Zkus to ještě jednou!“

„Nechce to naskočit.“

„Loď se nám otáčí pod nohama!“ zaječela Emma a zároveň pocítila, že se jí žaludek stěhuje někam na odlehlou stranu břicha. Velitel mise Kittredge dělal, co bylo v jeho silách. Snažil se vyrovnat loď řídicí pákou, jenže raketoplán se převrátil už příliš na pravý bok. Obzor ve výhledu teď zaujal svislou polohu, aby se vposledku přetočil do polohy vzhůru nohama. Emmin žaludek provedl další posun v protisměru. Další, tentokráte daleko prudší otočka lodi přišla ještě nečekaněji. Poté se již horizont začal protáčet pravidelně v závratných střídách: nebe, moře, nebe, moře…

Dostali se do smrtelné a nezastavitelné vývrtky…

Emma zaslechla zaúpění Hewittové. Slyšela i Kittredge, jak rezignovaně vzdychl: „S touhle lodí je konec.“

Fatální rotace pak už jen akcelerovala, vždy rychleji a rychleji vstříc prudkému a šokujícímu konci.

Zbylo jen ticho.

Poté uslyšela posádka ve sluchátkách pobavený hlas: „Je mi líto, milánkové, ale tentokrát jste to prošvihli.“ Emma vyštěkla ze své kukly: „Tohle nebylo férový, Hazel.“

Také pilotka Jill Hewittová si přisadila rozhořčeným hlasem: „Heleďte, vy jste nás chtěli mermomocí zabít. Tu loď nešlo v žádném případě zachránit.“

Jako první se z letového simulátoru raketoplánu vyškrábala Emma a vykročila směrem k řídicímu středisku, sledována ostatními členy posádky. Za pulty velínu seděli tři instruktoři, pohodlně zabořeni v křeslech, před očima přehršle panelů, konzolí, monitorů a dalších hejblátek.

Vedoucí výcviku Hazel Barrová se otočila i s křeslem jako na obrtlíku a se škodolibým úšklebkem stanula tváří v tvář čtyřem navztekaným členům posádky, pracujícím pod velitelem Kittredgem. I když Hazel Barrová vypadala pod záplavou svých vyhlášeně kudrnatých kaštanových vlasů

jako dobromyslná kyprá bohyně Země, ve skutečnosti byla neúprosnou hráčkou, vždy ochotnou zavádět během výcviku posádky astronautů do těch nejtíže myslitelných simulovaných situací. Vznikal dokonce dojem, že si vždy počítá za své vítězství, podaří-li se jí vmanévrovat posádku do smrtelné katastrofy. Hazel si byla samozřejmě vědoma toho, že každý pravý, tedy skutečný let může skončit právě takovou katastrofou a dělala proto možné i nemožné, aby své

astronauty

připravila

k

přežití

v

nejnepravděpodobnějších situacích. Hluboko v srdci

doufala, že na její noční můry nikdy nedojde a že žádnou ze svých posádek ve skutečnosti nikdy neztratí.

„Tahle simulačka byla teda vážně podpásovka, Hazel,“

protestoval Kittredge.

„Jenže tahle vaše parta mi pořád přežívá. Musela jsem vám krapet srazit hřebínek.“

„Prosím tě, Hazel!“ přidal se Andy. „Zástava hned dvou motorů krátce po startu? Selhání datové sběrnice?

Hydraulické čerpadlo taky pryč? Kam na to chodíš? A jako třešinka na dortu selhání pětky počítače? Co jinýho se ještě může s prominutím podělat? Tohle není reálný.“

Patrick, druhý instruktor, se k nim také otočil v pohodlném křesle. „To jste si ještě nestačili všimnout dalších nachystaných chuťovek.“

„Co jste tam pro nás ještě měli?“

„Hodil jsem vám tam jednu hezkou sviňku na čidlo kyslíkového zásobníku. Nikdo z vás nezaregistroval pokles tlaku na měřidle?“

Kittredge se kysele uchechtl: „Kdypak jsme na to asi měli čas? Válčili jsme s tuctem jiných závad.“

Hazel zvedla svou kulaťoučkou paži do výše jako bohyně míru. „Dobrá, dětičkové. Možná jsme to dnes krapet přepískli. Upřímně řečeno jsme jen zírali, jak daleko jste se s programem nouzového návratu dostali. Prostě jsme vám tam chtěli přihodit ještě jednu sviňku, abyste to měli zajímavější.“

„To už jste tam naházeli všechno, co je v katastrofických scénářích k mání,“ přisadila si Hewittová.

„Pravda je taková,“ vmísil se opět Patrick, „že ta vaše posádka je už poněkud namyšlená na své schopnosti.“

„Správný výraz pro to je sebejistá,“ opáčila Emma.

„Což je jen dobře,“ připustila Hazel. „Sebejistota je dobrá věc. Minulý týden jste na integrované simulaci prokázali skvělou týmovou práci. Sám Gordon Obie prohlásil, že jste na něj udělali přímo hrozitánský dojem.“

„Sama Sfinga se tak ráčila vyjádřit?“ vytáhl Kittredge obočí v nelíčeném údivu. Gordon Obie byl ředitel oddělení pilotovaných letů, člověk tak zarážejícím způsobem mlčenlivý a odtažitý, že nikdo z celého střediska kosmických letů by si nikdy nedovolil prohlásit, že se v něm alespoň trochu vyzná. Gordon Obie byl muž, který v průběhu porad týkajících se řízení letů dokázal sedět celé dlouhé hodiny, aniž by utrousil poznámku, avšak nikdo z přítomných nepochyboval ani na vteřinu o tom, že každé zde vyřčené slovo se mu ukládá do paměti jako stenografický záznam. Mezi astronauty vzbuzoval Gordon Obie lehkou bázeň, u některých dokonce něco jako děs. Do jeho pravomoci spadalo definitivní jmenování členů posádek pro jednotlivé lety: Obie vám mohl zajistit, nebo také zničit, celou vaši kariéru. Jestliže tedy tentokrát sám Obie pochválil Kittredgeův tým, byla to zpráva jako řemen.

Následujícím sdělením však Hazel vyrazila celé posádce dech. „Nicméně,“ pravila, „Obie je toho názoru, že váš sehraný tým má k celé přípravě jakýsi lehkovážný vztah. že prý to všechno berete příliš jako hru.“

„Co by od nás ještě nechtěl?“ divila se Hewittová.

„Abysme zaplakali při pomyšlení, že nás může utratit jako pejsky a spálit na deset tisíc způsobů?“

„Katastrofa raketoplánu není žádný teoretický výmysl.“

Hazelino prohlášení, pronesené tak vážným tónem, je uvrhlo do mlčenlivé pauzy. Od katastrofy raketoplánu Challenger si každý člen sboru astronautů byl vědom toho, že je jen otázkou času, kdy dojde k dalšímu velkému neštěstí. Lidské bytosti uložené ve špici raket připravených vyvinout tah dva a půl tisíce tun si nemohou neustále připouštět všudypřítomné riziko provázející jejich profesi. A přesto mezi sebou hovoří o možné smrti, která na ně číhá ve vesmíru, jenom velmi zřídka: mluvit o tom by znamenalo přivolávat neštěstí, připouštět si, že opakování havárie Challengeru může připsat do seznamu obětí dobývání kosmu také vaše jméno.

Hazel Barrová si uvědomila, že na horkokrevné nadšení posádky hodila až příliš mokrý hadr. Jako tečka za dnešním tréninkem to nebyla právě nejlepší varianta. Pokusila se proto zmírnit dojem své předchozí kritičnosti. „Řekla jsem vám to jen proto, že celý váš tým dělá dojem dokonale sehrané jednotky. Mám co dělat, abych vás udržela ve

formě. Do startu zbývají ještě celé tři měsíce, a vy jste už v tak nebývalé formě. Já ale chci, abyste se ještě zlepšili.“

„Jinými slovy, lidičkové,“ přisadil si Patrick, „nenoste hlavy v oblacích a nosy příliš nahoře.“

Bob Kittredge sklonil hlavu v předstírané hluboké skromnosti: „Navrhuju odebrat se domů a natáhnout si žíněné košile.“

„Příliš sebevědomí škodí,“ trvala na svém Barrová.

Zvedla se z křesla a postavila se proti Kittredgovi.

Kittredge, veterán tří kosmických misí v raketoplánu, byl o půl hlavy vyšší; celá jeho postava vyzařovala sebevědomí pilota vojenského námořnictva, jímž býval, než

přišel do NASA. Hazel se ovšem nedala ani od Kittredga, ani od nikoho z ostatních astronautů zaskočit. Mohli to být raketoví odborníci nebo vojenští hrdinové, všichni v ní vyvolávali stejný mateřský pud: touhu vrátit je živé a ve zdraví z kosmu na pevnou zem.

Nedala si pokoj: „Bobe, ty jsi tak parádní velitel, žes celou posádku ukolébal v pocitu, že je to všechno hračka.“

„To není pravda. Zvládají to hravě, protože jsou tak dobří.“

„Fajn. Uvidíme. Vyhlašuji integrovanou simulaci na toto úterý, s Hawleyem a Higučim na palubě. A z klobouku vytáhneme ještě pár neotřelých triků.“

Kittredge se zazubil: „Prosím. Jen nás pozabíjejte. Ale hrajte při tom fér.“

„Osud hraje zřídka férově,“ odsekla mu Hazel.

„Nečekej, že já budu jiná.“

Emma Watsonová a Bob Kittredge seděli naproti sobě v boxu nočního klubu Fly By Night a ucucávali pivo, aby spláchli napětí právě prodělaných týdenních simulovaných letů. Tenhle rituál si zavedli před jedenácti měsíci, brzy po ustavení týmu, když se všichni čtyři sešli coby posádka určená pro let raketoplánu označovaný číslem 162. Od té doby se každý pátek večer jeho posádka scházela v baru Fly By Night, umístěném při silnici č. 1, která vede z Johnsonova kosmického střediska NASA do města, aby posoudili pokrok dosahovaný v přípravě a aby se dohodli o tom, co už zvládají dobře a co bude třeba ještě zlepšit…

Tenhle jejich pravidelný rituál zavedl velitel Kittredge, který si každého Člena své posádky vybral osobně. I když jejich pracovní zátěž představovala více než šedesát hodin týdně, nezdálo se, že by sám Kittredge někdy chvátal domů. Emma počítala, že to bude tím, že Kittredge po nedávném rozvodu žije nyní sám a netěší se na návrat do prázdného bytu. Jenže čím lépe ho poznávala, tím víc chápala, že tyhle schůzky s nimi je způsob, jímž si Kittredge prodlužuje chvilky zvýšené hladiny adrenalinu v krvi, navozované vypjatou prací.

Kittredge žil, aby létal. Letové manuály, pro všechny ostatní až k pláči nezáživné, četl pro své čiré potěšení. Každou

volnou chvíli pak trávil ve vzduchu za kniplem tryskáče T-38, patřícího NASA. Zdálo se, že nesnáší, když mu zemská tíže vůbec kdy svazuje nohy.

Kittredge sám nechápal, proč by se ostatním členům posádky mělo na konci pracovního dne chtít odejít domů.

Dokonce to vypadalo, že je dnes poněkud rozčarován tím, že u jejich zavedeného stolu ve Fly By Night sedí jen oni dva namísto obvyklého kvarteta. Jill Hewittová šla dnes na klavírní recitál, na němž coby sólistka vystupovala její neteř a Andy Mercer odjel rovnou domů slavit desáté výročí svatby. Takže dnes večer se v pravidelnou hodinu sešli pouze Emma a Kittredge, aby alespoň ve dvou provedli kritické vyhodnocení celotýdenní práce na letových simulacích. A nyní se i mezi ně vetřelo mlčení. Rozhovor vyčerpal pracovní témata a zašel na úbytě.

„Zítra popadnu éro a zamířím si to do White Sands,“

vypravil ze sebe nakonec Kittredge. „Nechtěla by ses ke mně připojit?“

„Nemůžu. Mám schůzku s advokátem.“

„Takže na tom s Jackem pořád pracujete?“

Vzdychla. „Věci jsou v pohybu. Jack má svýho právníka, já svýho. Tenhle rozvod už se nedá zastavit. Je to rozjetej vlak.“

„Říkáš to, jako by sis to chtěla ještě rozmyslit?“

Energicky postavila sklenici piva na ubrus. „Nic si nechci rozmyslit.“

„Proč teda pořád nosíš ten snubní prsten?“

Střelila okem po prstenu. V náhlém hnutí mysli po něm sáhla a pokusila se ho stáhnout, ale prsten nepovolil. Zdálo se, že po sedmi letech strávených na jednom místě vrostl do prsteníčku a odmítal opustit dobře vysezené místo. Emma tiše zaklela a zatáhla úporněji: tentokrát si prstýnek říct dal a za cenu odřeného kloubu ho stáhla z prstu. Položila prsten na stůl. „A je to. Jsem svobodná ženská.“

Kittredge se zasmál: „Vy ten váš rozvod táhnete dýl, než jsem já byl ženatej. O co se to vlastně pořád handrkujete, to bych rád věděl?“

Odtáhla se od stolu a zapřela se zády do opěradla, náhle otrávená. „O všechno. Uznávám, že ani já jsem neprojevila dost rozumu. Před pár týdny jsme si společně sedli a pokusili se sepsat náš veškerý majetek. Jako že co chce on, co chci já… Slíbili jsme si, že to pojmeme civilizovaně.

Jako dva uvážliví a dospělí lidé. Než jsme se dostali do poloviny seznamu, byli jsme ve válce až po uši. A zajatce my neberem.“ Znovu si zhluboka vzdychla. Po pravdě řečeno, nebylo tomu mezi ní a Jackem nikdy jinak. Oba dva byli stejně svéhlaví, oba stejně horečně vášniví. „Dohodli jsme se jen o jednom,“ dodala. „že já si nechám kočku.“

„To je vskutku výhra,“ zasmál se Kittredge.

Soustředěně naň pohlédla. „A co ty, nikdys ničeho nelitoval?“

„Ohledně rozvodu? Nikdy.“ Jakkoli byla jeho odpověď jednoznačná, sklopil při ní zrak, jako by chtěl skrýt pravdu jim oběma známou: Kittredge dodnes oplakával krach svého manželství. I chlap, který nezaváhá, má-li se postrojem připoutat ke stovkám tun explozivního paliva, může strádat z nejprostší příčiny, z osamělosti.

„Ale vím už, v čem byl zakopaný pes,“ ohlásil náhle.

„Naše manželky civilistky nás nechápou, protože nejsou s to s námi sdílet náš sen. Naši touhu. S astronautem vytrvají v manželství jen svatí nebo mučedníci. Anebo takoví, kterým je úplně putna, jestli jsme to tam nahoře přežili nebo zaklepali bačkorama.“ Hořce se uchechtl. „Jenže moje Bonnie měla k mučednici daleko. A nějakej můj ctižádostivej sen jí moh bejt ukradenej.“

Emma měla oči přikované ke zlatému kroužku ležícímu před ní na stole. „Jack tomu ale rozumí,“ pravila tiše. „Byl to taky jeho sen. Právě to nás zničilo, chápeš? že já letím, a on ne. že on je tím, kdo tu zůstal sedět.“

„Tak se musí zbavit dětských kalhotek a čelit realitě. Ne každému je dáno.“

„Prosím tě, byla bych ti povděčna, kdyby ses o něm nevyjadřoval jako o nějakém odpadu.“

„Ale! To on sám to vzdal, pokud se pamatuju.“

„Co jinýho moh dělat? Věděl zatraceně dobře, že se do žádné posádky nedostane. Jestli člověku hlavouni nahoře

nepovolí let, nemá význam, aby zůstával ve sboru astronautů.“

„Posadili ho na zem pro jeho dobro.“

„To byla práce doktorů. Jeden ledvinovej kámen ještě neznamená, že se ti nutně udělá další.“

„Dobrá, doktore Watsone. Ty jsi lékařka. Pověz mi teda tohle: chtěla bys mít Jacka ve vlastní posádce na misi? U

vědomí jeho zdravotních problémů?“

Popřemýšlela o tom. „Ano. Jako lékařka, ano. Měl dobrou šanci se osvědčit v kosmu jako kdokoli jiný. Má takovou kvalifikaci, že nemůžu pochopit, jak to, že ho prostě nechtějí vzít nahoru. Rozvádím se s ním, to je fakt, ale vážím si ho.“

Kittredge se zasmál a vyprázdnil svůj půllitr piva. „Moc objektivní v tom teda nejsi, nezdá se ti?“

Chtěla se pustit do sporu, ale vzápětí jí došlo, že proti jeho argumentaci není obrany. V tomhle měl Kittredge pravdu. Pokud šlo o Jacka McCalluma, nebude Emma nikdy objektivní.

Když se ocitla venku pod příkrovem vlahé horké letní noci, jaké se dokážou rozklenout nad Houstonem, zastavila vůz na parkovišti klubu, vystoupila a pozvedla zraky do výše. Jas městských světel téměř zastínil hvězdy. Přesto se jí podařilo bez zvláštní námahy vyhledat nejznámější souhvězdí, Cassiopeiu, Andromedu, dokonce Kuřátka.

Kdykoli se na ně zahleděla, vzpomněla si na to, co jí řekl

oné letní noci Jack, když leželi na zádech v trávě, s hlavami vyvrácenými vzhůru. Té noci, kdy si poprvé uvědomila, že ho miluje. Nebesa jsou plná žen, Emmo, řekl tehdy. I tobě tam náleží jedno místo.

Pravila nahlas, jako by s ním rozmlouvala: „A tobě taky Jacku.“

Odemkla znovu auto a vklouzla na místo řidiče. Sáhla si do kapsičky a nahmátla zlatý prstýnek. Jak si ho tak zblízka prohlížela v matném vnitřním osvětlení, pomyslila na sedm let jejich společného manželství, jehož byl prstýnek připomínkou. Připomínkou svazku, který právě končil.

Vpustila prstýnek zpátky do kapsičky. Měla pocit, že má prsteník levé ruky obnažený na kost. Na to si budeš musit zvyknout, děvenko, řekla si nakonec a otočila klíčkem v zapalování.

Kapitola 3

10. ČERVENCE

Jakmile Dr. Jack McCallum uslyšel jekot sirény z jednoho z prvních vozů záchranky, suše poznamenal: „A máme tu rodeo, kamarádi.“ Vyběhl před vchod úrazového oddělení ARO. Cítil, že se mu srdce přehrává do tachykardického rytmu. Zaregistroval i příliv adrenalinu, který proměnil jeho nervový systém v jiskřivou síť oživlých elektrických vodičů. O tom, co se teď valí na nemocnici Miles Memorial Hospital neměl sice ještě potuchy, ale vsadil by krk na to, že pacientů přibude o víc než o jednoho.

Z vysílací sítě záchranné služby už věděl, že na dálnici I-45

došlo k hromadné havárce. Na místě zůstali ležet hned dva mrtví a byla řada zraněných. Věděl také, že většinu zraněných převezou do nejbližší nemocnice v Bayshore nebo do Texas Med, ale bylo jasné, že svůj příděl dostanou v nadbytku i všechny menší nemocnice v okolí, Jackův Miles Memorial Hospital nevyjímaje.

Rozhlédl se, aby se ubezpečil, že jeho tým stojí připravený před vchodem jako jeden muž. Anna Slezaková, druhá doktorka, stála těsně za ním s bojovným výrazem ve tváři. Podpůrný tým tvořily čtyři sestry, laborant a vylekaně se tvářící stážista. Tenhle stážista promoval sotva před

měsícem a byl v týmu bezkonkurenčním zelenáčem, ostatně, svědčily o tom jeho beznadějně a nepřerušeně štrikující prstíky. Chlapec jako předurčený pro psychiatrické oddělení, pomyslil si Jack zachmuřeně.

Siréna náhle uťala své houkání. Do dvora se vřítila sanitka, provedla obrat div že ne smykem a bryskně nacouvala k vykládací rampě. Jack se vrhl vpřed, trhem otevřel zadní dveře a spatřil prvního pacienta: mladou ženu, s hlavou a šíjí fixovanou do krčního fixátoru. Blond vlasy měla zmáčené krví. Když ji vykládali z vozu, pohlédl jí do tváře. Projel jím okamžik poznání. „Debbie,“ zašeptal Jack.

žena otevřela oči a upřela je na Jacka. Pohled měla nesoustředěný a zdálo, že ho nepoznává.

„Jsem Jack McCallum,“ připomněl se.

„Ach, Jacku,“ řekla a zavřela oči. Z úst se jí vydral sten.

„Strašně mě bolí hlava.“

Poklepal ji utěšujícím gestem na rameno. „Postaráme se o vás. Ničeho se nebojte.“

Provezli ji vchodem na ošetřovnu úrazového oddělení.

„Ty ji znáš?“ vyzvídala Anna.

„Je to manželka Billa Haninga, toho astronauta.“

„Jednoho z těch, co teď obíhá nahoře na orbitální stanici?“ Anna se ušklíbla. „Tak tomu říkám navázat dálkový kontakt.“

„Bude-li to nutné, nebude problém stanici kontaktovat.

Kosmické středisko nás může s Haningem spojit okamžitě.“

„Nechceš, abych si ten případ převzala?“ zeptala se kolegyně. Otázka byla na místě: lékaři se zpravidla vyhýbají situacím, kdy mají léčit přátele nebo rodinné příslušníky.

žádný lékař nemůže zůstat na sto procent chladně objektivní, leží-li mu na operačním stole někdo se srdeční zástavou, a ten někdo je jeho přítel, jehož zná léta a jehož

má rád. I když Jack a Debbie Haningová zastávali svého času stejné funkce v kosmickém středisku, považoval ji Jack spíše za dobrou známou než za přítelkyni, a proto se rozhodl, že se s klidným svědomím může ujmout jejího léčení.

„Vezmu si ji na starost sám,“ oznámil a vydal se na úrazovou ambulanci. V hlavě už v rychlosti probíral, co jako lékař učiní v nejbližších chvílích. Jediné viditelné zranění byla potrhaná pokožka na temeni hlavy, ale Jack byl příliš zkušený lékař na to, aby se nechal zmást. Jednalo-li se o úraz hlavy, musí prověřit, zda nedošlo k fraktuře lebky či poškození krční páteře.

Mezitím zdravotní sestry odebíraly pacientce krevní vzorky pro laboratoř a opatrně z ní snímaly oděv, kousek po kousku, zatímco saniťák podával Jackovi zprávu z první ruky.

„V tý hromadný bouračce byla asi v pátým voze. Podle mě to do ní napálil ten zezadu, její vůz se stočil, načež

dostala ještě jednu pecku, akorát zleva, kde seděla. Dveře byly úplně na maděru.“

„Byla při vědomí, když jste ji našli?“

„Několik minut. Přišla k sobě, až když jsme jí zavedli nitrožilní infuzi. Páteř jsme fixovali hned. Krevní tlak a srdeční tep jsme stabilizovali. Měla z pekla štěstí.“ Saniťák pohodil hlavou. „Měl ste vidět toho chlápka, co jel za ní.“

Jack přešel do úrazovky, aby pacientku vyšetřil. Obě Debiiny zornice reagovaly na světlo a také její ostatní mozkové reakce byly v normě. Dokázala uvést své jméno, věděla zhruba, kde se nachází, pouze si nedokázala vybavit dnešní datum. Orientace přibližná, uzavřel Jack. A tudíž

dostatečný důvod, aby si ji tu ponechali alespoň do rána na pozorování.

„Debbie, teď vás pošlu na rentgen,“ sklonil se nad ní.

„Musíme mít jistotu, že jste si nic nezlomila.“ Podíval se na sestru a přikázal: „Tomografie hlavy a krční páteře. A také…“ Zarazil se. Zvenčí zaslechl sirénu další přijíždějící ambulance.

„Pospěšte si s tím,“ křikl a chvatně zamířil ven, kde se už shromáždil ostatní personál k dalšímu příjmu.

Ke druhé siréně se záhy přidalo kvílení i třetí, ještě z velké dálky, a tudíž zatím o něco slabší. Jack a kolegyně Anna si vyměnili znepokojené pohledy. Tři záchranky najednou?

„Tohle bude jeden z těch roztomilých dnů,“ slyšel se Jack zamumlat.

„Je vyšetřovna volná?“ zjišťovala Anna.

„Jo. První případ odvezli na tomograf.“ Vykročil vstříc dalšímu záchrannému vozidlu. Sotva doskřípěly brzdy, otevřel Jack rozmachem zadní dveře.

Tentokrát byl raněným muž středního věku, značně obézní. Pokožku měl bledou a upocenou. Šokový stav, diagnostikoval Jack hbitě, ale nikde nespatřil ani zranění, ani stopu po krvi.

„Jeden z těch, co to neubrzdili a vlítli do nich,“ hlásil doprovodný lékař přes rameno, odvážeje zraněného na vozítku na příjem. „Když jsme ho tahali z vozu, stěžoval si na bolest v hrudníku. Pulz normální, lehce tachykardický.

Systolický tlak devadesát. Hned na místě dostal morfium a kapačku. Kyslík na šesti litrech.“

Všichni byli v jednom kole. Anna přebírala anamnézu a základní vyšetření z terénu. Sestřičky připojovaly šňůry od elektrokardiografů k tělům pacientů a přístroje EKG vzápětí vyplivovaly vytištěné křivky. Jack si nález poslední oběti havárie utrhl ze sjetiny tiskárny a okamžitě si všiml změn v úsecích ST na hrudních svodech V1 a V2.

„Infarkt zadní strany myokardu,“ poznamenal k Anně.

Přikývla. „Taky jsem si myslila, že má po TPA.“

Do místnosti nakoukla hlava udýchané sestřičky: „Je tu další ambulance.“

Jack se zbytkem týmu se vrhli k příjezdové rampě. Na nosítkách vynesli mladou ženu. Křičela a svíjela se bolestí.

Jackovi stačil jeden pohled na její podivně zkrácenou pravou

nohu, na nepřirozeně vyvrácené a do protisměru vytočené chodidlo, aby rozhodl, že zraněnou vezmou na operační sál jako první. Přistoupil a rozřízl zraněné sukni z boku: odhalila se zlomenina kyčle, evidentně způsobená nárazem.

Stehenní kost byla vpáčená do jamky kyčelního kloubu jako důsledek nárazu kolen o palubní desku automobilu. Z

pohledu na nehezky vyvrácené chodidlo se Jackovi udělalo až mdlo.

„Morfium?“ zeptala se sestra.

Přikývl. „Dejte jí tolik, kolik snese. Musí děsně trpět.

Dejte jí šest jednotek a zavolejte ortopeda, ať všeho nechá a –“

Doktor McCallum, okamžitě k rentgenu. Doktor McCallum se okamžitě dostaví k rentgenu, hlásil interní nemocniční rozhlas.

Jack se zmateně rozhlédl v neblahé předtuše. Debbie Haningová! Vyběhl ven z vyšetřovny a spěchal k rentgenu.

Tam ležela Debbie na rentgenovém stole. Nad ní se skláněla laborantka a přítomný technik hlásil: „Právě jsme vyvolali snímky lebky a krční páteře, ale nejsme schopni ji přivést k vědomí. Nereaguje ani na bolestivé podněty.“

„Jak dlouho to už trvá?“

„Než jsme si všimli, že přestala komunikovat, proležela na stole tak deset až patnáct minut.“

„Udělali jste jí tu tomografii?“

„Podělal se nám počítač. Potrvá to pár hodin, než ho zas nahoděj.“

Jack vyňal z kapsičky pláště maličkou baterku a posvítil jí Debbie do očí. Levá zornice byla rozšířená a na světlo vůbec nereagovala. Jackovi se stáhl žaludek a začal mu sestupovat volným pádem někam směrem do střev.

„Ukažte mi snímky,“ přikázal.

„Krční páteř už máte na prohlížečce.“

Jack se skokem přesunul do vedlejší místnosti a upřel zrak na snímek, zavěšený v prohlížecím rámečku, zezadu prosvícený. Na krčních obratlích nenašel žádné patrné poškození. Páteř byla také v pořádku. Snímek vyňal a nahradil ho obrazem hlavy. Při zběžném pohledu nenašel také nic neobvyklého. Pak ale spatřil téměř neznatelnou nitku, táhnoucí se napříč spánkovou kostí. Ta stopa, to vlákénko bylo tak tenoučké, že ho málem považoval za škrábanec, který se prostým nedopatřením či manipulací dostal na povrch snímku zvenčí. Fraktura.

Takže, co jestli zlomenina protrhla levou arterií? To by vyvolalo vnitřní krvácení do hlavy. Přibývající množství nahromaděné krve by zvyšovalo nitrolebeční tlak, který by začal tlačit na mozek. To by také vysvětlovalo, proč se pacientčin celkový stav zhoršil a proč se jí zvětšují zornice.

Krev z lebky bylo nutno okamžitě odsát.

„Převezte ji ihned zpět na úrazovou ambulanci!“

Během sekundy byla Debbie přivázána na vozík, který se teď řítil chodbami nemocnice. Jakmile dorazili na uvolněnou úrazovku, křikl Jack na službu: „Zavolejte pagerem neurochirurga. Sdělte mu, že tu máme epidurální krvácení a že připravujeme nouzové otevření lebky.“

Byl si vědom toho, že pro Debbie by potřebovali pořádný operační sál s veškerým vybavením, ale stav pacientky se zhoršoval tak rapidně, že na další převozy, dokonce i v rámci nemocnice, nezbývala ani minutka.

Operaci bude nutno provést přímo zde na vyšetřovně, rozhodl se. Rázem přeložili pacientku na vyšetřovací stůl a už jí sestra upevňovala snímače EKG. Pacientka už dýchala jen nepravidelně a bylo nutno ji okamžitě zaintubovat.

Právě když otevíral balíček se zabalenou endotracheální trubicí, ohlásila sestra: „Pacientka nedýchá!“

Jack jí zasunul do hrdla laryngoskop a zároveň hbitě vyňal z pouzdra intubační endotracheální trubici a zavedl do ní kyslík, kterým zaplnil pacientčiny plíce.

Mezitím sestra zapnula elektrický holičský strojek.

Debbiiny kučery padaly v těžkých pramenech na podlahu jako hedvábné zámotky, obnažujíce postupně kůži na holé hlavě. Ve dveřích se objevil zřízenec: „Neurochirurg trčí v zácpě na dálnici. Dřív než za hodinu se sem nedostane.“

„Sežeňte jiného!“ vyštěkl Jack.

„Všichni jsou v nemocnici Texas Med. Všechny pacienty se zraněním hlavy lifrovali tam.“

Tak to jsme v pořádným průseru, napadlo Jacka. Hleděl na Debbie a přímo fyzicky vnímal, jak s každou uplývající minutou vzrůstá v její mozkovně nitrolebeční tlak. Mozkové buňky jí teď odumírají po tisících. Kdyby to byla má žena, neváhal bych ani vteřinu, pomyslil si Jack.

„Připravte mi Hudsonův vrtáček,“ přikázal. „Otevřu jí hlavu sám.“ Zaregistroval sestřin překvapený pohled, a proto ještě dodal s větší dávkou sebejistoty, než jakou sám pociťoval: „Je to stejné, jako vrtání děr do zdi. Ostatně, už

jsem to jednou dělal.“

Zatímco sestry začišťovaly čerstvě oholenou lebeční kost pacientky, navlékal si Jack chirurgický plášť a rukavice. Kolem Debiiny hlavy rozložili sterilní roušky.

Jack roztáhl dlaně, vytrčil všechny prsty a prohlédl si je.

Ačkoli mu srdce bilo jako o závod, kvitoval s potěšením, že prsty se mu nechvějí. Nelhal, když tvrdil, že už má s vyvrtáváním lebečních otvorů zkušenost, jenže to bylo jen jednou a před mnoha lety a pod dohledem specialisty neurochirurga.

Času není nazbyt. Ta žena umírá. Tak pusť se do toho, Jacku, dodával si odvahy.

Sáhl po skalpelu a vedl po pokožce hlavy přes spánkovou kost rovný řez. Jen co kůži rozřízl, vyvalila se z rány krev. Setřel ji a odsál krvácející místa. Odchlípnutou

kůži zafixoval svorkou a skalpelem nařízl plenu, až dosáhl lebečnice. Tu seškrábl a odhalil tak čistý povrch lebeční kosti.

Poté uchopil Hudsonův vrtáček, mechanický nástroj poháněný jednoduše rukou, který působil v prostředí moderní americké nemocnice až antikvárním dojmem. Byl to vrták, jemuž podobný byste našli nejspíš v každé dílně, kde kutíval děda se dřevem. Jako první nasadil Jack perforátor, lopatkovitý vrtáček, jímž vyhloubil v lebeční kosti mělkou jamku. Vzápětí jej vyměnil za růžicový vrtáček se zaoblenou špičkou, s mnohohrannými zdrsněnými břity. Zhluboka se nadechl, špičku vrtáčku založil do jamky a přitlačil. Pozvolna se propracovával k šedé kůře mozkové. Na čele mu vyskočily první krůpěje potu. Vrtání prováděl naslepo, bez pomocného vizuálního přístroje, tomografu. Spoléhat se musel jen na svůj klinický úsudek. A pokud šlo o zdroj krvácení, nebyl si ani jist, zda začal vrtat na správném místě.

Náhle se z otvoru vyřinul pramínek krve a potřísnil bílé roušky rozložené kolem pacientčiny hlavy. Sestra mu podstrčila nádobku. Vytáhl vrták z otvoru a sledoval, jak se z hlavy dere rudý proužek krve a stéká do nastavené nádobky. Na jejím dně se vytvářelo maličké nachově lesklé jezírko. Natrefil to správné místo! S každou vyteklou kapkou se nyní snižoval tlak svírající mozek Debbie Haningové.

Ze rtů se Jackovi vydralo úlevné vydechnutí. Napětí v těle povolilo. Ramena mu poklesla, ze svalů mizela křeč, která se ještě chvíli připomínala bolestivými záškuby.

„Připravte kostní vosk.“ Odložil vrtačku a sáhl po odsávacím katétru.

Bílá myška plula vzduchem jakoby nadnášená čirou mořskou vodou. Dr. Emma Watsonová se k ní přiblížila, máchajíc pohledně tvarovanými pažemi, elegantní jako tanečnice; vlnící se záplava tmavě kaštanových vlasů jí obkružovala tvář jako přízračná svatozář. Emma myšku chytila a natočila se čelem ke kameře. V druhé ruce svírala injekční stříkačku.

Tenhle šot s Emmou Watsonovou byl víc než dva roky starý. Natočili ho na palubě raketoplánu Atlantis během letu STS 141. A právě tyhle prastaré záběry se staly zamilovaným dílkem Gordona Obieho, který je promítal s největší oblibou jako reprezentační snímek při styku s veřejností, a dnes také jako video pro diváky sledující tento program v auditoriu Národního úřadu pro letectví a vesmír NASA. Koho by koneckonců nepotěšil pohled na elegantní Emmu Watsonovou? Vyznačovala se hbitými a pružnými pohyby, v oku měla to, čemu se říká jiskra navíc, okořeněnou dávkou pravé ženské zvědavosti. Počínaje drobounkou jizvou nad obočím až po přední řezáky s jedním

nepatrně ulomeným růžkem (Obiemu donesli, že je to památka na její riskantní sjezdové lyžování v mládí) podávala Emmina tvář ucelené svědectví o dobrodružném životě. Jenže Gordon spatřoval Emminu pravou přitažlivost v její inteligenci. A v profesionalitě. Se zájmem sledoval kariéru mladé lékařky v NASA, přičemž se nijak nenechával ovlivňovat skutečností, že vedle odbornosti byla Emma obdařena i nevšedním ženským půvabem.

Jako ředitel oddělení pilotovaných letů měl Gordon Obie vážené slovo při výběru členů posádek. Proto se také snažil udržovat si od svých astronautů emocionální odstup, až takový, že to někteří považovali za projev citové nedostatečnosti. Obie sám byl profesionální astronaut a měl za sebou jako velitel lodi dvě vesmírné mise. Jenže již tehdy byl znám pod přezdívkou Sfinga jako uzavřený a záhadný muž, kterého si nikdo nedovolí pozvat na přátelský pokec.

On sám se ve své skořápce skládající se dílem z mlčenlivosti a dílem z relativní samoty cítil docela příjemně. I když právě teď dřepěl ve světle reflektorů, vystaven jako na divadle spolu s řadou vedoucích činitelů NASA, z nichž většina neměla ani tušení, kdo Gordon Obie je. Gordon Obie byl přizván, aby rozestavil kulisy a učinil scénu divácky přitažlivou. Kulisou byla Emma Watsonová, se svou atraktivní tváří poutající pozornost publika.

Videozáznam dospěl ke konci a na jeho místě vyskočilo na obrazovce logo kosmické agentury NASA, všeobecně

nazývané „masový knedlíček“ pro svou podobnost s kuchařským

výtvorem

přidávaným

do

polévky.

Administrátor NASA Leroy Cornell a ředitel Johnsonova kosmického střediska Ken Blankenship vystoupili na pódium, aby čelili dotazům shromážděného publika. Řečeno na rovinu, jejich úkolem bylo vyprosit ze skeptického shromáždění kongresmanů, senátorů a členů nejrůznějších podvýborů peníze: rozpočet NASA závisel na vůli a nevůli hostů. Už dva roky za sebou musela NASA strpět těžké škrty ve svém rozpočtu, a v poslední době převládal v síních kosmického střediska spíše pocit zasmušilé melancholie.

Při pohledu na posluchačstvo, složené z vybraně oblečených pánů a dam, měl Gordon pocit, jako by zíral na zástupce cizí civilizace. Co jsou tihle politici vůbec zač? Jak mohou být tak krátkozrací? Gordon nemohl nikdy pochopit, že s ním tihle lidé nesdílejí jeho nejvášnivější krédo, totiž, že člověka od zvířete odlišuje žízeň po vědění. Každé dítě klade vždy jednu a tutéž otázku: proč? Od narození je člověk naprogramován jako zvědavý a zvídavý tvor, pídící se po vědeckých pravdách.

A přesto, v Gordonových očích trpěli právě tihle lidé absolutním nedostatkem jakékoli zvídavosti, která činí člověka jedinečným. Tihle lidé se nepřišli do Houstonu tázat proč, nýbrž, a proč bychom měli?

Nakonec zvítězil Cornellův nápad vlákat převzácné návštěvníky do pasti, jež spočívala v absolvování

prohlídkového okruhu, který mezi sebou a stranou od návštěvníků cynicky nazývali „Exkurzí Toma Hankse“, jako narážka na proslavený film Apolo 13, jenž se, mimo jiné a jak všichni dobře věděli, ukázal být, pokud šlo o dobývání kosmu, vůbec nejlepší reklamní akcí vůči veřejnosti. Ostatně, o lepší či alespoň stejně kvalitní propagaci, již by si NASA dokázala pořídit z vlastních zdrojů, si agentura mohla nechat jen zdát. Cornell už

předvedl návštěvám nejčerstvější úspěchy, jichž bylo na palubě mezinárodní kosmické stanice ISS již dosaženo.

Umožnil také váženým hostům potřást si rukou s pravými, nefalšovanými a živými astronauty. Nestál právě o tohle doslova každý z těch namyšlených panáků? Dotknout se prstem našeho živého a zlatého chlapce, našeho hrdiny? A tak to dnes půjde dál. Následovat bude prohlídka Johnsonova kosmického střediska, napřed budovy č. 30, poté vlastního řídicího letového střediska. A to bez ohledu na to, že v té bandě úředníků by se nenašel nikdo, kdo by dokázal rozlišit řídicí panel kosmické lodi od dětské skládačky Lego. Celá ta nablýskaná paráda byla cele a úplně zrežírována tak, aby přítomné oslnila a proměnila je v souvěrce astronautiky.

Jenže se mi zdá, že kouzlo dnes nijak zvlášť nefunguje, pomyslil si Gordon otráveně. Vůbec to nevypadá na to, že by tihle politici měli chuť klovnout do vyloženého zboží.

Gordon Obie věděl lépe než kdo jiný, že NASA má mocné nepřátele, mezi nimi na prvním místě senátora Phila Parishe, kterého viděl trůnit v přední řadě. Phil Parish.

Senátor, sedmdesát šest let, jestřáb z Jižní Karolíny.

Parishovou hlavní starostí bylo udržet vojenský rozpočet na nejvyšší dosavadní úrovni. NASA se mohla jít podle něj klidně klouzat. Právě teď začal soukat svých sto třicet kilo živé váhy z křesla a hotovil se postavit se Cornellovi v jakési kvazidžentlmenské potyčce.

„Pokud jde o tu kosmickou stanici, přetáhla vaše instituce rozpočet o miliardy dolarů,“ prohlásil úvodem Parish. „Nemyslím si, že americký lid hodlá obětovat svou obranyschopnost na oltář vašich hračiček, s kterými se tu babráte jako v laboratoři. To, co nám předvádíte, nazýváte mezinárodní spoluprací? Nenechte se vysmát. Mně se to jeví tak, že tu káru táhneme akorát my. Jak mám vysvětlit mým milým voličům v Jižní Karolíně, jakýho velkýho bílýho slona si to tu vykrmujete?“

Administrátor NASA Leroy Cornell se chystal odpovídat a měl pro ten účel připravený úsměv přímo pro kameru. Leroy Cornell byl též v jistém smyslu politické zvíře, mazač medu kolem úst. Osobní kouzlo a charizma ho katapultovaly do rangu hvězdy pro styk se sdělovacími prostředky a úřednictvem ve Washingtonu. Cornell dokázal vymámit z Kongresu a z Bílého domu neuvěřitelné sumy dolarů na financování chronicky vyhladovělého a

nenaplněného rozpočtu NASA. Národní úřad pro letectví a vesmír

vstoupil

do

povědomí

veřejnosti

právě

prostřednictvím jeho tváře, zatímco tělesné vzezření Kena Blankenshipa, muže odpovědného za každodenní chod Johnsonova kosmického střediska, bylo známo pouze lidem pracujícím právě jen ve středisku. Tihle dva muži představovali ve vedení NASA dva protipóly. Lišili se svým založením natolik, že si kdekdo nedokázal srovnat v hlavě, jak mohou oba fungovat v rámci jednoho týmu. Vtípek kolující v NASA pravil, že Leroy Cornell je samý styl a žádný obsah, zatímco v případě Blankenshipa je tomu právě naopak.

Záludnostmi otázek senátora Parishe se Cornell prodral celkem hladce. „Ptáte se, proč ostatní země nepřispívají na projekt v míře, v jaké to činíme my? Odpověď, senátore, zní, že ony již přispěly. Máme co do činění se vskutku mezinárodní kosmickou stanicí. Ano, je pravda, že Rusové postrádají v tuto chvíli hotové peníze. A je také pravda, že jsme chybějící rozdíl museli uhradit my. Ale Rusové stanici neopouštějí. Právě nyní mají na palubě svého kosmonauta a také tisíc důvodů k tomu, aby se podíleli na další podpoře projektu zvaného Mezinárodní kosmická stanice. A ptáte-li se mne, k čemu takovou stanici potřebujeme, odkážu vás na výzkum prováděný ve stavu beztíže na poli biologie a medicíny. Běží výzkum materiálů. Rozvíjí se geofyzika.

Ještě za mého a vašeho života se dožijeme výhod z tohoto výzkumu plynoucích.“

Po tomto Cornellově projevu se zvedl další účastník exkurze a Gordonovi úměrně krevní tlak. Jestli někoho nesnášel ještě podstatně více než senátora Parishe, byl to kongresman Joe Bellingham z Montany, jehož mužná tvář, která jako by z oka vypadla kovbojovi z reklamy na cigarety Marlboro, nemohla ničím zastřít, že co se vědy týče, je Bellingham dokonalým pablbem. Ještě během své poslední volební kampaně například požadoval, aby se ve státních školách vykládal původ světa striktně podle podání předkládaného biblí. Vyhoďte knížky o biologii a kupte si bibli! byla jeho teze. Ten chlap si snad dodnes myslí, že rakety tahají do nebes andělé za šňůrky.

„Co vězí za tím sdílením technologií s Rusy a Japončíky?“ tázal se nyní Bellingham. „Obávám se, že tajemství pokročilých technologií rozdáváme po světě zadarmiko. Tahle mezinárodní spolupráce zní velmi vznešeně a vůbec, jenže kdo nám zaručí, že se naši nynější partneři neobrátí a nepoužijou je jednou proti nám? Proč bysme měli důvěřovat zrovna Rusům?“

Strach a paranoia, dovozoval pozorně naslouchající Gordon Obie. Hloupost a pověry. V naší zemi máme toho všeho na rozdávání, napadlo ho při poslechu Bellinghamových výlevů. Zároveň se ho z toho zmocňovalo

znechucení a v záchvatu nenadálé slabosti se od celé scény odvrátil.

Stačil tím pádem zaregistrovat, že do sálu vstoupil Hank Millar s vážným výrazem ve tváři. Millar byl šéfem Útvaru pro astronauty. Upřel významný pohled na Gordona a ten z jeho úpěnlivého výrazu rázem pochopil, že se věci neubírají přesně tím směrem, kterým by měly.

Sestoupil poklidně z pódia, připojil se k Millarovi a oba muži vyšli společně ze sálu do chodby. „Tak co se děje?“

„Neštěstí. Manželka Billa Haninga měla havárku. Prý to nevypadá dobře.“

„To nám ještě chybělo.“

„Bob Kittredge a Woody Ellis už na vás čekají v oddělení pro styk s veřejností. Musíme si o tom všichni promluvit.“

Gordon přikývl. Skrz skleněné dveře ještě zahlédl v konferenčním sále kongresmana Bellinghama, jak nepřetržitě horlí proti nebezpečím plynoucím ze sdílení technologií s komunisty. Gordon vykráčel zamračeně za Hankem Millarem ven a následoval ho přes dvůr do druhé budovy.

Všichni odpovědní činitelé se už shromáždili v Gordonově pracovně. Kittredge, velitel letu raketoplánu STS

162, byl celý rozpálený a vzrušený. Woody Ellis, ředitel provozu Mezinárodní kosmické stanice ISS, vypadal o něco klidněji. Gordon si uvědomil, že Ellise ani jinak nezná:

Woody Ellis vypadl vždycky stejně, v poklidu i v krizových chvílích. „Jak k tomu došlo?“ optal se Gordon.

„Paní Haningová se dostala do hromadné havárky na dálnici,“ informoval ho Hank. „Záchranka ji převezla do nemocnice Miles Memorial. Tam se o ni stará Jack McCallum.“

Gordon pokývl hlavou. Jacka McCalluma znal dobře.

Ačkoli Jack už nefiguroval na seznamu astronautů, stále ještě spolupracoval s NASA jako aktivní letecký lékař, i když se už před rokem zřekl v NASA všech svých oficiálních funkcí, aby mohl pracovat na plný úvazek jako lékař na úrazovce v soukromé nemocnici.

„Právě Jack nám volal ohledně Debbie,“ informoval Hank. „Řekl vám, v jakém je Haningová stavu?“

„Utrpěla těžký úraz hlavy. Je teď na jednotce intenzivní péče. V kómatu.“

„A výhledy?“

„Na to nám nedokázal odpovědět.“ Všichni mlčeli.

Každý přemýšlel o tom, jaký dopad toto neštěstí může mít na fungování NASA. Hank si povzdychl: „Musíme informovat jejího manžela. Nemůžeme mu to tajit. Problém je v tom, že…“ Ale větu nedokončil. Připadlo mu to hloupé, neboť podstata problému byla jasná všem.

Bill Haning pracoval v daném okamžiku na oběžné dráze na palubě stanice ISS a trávil na ní teprve první měsíc z plánovaného čtyřměsíčního pobytu. Taková zpráva ho

může úplně zničit. Ze všech faktorů, které mohou proměnit prodloužený pobyt astronauta v kosmu v nesnesitelná muka a jehož se NASA vždy nejvíc obávala, byl emocionální stres na prvním místě. Před několika lety nastala podobná situace na sovětské stanici Mir, když kosmonautovi Voloďovi Děžurovovi sdělili, že mu zemřela matka. Děžurov se uzavřel na celé dny do jednoho z modulů Miru a odmítal komunikovat s řídicím střediskem v Moskvě. Jeho zármutek těžce narušil práci všech ostatních členů posádky na stanici.

„Haningovi mají šťastné manželství,“ připojil Hank. „Já si myslím, chcete-li to slyšet, že Bill se s tímhle jen tak nevyrovná.“

„Navrhujete, abychom ho stáhli z mise a nahradili někým jiným?“ zeptal se Gordon.

„Ano. Při prvním plánovaném vzletu raketoplánu.

Beztak toho bude mít po příští dva týdny plnou hlavu, než

ho dokážeme stáhnout na Zemi. Za daných okolností po něm nemůžeme chtít, aby tam odkroutil plné čtyři měsíce.“

Odmlčel se a dodal tiše: „Mají dvě malé děti.“

„Jeho náhradnicí pro ISS je Emma Watsonová,“ doplnil Woody Ellis. „Můžeme ji vyslat nahoru s misí STS 160, s posádkou velitele Vance.“

Gordon si dal záležet na tom, aby při zmínce o Emmě Watsonové na sobě nedal znát žádné pohnutí. Naprosto žádný zájem. Co nejlhostejněji se otázal: „Co si o ní myslíte? Je v stavu odletět o tři měsíce dřív, než počítala?“

„Bylo stejně v plánu, že nahradí právě Billa Haninga.

Už teď naplno spolupracovala na dokončování všech experimentů prováděných na palubě. Takže si myslím, že tohle je skutečně řešení.“

„Teda, mně se to nelíbí,“ vypravil ze sebe velitel raketoplánu Bob Kittredge.

Gordonovi unikl unavený povzdych a obrátil se k veliteli raketoplánu. „Ani se ti nedivím.“

„Watsonová je pevnou součástí mé posádky,“

pokračoval Kittredge v argumentaci. „Uzráli jsme jako jeden nedílný tým. Je nesmysl ho z nějakého důvodu rozbíjet.“

„Tvůj tým ale poletí až za tři měsíce. Budete mít dost času vycvičit si jiného lékaře.“

„Děláte mi to ještě těžší, než to mám.“

„Chceš mi říct, že nejsi schopen připravit nový tým?

Máš na to tři měsíce.“

Kittredge sevřel pevně rty. „Já jen říkám, že má posádka je už teď dokonale vyzrálá pracovní jednotka a že nás ani v nejmenším netěší, že přijdeme o Watsonovou.“

Gordon přešel k Hankovi: „A co posádka raketoplánu pro misi STS 160, velitel Vance a jeho tým?“

„Tam bych neviděl žádný problém. Watsonová bude prostě pasažér na jeho palubě. Na ISS ji vyložíme bez mrknutí oka hladce jako každý jiný náklad.“

Gordon se zamyslil. Stále ještě to byl rozhovor o různých možnostech, nikoli o řešeních. Není vyloučeno, že

se Debbie Haningová zotaví a její manžel zůstane na stanici, jak bylo plánováno. Jenže jako každý jiný pracovník v NASA si také Gordon Obie navykl držet v patrnosti všechny možnosti a nosit v hlavě jakýsi mentální rozhodovací diagram odpovídající na otázku, jak se bude postupovat v případě, že nastane situace A, B nebo C.

Obie vyhledal očima Woodyho Ellise v naději, že u něj nalezne podporu. Woody neznatelně přikývl.

„O. K.,“ vyhlásil Gordon. „Najděte mi Emmu Watsonovou.“

Emma ho zahlédla na druhém konci nemocniční chodby. Právě rozmlouval s Hankem Millarem a přesto, že k ní byl otočen zády a na sobě měl jen standardní zelený chirurgický plášť, poznala v mžiku postavu svého manžela.

Sedm let společného života v ní zanechalo stopy jakési důvěrné obeznámenosti s jeho celkovým vzezřením, jež

přesahovalo prosté rozlišování podle rysů obličeje.

Ostatně stejný pohled na Jacka McCalluma se jí naskytl tehdy, když se s ním setkala poprvé. Oba tentokrát pracovali na úrazovce v obecní nemocnici v San Francisku. Postával u dveří sesterny a vyplňoval jakýsi chorobopis. Široká ramena mu klesala pod tíží únavy, vlasy měl rozčepýřené, jako by právě vylezl z postele. Pravdou byl ale opak: bylo ráno a on měl právě po těžké noční službě. Neoholený a s očima zarudlýma se k ní znenadání otočil. Od prvního pohledu pocítili oba vzájemnou přitažlivost.

Teď byl Jack o deset let starší, ještě nedávno černé vlasy mu už prokvétaly nitkami šedin a únava opět srážela jeho pokleslá ramena kamsi dolů. Emma neviděla manžela už tři týdny, jen krátce s ním před několika dny telefonovala.

Další rozhovor, který se zvrhl do hlasité hádky. Poslední dobou se jí zdálo, že nejsou s to se o ničem dohodnout ani dovést obyčejný rozhovor k civilizovanému konci. Proto se nyní přibližovala k Jackovi s jistou nastražeností.

Jako první si jí povšiml Hank Millar, jemuž se při pohledu na Emmu ihned protáhl obličej, jako by tušil, že se stane svědkem dalšího střetu mezi rozvaděnými manželi.

Bylo patrné, že se pokusí obratem zmizet z dohledu. Jack si musel povšimnout změny ve výrazu Hankovy tváře, protože se otočil, aby zjistil zdroj té proměny.

Jakmile Jack Emmu zaregistroval, ztuhl, avšak po tváři se mu rozestřel spontánní a vstřícný úsměv. Skoro to vypadalo, že je tím nenadálým setkáním mile překvapen a potěšen. Záhy však vstoupily do hry i jiné emoce, úsměv se pomalu rozplýval, nahrazován výrazem, který nebylo možno nikam zařadit. Nebyl ani přátelský, ani nepřátelský, byl jednoduše neutrální. Tvář cizího člověka, pomyslila si Emma. To poznání pociťovala z nějakého důvodu bolestněji, než kdyby ji byl počastoval otevřenou nepřízní.

To by znamenalo, že v něm přetrvávají alespoň nějaké city, nějaký, byť potrhaný zbytek, nějaká vzpomínka na manželství, jež bylo druhdy šťastné.

Přistihla se, že na jeho prázdný pohled odpovídá výrazem, jenž nemohl být lhostejnější. Když promluvila, obracela se k oběma mužům najednou, k Jackovi i Hankovi, aniž by jednoho upřednostňovala.

„Gordon mi krátce pověděl o tom, co postihlo Debbie,“

pravila. „Jak si stojí?“

Hank si vyměnil pohled s Jackem a čekal, zda se Jack vyjádří sám. Když se tak nestalo, odpovídal sám: „Je stále v bezvědomí. Držíme tu něco jako noční hlídku. Kdybyste se chtěla připojit, doktorko…“

„Ano. Samozřejmě.“ Vydala se směrem k čekárně.

„Emmo,“ oslovil ji Jack. „Mohli bychom si promluvit?“

„Hned jsem zpátky,“ prohlásil Hank a spěšně se vydal chodbou pryč. Oba počkali, až zmizí za rohem a pak na sebe pohlédli.

„Debbie je na tom špatně,“ řekl Jack.

„Co se stalo?“

„Epidurální krvácení. Když ji přivezli, byla ještě při vědomí a mluvila. Během chvilky, co jsem ošetřoval jiného zraněného, byla naprosto mimo. Nevšiml jsem si toho zavčas. Nezačal jsem s otevíráním lebky včas, dokud…“

Zarazil se a sklopil zrak. „Teď je na dýchači.“

Emma podvědomě natáhla ruku, aby se ho účastně dotkla, ale potom se zarazila, přesvědčená, že jí Jack ruku nejspíš setřese. Je tomu dávno, co byl ochoten přijmout od ní alespoň útěšlivé slovo. Cokoli teď Emma řekne, i když to

bude mínit co nejupřímněji, bude to Jack považovat za výraz politování. A právě to Jack nesnášel.

Zmohla se jen na prohlášení: „Jacku, stanovit diagnózu v takových případech je velmi obtížné.“

„Měl jsem na to přijít rychleji.“

„Říkals, že zakrátko ztratila vědomí. Nemůžeš se zpětně domýšlet, co bys býval udělal, kdyby…“

„Jestli si myslíš, že mi tohle pomůže, jsi vedle.“

„Já se to nepokouším zlehčovat,“ řekla zoufale. „Jen zdůrazňuju prostý fakt, že jsi stanovil správnou diagnózu a podle ní pak správně jednal. Nemůžeš si dát pro jednou pokoj?“

„Heleď, koneckonců tady nejde o mě, jasný?“ odsekl jí vztekle. „Jde o tebe.“

„Jak to?“

„Debbie se ze špitálu jen tak nevybabrá. To znamená, že Bill…“

„Vím. Obie mi už něco naznačoval.“

Jack se zarazil. „To už to rozhodli?“

Přikývla na souhlas. „Bill byl stažen z oběhu jako vadná mince. Při příštím startu ho tam nahradím.“ Pohlédla směrem k jednotce intenzivní péče. „Mají dvě děcka,“

pravila tiše. „Nemůže tam nahoře zůstat trčet věčně.

Rozhodně ne další tři měsíce.“

Jack se pokusil namítnout: „Ale nejsi ještě připravená.

Nemělas dost času –“

„Budu připravená.“ Obrátila se k odchodu.

„Emmo!“ Chňapl po ní, aby ji zadržel. Dotek jeho paže ji vyvedl z míry, takže se k němu znovu otočila. V tu chvíli ji pustil.

„Takže vyrazíš na Kennedyho kosmodrom. Kdy to bude?“

„Za týden. Jakmile projdu karanténou.“

Vypadal, jako by ho praštili po hlavě. Nepronesl ani slovo, pokoušeje se strávit celý smysl té novinky.

„To mi připomíná,“ pokračovala Emma, „že by ses mohl starat o kocoura, co tu nebudu.“

„Co takhle kočičí útulek?“

„Odložit kočku na tři měsíce je bezcitnost.“

„Už jsi tomu kazisvětovi dala ostříhat drápy?“

„Nech toho, Jacku. Poškrábe nábytek, jen když se cítí přehlížený. Víc si ho všímej a uvidíš, že ho nechá na pokoji.“

Jack sebou trhl, když uslyšel hlášení nemocničního rozhlasu: Doktor McCallum, okamžitě na úrazové oddělení. Doktor McCallum na úrazovku.

„Obávám se, že musíš běžet,“ řekla a sama se otočila k odchodu.

„Počkej. Všechno se semlelo tak rychle. Ani jsme neměli čas si promluvit.“

„Jestli chceš začít o rozvodu, všechny otázky ti zodpoví můj právník, zatímco budu pryč.“

„Ne!“ překvapil ji ostrým tónem. „S advokáty nechci mluvit.“

„V tom případě honem, co ještě mi potřebuješ sdělit?“

Vteřinu na ni mlčky zíral, jako by nemohl nalézt slova. „Je to o tom letu,“ vypravil ze sebe nakonec. „Je to příliš uspěchané. Nezdá se mi to správné.“

„Co tím chceš říct?“

„že jsi náhradníkem na poslední chvíli. Letíš s jinou posádkou.“

„Vance má všechno pod kontrolou. Jeho příprava i celá mise mě plně uspokojují.“

„Jaké to bude na stanici? Teď se tvůj pobyt tam může protáhnout i na půl roku.“

„S tím si poradím.“

„Ale nebylo to vůbec v plánu. Sešili to horkou jehlou na poslední chvíli.“

„Co mi to tu nadhazuješ, Jacku? To jim z toho mám teď vycouvat?“

„Nevím!“ Projel si v rozpacích rukou vlasy. „Já nevím.“

Postávali rozpačitě jeden proti druhému. Oběma došla pojednou řeč. A přesto se ani jeden z nich neměl k odchodu, nikdo nechtěl ukončit to setkání.

Sedm let manželství, blesklo Emmě hlavou, a takovéhle konce. Dva lidé neschopni zůstat spolu a neschopni opustit jeden druhého. A teď už ani nebude čas něco napravovat.

Z amplionu se ozvalo další naléhavé hlášení: Doktor McCallum ihned na úrazové oddělení.

Jack jí pohlédl do očí s utrápeným výrazem: „Emmo –“

„Běž, Jacku,“ pobídla ho. „Čekají tě tam.“

Zadržel tiché zaúpění, které se mu dralo ze rtů, obrátil se na místě a začal pádit dolů chodbou směrem k úrazovce.

Emma se otočila a pomalým krokem se vydala opačným směrem.

Kapitola 4

12. ČERVENCE

NA PALUBĚ ISS

Z průzorových okének kupole Uzlu 1 Mezinárodní kosmické stanice ISS pozoroval Dr. William Haning oblaka rozestřená nad Atlantickým oceánem ve vzdálenosti tří set osmdesáti kilometrů pod nimi. Prsty pravé ruky se dotkl průzoru a pohladil skleněnou plochu, která ho oddělovala od vzduchoprázdného prostoru venku. Ještě jedna přehrádka, dělící mne od domova, pomyslil si. A od mé ženy.

Pozoroval, jak se pod ním otáčí Země, jak Atlantik vybíhá z dohledu a postupuje místo severní Africe a nedlouho poté ještě i Indickému oceánu, vše ve zpomaleném tempu a v nastupující noční tmě. Jakkoli se jeho tělo vznášelo v beztížném stavu, břemeno zármutku ho tížilo na prsou tak mocně, že jen stěží nabíral dech.

Trápil se pomyšlením, že jeho žena právě teď zápasí v nemocnici města Houston o život, zatímco on sám tu dřepí jako solný sloup, uvězněn a neschopen jí přispěchat na pomoc. Ještě dva týdny zde bude takhle nesmyslně posedávat zavřený jako v cele a pozorovat noční ohně

města, v němž mu umírá žena, aniž by se k ní mohl byť jen o metr přiblížit, dotknout se jí, projevit účast. Nanejvýš může zavřít oči a představovat si, že sedí vedle jejího lůžka, drží ji za ruku, s prsty napevno propletenými…

Vydrž, má drahá. Bojuj. Jsem na cestě k tobě domů.

„Bille, jak se cítíš?“

Otočil hlavu. Spatřil Dianu Estesovou, jak k němu připlouvá beztížným prostorem z amerického laboratorního modulu. Udivilo ho, že ze všech členů posádky se právě ona poptává po jeho zdraví. Ani celý měsíc společně strávený na kosmické lodi ho však k téhle Angličance nepřiblížil byť o pověstnou píď. Na to byla Diana příliš chladná, příliš klinická. Jistě, svým způsobem byla pěkná, tou chladně plavou krásou…, na níž nebylo nic, co by ho přitahovalo.

Jenže po pravdě řečeno, ani Diana neprojevila nikdy byť jen náznak zájmu o jeho osobu. I když na druhé straně bylo nutno přiznat, že její pozornost plně upoutával Michael Griggs. Zdálo se, že tyhle dva nikterak viditelně neznepokojuje okolnost, že Griggse dole netrpělivě očekává jeho zákonná manželka. Tady nahoře se Diana a Griggs podobali spíše dvěma polovinám dvojhvězdy, které kolem sebe krouží přitahovány nepřekonatelnou gravitační silou.

Tohle je jedna z průvodních, a méně šťastných, okolností kosmických letů. Šest lidí přišlých na palubu ze čtyř konců světa se ocitne jako ve vězení v omezeném prostoru. Zrodí se proměnlivá situace dočasně uzavíraných

spojenectví a rodících se nevraživostí, střídavě vznikajících aliancí mezi my a oni. Stres jako důsledek dlouhodobého věznění ve společné cele se na astronautech na palubě projevoval různě. Rus Nikolaj Ruděnko, který strávil z lidí přítomných na palubě ISS nejdelší dobu, se poslední dobou stáhl do sebe, nebo se projevoval velmi podrážděně. Keniči Hirai z japonského kosmického úřadu NASDA byl tak frustrován svou mizernou znalostí angličtiny, že upadal co chvíli do stísněného mlčení. Jen Luther Ames si dokázal udržet přátelské vztahy se všemi. Když jim Houston odvysílal špatné zprávy týkající se Debbie, byl Luther jediný, kdo dokázal instinktivně najít správná slova a říci je s účastí Billovi, slova pramenící z hloubi srdce, prostá lidská slova… Luther byl synem váženého a oblíbeného černošského duchovního z Alabamy. Po otci podědil dar poskytovat útěchu.

„O tom se nediskutuje, Bille,“ pravil Luther. „Musíš domů k ženě. Řekni středisku v Houstonu, ať ti sem urychleně pošlou taxíka, nebo si to s nimi později vyřídím sám.“

Jak rozdílný přístup v porovnání s tím, co předvedla Diana! Diana zůstala věrná sama sobě, jako vždy přísně logická, poukázala chladnokrevně na to, že Bill nemůže odsud z paluby učinit absolutně nic, čím by přispěl k manželčině zotavení. Debbie je v kómatu. Ani by nevnímala, kdyby za ní osobně a obětavě přispěchal manžel

z kosmu… Celá Diana Estesová! Studená a břitká jako krystaly, co pěstuje v laboratoři, napadlo Billa. Tím překvapenější byl, když se ho nyní otázala, jak se cítí. Stála opřená zády o stěnu modulu, odtažitá jako vždy. Dlouhé plavé vlasy jí vlnivě povlávaly kolem hlavy jako podmořské trávy.

Odvrátil oči a znovu se zahleděl ven z okénka. „Čekám, až se mi ve výhledu zjeví Houston.“

„Přišly nové e-maily ze střediska řízení experimentů.“

Neodpověděl. Pohled měl upřený na blikavá světýlka Tokia, které se ze tmy vykrajovalo v paprscích rozbřesku.

„Bille,“ navázala Diana, „jsou povinnosti, které nemůžeš neplnit. Jestli se na to necítíš, budeme si muset tvoje úkoly rozdělit mezi sebou.“

Aha, povinnosti… Přišla prodiskutovat úkoly. Ne tedy bolest, která jím prostupuje, nýbrž otázku, zda s ním může počítat při plnění úkolů v laboratoři…

Každý den na palubě stanice byl přesně rozplánován a na nějaké meditace či smutky nezbývala ani špetka času.

Jestliže člen posádky přestal plnit své úkoly, museli se ostatní ujmout jeho břemene, jinak by pokusy a experimenty probíhaly bez dohledu.

„Někdy,“ pokračovala Diana s neúprosnou logikou, „někdy je práce tím nejlepším lékem, jak udržet žal na uzdě.“

Přiložil prst na místo, kde se hluboko pod sklem průzoru pomalu posouvalo Tokio. „Nesnaž se předstírat, že máš srdce, Diano. Tím nikoho neoklameš.“

Rozhostilo se ticho. Slyšet byl jen šum chodu vesmírné stanice, zvuk, na nějž si zvykli do té míry, že jej sotva vnímali.

Diana pokračovala bez známky dotčenosti: „Chápu, že prožíváš těžké chvíle. Vím, že to není snadné dřepět tu jako vězeň, bez možnosti návratu. Jenže s tím nic nenaděláš.

Budeš si musit jednoduše počkat na raketoplán…“

Kysele se uchechtl: „Čekat? Můžu být doma za čtyři hodiny.“

„Nech toho, Bille. Mluv vážně.“

„Mluvím vážně. Vlezu si do CRV, a odletím!“

„Nechal bys nás tu bez záchranného člunu? Ty jsi se zbláznil!“ Zamyslila se. „Víš co? Prospěly by ti nějaké prášky. Aby ses přenesl přes to nejhorší.“

Otočil se k ní tváří. Všechna bolest, žal a zármutek teď našly průchod v jednom hněvivém výbuchu.

„Prášky jsou lékem na všechno, jo?“ zařval.

„Mohly by ti pomoct, Bille. Musíme si být jisti, že neprovedeš nějakou nepředloženost.“

„Vyliž si prdel, Diano!“ Odrazil se od stěny kupole a proplul kolem ní k průlezu do laboratoře.

„Bille!“

„Jak jsi mi tak mile naznačila, čeká mě tam práce.“

„Řekla jsem ti, že si tvé úkoly můžeme rozdělit. Jestli se na to necítíš –“

„Já si ten svůj zasranej díl práce zastanu.“

Vplul do americké laboratoře. Kvitoval s úlevou, že ho Diana nepronásleduje. Když se ohlédl, spatřil ji, jak se přesouvá směrem k obytnému modulu, nejspíš prověřit stav záchranného člunu. CRV byl navržen tak, aby pojmul všech šest členů posádky. Byl to jediný nouzový záchranný prostředek, který měli k dispozici, kdyby se na stanici něco stalo. Bill musel svou pohrůžkou, že se člunu zmocní, Dianu notně vystrašit. Nyní svých slov zalitoval. Diana teď bude pozorovat každé jeho duševní hnutí, každý příznak možného selhání.

Jako by nebylo dost na tom, že tu byl bezmocně lapen, v téhle proslavené konzervě na sardinky, ve výšce téměř čtyři sta kilometrů nad Zemí. Fakt, že se měl dostat do postavení pacienta určeného k pozorování, činil jeho postavení ještě nesnesitelnějším. Jistě, po rychlém návratu na Zemi toužil až

zoufale, nikoli však s vizitkou, že na něj není spoleh.

Všechna ta léta přípravy, psychologické testy potvrdily, že Bill Haning je každým coulem profesionál, v žádném případě ne někdo, kdo by vystavil své kolegy nebezpečí.

Nacvičeným pohybem se odrazil od stěny a přeplul napříč laboratoří až ke svému pracovišti. Tam si začal prohlížet poslední zásilku elektronické pošty. Diana měla v jedné věci pravdu: práce ho odvede od myšlenek na Debbie.

Většina pošty přišla z Amesova výzkumného biologického střediska v Kalifornii, patřícímu NASA.

Zprávy obsahovaly jen rutinní žádosti o potvrzení dat.

Mnohé experimenty byly monitorovány rovnou na Zemi, ale vědci si někdy potřebovali získaná data ověřovat také přímo astronauty. Pročítal seznam došlých požadavků.

Když narazil na další příkaz v řadě, provést analýzu moči a stolice astronautů, udělal zoufalou grimasu. Oči se mu zastavily až u poslední zprávy.

Tahle byla jiná. Nepřišla z Amesova střediska, ale z operačního střediska soukromého sektoru. Soukromé firmy si platily provedení celé řady experimentů přímo na stanici.

Z toho důvodu přicházelo množství zpráv také od vědců

nepatřících k NASA. Tahle přišla ze SeaScience v La Jolle, Kalifornie:

Komu: Dr. William Haning, ISS Bioscience Od: Helena Koenigová, hlavní výzkumník Věc: Experiment č. CCU#23 (Buněčná kultura Archaeon)

Zpráva:

Naše

nejnovější

automaticky

monitorovaná data indikují prudký a nečekaný přírůstek hmotnosti buněčné kultury. Ověřte prosím pomocí palubních mikrovah.

Další prosba, kterou lze splnit prakticky stisknutím knoflíku, pomyslil si otráveně. Mnohé pokusy na oběžné

dráze byly řízeny povely vydávanými vědci přímo ze Země.

Videokamery nebo automatické snímače, čidla či čtečky snímaly údaje ze vzorků umístěných porůznu ve standardních stojanech vesmírné laboratoře. Výsledky měření si vědci mohli odčítat přímo na Zemi. Samozřejmě že při tak složité technice uložené na palubě ISS muselo čas od času docházet k příležitostnému kiksu. To byl pravý důvod, proč tady nahoře nakonec pracovali živí astronauti, jejich úkolem bylo krotit někdy příliš svéhlavou elektroniku.

Bill si na obrazovce počítače, který patřil jedné komerční výzkumné firmě, vyvolal soubor týkající se vzorku CCU#23. Očima přeletěl údaje. Buňky této kultury patřily k třídě Archaeon, mořským organismům podobným bakteriím. Vzorek byl nasbírán na samém dně oceánu, v termálních vývěrech z puklin v zemské kůře. Pro člověka byly bakterie neškodné.

Potom se přemístil k jednotce buněčných kultur. Nohy vsunul do napevno zamontovaných držáků, což mu dovolovalo udržet se na místě bez neustálého poletování.

Celá jednotka představovala krabicové zařízení, opatřené vlastním zásobovacím systémem přívodu kapalin. Zařízení bez ustání promývalo dva tucty buněčných kultur a tkáňových vzorků. Většina experimentů probíhala zcela soběstačně a obešla se bez lidského zásahu. Za celé čtyři týdny strávené na palubě ISS mrkl Bill jen jednou na zkumavku se vzorkem CCU#23.

Natáhl ruku a vysunul komorovou zásuvku s příslušnými buněčnými vzorky. V ní byly uloženy zkumavky se čtyřiadvaceti kulturami, narovnanými po obvodu jednotky. Našel vzorek CCU#23 a vyňal ho ze zásuvky.

Okamžitě se vyděsil. Vypadalo to tak, že se uzávěr zkumavky tlačí ven, jen jen puknout pod tlakem zevnitř.

Místo lehce zakalené tekutiny, kterou měl spatřit uvnitř, uviděl něco jasně zelenomodrého. Otočil zkumavku dnem vzhůru: kultura se ani nepohnula. Nebyla už tekutá, nýbrž

silně vazká.

Nakalibroval mikrováhy a zkumavku zasunul zpět do jejího lůžka. O chvíli později se na obrazovce objevily výsledky mikroměření.

Něco se popsulo, blesklo mu hlavou. Muselo dojít k nějaké kontaminaci. Buď nebyl původní vzorek zcela čistý, nebo si do zkumavky našel cestu jiný organismus a původní kulturu zničil.

Sedl ke klávesnici a vyťukal zprávu pro Dr.

Koenigovou:

… Potvrzuji vámi monitorovaná data. Kultura se drasticky změnila. Není již tekutá, ale vypadá jako želatinová masa, jasná, téměř neonově zelenomodrá.

Možnou příčinou je kontaminace…

Zarazil se. Byla tu ještě další možnost: účinek mikrogravitace. Na Zemi měly tkáňové kultury tendenci bujet v plošných útvarech a růst pouze ve dvou rozměrech po povrchu svých schránek. V beztížném stavu ve vesmíru, nyní vyvolněny z účinku gravitace, se stejné kultury chovaly jinak. Pučely ve třech dimenzích a nabývaly tvarů, jakých na Zemi nikdy nedosáhly.

Takže musíme vzít v potaz i eventualitu, že kultura CCU#23 nebyla kontaminována. Co když je to způsob, jakým se Archaeony chovají, jakmile se dostanou z dosahu působnosti zemské tíže?

Tu myšlenku zavrhl stejně rychle, jak jej napadla.

Změna, již pozoroval, byla příliš náhlá. Sám stav beztíže nemohl uvést jednobuněčné organismy do podoby téhle překvapivě zelené masy.

Psal:

… vzorek kultury CCU#23 vrátíme nejbližším raketoplánem. Máte-li nějaké pokyny, pošlete mi je…

Div nevyskočil do stropu, když za sebou uslyšel klapnutí zásuvky. Otočil se a spatřil Keniči Hiraie pracujícího u své pracovní desky. Jak dlouho tu už Hirai sedí? Ten chlap se vkradl do laboratoře tak neslyšně, že jej

Bill vůbec nezaregistroval. Ve světě, kde neexistuje žádné „nahoře“ a „dole“, kde nikdy neuslyšíte lidské kročeje, je ústní pozdrav jediný způsob, jak upozornit ostatní na svou přítomnost.

Když Hirai zachytil Billův pohled, jen kývnul hlavou na pozdrav a pokračoval v práci. Tohle Japoncovo mlčení šlo Billovi na nervy. Keniči na něj působil jako staniční duch, plížící se kolem bez jediného lidského slova a zjevující se na místech, v nichž byste se ho nejméně nadáli. Bill věděl, že příčina tkví v Keničiho nejistotě při komunikaci v angličtině. Japonec, aby se vyhnul neustálým rozpakům a pokoření, promlouval tak zřídka, jak jen to šlo. Nicméně nebylo by od věci, kdyby při vstupu do modulu ucedil alespoň nějaké to „ahoj“, pomyslil si Bill. Ušetřil by ostatním pěti členům posádky šoky ze svých nečekaných zjevení.

Vrátil se ke zkumavce CCU#23. Jak asi bude tahle želatina vypadat pod mikroskopem?

Zasunul zkumavku do plexisklového boxu opatřeného neprostupnou manipulační rukavicí, uzavřel uzávěr a ruce vsunul zvenčí do rukavic. Kdyby cokoli ze zkumavky vystříklo, zůstal by obsah bezpečně uzavřen uvnitř boxu.

Nebezpečí spočívalo v tom, že kdyby se jakákoli tekutina dostala ven ze schránky do lodi, mohla by způsobit pěknou polízanici na elektrických instalacích stanice. Bill opatrně vyviklal pečeť na zkumavce. Cítil, že obsah se nachází pod

přetlakem a viděl zřetelně, že se víčko tlačí ven. Přesto sebou nekontrolovaně trhnul, když víčko náhle vyskočilo z hrdla jako zátka z láhve šampaňského.

Instinktivně odvrátil obličej, když se zelenomodrý smotek masy rozstříkl na vnitřní stěně průhledného boxu.

Zachytil se tam a kroutil jako živý. On byl živý! Masa mikroorganismů, shloučená do želatinové mřížky. „Bille, musíme si promluvit.“

Nečekané oslovení ho zaskočilo. Spěšně zazátkoval zkumavku a otočil se: spatřil Michaela Griggse, právě vplouvajícího do modulu. Hned za ním se vznášela Diana.

Docela pěkný párek, pomyslil si Bill. Oba vypadali ve svých tílkách v barvách NASA a v krátkých šortkách kobaltového odstínu velmi atleticky a elegantně.

„Diana mi říkala, že máš nějaké problémy,“ začal Griggs. „Mluvili jsme právě s Houstonem. Dole si myslí, že by nebylo od věci nasadit nějakou medikaci. Aby ses přenesl přes několik příštích dnů.“

„Rozhodli jste se vyplašit Houston, co?“

„Dělají si o tebe starosti. My všichni si je děláme.“

„Heleď, ten vtípek ohledně záchranného člunu byl čistě jen vtípek, pochop.“

„Jenže jsme z toho celí nervózní.“

„žádný valium nepotřebuju. Nechte mě na pokoji.“

Vyňal zkumavku z boxu a opatrně ji vrátil na místo v jednotce buněčných kultur. Takhle rozčilený nemohl v práci

stejně pokračovat. „Musíme ti důvěřovat, Bille. Tady nahoře na sebe musíme mít navzájem absolutní spoleh.“

Bill se k němu navztekaně obrátil. „Sedí před tebou běsnící šílenec? Vypadám na to?“

„Myslíš neustále na svou ženu. To chápu, ale –“

„Nic nechápeš. Mám pochybnosti, že ty myslíš na svou ženu v poslední době dostatečně často.“ Vystřelil významný pohled směrem k Dianě a potom se beze slova vydal napříč modulem k průlezu do spojovacího uzlu. Když dosáhl ústí obytného modulu, zarazil se v pohybu při pohledu na právě obědvajícího Luthera. Není úkrytu. Není místa, kde by člověk mohl setrvat o samotě.

Pocítil, že se mu derou slzy do očí. Vrátil se do průlezu a rozhodl se vplout do pozorovací kupole. K ostatním se natočil zády a vrátil se k pozorování Země. Ve výhledu se již objevovalo tichooceánské pobřeží.

Ještě jeden východ slunce. Ještě jeden západ.

Ještě jedna věčnost nekonečného čekání.

Keniči pozoroval, jak se Griggs a Diana odsunují z laboratorního modulu svižně nacvičenými drobnými odrazy.

Pluli prostorem graciézně jako plavovlasí bohové. Často je zálibně sledoval, avšak dával si záležet na tom, aby ho při tom nenachytali. Zvláště se mu zamlouvala Diana Estesová, žena tak bledá a plavovlasá, že by se každému Japonci zdála

až průhledná. Jakmile osaměl v laboratoři, pocítil úlevu.

Tolik rozepří na jedné stanici! Šlo mu to na nervy a bránilo mu to v plném soustředění. Povahou byl klidný člověk a dával přednost tomu, pracovat o samotě. I když v angličtině rozuměl prakticky všemu, činilo mu potíže samotnému se aktivně vyjadřovat a konverzace ho zmáhaly. Daleko raději pracoval sám, v tichu, se zvířaty jako jedinými společníky.

Prohlížecím okénkem nahlédl do komory s myškami a usmál se. Střed komůrky byl rozdělen přepážkou na dvě poloviny: v jedné se tísnilo dvanáct samečků, v druhé dvanáct samiček. Jako kluk choval v dětství králíčky a měl proto ve zvyku brát si je na klín a mazlit se s nimi. Tyhle myšky už byly dospělé a drželi je izolovány od kontaktu s člověkem. Navíc vzduch, který jim v klecích vyměňovali, než se dostal do obecného oběhu na stanici, byl ještě pečlivě přefiltrován. Veškeré manipulace se zvířaty probíhaly ve vedlejším uzavřeném boxu se zabudovanými manipulačními rukavicemi: právě tam bylo možno pracovat se všemi biologickými vzorky, od bakterií po laboratorní myšky, bez obav, že by mohlo dojít ke znečištění či kontaminaci ovzduší na stanici.

Dnešek byl dnem odebírání vzorků krve. Tenhle úkol neměl právě v oblibě, neboť musel pomocí injekční jehly propichovat jemné myší kožíšky. Vsouvaje ruce do nastavených rukavic zamumlal japonskou omluvu, uchopil jednu myšku a přenesl ji do dobře zapečetěného

manipulačního oddělení. Myška se mu kroutila v ruce ve snaze vyprostit se. Pustil ji tedy. Myška zůstala viset v prostoru, zatímco Hirai si připravoval jehlu ke vpichu. Na myšku byl politováníhodný pohled, neboť máchala bezmocně nožkama v prázdnu, ve snaze posunout se alespoň o píď kupředu. Nakonec to vzdala, zanechala marné snahy a znehybněla ve vzduchu. Jakmile měl Hirai jehlu připravenou, sáhl po myšce rukou chráněnou rukavicí. Až

tehdy si povšiml zelenomodré kuličky vznášející se těsně vedle myšky. Kulička byla tak blízko, že myška neodolala, vysunula růžový jazýček a zkusmo olízla nabízející se pamlsek. Keniči se nahlas zasmál. Když se astronauti chtěli pobavit, soutěžili v pití vodních kuliček. Právě o tohle se zrovna pokoušela malá myška, hrající si s kuličkou jako s nově nalezenou hračkou.

Teprve teď se začal Keniči překvapeně ptát, odkud se tam vlastně modrozelený chomáček vzal? Zapečetěnou a zvenčí nepřístupnou komoru užíval naposledy ke své práci Bill. Mohlo to, co teď Keniči zpozoroval uvnitř, být toxické?

Odrazil se a proplul k počítači, na jehož obrazovce bylo snadné vyvolat záznam o posledním pokusu, který provedl Bill. Zjistil, že se jedná o buněčnou kulturu CCU#23. Zápis o experimentu ho ujistil, že kulička neobsahuje nic nebezpečného. Archaeony jsou neškodné jednobuněčné mořské organismy a nenesou infekční nákazu.

Spokojen se svým nálezem se vrátil ke komoře a znovu zanořil ruce do rukavic. Sáhl po jehle.

Kapitola 5

16. ČERVENCE

Spojení se Zemí ztraceno…

Jack sledoval chocholy spalných zplodin rozstřikující se po nebi a do srdce se mu vřezával pocit hrůzy. Do tváře mu pražilo slunce, ale pot, který mu po ní kapkami sjížděl, byl chladný jako led. Očima brousil po nebesích a pátral po raketoplánu. Ještě před sekundou viděl, jak loď stoupá strmě na svém obloukovitém ohonu do výše, do bezmračného nebe. Země se celá chvěla pod údery stovek tun raketového tahu vyvrhovaných a bušících do matičky země. Jak raketa stoupala, stoupalo s ní i jeho srdce, jakoby unášené hřměním zapálených raket. S očima přimknutýma k raketoplánu sledoval jako očarován jeho let, dokud se neproměnil jen v maličký záblesk odraženého slunce.

Tehdy raketoplán zmizel z dohledu. Co bylo ještě před chvílí nádherně klenutým obloukem bělostných par, se proměnilo ve změť potrhaných cárů černočerného čmoudu.

Jack stále ještě hleděl k nebesům a před očima mu vyvstávaly prapodivné obrazy. Oheň v nebeské báni.

Ďáblovy vidle upletené ze čmoudu. Potrhané úlomky rakety klikatě se snášející do oceánu.

Spojení se Zemí ztraceno…

Náhle procitl a posadil se na posteli. Celé tělo měl zalité potem. Byl bílý den a slunce mírumilovně vnikalo neodbytnými paprsky skrz ložnicové okno.

Jack spustil se zasténáním nohy dolů z postele, posadil se na jejím okraji a přikryl si rukama tvář. Večer opomněl zapnout klimatizaci a nyní se celý pokoj utápěl v nesnesitelném vedru. Jack se propotácel napříč ložnicí ke spínači chlazení, aby se vzápětí sesul zpět na lůžko a vydechl úlevou, když pocítil první závan chladivého vzduchu proudícího z větráku přístroje.

Stará známá noční můra ho tedy opět jednou zmohla…

Protřel si oči, jako by z nich vyháněl noční vidiny, které se mu usadily hluboko v paměti. V době, kdy explodoval raketoplán Challenger, studoval Jack ještě na střední škole.

Tehdy spatřil záznam katastrofy promítaný v televizi poprvé. Toho dne a během dnů následujících promítali záběry z té hrůzy neustále a dokola, takže se mu nesmazatelně uložily do podvědomí tak hluboko, až se Jackovi staly druhou skutečností: od té doby míval pocit, že onoho osudného rána byl na divácké tribuně mysu Canaveral osobně přítomen.

Nyní se mu ta vzpomínka vrátila v podobě noční můry.

To všechno kvůli startu Emmy.

Ve sprchovém koutě sklonil hlavu a nechal si ji masírovat proudem studené vody. Čekal, až voda vymyje a

odplaví poslední útržky děsivého snu. Počínaje příštím týdnem měl Jack nastoupit třítýdenní dovolenou, jenže do dovolenkové nálady měl zpropadeně daleko. Kormidlo plachetnice nedržel v ruce už celé měsíce. Možná, pomyslil si, by nejlepším lékem bylo strávit několik týdnů na lodi, obklopen slanou mořskou vodou, daleko od světel velkoměsta. Jen on samojediný, moře vůkol a hvězdné nebe nad hlavou…

Je tomu dávno, co se naposledy zahleděl ke hvězdám.

Dokonce to nyní vypadalo tak, jako by se v poslední době tomu pohledu záměrně vyhýbal. Když byl ještě kluk, hvězdné nebe mu neodolatelně přitahovalo oči vzhůru.

Maminka mu vyprávěla, že ho jednou přistihla ještě jako malé batole, jak stojí v noci uprostřed trávníku s rukama vzepjatýma k nebi, jako by chtěl dosáhnout až na Měsíc.

Když se mu to nepodařilo, rozplakal se prý rozčarováním.

Měsíc, hvězdy, čerň kosmu, to vše bylo nyní mimo jeho dosah. Znovu měl pocit malého chlapce plačícího nad nesplněnou touhou, s nohama uvězněnýma v prachu země a s rukama vzepjatýma toužebně k nebi.

Zastavil proud vody, čelem se opřel o kachlíčkovou stěnu a čekal, až mu voda steče z vlasů. Dnes je šestnáctého července. Osm dní do Emmina startu. Cítil, jak mu voda příjemně ochlazuje horkou pokožku.

Za deset minut byl oblečen a seděl už v autě. Dnes máme úterý. Emma a její letová posádka budou právě

zakončovat integrovanou simulaci. Emma bude utahaná a nebude na něj mít náladu. Jenže už zítra bude na cestě k mysu Canaveral a nebude víc k zastižení.

V Johnsonově kosmickém středisku zaparkoval u budovy č. 30. Strážnému mávnul před očima odznakem NASA a vyběhl po schodech nahoru přímo do letového řídicího střediska. Uvnitř našel všechny povolané v plném soustředění a napětí. Třídenní integrovaná simulace byla poslední zkouškou před startem jak pro astronauty, tak pro pozemní tým. Simulace napodobovala celý let, se všemi možnými krizovými situacemi od startu až po návrat lodi na zem. Po celou dobu simulovali posádce selhání jednotlivých klíčových uzlů lodi, takže všichni přítomní byli neustále ve stresu, nebo alespoň jako na jehlách. Během posledních tří dnů se u řídicích pultů střídali dozorčí letu. Muži a ženy v počtu dvou tuctů, kteří byli odpovědni za řízení letu, vypadali nyní jako vyždímané houby. Koš přetékal odhozenými šálky kávy a plechovkami od dietní Pepsi-Coly.

I když Jackovi několik instruktorů kývlo na pozdrav, nikdo neměl čas ani náladu se s ním řádně přivítat. Právě navozovali posádce iluzi těžké kritické situace a veškerá jejich pozornost se soustředila na daný problém. Jack se v letovém středisku ocitl opět po dlouhé době. Znovu se ho

zmocnilo staré vzrušení, ono elektrizované ovzduší provázející průběh každé mise do vesmíru.

Posunul se ke třetí řadě řídicích pultů a postavil se hned vedle letového ředitele Randyho Carpentera. Ten neměl čas mu ani kývnout na pozdrav.

Mezi letovými řediteli byl Carpenter nejvyšším knězem.

Se svými sto dvaceti kilogramy živé váhy byl nepřehlédnutelnou figurou letového střediska: břicho mu přepadalo přes opasek, chodidla stavěl daleko od sebe jako kapitán na kymácející se námořní lodi. Nikoho nenechával na pochybách, že je v téhle místnosti jednička. „Já jsem živoucí příklad toho,“ říkával s oblibou, „kam až to může dotáhnout obézní chlapec s vadným zrakem a silnými brýlemi.“ Na rozdíl od legendárního letového ředitele Gena Kranze, jehož často vzpomínaný výrok „selhání není naší alternativou“ z něj udělal mediálního hrdinu, znali Carpentera jen lidé přímo z NASA. Z řad kandidátů na mediální hvězdu ho vyřadil nedostatek fotogenického půvabu.

Jack se zaposlouchal do úsečných sdělení, jež si mezi sebou vyměňovali odborní pracovníci a zanedlouho mu byla jasná podstata krize, s níž se nyní Carpenter a posádka potýkali. Před dvěma roky, vzpomněl si Jack, jim navodili v průběhu integrované simulace stejný problém. Ach, to byl ještě členem týmu astronautů a připravoval se na misi STS

145. Posádka tehdy hlásila prudký pokles tlaku v kabině,

což svědčilo o nenadálém úniku vzduchu. Na hledání příčiny nezbýval čas: jediným řešením bylo uvést loď do režimu nouzového přistání.

Právě teď letový inženýr pro letovou dynamiku, sedící v přední řadě pultů přezdívané zákop, začal dávat horečně dohromady údaje o dráze, aby vybral optimální místo nouzového přistání. Nikdo si nepřipouštěl ani na vteřinku pocit či myšlenku, že je to jen hra: všichni si byli vědomi toho, že kdyby taková krize skutečně vypukla, byly by životy sedmi členů posádky reálně ohroženy.

„Tlak v kabině devět set padesát osm hPA,“ hlásil technik odpovědný za životní prostředí na palubě.

„Vychází mi to na Edwardsovu leteckou základnu,“

oznámil letový dynamik. „Předpokládané přistání zhruba ve třináct nula nula.“

„Při tomhle tempu poklesne tlak v kabině až na čtyři sta osmdesát,“ hlásil technik ze Země.

„Doporučuji nasadit helmy ještě před zahájením přistávací sekvence.“

Spojař předal tyto povely na Atlantis.

„Rozumím,“ ohlásil se velitel Vance z lodi. „Helmy nasazeny. Zahajujeme brzdicí manévr.“

Jack cítil, že je do téhle hry proti své vůli opět naplno vtahován. Minuty míjely a on nebyl s to přimět se odtrhnout zrak od centrální olbřímí obrazovky umístěné v čele haly, na níž se na rozvinuté elektronické mapě světa postupně

promítala dráha vesmírného korábu. Přestože si byl vědom toho, že každá krizová situace je uměle vyvolávána nesnesitelně proradným simulačním týmem, ponurá vážnost přítomných i situace sama na něho mocně působily. Ani nevnímal, že se mu při sledování měnících se údajů

vyskakujících po okrajích obrazovky napjaly všechny svaly v těle. Tlak v kabině mezitím klesl pod čtyři sta osmdesát.

Raketoplán Atlantis vstoupil do horních vrstev atmosféry. Nyní se nacházel v pásmu rádiového stínu, kdy nastane na celých dvanáct dlouhých minut odmlka, neboť tření vyvolávané raketoplánem ionizuje atmosféru kolem lodi tak, že přerušuje veškerou komunikaci mezi lodí a Zemí. „Atlantis, slyšíte mě?“ volal spojař.

Nakonec se místností rozlehl hlas velitele lodi Vance: „Slyšíme vás jasně a zřetelně, Houstone.“

Přistání se odehrálo o desítku minut později. Všechno šlo hladce. Hra skončila.

Letovým střediskem se rozlehl potlesk.

„Bezva, lidičky. Dobrá práce,“ ohlásil letový ředitel Carpenter. „Vyhodnocení letu bude v patnáct nula nula. Teď si dáme pauzičku na oběd.“ Se širokým úsměvem si stáhl z hlavy sluchátka a teprve pak věnoval Jackovi první pohled.

„Tebe jsem tu neviděl, Jacku, celý dvacátý století.“

Jack se zasmál. „Jo, přišel jsem se s váma poradit, jak mám utratit tu spoustu prachů, co mi vyplatili jako odškodný.“ Rozhlédl se kolem a přejel pohledem operátory

střediska, kteří teď u svých stolů popíjeli minerálky a vytahovali sáčky s proviantem. „Jak šla simulace?“

„Spokojenost. Dotáhli jsme to do poslední čárky.“

„Co posádka?“

„Připravena.“ Carpenter naň vrhl významný pohled.

„Včetně Emmy, samozřejmě. Je ve skvělé formě, takže ji moc nevyváděj z míry, Jacku. Právě teď potřebuje ze všeho nejvíc klid a soustředění.“ Znělo to sice jen jako přátelská rada, ale Jack v tom zaslechl i varování na svou adresu: Tvý starosti na tvou hlavu, Jacku. Nemotej se mi tu a nekaz morálku mý posádce.

Jack se cítil vyhoštěn a dokonce jaksi ponížen, když se ocitl opět venku ve zničujícím horku a jal se čekat na Emmu, která se měla objevit u východu z budovy č. 5, v níž

probíhaly letové simulace. Ta vyšla ven společně s ostatními členy posádky. Asi právě vyslechli nějaký vtip, neboť se všichni srdečně chlámali na celé kolo. Jakmile Emma spatřila Jacka, smích ji přešel, jako když utne.

„Neměla jsem tušení, že se tu objevíš,“ řekla.

Pokrčil rameny a tiše odvětil: „Ani já ne.“

„Vyhodnocení za deset minut,“ uřízl Vance.

„Budu tam,“ ujistila ho Emma. „Jděte napřed.“ Počkala, až se posádka vzdálí a pak se znovu otočila k Jackovi.

„Budu muset spěchat za nimi. Podívej, je mi jasné, že tenhle můj let věci komplikuje. Jestli sis přišel pro rozvodový

papíry, slibuju ti, že ti je podepíšu jako první věc hned, jakmile budu zpátky.“

„Kvůli tomu jsem nepřišel.“

„O co tedy jde?“

Odmlčel se. „Teda, jde o kocoura. Jak se jmenuje ten jeho doktor? Kdyby náhodou spolk chomáč chlupů nebo tak…“

Koukala na něho udiveně. „Stejně jako vždycky, Jacku.

Doktor Goldsmith.“

„Aha. No jo.“

Chvíli tak proti sobě stáli na rozpálené ploše a slunce do nich pražilo jako zjednané. Jackovi se po zádech svezla kapka potu.

Připadlo mu z ničeho nic, že Emma je vedle něho jakási maličká a křehká osůbka. Přitom to byla jeho vlastní žena, ta ženská, která dokáže skákat z letadla, nedostižně a neúnavně kolem něho kroužit na taneční zábavě nebo ho porazit v dostihu na koni. Slovem, jeho krásná a nebojácná žena.

Ohlédla se dozadu k budově č. 30, kde na ni čekala její posádka. „Budu muset jít, Jacku.“

„Kdy odjíždíte na mys?“

„V šest ráno.“

„Všichni tví příbuzní budou v pohotovosti?“

„Jak jinak.“ Zarazila se. „Teda, až na tebe. Nebo ne?“

Hrůzy, které zažil při startu raketoplánu Challenger, jenž vybuchl krátce po startu, měl ještě až příliš živě v

paměti. Včetně vzpomínky na klikaté šmouhy kouře zlověstně zbarvující modré nebe, když raketoplán, či to, co z něj zbylo, padal do oceánu. Na tohle nemám nervy, byl si jist. Nemůžu si odmyslit možné následky.

Potřásl záporně hlavou. Jeho odpověď přijala s chladným pokývnutím a pohledem. Už se vymaňovala z jeho blízkosti a obracela se k odchodu.

„Emmo.“ Zachytil rukou její paži a jemně ji celou otočil zpět k sobě. „Budeš mi chybět.“

Vzdychla. „Jistě, Jacku.“

„Myslím to vážně.“

„Minou celé týdny a od tebe ani hlásku. A najednou mi tu budeš vykládat, jak ti budu chybět.“ Zasmála se.

Hořkost jejího smíchu ho zamrazila. A také pravda, obsažená v jejích slovech. V posledních několika měsících se jí skutečně vyhýbal. Těžko snášel její blízkost, neboť její úspěch jen umocňoval pocit jeho vlastní prohry. Na smíření už nebyla naděje a Emmin chladný pohled mu to nyní dával nekompromisně najevo. S tím nemůžeš nic dělat, Jacku, řekl si, snad jen chovat se civilizovaně.

Odvrátil se, aby na ni nehleděl tak úporně zblízka a řekl: „Zastavil jsem se, abych ti popřál šťastný let. Pořádnou jízdu. Zamávej mi vždycky, když budeš prolétat na Houstonem. Budu tě sledovat.“ Věděl, že stanice se bude jevit jako letící hvězda, jasnější než planeta Venuše.

„A ty mi zamávej taky, platí?“

Oběma se podařilo roztáhnout pusu k úsměvu. Nakonec to může dopadnout jako civilizovaný rozchod, pomyslil si Jack.

Rozprostřel paže a Emma se naklonila kupředu, aby přijala jeho poplácání. Bylo to krátké a nešikovné objetí, jako od dvou cizích lidí, kteří se pokoušejí o první sblížení.

Ucítil, že se k němu přimkla celým tělem, horkým a živým.

Pak už se odtrhla a vydala se směrem k budově letového střediska.

Zastavila se ještě jednou, aby se otočila a mávla mu rukou. Jenže slunce mu pražilo přímo do očí, musel je mhouřit málem do úplného semknutí víček a Emma se mu proměnila jen v temnou siluetu, kolem níž povlávaly v horkém větru její vlasy jako zářivá koróna. Pocítil, že ji nikdy nemiloval tak intenzivně jako právě v tuto chvíli, kdy za ní bezmocně hleděl a sledoval, jak ho nadlouho opouští.

19. ČERVENCE

MYS CANAVERAL

Ještě jí zbývalo ujít hodný kus cesty směrem k vesmírnému korábu, ale už se jí zastavil úžasem dech.

Ukotven na rampě 39B, omýván zářivými reflektory jako světelným vodopádem se raketoplán Atlantis, přilepený k obrovité oranžové palivové nádrži a z obou stran sevřený spárovanými startovacími raketami, jevil jako maják čnící v temnotě noci. Ten obraz spatřila Emma už bezpočtukrát, a přesto ji první pohled na raketoplán, ostře nasvícený a upoutaný do startovací plošiny, vždy naplňoval bázní.

Také ostatní členové posádky stojící vedle ní na přístupové asfaltové cestě mlčeli jako ryby. Aby jim posunuli spánkový režim do nového, vzbudili je dnes už ve dvě v noci. Všichni se postupně vyškrábali za svých ložnic umístěných ve třetím patře budovy operačního a kontrolního střediska, aby se mohli pokochat pohledem na tu mamutí věc, která je měla vynést do kosmu. Emma zaslechla zapípání nočního ptáčka. Od zálivu zavanul studený větřík osvěžující vzduch a rozhánějící zápach okolních bažin.

„Tož, taková podívaná vás hnedky zatluče na sáh do země, že mám pravdu?“ pronesl nakonec velitel Vance rozmáchle svým měkkým texaským dialektem.

Ostatní se zmohli jen na zamručení v jakémsi souhlasu.

„Malinký jako mraveneček,“ dovolil si zažertovat Chenoweth, jediný nováček v posádce. Byla to jeho první cesta na raketoplánu. Byl tak vzrušený, že kolem sebe šířil vlastní elektrické pole.

„Vždycky zapomenu, jak obrovitý ve skutečnosti je a pak na něj znova civím a myslím si, bože, tolika energie!

Taková silná káča a já jsem ten šťastnej mizera, co na ní bude rajtovat.“

Všichni se zasmáli, ale jenom tím přitlumeným smíchem, jakým se mohou krátce uchichtnout věřící v chrámu.

„Nikdy bych nevěřil, že se týden může táhnout tak dlouho,“ pokračoval Chenoweth.

„Tenhle chlap se už nemůže dočkat, až přijde o panictví,“ ušklíbl se Vance.

„To je fakt. Chci nahoru.“ Chenoweth upnul svůj zrak hladově vzhůru. „Vy všichni jste už okusili toho sladkého tajemství a teď jsem na řadě já.“

Tajemství. Sdílelo ho mezi sebou pouze několik vyvolených, kteří už alespoň jednou absolvovali let. Nebylo toho druhu, jaké lze vypovědět druhému člověku, každý si ho musel prožít sám, spatřit na vlastní oči černotu vesmíru a modrou planetu hluboko pod sebou. Šlo také o fyzický zážitek tahu raketových motorů, který astronauta, odevzdaně spoutaného, vmáčkne do anatomického křesla. Astronauti,

vracející se zpět z vesmíru, mívají často do tváří vepsán zvláštní výraz vědoucího člověka. Pohled člověka, který už

ví! Pohled, který říká: stal jsem se účastníkem něčeho, co bude dopřáno jen několika lidským tvorům…

Právě takový úsměv zkrásňoval i Emminu tvář, když se před dvěma lety objevila v průlezu raketoplánu Atlantis.

Vypotácela se z kosmického korábu do sluneční záře na zesláblých nohách a ihned stočila oči zpět k nebi, které bylo toho dne navýsost blankytné. Během osmi dnů strávených na palubě orbitální stanice zažila sto třicet východů Slunce, viděla požáry v pralesích Brazílie i oko hurikánu zuřícího na ostrovech Samoa. Spatřila z výše Zemi, která se jevila jako nevýslovně křehká. Vrátila se navždy proměněná.

Nedojde-li k něčemu nečekanému, bude i Chenoweth záhy podílníkem na tomto tajemství. „Měli by nám tu posvítit,“ přerušil Chenoweth ticho. „Něco mi říká, že je snad ještě noc.“

„To máš žel smutnou pravdu,“ odpověděla Emma.

„Pro nás už je ráno, pánové,“ prohlásil Vance. Jako první dokázal přizpůsobit svůj denní biorytmus novému režimu. Otočil se a vydal se směrem k budově O&C, aby zahájil celodenní směnu. Ve tři ráno.

Ostatní se vydali za ním. Jen Emma ještě chvíli nepohnutě setrvala, s očima upřenýma na raketoplán.

Předchozího dne je všechny odvezli ke startovací plošině, aby si naposledy prošli postup a kroky pro případ záchranné

únikové operace. Zblízka a v plném slunci vypadal raketoplán jako zářivý kužel, jehož celkovou hmotu a dimenze si člověk nedokázal představit najednou jako celek.

Raketoplán bylo možno vnímat jen po částech. Musili jste se soustředit v daný okamžik pouze na jeden jeho díl. Na špici.

Na křídla. Na černé keramické destičky jeho pláště, poskládané jako šupiny na břiše hada. V denním světle vypadal raketoplán jako skutečná a spolehlivá věc. Nyní se jevil jako nadpozemský přízrak, sloup světla na pozadí černé noci.

Během hektických příprav ke startu si Emma nepřipustila ani stín pochybnosti o ničem z věcí budoucích, ani zlomek zlé předtuchy. Takové věci si zakázala už dávno.

Byla připravena k cestě. Chtěla letět. Když tu pojednou, závan strachu. Pohlédla k nebi a spatřila hvězdy mizející jedna po druhé za závojem mračen. Počasí se chystalo k proměně. Otřásla se, otočila a vešla do budovy. Do plného světla.

23. ČERVENCE

HOUSTON

Půl tuctu trubiček a hadiček ústilo do těla Debbie Haningové. Do hrdla měla zavedenou tracheální trubici,

kterou jí pumpovali kyslík do plic. žaludeční sonda mizela v levém chřípí a pokračovala dále skrz jícen až do žaludku.

Katetr odváděl moč a dvě nitrožilní trubičky napájely roztokem její žíly. K zápěstí měla připojen snímač tepu, který vyváděl signály na osciloskop v přímém přenosu. Jack vrhl pohled na připojené baňky zavěšené nad hlavou pacientky a zachmuřil se. Baňky obsahovaly antibiotika.

Špatné znamení. Pacientka dostala infekci. Bohužel nebylo to nic neobvyklého, strávil-li zraněný dva týdny v bezvědomí. Každá trhlinka v kůži, každá plastická trubička zavedená do jejího těla byla nosičem bakterií.

V krevním oběhovém systému pacientky probíhala teď zuřivá bitva, doslova na život a na smrt.

To vše pochopil Jack na první pohled. Mamince pacientky z toho neprozradil nic. Matka seděla vedle postele a držela dceru za ruku. Dceřina tvář byla mdlá, čelist pokleslá, víčka pootevřená. Zůstávala v hlubokém kómatu, nevědoma si ničeho, ani bolesti.

Jakmile se Jack objevil ve dveřích, Debbiina matka vzhlédla a kývla mu na pozdrav. „Měla špatnou noc,“

oznámila. „Horečku. Nevědí, čím je to způsobeno.“

„Pomohou antibiotika.“

„A pak? Zbavíme ji horečky. A co potom?“ Zhluboka si vzdychla. „S takovým životem ona nebude souhlasit. Aby žila se všemi těmihle udělátky. S trubičkami a jehlami. Bude chtít, abychom ji nechali umřít.“

„Ještě nenastala chvíle na to, abychom to všechno vzdali. Elektroencefalograf je stále aktivní. Mozek nepřestal pracovat. Není mrtvá. A je mladá. Má celý život před sebou.“

„Tohle není život.“ Margareta hleděla na ruku své dcery. Byla rozrytá škrábanci, vpichy a řezy, napuchlá od nitrožilních jehel. „Když jí umíral tatínek, řekla mi Debbie, že by si nepřála odcházet jako on. Uvázána k posteli a uměle živená. Stále na to myslím. Na to, co tehdy řekla…“ Matka se podívala na lékaře. „Co byste udělal vy, kdyby to byla vaše žena?“

„Rozhodně bych to nevzdával.“

„I kdyby vám předtím jasně řekla, že si nepřeje žít a umírat takhle?“

Chvíli o tom uvažoval a pak prohlásil s hlubokým přesvědčením: „Nakonec by to bylo moje rozhodnutí. Bez ohledu na to, co by mi řekla předtím, ona nebo někdo jiný.

Kdyby šlo o někoho, koho miluju, nevzdal bych to. Nikdy.

Nikdy, pokud by zbývala nejmenší naděje, že ji mohu zachránit.“

Jackova slova matku neutěšila. Nechtěl se jí vyptávat na její náboženské vyznání či jiné pohnutky. Ale když už se ho jednou zeptala na jeho názor, na jeho smýšlení v té věci, odpověděl jí tak, jak mu napovídalo srdce, nikoli rozum.

Náhle měl pocit jakési provinilosti. Pohladil matku po rameni a opustil pokoj. Poslední rozhodnutí učiní sama

příroda a sejme to břemeno z jeho beder. Pacient v kómatu bojující se systemickou infekcí je již tak jako tak na prahu smrti.

Opustil jednotku intenzivní péče a zachmuřeně vstoupil na pojízdné schodiště. Takhle mu tedy začíná dovolená.

Rozhodl se, že první zastávku udělá v lahůdkářství na rohu a nakoupí pivo v balení po šesti plechovkách. Ledově chladné pivo a odpolední ukládání výbavy do plachetnice ho konečně přivede na jiné myšlenky. Potřeboval setřást obraz nebohé Debbie Haningové z mysli.

Z reproduktoru se ozvalo poplašné hlášení: Modrý kód na JIP Modrý kód na JIP.

Rázem pochopil, že jeho povinností je otočit se a vrátit na jednotku intenzivní péče. Debbie! Vrhl se zpátky ke schodišti. Tam už se to hemžilo personálem. Jack rozrazil okolostojící a vrhl pohled na monitor. Ventrikulární fibrilace. Srdce pacientky se proměnilo ve svíjející se klubko svalů, neschopné pumpovat krev, neschopné zásobovat mozek krví.

„Dali jsme jí dávku epinefrinu,“ ohlásila jedna ze sestřiček.

„Všichni ustoupit,“ přikázal ošetřující lékař a položil pacientce na prsa packy defibrilátoru. Jack pozoroval záškub celého těla, když jím projel první výboj elektrického proudu.

Světelná stopa na monitoru vystřelila vzhůru, vytvořila

špičku v podobě obráceného písmene „vé“ a vrátila se z nejvyššího bodu na základní linku.

Alespoň tak. Alespoň, že máme obrácené véčko, pomyslil si Jack s úlevou.

Sestra pokračovala v masáži hrudního koše. S každým mohutným zatlačením paží na hrudník pacientky poskočil sestře na hlavě čepeček. K Jackovi se vedle postele připojil neurolog doktor Salomon.

„Dostala amiodaron?“ zjišťoval Jack.

„Právě ho dostává, ale nezabral.“

Jack se opětovně soustředil na obrazovku monitoru.

Vysoká véčka už nebyla tak výrazná, výchylky se snižovaly a blížily se základní spodní lince.

„Dostala čtyři šoky,“ oznámil Salomon. „Srdeční rytmus ne a ne naskočit.“

„Zkusíme nitrosrdeční epi?“ Sestra sáhla po ampuli s epinefrinem a nasadila na ni dlouhou srdeční jehlu. Už když

sahal po injekční stříkačce, věděl Jack, že ta bitva je prohraná. Tenhle vpich už nic nepřinese. Ale pomyslil na Billa Haninga, jak netrpělivě čeká nahoře na oběžné dráze, až se bude moci vrátit ke své ženě. A také si vzpomněl na to, co řekl pacientčině matce před několika minutami. Nevzdal bych to, kdyby šlo o někoho, koho miluji. Nikdy. Nikdy, pokud by zbývala ta nejmenší naděje, že ji mohu zachránit.

Pohlédl na Debbie. Na nepostižitelně prchavý okamžik se mu před očima promítla Emmina tvář. Těžce polkl a řekl: „Přestaňte pumpovat.“

Sestra sňala paže z pacientčiny hrudi.

Jack očistil místo na hrudi roztokem betadinu a umístil špičku jehly těsně pod koneček prsní kosti. Když vnikal jehlou pod kůži, cítil, že jeho vlastní srdce buší jako o závod. Tlačil na jehlu, která pomalu vnikala do tkáně prsou a neustále překonávala měkký odpor.

Výstřik krve znamenal, že jehla vnikla do srdce.

Jedním stlačením palce na píst stříkačky vpravil do srdce celou dávku epinefrinu a jehlu vytáhl. „Obnovte umělé dýchání,“ řekl a pohlédl na monitor. No tak, Debbie, přemlouval ji v duchu. Bojuj, děvče! Nepodveď nás.

Nepodveď Billa.

V pokoji se rozhostilo napjaté ticho. Všichni hleděli soustředěně na obrazovku monitoru. Stopa se stále více zplošťovala: srdeční sval myokard, buňka po buňce, odumíral. Nikdo nepřerušil nastalé ticho: ve všech tvářích se zračil výraz porážky.

Tak mladá, blesklo Jackovi hlavou. Třicet šest let.

Stejně stará jako Emma, došlo mu vzápětí.

První přerušil ticho doktor Salomon. „Ukončeme to,“

pravil smírně. „Exitus v jedenáct patnáct.“

Sestra, která až doposud prováděla masáž hrudi pravidelným stlačováním složených dlaní, odstoupila od těla

se smutným výrazem v očích. Pod jasným osvětlením kóje se tělo mladé ženy jevilo jako uhnětené z bledé umělé hmoty. Jako u manekýny ve výkladu. Tak nepodobné živé a energické ženě, již Jack potkal poprvé před pěti lety na večírku pořádaném v NASA pod hvězdným nebem.

Do kóje nečekaně vstoupila Debbieina maminka. Zprvu stála mlčky, ponořená do vlastních myšlenek, jako by dceru ani nepoznávala. Doktor Salomon ji položil něžně ruku na rameno a řekl: „Přišlo to velmi rychle. Víc jsme nemohli udělat.“

„On tu ale měl být s ní,“ pravila matka zlomeným hlasem.

„Snažili jsme se udržet ji naživu, jak nejdéle to šlo,“

řekl Salomon omluvně. „Je mi líto.“

„Mně je líto Billa,“ pravila Margaret. Uchopila dceřinu ruku, pozvedla ji ke rtům a políbila. „Měl zde být s ní.

Nikdy si to neodpustí.“

Jack se stěží vypotácel z kóje a sesul se do křesla v sesterně. V hlavě mu nepřestávala zvonit matčina slova: „Měl zde být s ní. Nikdy si to neodpustí.“

Pohlédl na telefon. Co tu vlastně ještě pohledávám?

podivil se sám sobě. Popadl knihu Zlatých stránek, ležící na stole, vyhledal číslo a vytočil ho.

„Kancelář Lone Star Travel,“ ozval se ženský hlas.

„Potřebuju co nejrychleji na mys Canaveral.“

Kapitola 6

MYS CANAVERAL

Skrz otevřené okno pronajatého vozu vdechoval Jack vlhký vzduch ostrova Merritt, jehož vůni tvořila směs výparů z divokého porostu mokřin a bahenních plynů.

Hlavní přístup vedoucí ke Kennedymu kosmickému středisku vypadal až překvapivě venkovsky, silnička vinoucí se skrz pomerančové plantáže, vedoucí kolem polorozpadlých stodol ve tvaru podkovy, kolem smetišť zarostlých pýrem, plných nejrůznějších odhozených raketových součástek. Den pomalu ustupoval soumraku.

Jack už z daleka zaznamenal červená zadní světla snad stovek automobilů, pohybujících se v jakési zácpě. To znamenalo, že doprava houstne a že záhy se i jeho vůz ocitne v zamrzlé řadě turistů, čekajících na své místo k zaparkování. Všichni přijeli, aby pozorovali ranní start raketoplánu.

Ani nemělo význam někoho předjíždět. Pokoušet se projet služební branou kosmické základny na mysu Canaveral mu nepřipadalo rozumné. Astronauti jsou stejně v tuto hodinu uloženi k povinnému spánku. Přijel pozdě.

žádné poslední loučení se už nebude konat.

Vyvedl vůz z dopravní zácpy, otočil ho a vracel se k dálnici AlA, ve směru Cocoa Beach. Již od dob astronauta Alana Sheparda a týmu sedmi astronautů Mercury se pobřeží Cocoa Beach stalo tradičním místem pro večírky astronautů. Tenhle kus pobřeží byl ráj ošumělých hotýlků, barů a prodejen památečních triček, rozložených na úzkém proužku země, tísněném ze západní strany řekou Banana a Atlantským oceánem z východu. Jack znal tenhle kus země nazpaměť, od restaurace Tokyo Steak House až po Moon Shot Bar. Kdysi zde vyklusával sám po této pláži, po níž s oblibou běhával svého času také astronaut John Glenn.

Nejsou tomu ani dva roky, co tu Jack postával a kochal se pohledem přes řeku na rampu 39A, na svůj raketoplán, na toho dravce, který ho měl vynést do kosmických výšin.

Vzpomínka na ty časy ho nepřestávala bolet. Vzpomněl si na dlouhé horké odpoledne, kdy jím jako dýka projel náhlý poryv bolesti v boku, agonie tak strašlivá, že ho rázem srazila na kolena. Další vzpomínka už patřila vážnému obličeji jejich letového lékaře, který se nad ním skláněl na ošetřovně. Přes závoj sedativ, která do něj mezitím nacpali, slyšel, jak mu sděluje smutnou zprávu: ledvinový kámen. Z

letu ho vyškrtli.

Ale bylo to ještě horší, také jeho další let byl tím pádem ohrožen. Měl-li někdo nález ledvinového kamínku, dostával se do kategorie lidí, kteří už navěky uvíznou na

zemi. Mikrogravitace způsobuje fyziologické posuvy v tělních tekutinách, které mají za následek dehydrataci astronautova organismu. Kosti začnou vylučovat vápník. To dohromady zvyšuje riziko, že se během pobytu v kosmu může objevit další kamínek, riziko, které NASA odmítala podstupovat. I když byl nadále formálně veden jako člen sboru astronautů, de facto už byl odsouzen k věčnému pobytu na zemi. Ještě rok to tam vydržel v naději, že by ho přeci jenom mohli jmenovat do posádky, ale jeho jméno se již nikdy mezi kandidáty letů neobjevilo. Proměnil se v astronautova ducha, odsouzeného bloudit halami a síněmi Johnsonova kosmického střediska a donekonečna čekajícího na svou misi, která nikdy nepřijde.

Vrátil se duchem do přítomnosti. Dnes je tu tedy opět, zpátky na mysu Canaveral. Tentokrát ne jako astronaut, nýbrž jako každý jiný pominutelný turista sjíždějící z dálnice AlA, hladový a pomačkaný, bezcílně se potulující sem a tam. Všechny hotely v okruhu šedesáti kilometrů jsou teď narvány k prasknutí, jenže jet někam dál, na to neměl Jack už sil.

Zabočil na parkoviště hotelu Hilton a vešel do baru. Tak tady to od mého posledního pobytu parádně vylepšili, pomyslil si. Nový koberec, nové barové stoličky, od stropu visely ozdobné zavěšené kapradiny. V jeho době to býval poměrně ošuntělý zapadák, starý unavený hotel Hilton na staré unavené turistické trase. Na Cocoa Beach nejsou žádné

čtyřhvězdičkové hotely. Tohle je ještě tak nejluxusnější místo, jaké tu člověk může najít.

Objednal si skotskou se sodou. Pohled mu padl na obrazovku televizoru, umístěného nad barem. Přístroj byl vyladěn na oficiální kanál NASA. Na obrazovce strměl raketoplán Atlantis nasvícený do oslniva reflektory. Kolem něho vystupovaly páry jako z močálu. Takhle tedy vypadá Emmin kočár do vesmíru. Hleděl na ten obraz a představoval si v duchu kilometry drátů a vodičů, nespočetné spínače a datové sběrnice, šrouby, nýty a matičky, z nichž se raketoplán skládal. Miliony drobností, které se mohly pokazit. Jakýmsi zázrakem se nekazily příliš často. Byl to zázrak, že člověk, tak nedokonalý tvor, mohl navrhnout a postavit kosmickou loď do té míry mohutnou a spolehlivou, že sedm lidí nacházelo odvahu do ní vstoupit a dát se uvnitř napevno připoutat. Prosím, ať je to bezporuchový start, žadonil Jack v duchu. Ať je to start, v němž každý splní bezchybně svůj úkol, aniž by vypadl či selhal jediný šroubek. Musí být dokonalý, neboť na palubě bude moje Emma.

Na vedlejší stoličku dosedla dáma se slovy: „To by mě zajímalo, na co teďka myslej.“

Otočil k ní hlavu: první, na co padl jeho pohled, bylo obnažené stehno. Byla to elegantní blondýna s jednou z těch prázdnotou čišících líbivých tvářiček, jejíž rysy člověk zapomene, ledva z ní spustí oči. „Kdo jako myslí na co?“

ozval se ze zdvořilosti. „Ti astronauti. Tak si říkám, jestli si myslej: kurvafix, kam sem to já blbec vlez?“

Pokrčil rameny a lokl si whisky. „Ti teď nemyslej na nic. Zrovna spí.“

„To bych já teda nesvedla, to teda ne.“

„Mají natrénovaný jiný spánkový rytmus. Šli na kutě asi tak před dvěma hodinami.“

„Chci říct, že já bych ani oka nezamhouřila. Ležela bych takhle natažená a lámala si hlavu, jak se z tý šlamastyky ještě na poslední chvíli dostat.“

Uchechtl se. „Můžu vás ujistit, že jestli jsou vzhůru, tak jenom proto, že se nemůžou dočkat, až naskočí do toho vozejku a odfrčej nahoru.“

Zkoumavě si ho prohlížela. „Vy ste vod nich, že jo?“

„Bejvávalo. Býval jsem v týmu astronautů.“

„Už nejste?“

Zvedl pohár ke rtům a pocítil, jak mu ledové kostky poskakují na přední straně zubů. „Odešel jsem.“ Prázdnou sklenku odložil na pult, zašmátral nohama po podlaze, spustil se na zem a ještě přitom stačil zaregistrovat záblesk zklamání v ženiných očích. Ještě si dopřál kratičkou představu, jak by se odvíjel celý zbytek noci, kdyby se rozhodl tady zůstat a pokračovat v konverzaci. Příjemná společnost, s příslibem ještě závratnějšího pokračování. Nu což.

Zaplatil útratu a vyšel z hotelu ven.

O půlnoci stál na pláži Jetty Park a upíral zrak přes řeku, k rampě 39B. Jsem zde Emmo, omílal jedno a totéž v duchu.

I když to nemůžeš tušit, jsem tady s tebou.

Usadil se do písku a jal se vyčkávat úsvitu.

24. ČERVENCE

HOUSTON

„Nad Mexickým zálivem oblast vysokého tlaku vzduchu. Nad mysem Canaveral bude jasno. Případný nouzový sestup na základnu povolen. Nad vojenským letištěm Edwards Air Force Base polojasno, ale odpoledne se oblačnost rozptýlí. Přistání možné též v Zaragoze, Španělsko, počasí příznivé. Totéž na letišti Morón, Španělsko. V Ben Gueriru, Maroko, vane silný vítr s písečnými bouřemi, pro nouzový návrat nevhodné.“

To bylo první hlášení o počasí, vysílané toho dne pro mys Canaveral. Předpověď byla příznivá a ředitel letu Carpenter byl tudíž spokojen. Start byl stále povolen v režimu souhlas: go. Špatné přistávací podmínky na letišti Ben Guerir Carpentera moc nezajímaly, neboť dvě druhé možnosti nouzového přistání za Atlantikem, na španělské půdě, měly podmínky velmi příznivé. Beztak je to jen

zálohování pro zálohování: vyjmenovaná záložní letiště by připadala v úvahu pouze v případech nejkrajnější nouze.

Carpenter se rozhlédl po svém týmu odpovědným za start. Pohled jej ujistil, že nikdo v letovém řídicím středisku nemá ve tváři vepsánu vážnou starost. Ale obvyklé nervózní napětí se zvyšovalo tak, že byste si na ně mohli sáhnout.

Před startem raketoplánu tomu tak bylo vždy a bylo to tak správné. Kdyby jeho lidé nebyli v plném střehu, byli by náchylní k chybám. Letový ředitel Carpenter chtěl udržovat své podřízené ve stavu naprosté pohotovosti, se všemi mozkovými Synapsemi zaklesnutými do sebe navzájem jako prsty rukou: v bdělosti a střehu, k nimž k půlnoci přibude ještě další extra dávka adrenalinu.

Jakkoli zatím probíhalo odpočítávání startu přesně podle harmonogramu, měl on sám nervy napjaté stejně jako ostatní v sále. Inspekční týmy specialistů na Kennedyho základně právě dokončovaly předepsané poslední kontrolní prohlídky.

Tým řídící dráhu letu potvrdil čas startu: odehraje se na sekundu přesně podle plánu. Další tisíce odborníků, rozesetých po celém světě, budou sledovat tentýž odpočet v místech od sebe až neuvěřitelně vzdálených.

Na mysu Canaveral, kde byl připraven k vypuštění raketoplán, stoupalo napětí po stejně strmé křivce jako předpokládaná dráha letu. V síni pro řízení startu seděl u pultů a konzolí paralelní tým specialistů připravených řídit celý start. Jakmile proběhne zažehnutí pomocných raket na

pevná paliva, převezme řízení letu řídicí středisko v Houstonu. Obě střediska pro řízení startu a letu, na Canaveralu a v Houstonu, byla navzájem na dálku propojena tisícem komunikačních spojů. V praxi měli ale všichni pocit, že se nacházejí a pracují těsně vedle sebe v jedné budově.

Také v Huntsvillu ve státě Alabama čekaly v Marshallově středisku kosmických letů týmy výzkumníků

na zahájení experimentů prováděných v kosmu.

Dvě stě čtyřicet kilometrů k severo-severovýchodu od mysu Canaveral byla v pohotovosti plavidla válečného námořnictva Spojených států amerických, aby z oceánu vylovila pomocné rakety, které se odpojí od raketoplánu, jakmile spálí své zásoby paliva.

Na záložních přistávacích letištích a na monitorovacích stanicích rozprostřených kolem světa jako hustá síť, od vojenského velitelství NORAD v Coloradu až po mezinárodní letiště v Banjulu v Gambii, budou tisíce párů

očí souběžně sledovat odbíjení týchž hodin.

Tak, povzdychl si Carpenter. Sedm lidí se teď hotoví vložit své životy plně do našich rukou.

Letový ředitel Carpenter sledoval astronauty přes uzavřený televizní okruh. Technici jim teď pomáhali vsoukat se do oranžových kombinéz, v nichž astronauti absolvují start a přistání. Obrazy z Floridy ke Carpenterovi přitékaly v živém vysílání, avšak bez zvukového doprovodu.

Carpenter se přistihl, že pozorně studuje výrazy tváří

jednotlivých členů posádky. Ačkoli v žádné z nich nenašel ani stopy po strachu či obavě, věděl dobře, že pod rozzářeným povrchem obličejů se kdesi hlouběji přeci jen skrývá stín bázně. Zvýšený pulz, nervózní chvění. Všichni znali nesčetná rizika mise a měli proto důvod se bát. Pohled na oněch sedm, jejichž obraz jim přinášela obrazovka, byl chladnou připomínkou všemu pozemnímu personálu, že sedm lidských bytostí spoléhá na to, že pozemní týmy se zhostí svých úkolů bez zaváhání na výbornou.

Ředitel Carpenter odtrhl zrak od videomonitoru a soustředil opět svou pozornost na tým svých odborníků, rozestavený kolem šestnácti řídicích pultů. I když znal každého z členů týmu jménem, oslovoval je bez výjimky podle jejich funkcí, nicméně v jejich na minimum zkrácené formě, jak si je NASA v každodenní praxi přirozeně vyvinula. Tak byl naváděcí důstojník prostě „navaděč“, spojovací důstojník „spojař“, specialista na ovládání pohonu „poháněč“. Specialista pro oběžnou dráhu byl u nich „trajekt“ a palubní lékař jednoduše „doktor“. A samotný Carpenter? Ten byl pro každého velký Šéf.

Odpočítávání vstoupilo do fáze „čas té minus tři hodiny“. Příprava letu se stále nacházela ve stavu souhlasu ke go.

Carpenter vrazil pravou ruku do kapsy kalhot, nahmátl svazek klíčů, prosel je mezi prsty a zacinkal. Jeho utajovaný rituál pro štěstí. Carpenterovo chování bylo jen dalším

důkazem, že pověrčivost se nevyhýbá ani technicky vzdělaným duším. Jen ať se nic nepopsuje, modlil se v duchu. A když, tak alespoň ne během mé směny.

MYS CANAVERAL

Jízda speciálně upraveného mikrobusu nazývaného Astrovan od budovy O&C ke startovací plošině 39B trvala patnáct minut. Cesta to byla zvláštně mlčenlivá, neboť nikdo z posádky neutrousil prakticky ani slovo. Ještě před půlhodinou během příprav mezi sebou astronauti žertovali a smáli se, i když, pravda, s hlasy poněkud přiškrcenými, jak tomu bývá, pracují-li nervy na plné obrátky. Napětí vzrůstalo prakticky už od první chvíle, kdy je ve dvě třicet ráno probudili k tradiční snídani, k níž se podává steak na vajíčkách.

Během

poslechu

zpravodajství

o

meteorologických podmínkách, během oblékání a během zavedeného rituálu, kdy se hraje o to, kdo z astronautů si z balíčku karet vytáhne nejlepší rozklad do partičky pokeru, se všichni chovali o poznání hlučněji a veseleji než jindy: každý měl svůj motor nahozený na nejvyšší obrátky.

A teď pojednou mlčení.

Vozidlo konečně zastavilo. Raketář Chenoweth, usazený pohodlně vedle Emmy Watsonové, zamumlal: „Nikdy bych neřek, že opruzeniny od plínek mohou být pracovním úrazem.“

Emma se tomu dokázala pousmát. Všichni byli na příslušných místech pod letovými kombinézami vycpáni „suchými“ kojeneckými plínkami v rozměrech pro dospělé, neboť z kombinéz nebylo po příští dlouhé tři hodiny úniku.

Za pomoci techniků se Emmě podařilo vystoupit z mikrobusu. Na moment se zastavila na posledním schůdku a v údivu přejela očima po raketoplánu, který tonul v záři reflektorů. Dosahoval výše třicetipodlažního mrakodrapu.

Emma si vzpomněla, že když tu byla naposledy, tedy před pěti dny, jedinými zvuky, které tu zaslechla, byl ptačí zpěv a hvízdání větru nad mořem. Nyní však celá mohutná loď ožila, otřásala se a sálala dýmem a kouřem jako probouzející se saň: to se v jejích útrobách bouřily uvězněné pohonné látky nabité nezměrnou energií.

Výtah vynesl astronauty až na Výstup 195. Jedním krokem vstoupili na mříž můstku, spojující výtah s vlastním raketoplánem. Byla stále ještě tma, ale nebe ozařovaly světelné sloupy stovek reflektorů, takže hvězdy nad hlavou zmizely. Černé prázdno kosmu se před nimi mělo rozevřít až

v příštích chvílích.

Dalším krokem startovní procedury byl vstup do sterilně upraveného „bílého pokoje“. Tam již na astronauty čekali

technici, všichni navlečení do hladkých, k tělu přiléhajících kombinéz, aby posádce pomohli překonat průlez do orbitálního modulu. Jako první se do svých křesel usadili velitel lodi a pilot. Emmě patřilo místo na střední palubě.

Nastoupila proto jako poslední. Uvelebila se do svého na míru upraveného anatomického křesla: teď už jen zapnout pásy, upravit helmu na hlavě, vztyčit palec, připravena.

Kryt dveří za nimi s rachotem zapadl a odřízl posádku od okolního světa.

Nyní mohla Emma naslouchat bušení vlastního srdce.

Přes hlasy klokotající mezi raketoplánem a zemí, které k ní přitékaly ze sluchátek, přes sténání a kvikot útrob rakety, která pokračovala v přípravách k zážehu, slyšela Emma tlukot vlastního srdce. To o sobě dávalo vědět jako pravidelné a vzrušené pulzování. Emma věděla, že teď nebude mít, coby pasažér na střední palubě, po příští dvě hodiny prakticky co dělat, jen sedět a přemýšlet. Za přípravu k letu jsou odpovědni ti o patro výš, na horní palubě. Nebylo ani na co spočinout zrakem. Pohledu se nabízel pouze lodní sklad a spižírna.

Tam venku, pomyslila si, záhy prosvítí první paprsky slunce noční temnotu a pelikáni začnou nalétat na příbojovou vlnu u Playalinda Beach, hledajíce něco k snědku.

Zhluboka se nadechla a zapřela se ještě hlouběji do křesla, připravena na dlouhé a odevzdané čekání.

Jack seděl na pláži a vyhlížel východ slunce. V Jetty Parku se už zdaleka nenacházel sám. Turisté se tu začali shromažďovat ještě brzy zvečera. Najíždějící auta vytvořila nekonečnou kolonu světel, která se zvolna posouvala po rychlostní silnici BeeLine Expressway. Některá auta odbočovala směrem k přírodní rezervaci už na Merritt Islandu, ostatní pokračovala přes řeku Banana až do města Cape Canaveral. Výhled na start raketoplánu však bude impozantní z kteréhokoli místa v okolí. Zástup kolem Jacka byl v povznesené náladě. Lidé vytahovali plážové pokrývky a piknikové koše. Odevšad zněl smích a přijímače puštěné na plné decibely. A mezitím jemné kníkání spících dětí. Pláž

se proměňovala v jedinou slavnostní podívanou. Jen Jack, on jediný, zde posedával mlčky, osamělý muž pohroužený do sebe, do svých myšlenek a obav.

Slunce nasvítilo horizont. Jack pohlédl k severu, směrem ke startovací plošině. Už bude na palubě Atlantisu, pomyslil si. Přikurtovaná, vyčkávající, vzrušená, šťastná, a jistě i trochu vystrašená.

Zaslechl děcko, jak říká: „To je ale ošklivý pán, mami.“

Otočil se a střetl se s očima malé dívenky. Chvíli tak na sebe mlčky zírali: malá plavovlasá princezna a neholený, rozcuchaný muž v pomačkaném obleku. Matka zvedla dítě

do náruče a odkráčela s ním na vzdálenější místo od toho pobudy.

Jack zkřivil tvář do úsměšku, potřásl hlavou a znovu upřel oči k severu. Směrem k Emmě.

HOUSTON

V letovém řídicím středisku se rozhostilo klamné ticho.

Do zážehu zbývalo dvacet minut, čas na prověření všech funkcí a sekcí, zda jsou stále ve stavu go. Všichni specialisté v zázemí prováděli ještě jednou horečné prověrky stavu svých systémů. Od této chvíle se hlavní pozornost začne přenášet k pracovníkům bezprostředně řídícím start.

Carpenter

projížděl

očima

seznam

povinných

prověrkových úkonů a pevným hlasem žádal od každého z techniků ústní potvrzení aktuálního stavu systémů.

„Trajekt?“ vyštěkl.

„Trajekt je go,“ slyšel jasnou odpověď od technika pro dynamiku letu.

„Navaděč?“

„Navádění je go.“

„Doktor?“

„Doktor je go.“

„Data?“

„Zpracování dat go.“

Jakmile se Carpenterovi dostalo ode všech kladné odpovědi, kývl rázně do síně.

„Houstone, jste go?“ uslyšel dotaz ředitele mise z mysu Canaveral.

„Řídicí středisko Houston je go,“ potvrdil Carpenter.

Poté všichni uslyšeli, dokonce všichni zde, ve středisku v Houstonu, tradiční formuli, kterou provází posádku velitele pro start raketoplánu: „Atlantis, máte go. Od nás všech tady na mysu: Mnoho štěstí a zlomte vaz!“

„Atlantis pro středisko,“ uslyšeli hlas velitele Vance, „díky za všechny přípravy. Vzlet!“

MYS CANAVERAL

Emma spustila hledí helmy, zaklapla ho napevno, a otevřela přívod kyslíku. Dvě minuty do zážehu. Zavinutá do svého úboru jako bourec do zámotku, izolovaná od vnějšího světa, neměla na práci nic jiného než počítat vteřiny. Cítila, jak hlavní motory nabírají sílu, aby se připravily k zážehu.

Čas té minus třicet sekund.

Elektrické spojení s pozemním řízením letu se přerušilo.

Řízení převzaly palubní počítače.

Srdce zrychlilo tep. Adrenalin se jí proháněl krevním řečištěm jako po závodní dráze. Naslouchala probíhajícímu odpočtu. Věděla, co se každou sekundu bude dít, co může očekávat. Před vnitřním zrakem se jí s předstihem promítaly sekvence událostí, které měly nastat. A už přicházely.

V čase té minus osm sekund byly pod startovací plošinu vrženy tisíce galonů vody, aby potlačily rachot motorů.

V čase té minus pět daly palubní počítače pokyn k otevření všech ventilů, jimiž se vhrnul do hlavních motorů

tekutý kyslík a vodík.

Ucítila, jak se loď otřásla: to se zažehly tři hlavní motory. Loď se usilovala vymanit ze sevření gigantických šroubů, které ji doposud poutaly ke startovací plošině.

Čtyři… tři… dva…

Bod, z něhož již není návratu.

Zadržela dech a sevřela ruce v pěsti: to se zažehly rakety na pevné palivo. Turbulence jí otřásaly celým tělem, řev motorů dosáhl prahu bolestivosti. Ve sluchátkách neslyšela nikoho z posádky, vše bylo přehlušeno tím lomozným hromem. Napevno sevřela čelisti, aby zastavila cvakot zubů. Nyní pocítila, jak se celá loď naklonila, aby nabrala vypočítaný úhel a vydala se po naplánovaném oblouku směrem nad Atlantik. Přetížení tří G vtlačilo její tělo ještě hlouběji do křesla. Paže jí ztěžkly tak, že s nimi mohla sotva pohnout. Vibrace nabyly takové divokosti, až se zdálo, že se orbitální modul rozlétne na kusy. Právě teď

dosáhli maximálního tahu, vrcholku chvění a turbulencí. V

tu chvíli uslyšeli hlas velitele Vance, oznamující, že sníží tah hlavních motorů. Všichni věděli, že úleva potrvá jen minutu. Potom se opět motory zapojí na plný tah.

Sekundy míjely. Emmě se helma třásla na hlavě. Tělo se vpáčilo do křesla mohutným přetížením raketoplánu jako pod tlakem nelítostné ruky. Tu ji zastihla její slabá chvilka, jakýsi odlesk zlého tušení: právě dospěli k okamžiku, kdy explodoval raketoplán Challenger.

Zavřela oči a připomněla si simulovanou situaci, již

procházeli na výcviku s Hazel před dvěma týdny. Nyní se blížili k momentu, kdy se během simulace všechno zvrtlo, kdy funkce jedna za druhou začaly selhávat, kdy musili přejít na režim nouzového návratu a kdy Kittredge nakonec ztratil nad orbitálním modulem kontrolu. Nejkritičtější chvíle po startu, blesklo Emmě hlavou. A dělat proti tomu nemůžu nic. Jen ležet a doufat, že skutečný let bude milosrdnější než jeho nápodoba na zemi.

Ve sluchátkách uslyšela hlas velitele Vance: „Středisko, zde Atlantis. Přidávám tah.“

„Rozumím, Atlantisi. Přidejte na tahu.“

Jack, nyní s hlavou vyvrácenou vzhůru a se srdcem až v krku, sledoval pozorně pouť raketoplánu po obloze. Slyšel rachot pomocných raketových motorů na pevné palivo.

Viděl, jak vyplivují zdvojené výtrysky ohně. Kouřová stopa vystupovala stále výše a na jejím vrcholku se skvěla v

modrém prostoru lesklá tečka raketoplánu. Zástup diváků se dal do hromadného potlesku. Bylo vidět, jak moc jsou všichni na povedený start hrdí. Jen Jack mezi přítomnými dobře věděl, kolik zbývá věcí a chvil, jež mohou celý let zhatit.

Tu se Jack naježil. Uvědomil si s podivením, že přestal počítat sekundy, jež uplynuly od startu. Kolik času uběhlo?

Prošli už fází maximálního tahu? Zakryl si oči proti rannímu slunci a pokusil se vyhledat na obloze Atlantis. Jenže teď už

bylo možno prostým okem spatřit jen dýmovou stopu spálených plynů.

Lidé se začali pomalu trousit ke svým vozidlům. Jack zůstal stát na místě, v očekávání té osudné vteřiny. Strašná exploze se nedostavila. žádná šmouha černého dýmu. Už

žádná noční můra.

Atlantis se bezpečně dostal ze sevření zemské přitažlivosti a nyní se řítil kosmickým prostorem.

Jackovi se po tváři svezla slza. Ani se nenamáhal ji setřít. Následovala druhá a třetí. Fascinován hleděl k nebi a pozoroval rozpadající se stopu spálených plynů, již za sebou zanechal raketoplán.

Stopa vyznačovala dráhu, po níž se jeho žena právě vznesla na nebesa.

STANICE

Kapitola 7

25. ČERVENCE

BEATTY, NEVADA

Sullivan Obie se probudil na zazvonění telefonu a zasténal. Místo hlavy měl buben, do kterého někdo bez ustání bušil paličkami. V ústech měl jako v nevypláchnutém popelníku. Sáhl po neodbytně vyzvánějícím sluchátku a samozřejmě srazil přístroj na podlahu. Úder sluchátka o parkety se mu ještě jednou zopakoval bolestivě v hlavě.

Nevšímej si toho, poručil si a obrátil se na druhou stranu, ve snaze zahrabat hlavu do změti vlastních bohatých čupřin.

ženská?

Mžouraje proti ostrým paprskům ranního slunce zjistil jedním okem, že s ním jeho lože skutečně sdílí dáma.

Blondýna. Chrápající. Zavřel oči v naději, že podaří-li se mu ještě jednou usnout a pak se probudí znovu, dáma už tam nebude.

Jenže usnout se mu nedařilo, rozhodně ne v doprovodu jakéhosi ječícího hlasu, ozývajícího se ze sluchátka na podlaze.

Zašmátral rukou pod postelí, až nahmátl telefon. „Co je, Bridget? Co se děje?“

„Proč nejsi tady?“ chtěla vědět Bridget.

„Protože jsem v posteli.“

„Je deset třicet. Haló! Nemáš náhodou schůzku s novými investory? Mohu tě ujistit, že Casper se právě rozhoduje, jestli tě dá ukřižovat nebo uškrtit.“

Investoři. Ach, do řiti!

Posadil se na posteli, ruce přitisknuté k hlavě ve snaze zastavit její kroužení.

„Nech tam tu děvku ležet a koukej sem přijet,“ štěkala Bridget ze sluchátka neomylně jako jasnovidka. „Casper už

doprovází návštěvu k hangárům.“

„Deset minut,“ ohlásil a potácivě se postavil na nohy.

Řečená děvka se ani nehnula. Neměl ponětí, co za dámu by to mohlo být, ale nebudil ji a nechal spát v posteli s vědomím, že v tomhle bytě není beztak co k ukradení.

Na holení nebo na osprchování nebyl čas. Hodil do sebe tři aspiriny, spláchl je vystydlým kafem, vypálil z bytu a odfrčel na svém Harleyi.

Bridget ho očekávala vedle hangáru. Teda, vypadala jako Bridget, statná a rusovlasá, se svou nenapodobitelně naježenou náladou. Nepříjemné situace jevily v Sullivanově

životě politováníhodnou tendenci ke stereotypnímu opakování.

„Už se chystají k odchodu,“ zasyčela na něj. „Koukej tam vlítnout.“

„Co je to za lidi, připomeň mi?“

„Pan Lukas a pan Rashad. Zastupují konsorcium dvanácti investorů. Jestli tohle posereš, Sully, jsme všichni nahraný.“ Zastavila se, aby si ho lépe prohlédla. „Ztracený je to tak jako tak. Jen se na sebe podívej, nemoh ses aspoň oholit?“

„Nemám si ještě odskočit domů? Mohl bych si cestou vypůjčit frak.“

„Na to zapomeň.“ Vrazila mu do ruky složené noviny.

„Co je to?“

„Casper to chtěl. Dej mu je. Teď tam jdi a přesvědč je, aby nám vystavili šek. Tučný šek!“

S povzdychem vstoupil do hangáru. Pro jeho oči, trápené venku ostrým pouštním jasem, bylo přítmí hangáru pravým balzámem. Chvilku mu trvalo, než se zorientoval a našel tři muže, stojící vedle černé desky, složené z černých keramických destiček a patřící k družicovému stupni Apogee II. Oba návštěvníci, navlečení do společenských obleků, působili uprostřed leteckých přístrojů, součástí a zařízení jako pěst na oko.

„Dobrý den, pánové,“ zahlaholil Sullivan Obie, „jdu pozdě, ale zdržel mne hovor na konferenční síti. Víte, jak se

takové kolektivní jednání táhne…“ Zachytil varovný pohled Caspera Mulhollanda, který mu signalizoval: drž hubu, blbče. Ztěžka polknul. „Sullivan Obie, jméno mé,“ prohlásil nakonec. „Partner pana Mulhollanda.“

„To je náš pan inženýr Obie,“ uvedl ho Casper. „Zná na tomhle RLV, neboli vícenásobně použitelném nosiči, každý nýtek a šroubek,“ prohlásil Casper. „Pracoval na něm ještě v Kalifornii spolu se starým mistrem v oboru Bobem Truaxem. Podá vám daleko obsažnější vysvětlení, než

jakého jsem schopen já. Tady u nás mu říkáme náš Obie-Wan.“

Oba návštěvníci sotva mrkli okem. Jestliže zmínka o hrdinovi Hvězdných válek vyvolala u obou pánů takovouto neslanou nemastnou reakci, nedaly se od nich očekávat žádné zázraky. Sullivan si potřásl rukou napřed s panem Lukasem, pak s panem Rashadem. Usmíval se na ně zeširoka bez ohledu na to, že cítil, jak jeho akcie v jejich očích valem klesají, usmíval se přes odpor, který k těmto dvěma uhlazeným a dokonale oblečeným panákům pociťoval, ale jejichž penízky jeho partner Casper a on sám tak zoufale potřebovali. Firma Apogee Engineering, jejich milované dítě, které si za posledních třináct let pěstovali a vychovávali, měla jít brzy ke dnu a zachránit ji mohla jen čerstvá infuze v podobě hotových prachů vložených jako nová investice. Nad vodou je mohl udržet jen pořádný kšeft.

Jestli ho nedokážou uzavřít, mohou si nakrásně zapakovat

fidlátka a svůj družicový stupeň můžou prodat do lunaparku jako ozdobu na kolotoč.

S velkým gestem ukázal Sullivan na Apogee II. Ten odsud vypadal spíše jako požární hydrant než jako kosmický raketoplán. „Chápu, že z téhle strany nevypadá nic moc,“

snažil se Sullivan, „ale na co právě hledíte, je ta nákladově nejefektivnější a nejpraktičtější mašinka pro opakované starty a přistání, anglicky zkracovaná jako RLV, neboli Reusable Launch Vehicle, neboli vícenásobně použitelný nosič, jaký můžete splašit. Používá ke startu metodu SSTO, s pomocnými motory. Po vertikálním startu vystoupá do dvanácti kilometrů. Raketové motory s přetlakovou dodávkou pohonných látek ji urychlí na čtyři machy, kdy se oddělí při nízkém aerodynamickém zatížení. Opakuji: tenhle družicový stupeň je plně opakovatelně využitelný a váží všeho všudy nějakých osm a půl tuny. Naplňuje principy, o nichž věříme, že jsou budoucností komerčních kosmických letů a dopravy. Rychleji! Levněji! Miniaturněji!“

„Jaký motor používáte pro první fázi vzletu?“ chtěl vědět pan Rashad.

„Náporový Rybinsk RD-38, import přímo z Ruska.“

„Proč z Ruska?“

„Protože, pane Rashade, důvěrně jen mezi vámi, mnou a děvčaty, Rusové vědí o raketách a jejich motorech víc než

kdo jiný na tomhle krásným světě. Vyvinuli tucty raketových motorů na kapalná paliva za použití

nejpokročilejších materiálů, snášejících vysoké teploty a tlaky. Musím s politováním konstatovat, že naše země vyvinula od dob Apolla jen jeden nový raketový motor na kapalný palivo. Dnes už se z výroby raketových motorů

stalo mezinárodní průmyslové odvětví. Naše firma věří, že na své produkty musí montovat ty nejlepší součásti, ať pocházejí odkudkoli.“

„A jak tahle vaše… věc… přistává?“ vyzvídal pan Lukas, dívaje se s výrazem pochybností na létací aparát, který se ze všeho nejvíc vskutku podobal zvětšenému hydrantu.

„V tom právě tkví celý kouzlo Apogee II. Jak si račte povšimnout, modul nemá žádná křídla. Nepotřebuje žádnou přistávací letištní plochu. Při přistání padá přímo dolů

zavěšen na padácích, které zpomalují jeho sestup. Dosedá na vzduchové polštáře. Může přistát, kde chce, dokonce i v oceánu. Říkám to znovu, klobouk dolů před Rusy, protože tyhle nápady jsme si vypůjčili od nich, od jejich staré kabiny Sojuz. To byl totiž tažný kůň jejich programů po celá desetiletí.“

„Vám se líbí russkaja těchnika, není-liž pravda?“

Sullivan se nechtěl dát. „Líbí se mi technika, která funguje. O Rusech si myslete, co chcete, ale jedno jim neupřete: vždycky vědí dobře, co dělají.“

„Takže to, na co se tu koukáme,“ pokračoval Lukas, „je hybrid? Sojuz zkřížený s raketoplánem?“

„S velice maličkým raketoplánem. Třináct let jsme strávili na jeho vývoji a abychom dospěli až sem, utratili jsme šedesát pět milionů dolarů. Náklady jsou v porovnání s cenou velkého raketoplánu mizivé. Když jich vyrobíme víc, jsem si jist, že návratnost investic dosáhne třiceti procent, při, dejme tomu, dvanácti stech startech za rok. Cena jednoho letu bude osmdesát tisíc dolarů. Cena za kilogram vynesený do vesmíru bude pakatel, nějakých dvě stě sedmdesát dolarů. Menší, rychlejší, drobnější! Tak zní naše mantra.“

„Není až příliš drobný, pane Obie? Jaký náklad je schopný vynést?“

Sulllivan zaváhal. Tohle byla jejich Achillova pata a zákazník by to mohl na tomto místě zabalit. „Můžeme vynést užitečný náklad o hmotnosti tří set kilogramů, plus jednoho pilota, na nízkou oběžnou dráhu.“

Nastala dlouhá pauza, kterou přerušil pan Rashad. „A to je všechno?“

„Jsou to skoro tři metráky. Do té váhy se vejde spousta experimentů.“

„Vím, kolik je tři sta kilo. Není to moc.“

„To si vynahradíte častějšími lety. Považujte náš modul za letadlo létající do vesmíru.“

„Pravda je… Teda pravda je taková, že už je zainteresována i NASA,“ vmísil se Casper tónem tonoucího.

„Náš je právě ten systém, který by mohli používat k rychlým vzletům k mezinárodní vesmírné stanici.“

Lukas zvedl obočí. „NASA projevila zájem?“

„Dostali jsme interní hlášku.“ Brzdi, Caspere, zoufal si Sullivan, do toho nelez.

„Ukaž jim ty noviny, Sully.“

„Cože?“

„Los Angeles Times. Strana dvě.“

Sullivan spustil oči ke složenému svazku novin, který svíral v ruce od chvíle, kdy mu je do ruky vrazila Bridget.

Nalistoval druhou stranu a oči se mu zastavily u titulku: „NASA vyšle náhradního astronauta“. Vedle článku byla fotografie, na níž figurovali přední činitelé NASA, usazení v konferenčním sále a hovořící s novináři. Poznal chlápka s velkýma ušima a špatným zástřihem na hlavě. Gordon Obie.

Casper mu vytrhl noviny z ruky a vrazil je návštěvníkům pod nos. „Vidíte toho pána, co stojí hned vedle Leroye Cornelia? To je ředitel oddělení pilotovaných letů v JSC. Vlastní bratr zde přítomného našeho pana Obieho.“

Ta slova na oba návštěvníky viditelně zapůsobila.

Otočili se k Sullivanovi a začali si ho prohlížet, jako by ho až teď spatřili poprvé.

„Tak co?“ otázal se Casper. „že bychom začali hovořit obchodně, pánové?“

„Dobrá. My vám tedy také poodhalíme naše karty,“

začal zvolna Lukas. „Pan Rashad a já jsme navštívili již

několik společností a obeznámili se s tím, co mají ve vývoji.

Viděli jsme Kelly Astroliner, Roton a Kistlerovu K-l. Dojem na nás učinily všechny projekty, zejména ká-jednička. Ale rozhodli jsme se, že dáme šanci také vaší malé firmičce.“

Prý naší malé firmičce!

Jděte už konečně do prdele, byla první Sullivanova myšlenka. Ze všeho nejvíc nesnášel tohle vyžebrávání peněz, klesání na kolena před naditýma tobolkama. Tenhle kšeft je už beztak ztracený. Hlava se mu rozskakuje, žaludek obrací a tihle dva ho okrádají o drahocenný čas.

„Povězte nám konkrétně, proč bychom měli vsadit právě na vašeho koně?“ ptal se Lukas dále. „Proč je váš Apogee nejlepší volba?“

„Když to teda musíte mermomocí vědět, tak já vám to povím, drazí pánové: já si nemyslím, že je to vaše nejlepší volba,“ uřízl náhle Sullivan. Otočil se a kráčel ven z haly.

„Ach, omluvte mne na okamžik,“ vzdychl Casper a začal dohánět partnera. „Sully!“ šeptal divoce. „Co to do tebe vjelo?“

„Nemají o nás zájem. Líbí se mu ká-jednička. Slyšel jsi ho: chce velkýho kosmickýho ptáka. Nejmíň tak velkýho, jakýho má v poklopci.“

„Neblbni. Vrať se a mluv s nima.“

„K čemu? Tihle dva nám šek nevypíšou.“

„Když ztratíme tyhle, ztratíme všechno.“

„Už jsme je ztratili.“

„Prd ztratili. Ty jim to můžeš prodat. Stačí, když jim povíš pravdu. Řekni jim, v co věříme. Protože ty víš a já taky, my oba víme, že máme nejlepší řešení.“

Sullivan si protřel oči. Aspirin v krvi už přestával působit a hlava se mu opět začala rozskakovat na tisíc dílů.

Měl toho ponižování tak akorát plné zuby. Jsem inženýr a pilot, a klidně a spokojeně strávím zbytek života s rukama umazanýma od strojního oleje. Jenže je taky pravda, že bez nových investorů na něj nebudu mít. Potřebujeme hotovost.

Obrátil se a vydal se zpět směrem k místu, kde stála návštěva. Byl překvapen, když v pohledech obou mužů

zahlédl záblesk jakéhosi respektu. Snad proto, že jim řekl pravdu do očí?

„O. K.,“ prohlásil Sullivan, povzbuzen vědomím, že už

nemají co ztratit. Když smrt, tak alespoň ve stoje.

„Navrhujeme tenhle obchod. Všechno, co jsme řekli, můžeme doložit jednou jednoduchou předváděčkou. Jsou ty ostatní konkurenční společnosti připraveny vystřelit své ptáčky nahoru ihned, na vaše první zavolání?“ Udělal efektní pauzu. „Nikoli. Nejsou. Potřebují čas k přípravám,“

ušklíbl se. „Měsíce a měsíce. My můžeme odstartovat kdykoli. Stačí, když tohohle chlapečka nasadíme na nosnou raketu a vystřelíme ho nahoru na nízkou dráhu. Můžeme ho vyslat nahoru s nadílkou hot-dogs pro kosmickou stanici.

Stanovte si datum. Řekněte, kdy chcete vidět odpal a máte ho mít.“ Casper zbledl: začal se podobat svému vlastnímu duchovi, nikterak přátelsky naladěnému. Měl dojem, že se Sullivan souká po větvi velmi daleko od kmene, která se pod ním každou chvíli ulomí, tedy pod nimi oběma. Družicový stupeň Apogee II ještě nebyl testován. Už čtrnáct měsíců

tady leží v hangáru pokrytý rostoucí vrstvou prachu, zatímco oni shánějí peníze na jeho dokončení. A na jeho první panenské cestě nahoru ho chce Sullivan poslat přímo na oběžnou dráhu kolem Země?

„Jsem si natolik jistý, že loď projde tímhle testem úspěšně,“ pokračoval nezadržitelně Sullivan, zvyšuje sázku, „že si do ní sednu sám jako pilot.“

Casper se chytil za žaludek. „Tedy… pánové, abyste rozuměli, přítel to myslí obrazně. Modul poletí skvěle i bez posádky.“

„Není na tom nic dramatického,“ pokračoval Sullivan, jak byl v ráži. „Svezu se s ním nahoru osobně. Hned to bude zajímavější. Co na to řeknete?“

Já ti říkám, že ses dočista zbláznil, odpovídaly mu Casperovy oči.

Oba pánové si vyměnili pohledy a také několik slov šeptem. Promluvil Lukas. „Demonstrace produktu by nás velmi uspokojila. Nějaký čas potrvá, než pro ten projekt získáme

další

partnery.

Musíme

zkoordinovat

harmonogramy… Řekněme… tak za měsíc? Zvládnete to?“

O tenhle průšvih si oba konstruktéři řekli sami a na vycouvání z něho bylo pozdě. Sullivan se suverénně zasmál: „Měsíc? No problem.“ Vrhl rychlý pohled na Caspera, který tou dobou už svíral víčka očí v bolestné grimase.

„Budeme s vámi v kontaktu,“ řekl Lukas a otočil se na patě k východu.

„Jedna poslední otázka, smím-li,“ otočil se ještě Rashad a ukázal na modul. „Vidím, že váš nový prototyp nese název Apogee II Existuje také Apogee I?“

Casper a Sullivan se do sebe zavěsili očima.

„Ale ano,“ začal zlehka Casper, „měli jsme ho.“

„A co je s ním?“

Casper mlčel.

Ale prdlačky! rozhodl se náhle Sullivan. Zdá se, že pravda má na tyhle hochy nejhojivější účinek. Zkusí to s ní ještě jednou.

„Zřítil se a shořel,“ ucedil stručně a vydal se jako první směrem k východu z hangáru.

Zřítil se a shořel. Dvě slova stačila k popisu toho, co se událo onoho chladného a průzračného rána před půl druhým rokem. Toho rána se také sesuly a na prach shořely Sullivanovy sny. Jak tak nyní seděl u svého poškrábaného stolu ve firemní úřadovně a pokoušel se vyléčit si kocovinu z předešlého večera silnou kávou, nemohl potlačit bolestné

vzpomínky na podrobnosti té osudové události. Tehdy tam byla celá horda oficiálů od NASA, svážená autobusem k odpalovací rampě. Mezi nimi také jeho bratr Gordie, dmoucí se pýchou. Tucet zaměstnanců firmy Apogee ve slavnostní náladě. A tlupa investorů shromážděných pod stanovým přístřeškem, kteří se těšili dobré kávě a cpali se čerstvými koblihami.

Dokončili odpočítávání. Zážeh! Všechny zraky se upřely do nebeské modři, kam si poprvé probíjel cestu jejich Apogee I, vždy menší a menší, až se scvrkl do velikosti lesklého, sotva rozeznatelného bodu.

Pak záblesk světla. Konec. Bylo po všem.

Bratr prakticky nepromluvil. Stěží procedil několik slov soucitu. Jenže takové to bylo s Gordonem vždycky. Po celý život. Kdykoli se Sullivanovi něco nepodařilo, což se stávalo častěji, než by si byl sám přál, potřásl Gordon vždy jen smutně a rozčarovaně hlavou. To byl celý on, jeho starší bratr, střízlivý a spolehlivý syn jejich matky, který se proslavil jako velitel raketoplánu.

Sám Sullivan se do sboru astronautů nikdy nedostal, ačkoli byl také pilot a kosmický inženýr. Jako by se proti němu stavěl sám osud. Kdykoli se vsoukal do kokpitu letounu, buď se vzápětí přetavil vodič nebo přetrhl nějaký přiblblý drátek. Často uvažoval o tom, že si nechá na čelo

vytetovat nápis JÁ ZA TO NEMůžU, neboť v drtivé většině případů to vskutku, jestliže se něco zhatilo, nebylo jeho vinou. Jenže Gordon to viděl jinak. Věci, které řídil on, vycházely vždycky správně. Gordon byl toho názoru, že pojem „smůla“ je jen výmluva zakrývající neschopnost.

„Proč mu nezavoláš?“ vyrušila ho z úvah Bridget.

Vzhlédl od stolu. Stála vedle něho, paže zkřížené na prsou jako netrpělivá učitelka. „Komupak?“

„Tvýmu bráchovi, komu jinýmu? Řekni mu, že vypouštíme druhý prototyp. Pozvi ho na start. Možná s sebou přiveze i zbytek NASA.“

„Jenže já tu nikoho z NASA nechci.“

„Sully, jestli uděláme dojem na experty z NASA, bude to bomba.“

„A vybuchne stejně jako posledně, co?“

„To byla prokletá smůla. Ten problém jsme vyřešili.“

„Tak se na nás přilepí jiná smůla.“

„Kdo mluví o čertovi, ten ho přivolává.“ Posunula k němu telefonní přístroj. „Zavolej Gordona. Jestli hrajeme vabank, vsadíme teda do banku rovnou celej barák.“

Zíral na telefon a myslil na Apogee I. Na to, že celoživotní sen se může rozplynout během zlomku sekundy.

„Sully?“ ozvala se Bridget.

„Zapomeň na to,“ řekl. „Můj bratr má na práci jiný věci než si věšet na krk smolaře.“

26. ČERVENCE

NA PALUBĚ RAKETOPLÁNU ATLANTIS

„Hej, Watsonová!“ volal velitel Vance na střední palubu. „Vylez k nám nahoru a prohlídni si svůj nový domov.“ Emma vyplula po žebříku vzhůru a přistála vedle velitele letu Vance. Už první pohled, který se jí skrz průzorová okna naskytl, jí vyrazil dech. Nikdy dřív se neocitla tak blízko Mezinárodní kosmické stanici ISS.

Během své první mise před dvěma a půl lety mohli stanici sice zpovzdálí pozorovat, ale nikdy se s ní nespojili.

„Nejkrásnější dílo lidského ducha i rukou, jaké jsem kdy viděla,“ pravila procítěně.

Vskutku, výtvor to byl nádherný. Stanice měla svá dlouhá ramena se solárními panely rozprostřena do šíře jako chapadla vyrůstající z jejího masivního těla. Ramena zářila ve slunci oslnivým jasem jako bílé plachty plachetnic.

Stanici budovalo, postupně krok za krokem, šestnáct různých států. Součásti, z nichž se skládala, byly vyneseny do kosmu postupně při čtyřiceti pěti vzletech. Pět let trvala její montáž, kousek po kousku, článek po článku, tady nahoře na oběžné dráze. Nebyla jenom pouhým důkazem inženýrského umu, nýbrž také symbolem toho, čeho může

člověk dosáhnout, odloží-li zbraně a obrátí-li zrak ke hvězdám.

„Tak tomuhle já říkám bytelná nemovitost,“ zhodnotil výhled Vance. „Máme ji odsud jako na dlani.“

„Právě jsme v příletové vertikále,“ oznámil pilot raketoplánu DeWitt. „Blahopřeju,“ ucedil Vance. Zvedl se z velitelského křesla a zaujal pozici přímo pod stropním okénkem tak, aby mohl celý přibližovací manévr vizuálně pozorovat. Blížili se ke stykovacímu uzlu stanice. V celém složitém postupu vedoucímu ke spojení raketoplánu s vesmírnou stanicí byl tento přibližovací manévr k místu ukotvení nejobtížnější. Atlantis byl vyslán na nižší oběžnou dráhu než na jaké kroužila stanice ISS; poslední dva dny si raketoplán hrál na honěnou se stále unikající, leč stále doháněnou stanicí. Přibližovali se k ní odspodu a střídavě zapínali a vypínali manévrovací trysky raketoplánu, aby si připravili co nejpřesnější pozici pro chystané spojení. Emma cítila chvění vyvolávané tahem trysek. Celý modul se lehce otřásal.

„Koukněte,“ upozornil je DeWitt. „To je ten solární článek, který minulý měsíc utrpěl úraz.“ Ukázal na jeden ze solárních panelů, v němž zela otevřená díra. Bylo tomu tak: nevyhnutelným nebezpečím, ohrožujícím v kosmu každou loď, byl střet s deštěm meteoritů, nebo také se stopami činnosti lidských rukou v podobě nejrůznějších odpadků a úlomků. I ten nejmenší vesmírný kamínek nebo člověkem

vyrobený úlomek se při rychlosti tisíců kilometrů v hodině promění v ničivý projektil.

Čím více se přibližovali ke stanici, která jim postupně vyplňovala celý výhled z okénka, tím silněji prožívala Emma dvojsečný pocit bázně i pýchy. Náhlá emoce ji přemohla natolik, že musela potlačit slzy, jež se jí draly do očí. Domov, pomyslila si. Přistála jsem doma. Vzduchotěsné dveře průlezu se opatrně otevřely. Z otvoru spojujícího Atlantis se stanicí se na ně zubila široká hnědá tvář.

„Přivezli pomeranče!“ volal Luther Ames zpět na své kolegy. „Cítím jejich vůni.“

„Donášková služba agentury NASA,“ opáčil velitel Vance pohotově. „Čerstvá zásilka vitaminů.“ S nylonovým sáčkem plným čerstvého ovoce proplul Vance skrz spojovací průlez do vnitřku kosmické stanice.

Spojení obou objektů, raketoplánu a stanice, proběhlo naprosto hladce. Oba objekty se tou dobou řítily vesmírem rychlostí 28 000 kilometrů za hodinu vůči Zemi, ale to nezabránilo tomu, aby velitel Vance navedl raketoplán na stanici delikátní rychlostí, či spíše pomalostí, pouhých pěti centimetrů za vteřinu. Celý Atlantis nasoukali do přistávacího úhlu tak přesně, že zámky na obou lodích do sebe při prvním doteku zaklaply hladce jako vyběhaná západka do zárubně starých dveří.

Teď už byly spojovací chodby v obou lodích otevřeny a posádka Atlantisu proplouvala, jeden astronaut za druhým, do nitra vesmírného komplexu. Tam už na ně čekaly stisky rukou a přátelská objetí. Všichni lidé ze stanice se na příchozí zeširoka křenili. Po měsících spatřili konečně také jiné tváře než vlastní, již notně okoukané. Hlavní uzel byl ale příliš malý na to, aby pojmul třináct lidí najednou.

Všichni se záhy rozptýlili po skupinkách do přilehlých modulů.

Emma proplula do stanice jako pátá. Jakmile nabrala do plic její domácí vzduch, zaregistrovala celou směsici vůní, zejména lehce nakyslý pach lidských těl příliš dlouho vězněných v uzavřeném prostoru. Luther Ames, její starý přítel a astronaut z tréninku, ji přivítal jako první.

„Vítej na palubě, Emmo. Čím víc ženskejch kolem, tím je mi veselejc.“

„Dobře víš, Luthere, že tady nejsem za ženskou.“

Mrkl na ni. „Nevadí. Bude to naše sladké tajemství.“

Luther byl vždycky chlap velkého formátu, člověk plný dobré mysli a nálady a v každé místnosti ho bylo vždycky rázem plno. Luthera měl každý rád, protože on měl rád každého. I Emmu těšilo, že s ním může sdílet palubu.

Teď se ale musela přivítat s dalšími členy vesmírné stanice. Potřásla si rukou s velitelem stanice Michaelem Griggsem. Uvítal ji zdvořile, Emma by řekla, že až stroze vojensky. Pak s Dianou Estesovou. Angličanka vyslaná sem

Evropskou kosmickou agenturou ESA. Ta se neprojevila o nic vřeleji. Usmívala se sice, ale oči jí svítily chladem ledovce. Chlad a odstup, to je celá Estesová, uvědomila si už

po kolikáté Emma.

Jako s dalším v řadě se Emma pozdravila s Rusem Nikolajem Ruděnkem, který z nich ze všech strávil na palubě Mezinárodní vesmírné stanice dosud nejdelší dobu, bezmála pět měsíců. Zdálo se jí, že osvětlení modulu mu už

naprosto odbarvilo tvář. Byla šedá stejně jako strniště pokrývající mu líce. Když mu tiskla ruku, Ruděnko k ní sotva pozvedl oči. Tenhle člověk potřebuje co nejrychleji domů, napadlo Emmu. Je na dně. Vymačkaný jako citron…

Následoval Keniči Hirai, Japonec, astronaut od agentury NASDA. Alespoň ten se usmívá a ruku jí stiskne vskutku srdečně, konstatovala Emma. Japonec zabrumlal anglicky něco nesrozumitelného a obratem se vzdálil. V tu dobu se již

ústřední modul vyprázdnil: astronauti se postupně rozcházeli do jednotlivých uzlů. Tu se ocitla tváří v tvář poslednímu členu posádky stanice, Billu Haningovi.

Od smrti Debbie Haningové uplynuly tři dny. Atlantis odveze Billa Haninga domů, jenže nikoli už k lůžku jeho ženy, nýbrž k jejímu hrobu. „Upřímnou soustrast,“ pravila Emma, blížíc se k Billovi. „Nemám slov. Je mi to upřímně líto.“

Bill jen přikývl a sklopil oči. „Jak zvláštní,“ řekl tiše.

„Vždycky jsme si představovali, že jestli se nám někdy něco

nepříjemného přihodí, stane se to mně. Protože v rodině jsem byl veden za hrdinu já. Platil jsem za toho statečného, co riskuje život. Nikdy nikoho nenapadlo, že by ona měla zemřít první.“ Zhluboka vzdychl. Sledovala, jak se ze všech sil snaží ovládat. Cítila též, že jakékoli další projevy účasti by byly nadbytečné. Ťukat svým soucitem o Billův emoční aparát znamenalo přivolávat jeho totální zhroucení.

„Tak, milá Watsonová,“ vypravil ze sebe Haning nakonec, „asi to bude na mně ukázat ti, za jaké nitky tu budeš tahat. Koneckonců tě sem poslali mě vystřídat, není-

liž pravda?“

„Kdykoli se na to budeš cítit, Bille.“

„Tak se do toho pustíme rovnou. Je toho hodně. Na nějakou skutečnou střídačku je opravdu málo času.“

I když Emma znala vnitřek lodi i její konstrukci z výcviku na zemi, prohlížet si stanici ve vesmíru bylo něco úplně jiného než studovat její kopii na zemi. Stav beztíže znamenal, že v lodi už nebylo žádné nahoře ani dole, nic, co by bylo možno označit za podlahu nebo strop. Každé místečko interiéru bylo využito jako funkční prostor a jestliže se někdo prudčeji otočil kolem své osy, ztratil rázem pojem o tom, na co právě hledí. Právě tahle okolnost, spolu s pocitem lehké nevolnosti, nutila Emmu pohybovat se opatrně a s rozmyslem, přičemž při svých otáčkách a obratech fixovala zrak vždy na jedno zvolené místo, jako to činí baletky při piruetách, aby se jim nezatočila hlava.

Věděla dobře, že celá ISS nabízí tolik prostoru co vnitřek dvou dopravních letounů typu Boeing 747. Jenže celek stanice byl rozdělen do tuctu jednotlivých modulů, každý o velikosti autobusu, všechny pospojované dohromady jako dílky stavebnice Lego jednotkami zvanými Uzly. Tak například jejich Atlantis dnes zakotvil u Uzlu 2. K

němu byla ještě připojena laboratoř ESA a také japonská a americká laboratoř. Ta zároveň sloužila jako průchod, jímž

se prochází do ostatních částí stanice. Bill vedl Emmu přes americkou laboratoř ke spojovacímu průchodu k Uzlu 1. V

něm se na chvíli zastavili, aby se pokochali výhledem, jenž

se jim nabízel z pozorovací kupole. Pod nimi se zvolna otáčela matička Země, s mléčnými oblaky stáčejícími se do závitku nad modří oceánů.

„Tady trávím každou volnou chvilku,“ pronesl tiše Bill.

„Jen tak. Koukám z oken. Je to takové posvátné místo, které si sám pro sebe nazývám Chrám matky Země.“ Odtrhl zrak od lákavé podívané a ukázal prstem na další spojovací průlezy. „Přímo proti tobě je přechodová komora pro EVA, tedy pro výstupy do volného prostoru. Ten druhý průlez, tady směrem dolů kam ukazuju, vede do obytného modulu.

Říkáme mu prostě obývák. Tvá ložnice bude tady.

Záchranný člun CRV je ukotven k druhému konci obýváku, abychom k němu měli v případě evakuace co nejrychlejší přístup.“

„V obýváku spí tři členové posádky?“ ptala se Emma.

Bill přikývl na souhlas. „Ostatní tři spí v ruském služebním modulu. Přístup do něj je skrz tenhle průlez. Pojď, můžeme se tam podívat.“

Opustili Uzel 1 a jako rybky proplouvající podvodními travinami si razili cestu houštinou, vedoucí do ruské poloviny vesmírné stanice.

Tahle část stanice byla vůbec nejstarší. Ve vesmíru sloužila ze všech nejdéle a bylo to na ní znát. Když

proplouvali částí zvanou Zarja, což byl energetický a pohonný modul, povšimla si Emma škrábanců na stěnách i nejrůznějších oděrek a puklin způsobených dávno utrpěnými údery a ranami. Vše, co si pamatovala z obrázků a nákresů

prostudovaných na Zemi, se nyní měnilo v reálnou skutečnost interiéru stanice a nabývalo na konkrétnosti.

Stanice nebyla jen soustava laboratoří vymydlených a vybělených do čista, ale také místem pobytu živých lidských tvorů, kteří na ní všude zanechali nepřehlédnutelné stopy.

Nakonec se ocitli v ruském služebním modulu, kde se Emmině zraku nabídl nezvyklý obraz. Griggs a Vance konverzovali pokojně v prostoru s tím rozdílem, že hlavy měli dole a nohy jim vlály nahoře. Nebo jsem to já, kdo se tu předvádí s nohama vzhůru?, napadlo Emmu pobaveně v tom světě beztíže, v němž přestala platit navyklá měřítka.

Podobně jako obytný prostor americké části sestával také ruský služební modul z kuchyňského koutu, toalety a

ložnicové části a byl vyprojektován a zařízen pro tři členy posádky. Na protilehlém konci se nacházel průlez do další části stanice.

„Ta dvířka vedou ke starému Sojuzu?“ zeptala se Emma.

Bill přikývl. „Dnes slouží jako odkladiště. K ničemu jinému se nehodí.“

Tento modul starého Sojuzu byl kdysi záchranným člunem pro jeho posádku v případě nouze, ale nyní byl vyřazen z provozu jako zastaralý, s dávno vybitými bateriemi.

V otevřeném průchodu se objevila hlava Luthera Amese. „Haló, začíná představení. Skupinové líbánky v konferenčním sále pro novináře. NASA si přeje ukázat daňovým poplatníkům svátek mezinárodního sbratření.“

Bill znaveně vzdychl. „Jsme tu jak zvířata v zoo. Každý den povinný úsměv do neodbytných kamer.“

Emma vyplula za těmi dvěma do obytného modulu.

Tam už bylo plno. Změť rukou a nohou, v které se každý snažil úhybnými tanečními pohyby zavazet druhému co nejméně a vyhnout se střetům. Věci se pokoušel organizovat Griggs. Emma využila okamžiku, aby proplula do Uzlu 1.

Stanula uprostřed a pomalu se otočila k pozorovací kupoli.

Pohled, jenž se jí naskytl, jí bral dech.

Pod ní se vznosně otáčela Země v celé své nádheře.

Obzor krášlil prstenec hvězd jako zlatavá koruna. Jejich

stanice letěla a vstupovala do pásma pozemní noci. Známé kontury pobřeží jí v nastávající tmě zhasínaly před očima.

To byl Houston. První noční přelet nad Houstonem.

Přiblížila tvář k okennímu sklu a opřela se oň rukou.

Ach, Jacku, pomyslila si. Přála bych si, abys tu byl taky.

Přála bych ti, abys to mohl pozorovat se mnou.

Poté zamávala a byla si jista bez stínu pochybnosti, že tam někde dole, v nastalé temnotě, opětuje Jack její pozdrav.

Kapitola 8

29. ČERVENCE

Osobní e-mail

Komu: Emmě Watsonové (ISS) Od: Jacka McCalluma

Jako diamant na nebesích… Tak se odsud jevíte nám, pozemšťanům. Včera večer jsem čekal na váš přelet až do noci. Mával jsem ti mohutnými rozmachy.

Dnes ráno tě ve zprávách na CNN titulovali „paní Správná volba“. Říkali něco v tom smyslu, že „dívenka astronautka se vznesla na nebesa, aniž by si zlomila jen nehtíček“. K tomu ještě připojili interview s Woodym Ellisem a Leroyem Cornellem. Oba se nadýmali jako pyšní taťkové. Blahopřeju. Jsi teď miláček celé Ameriky.

Velitel Vance a celá posádka předvedli při návratu perfektní přistání. Sotva dorazil do Houstonu, na nešťastného Billa se vrhli krvežízniví reportéři jako na svou první oběť. Zahlédl jsem ho na obrazovce, vypadal, jako by zestárl o dvacet let. Dnes odpoledne se zde slouží zádušní mše za Debbii. Budu tam.

Zítra vyrazím na jachtě do Zálivu.

Emi, dnes jsem dostal do ruky rozvodové papíry a řeknu ti upřímně, že na mě nepůsobí dobrým dojmem. Na druhé straně se to od nich ani neočekává, není-liž pravda?

Tak či onak jsou zde, připravené k podpisu. Možná teď, když už to máme definitivně za sebou, bychom mohli být opět přáteli, co říkáš? Takovými, jak jsme byli kdysi.

Jack

P. S.: Ten kocour je úděsnej. Dlužíš mi nové polstrování na gauč.

Osobní e-mail

Komu: Jackovi McCallumovi Od: Emmy Watsonové

Miláček Ameriky? Láry fáry. Tohle je produkce na vysokém laně. Všichni mě pozorují a čekají, až sletím a zlámu si vaz. Až se to stane, budu pro všechny fackovací panák a všichni budou ječet: „Proč místo ní neposlali chlapa?“ Leze mi to krkem.

Pokud jde o místní pobyt, moc se mi tu líbí. Přála bych ti spatřit tu podívanou dolů. Dívám-li se odsud na naši Zemi, vidím, jak je neuvěřitelně krásná. Chtělo by se mi zatřást s každým člověkem tam dole na zemi a přivést ho k rozumu!

Kdyby ti lidé viděli, jak je ta naše zemička malá, křehká a

zranitelná, jak osamělá je ve vesmíru, obklopená jen studeným černým prostorem, jistě by se o ni lépe starali.

(A už je to tady: řeknou, že se ta ženská zase rozplývá slzami nad osudy matičky Země… měli místo ní poslat chlapa!)

Hrdě hlásím, že nevolnosti pominuly. Už dokážu bloumat z jednoho uzlu do druhého, aniž o něco zavadím.

Ale stále ještě mě dokáže rozhodit neočekávaný pohled dolů

na Zemi skrz průhledy. Mátne mi to prostorový smysl a trvá mi pěkných pár vteřin, než se zase dokážu správně zorientovat. Snažím se neustále cvičit, ale dvě hodiny denně předepsané pro cvičení jsou spousta drahocenného času, zvlášť když mám tolik práce. Musím monitorovat tucty experimentů, odpovídat na miliony emailů ze Střediska řízení experimentů, přičemž každý vědec považuje právě ten svůj milovaný projekt za nejdůležitější. No, časem mi to snad půjde rychleji od ruky. Dnes ráno jsem byla tak utahaná, že mě neprobudil ani hudební budíček, který nám vysílají z Houstonu. (Luther říká, že prý nás počastovali Wagnerovou Valkýrou!)

Pokud jde o definitivnost rozvodu, ani já z toho nemám dobrý pocit. Ale můžeme si alespoň říct, Jacku, že jsme spolu prožili sedm pěkných let. To je víc, než dokázala řada jiných párů. Chápu, že už to chceš mít všechno co nejdříve za sebou a slibuju ti, že ti to podepíšu hned, jakmile se dostanu domů.

Nepřestávej mávat. Em

P. S.: Kocour mi o nábytek nikdy ani nezavadil, Čím ho tak rozčiluješ?

Vypnula laptop a zaklapla víko. Odpověď na osobní poštu byl vždy poslední úkol dne. Těšila se na zprávy z domova, ale Jackova zmínka o rozvodu se jí dotkla. Takže on je připraven to hnát až do hořkého konce, uvědomila si.

Je připraven „stát se opět přáteli“.

Zapínala se do izolačního spacího pytle a zmocňovala se jí zlost nad tím, s jakou lehkostí se Jack stavěl k poslední fázi jejich manželství. V počátcích jejich rozvodového stadia, když ještě argumenty létaly divoce vzduchem jako hejno vos, ji každý spor, každý hlasitý nesouhlasný projev zvláštním způsobem uklidňoval. Teď už však konflikty ustaly a Jack podle všeho vstoupil do údobí klidného smíření se situací. žádná bolest, žádná lítost, žádné výčitky.

A já tu nahoře zatím lítám jako hadr na holi a pořád na tebe musím myslit. A nenávidět se za to.

Keniči váhal, má-li Emmu probudit. Plachtil sem a tam okolo závěsu, zataženého přes její spací kóji a uvažoval, má-

li na ni ještě jednou zavolat. Šlo koneckonců o maličkost a

bylo mu líto ji obtěžovat. U večeře vypadala tak zničeně a za stolem usnula s vidličkou v ruce. Věděl, že na lodi je to tak, že ve stavu beztíže se tělo nesesune nikam ani tehdy, upadne-li člověk do bezvědomí, natož pak, když si jen tak zdřímne. Nedostaví se žádný varovný signál v podobě poklesnutí hlavy, které by vrátilo spáče do bdělého stavu.

Bylo veřejným tajemstvím, že astronauti upadají do spánku uprostřed rozdělané práce na opravách, s kleštěmi trčícími jim z rukou.

Keniči se rozhodl, že Emmu neprobudí a že se vrátí zpět do americké části laboratoře.

On byl jiný případ. Jemu stačilo jen pět hodin spánku denně. Zatímco ostatní dospávali, Keniči brouzdal všemi moduly stanice a namátkou ověřoval stav nejrůznějších pokusů. Sledoval, prohlížel, zapisoval. Měl pocit, že stanice ožije svým podivuhodným životem naplno teprve tehdy, když všichni usnou. Tu se proměňovala v samostatnou živoucí bytost, bzučící a cvakající, s počítači, které bděly a řídily stovky různých funkcí a vysílaly kupy příkazů do jejího nervového systému složeného z vodičů, spojů a obvodů. Keniči prolézal jednotlivé uzly a spojovací tunely stanice a představoval si, kolik tisíců rukou se muselo spojit, aby složily třeba jen jeden čtvereční decimetr tohoto přesložitého organismu. Elektronici a svářeči. Modeláři plastů. Skláři. Jen díky umu a námaze na slovo vzatých odborníků mohl teď vesnický chlapec, spatřivší světlo světa

kdesi v zapadlé japonské vísce, kroužit na oběžné dráze ve výšce tři sta osmdesát kilometrů nad rodnou planetou.

Keniči strávil na palubě stanice již více než měsíc, ale pocit uskutečněného zázraku, odvíjejícího se před jeho očima ho neopouštěl.

Byl si dobře vědom toho, že jeho pobyt na mezinárodní stanici je časově omezen. Znal také cenu, jakou za pobyt zaplatí. Vápník mu v kostech bude postupně ubývat, zeslábnou mu svaly, sníží se výkonnost tepen, cév a tudíž i srdce. To si na stanici, v podmínkách beztížného stavu, postupně navyklo na lehkou zátěž. Každá chvilka strávená na palubě ISS byla tudíž drahocenným darem a Keniči byl tím spíše rozhodnut nepromarnil z vyměřeného času ani vteřinku. Proto také během hodin, vyhrazených spánku, brouzdal zákoutími stanice, setrvával u výhledů z oken a navštěvoval svěřená zvířátka.

Tak také objevil další mrtvou myšku.

Myška dlela nepohnutě v prostoru, s nožkama ztuhlýma a tlamičkou otevřenou. Tak ještě jeden sameček nám uhynul, zamračil se Keniči. Už čtvrtý v pořadí za posledních šestnáct dnů.

Ujistil se, že komora, v níž byly myšky chovány, je řádně zapečetěná, že nedošlo k narušení teplotního režimu a že se vzduch, který myšky dýchají, vyměňuje v pravidelných intervalech dvanáctkrát za hodinu. Proč tedy ty potvůrky chcípají? Může za to zkažená potrava nebo voda?

Před několika měsíci se stalo, že uhynul tucet myší. Do zásobníku s vodou se nějakým záhadným způsobem dostaly toxické chemikálie a s vodou pak také do uzavřené myší komory.

Myška se vznášela v jednom z rohů svého vězení.

Ostatní samečkové se mačkali v protilehlém rohu, jako by se svého mrtvého druha štítili. Zdálo se dokonce, že panikaří, že se snaží zoufalým škrábáním o přepážku komory dostat ven. Komora byla drátěným plůtkem rozdělena na dvě poloviny. Keniči zpozoroval, že teď už i samičky, chované v druhé části klece, jeví známky nepokoje a tlačí se do kupy, jedna na druhou. Všechny kromě jedné. Ta se vznášela ve vzduchu a otáčela se zvolna kolem své osy, s vysunutými drápky, které jako by se chtěly něčeho pevného zachytit.

Takže další myška se nám roznemohla, pomyslil si s lítostí Keniči.

A právě v tom okamžiku, kdy na ni pohlédl podruhé, vypjala myška nožky, zalapala po dechu jako mučená a veškerý její pohyb náhle odumřel.

Bylo po ní.

Zbývající myší samičky se shlukly ještě těsněji jedna k druhé, jako jeden velký chomáč rozčepýřených kožíšků.

Keničimu bylo jasné, že musí obě mrtvé myšky okamžitě odstranit, než stačí nakazit, byla-li to nákaza, zbývající zdravé. Zaujal pozici proti napevno zapečetěné komoře, do níž byl přístup jen skrz gumou chráněné

speciálně vestavěné chrániče rukou, navlékl si pro jistotu ještě předepsané latexové rukavice a zasunul ruce do vnitřního prostoru s myškami. Napřed sáhl do samčího oddělení, uchopil mrtvý exemplář, vyňal jej z komory a vložil do připraveného plastikového pytle. Poté zasunul ruku do samičího oddělení a hmátl po mrtvé myšce. Když

vytahoval ruce z otvoru, mihl se mu kolem ruky bílý kožíšek. Myš unikla! Jedna ze samiček proskočila kolem jeho paže do vedlejšího manipulačního oddělení. Hmátl po ní. Pocítil ostrý záblesk bolesti v prstu a okamžitě myš instinktivně pustil. Přesto mu v tu ránu došlo, že ho myš kousla do prstu přes tenkou vrstvu latexové rukavice. Nedal si pozor, neměl vyjímat ruce z ochranného valu napevno instalovaných neprodyšných vnitřních rukavic!

Teď jednal hbitě. Paže vytrhl z komory, tenkou rukavičku stáhl jedním pohybem z ruky a pohlédl na zraněný prst. Na bříšku prstu už bobtnala kapka krve.

Pohled na vlastní krev byl tak nečekaný, že se mu lehce zvedl žaludek. Zavřel na moment oči a vyspílal si do hlupáků. Dobrá, uklidňoval se, je to jen drobné píchnutí.

Malá myší pomsta za všechny daleko krutější vpichy, které jsem jim uštědřoval svými jehlami. Nakonec otevřel oči, ale pocit jisté nevolnosti ho už neopustil.

Musíš si odpočinout, přikázal si.

Energicky sáhl do manipulačního prostoru po bojovné myšce, lapl ji a zasunul zpět do příslušného samičího

oddělení komory. Poté zvedl dva plastikové pytlíky s mrtvými exempláři, otočil se a uložil je do ledničky. Zítra se k problému vrátí. Až se uklidní a podívá se na věc střízlivě.

30. ČERVENCE

„Tuhletu jsem našel dneska chcíplou,“ oznámil Keniči, „s číslem šest.“

Emma se na myšky v komoře zamračila. Samci byli od samiček odděleni jen jednoduchým drátěným pletivem.

Myši sdílely společný vzduch, potravu a vodu. Jeden myší samec plaval bezmocně ve vzduchu, bez pohnutí, s nožkama ztuhle vytrčenýma do čtyř stran. Ostatní samci se tísnili v opačném rohu klece a ve snaze uniknout škrábali o stěnu.

„Takže jste přišel během sedmnácti dnů o šest myší?“

optala se Emma. „Pět samiček, jeden samec.“

Emma si prohlížela zbývající stádečko a snažila se najít známky choroby. Všechna pokusná zvířátka vypadala zdravě a dívala se na Emmu jasnýma očima. V nozdrách neměla ani stopu po nějakém výtoku či zánětu. „Napřed odstraníme tu chcíplou,“ rozhodla Emma, „a pak si pořádně prohlédneme ty ostatní.“

Za použití vestavných rukavic vsunula ruce do komory a vytáhla mrtvou myš. Měla pocit, že drží loutku. Tělo

myšky už bylo ztuhlé, páteř neohebná. Tlamičku měla napůl rozevřenou a vykukovala z ní špička jazýčku. Emma věděla dobře, že u laboratorních myší není nic neobvyklého, jestliže v kosmu chcípnou. Vzpomněla si například, že při letu raketoplánu v roce 1998 uhynuly takřka všechny nově narozené myšky. Mikrogravitace je nepřátelské prostředí a ne všechny druhy zvířátek ji dobře snášejí.

Ještě před odesláním na oběžnou dráhu se všechny myši podrobily důkladnému vyšetření, během něhož se zjišťovalo, jaké bakterie, viry, houby a plísně myšky přenášejí a jichž jsou nositeli. Jestliže přišly na palubu zdravé, a teď se jedná o nákazu, musela by nákaza vzniknout logicky až zde, na vesmírné stanici.

Emma vložila mrtvou myšku do plastikového pytlíku.

Pak si vyměnila rukavice a sáhla do komory po jednom z živých samců. Myš se jí vzpírala v ruce s ohromným elánem, aniž jevila jakýkoli příznak oslabení chorobou.

Jedinou výjimkou bylo roztřepené ouško od kousnutí, které jí očividně způsobila jiná myš. Emma obrátila exemplář bříškem k sobě a vykřikla překvapením: „Ale vždyť je to samička!“

„Cože?“

„V pánském oddělení máte dámu.“

Keniči přiblížil oči ke sklu komory a prohlížel si bříško myši zblízka. O pohlaví myšky nebylo pochyb. Japoncova tvář dostala přes původní žluť nachové zabarvení.

„To včera večer,“ vysvětloval Keniči svou angličtinou.

„Kousla… Zmaten, vrátil jsem ji jinde.“

Emma ho obdařila chápavým úsměvem. „Přinejhorším se dočkáme překvapivé vlny vysoké natality.“

Keniči si nasadil jemné plastikové rukavice a vsunul ruce do druhého páru manipulačních rukavic v komoře. „Já učinil chybu. Já napravím.“

Společně prozkoumali ostatní exempláře. Všechny ostatní myši byly podle pohlaví správně rozděleny do příslušných oddělení. A všechny také vypadaly zdravě.

„Je to celé nějaké divné,“ přemýšlela Emma nahlas.

„Jestliže se jedná o přenosnou chorobu, musely by jevit alespoň nějakou známku infekce…“

„Watsonová,“ uslyšela výzvu z intercomu.

„Jsem v laboratoři, Griggsi.“

„Máš tu bleskový e-mail ze Střediska řízení experimentů.“

„Hned si ho vyzvednu,“ odpověděla. Zavřela napevno přístup do myší komory a obrátila se ke Keničimu. „Půjdu si přečíst tu zprávu. Vy zatím vyndejte ty chcíplé myši z lednice. Prozkoumáme je.“

Japonec přikývl a přemístil se k ledničce. Emma si mezitím vyvolala na obrazovce místního počítače prioritní elektronickou zprávu a četla:

Komu: Emmě Watsonové Od: Heleny Koenigová, šéfa výzkumu

Věc: Experiment č. CCU#23 (Buněčná kultura Archaeon) Zpráva: Okamžitě ukončete experiment. Poslední vzorky dopravené ze stanice na Zemi raketoplánem Atlantis vykazují plísňovou nákazu. Všechny vzorky s kulturou Archaeon je nutno okamžitě spálit ve staniční peci včetně všech jejich schránek a kontejnerů. Popel vyhodit do kosmu.

Konec zprávy.

Emma četla text z obrazovky jednou, podruhé a potřetí.

Nikdy předtím takový divný příkaz neobdržela. Nákaza plísní nebyla nic nebezpečného. Definitivní spálení vzorků jí připadalo jako příliš silná reakce. Neobvyklá žádost zaujala její pozornost natolik, že si naprosto přestala všímat Keničiho, který vyjímal z ledničky mrtvé exempláře. Otočila se až tehdy, když uslyšela, jak těžce zalapal po dechu.

Jako první spatřila jeho šokovanou tvář, po níž měl rozstříknutý odporný mazanec jakési břečky. Pak si všimla plastikového pytlíku, který se Keničimu zřejmě roztrhl před očima a nyní plul nekontrolovaně vzduchem. Keniči ho překvapením a hrůzou pustil a roztržený pytel nyní tkvěl v prostoru, jako zavěšený uprostřed mezi nimi dvěma.

„Co to, pro pána krále, je?“

Japoncovu odpověď bylo sotva slyšet: „Myš.“

Jenže to, na co Emma hleděla, ničím myš nepřipomínalo, ani uhynulou ne. Z pytlíku pomaloučku vyplouvala, kulička za kuličkou, rozpadlá hmota, shnilé puchýřky smrdutého masa a chlupů. Biologická havárie!

blesklo Emmě hlavou. Máme biologický poplach!

Jako lasička se Emma prosmýkla kolem Japonce ke kontrolnímu panelu osazenému tlačítky s varovnými signály a stiskla tlačítko, které rázem přerušuje výměnu vzduchové masy mezi jednotlivým moduly a uzly vesmírné lodi. Ale ani Keniči neztratil hlavu. Tou dobou již trhem vyjímal z příslušné zásuvky dvě masky vybavené biofiltry. Jednu masku vyslal vzduchem směrem k Emmě, která si ji nacvičeným pohybem navlékla přes nos a ústa, druhou si natáhl sám. Nepadlo ani slovo. Oba astronauti přesně věděli, co mají dělat.

Každý z nich skočil k tomu průlezu, k němuž měl blíže a který otevíral průchod do sousedního modulu, a natěsno ho zabouchl. Tím izolovali laboratoř, v níž se oba nacházeli, od zbytku lodi. Potom Emma vyňala z přihrádky speciální izolační pytel biologické ochrany a opatrně se přibližovala k poletujícímu pytlíku se zbytky zetlelých myší. Všechny volně se pohybující zbytky se tou dobou vlivem povrchového napětí už slily do jedné větší koule. Teď záleželo jen na Emmině šikovnosti, aby nerozvířila vzduch a podařilo se jí lapit celou tu odpornou kouli do biologického pytle, aniž by ji rozprášila či roztříštila na drobné kapičky či

dílky. Pomaloučku přibližovala záchytný pytel k volně plujícímu vzorku, pytel přes něj jedním pohybem převlékla a zaklapla hermeticky zámek. Slyšela, že Keničimu unikl ze rtů úlevný povzdech znamenající, že nebezpečí je zažehnáno a katastrofa zlikvidována.

„Vyteklo něco do ledničky?“ zeptala se ho Emma.

Japonec si vytíral tvář hadříkem napuštěným lihem a použitý klůcek vyhodil do odpadkové nádoby. „Ten pytlík, on byl, víte, nafouknutý a veliký. Jako balon.“

Obsah pytlíku byl tedy pod vnitřním tlakem. Proces hnití a rozkladu uvolnil z myší plyny, které tlačily zevnitř na stěny pytlíku, až ho roztrhly. Emma pohlédla skrz průhlednou fólii biopytle na datum, uvedené na visačce, která byla připevněna k myšce. Datum uvádělo den jejího úhynu. Nemožné, napadlo Emmu. Mrtvá tělíčka se v lednici proměnila v černou kaši shnilého masa během pouhých pěti dnů! Celý pytel ještě vydával chlad zevnitř, jako by chtěl potvrdit, že lednice fungovala naplno. Přes intenzivní chlazení došlo k urychlenému procesu rozkladu. že by to způsobil nějaký masožravý streptokok? Nebo nějaká jiná bakterie, stejně destruktivní?

Konečně měla čas pohlédnout na Keničiho. Dostal to do oka, uvědomila si.

„Musíme se spojit s vedoucím vašeho výzkumu,“ sdělila mu. „S těmi, kteří sem ty myšky poslali.“

Bylo teprve pět hodin ráno tichooceánského času, ale hlas Dr. Michaela Loomise, vedoucího výzkumného projektu vedeného pod názvem „Proces početí a průběh trávení u myší v kosmickém prostoru“, zněl zjevně znepokojeně a ostražitě. S Emmou vedl hovor z kalifornského Amesova výzkumného střediska. Ačkoli ho Emma nemohla přímo pozorovat, dokázala si živě představit člověka, jemuž tento ostře mečivý hlas patřil: vysoký, energický muž. Chlap, pro něhož pracovní zápřah v pět ráno nepředstavuje nic, co by ho vyvedlo z míry.

„Ty myšky jsme sledovali déle než měsíc,“ vykládal Loomis. „Prováděný pokus nepředstavuje pro myši žádnou zvláštní zátěž. Na příští týden jsme plánovali promísení samečků a samiček, aby zdárně počaly. Tyto experimenty jsou z hlediska dlouhodobých letů do vesmíru velmi významné. Kolonizace planet a tak. Takže si dokážete představit, jak nás mrzí, že došlo k těm úhynům.“

„Pěstujeme ty kultury dál,“ informovala ho Emma.

„Těla myší se rozkládají daleko rychleji, než by měla. Stav mrtvých těl mi napovídá, že by se mohlo jednat o infekci nějaké bakterie clostridia nebo o streptokoka.“

„Taková zvěrstva na vesmírné stanici? To by teda bylo překvápko…“

„To by teda bylo. Pěkný problém, zejména v tak uzavřeném prostoru, jako je náš. Všichni bychom byli na ráně.“

„Co takhle zkusit rozpitvat ty mrtvé exempláře?“

„My jsme připraveni čelit nákaze jen na úrovni dvě, ničemu nebezpečnějšímu. Nemohla jsem riskovat, že kdyby byl ten patogen nakažlivější, mohl by se přenést na ostatní zvířátka nebo na posádku.“

Na druhé straně relace zavládlo ticho. Poté se ozval Loomiseův hlas: „Rozumím. Myslím, že vám musím dát za pravdu. Takže jste se bezpečně zbavila všech těl?“

„Neprodleně potom.“

31. ČERVENCE

Poprvé od svého příletu na stanici se Keničimu stalo, že nemohl usnout. Zip spacího pytle za sebou zatáhl před pár hodinami, ale spánek ne a ne se dostavit: problém uhynulé myši mu doslova nedával spát. I když mu nikdo neřekl slovo výčitky, přesto pociťoval za nedokončený experiment jakousi osobní odpovědnost. Ať si namáhal hlavu sebevíc, nemohl se dopídit, kde se mohla stát chyba. Použil snad nečistou jehlu při odebírání vzorků krve? Nastavil špatně parametry životního prostředí v kleci? Takové znepokojivé

myšlenky se mu honily už celé hodiny hlavou a zaháněly spánek.

A taky ho bolela hlava.

Toho, že není úplně fit, si poprvé všiml už dnešního rána. Začalo to nenápadným pocukáváním váčku pod okem.

Jak plynul den, tik se měnil v bolest, a teď už se mu zdálo, že se mu rozestoupí celá horní půlka hlavy. Nešlo sice o bolest, již by nebylo možno vydržet, spíše o jakési neodbytné a otravné píchání.

Otevřel zdrhovadlo od spacího pytle. Stejně se mu nepodaří usnout, takže se alespoň může v klidu věnovat svým myškám. Vysoukal se z pytle a proplul neslyšně kolem kóje, v níž spal Nikolaj. Postupně se protahoval příslušnými moduly, až pronikl do americké poloviny stanice. Teprve když se ocitl v samotné laboratoři, uvědomil si, že není sám, kdo nespí. Hlasy přicházely ze sousední laboratoře patřící agentuře NASDA. Nepozorovaně proplul do Uzlu 2 a nahlédl skrz průlez do laboratoře. Tam spatřil Dianu Estesovou a Michaela Griggse zaklesnuté v objetí a v táhlém polibku. Keniči se stáhl dozadu jako uštknutý, s tváří rozpálenou studem nad scénou, jíž se stal proti své vůli svědkem.

Co má udělat? Dopřát jim soukromí a vrátit se do své spací kóje? Ale to by nebylo správné, pomyslil si, jsem tu od toho, abych plnil své povinnosti.

Přenesl se proto do laboratoře s pokusnými zvířátky.

Rozhodl se působit naschvál hluk a pustil se do otevírání a zavírání dvířek od skřínek. O chvíli později, jak ostatně očekával, se v průlezu objevili postupně Diana i Michael, oba poněkud rumění v tváři. Však taky jo, přemítal rozhořčeně, však se máte za co stydět.

„Měli jsme menší problém s centrifugou,“ lhala hladce Diana. „Ale už je to opravené.“

Keniči jen přikývl, aniž by dal najevo, co si o tom doopravdy myslí. Diana se v dané situaci chovala tak usebraně a chladně, že to Keničiho vyvádělo nanejvýš z míry, dokonce až vztekalo. Ještě že Griggs má alespoň trošku studu v těle a hledí jakoby provinile do země. Keniči počkal, až konečně vypluli z laboratoře a zmizeli za dvířky průchodu. Pak konečně upřel pozornost ke komoře s myškami a nahlédl dovnitř.

Další myška byla mrtvá. Zase samička.

1. SRPNA

Diana Estesová natáhla nevzrušeně paži ke stažení pružným odběrovým škrtidlem. Opakovaně sevřela a rozevřela dlaň ruky, aby dala vystoupit žíle v prohlubni loktu paže. Když jí jehla injekční stříkačky pronikala do

kůže, ani se nepokusila odvrátit zrak. Dokonce ani nemrkla.

Na vytékající krev se dívala tak nezúčastněně, jako by ji odebírali úplně někomu jinému a ona toho byla jen náhodným svědkem. Každého astronauta píchali během jeho kariéry tisíckrát na stovkách míst na těle. Zejména v procesu výběru museli adepti letů odpovídat na nejintimnější otázky, absolvovat stovky odběrů a tucty namáhavých fyzických testů. Složení krevního séra, výsledky měření EKG či počet buněk byly neustále sledované parametry vyžadované lékaři.

Astronauti se zalykali a potili při bězích na trenažérech s elektrodami přilepenými na prsou. Kdekdo si pěstoval jejich tělní tekutiny ve zkumavkách. Lékaři jim lezli do střev.

Zkoumali každý centimetr kůže. Astronauti nejsou jen vysoce trénovaní jedinci, nýbrž též pokusní králíci. V tomto ohledu se jejich osud až tolik neodlišuje od laboratorních myšek uvězněných na palubě. Stejně jako ony i astronauti se musí v průběhu letu odevzdaně podrobovat nejrůznějším testům, z nichž některé jsou pořádně bolestivé. Právě dnešek byl na palubě Mezinárodní kosmické stanice ISS takovým dnem odběru vzorků. Emma coby palubní lékařka začala hned z rána ohrožovat zbytek posádky injekčními a odběrovými jehlami. Nebylo tedy divu, že někteří členové týmu vydávali hlasité steny, jakmile jen spatřili, jak se k nim Emma blíží.

Pouze Diana Estesová dokázala předložit svou paži k odběru krve s nepohnutým výrazem v tváři. Emma

natahovala do injekční stříkačky Dianinu krev a stačila přitom vnímat, že Diana ještě stíhá objektivně ocenit Emminu šikovnost i techniku. V kosmickém středisku kolovalo rčení, že byla-li princezna Diana růží Anglie, je Diana Estesová jejím ledovým krystalem, nádavkem vybavený takovou dávkou humoru, jakou nepřehluší ani žár krize na palubě.

Pamětníci vzpomínali, jak před čtyřmi roky na raketoplánu Atlantis, s Dianou na palubě, vysadil jeden z hlavních motorů. Dodnes jsou pečlivě uchovávány magnetofonové záznamy tehdejší havárie. Je slyšet hlas velitele lodi, hlasy pilota a ostatních členů posádky.

Všechny nabývají na síle a napětí úměrně tomu, jak se celá posádka snažila vší silou navést kosmickou loď na bezpečné nouzové přistání za oceánem. Jen v Dianině hlasu neshledali ani stopu po prožívaném napětí. Poklidně a rozvážně, bod za bodem, předčítala z manuálu sekvence úkonů, které měla posádka provést, aby navedla nešťastný Atlantis na nouzové přistání v severní Africe. Dianina pověst dosáhla ještě většího věhlasu, když se hodnotitelé seznámili s údaji, odčítanými biotelemetricky z jejích životních funkcí.

Posádce měřili po celou dobu letu pulz a krevní tlak.

Zatímco u všech členů posádky dostihla frekvence srdečních tepů rekordní hranice, Dianina dosáhla stěží pohodových devadesáti šesti tepů za minutu. „To je tím, že ona není člověk,“ vracel se k výsledným údajům Jack. „Je to pravý a

nefalšovaný android. První z nové generace astronautů

vypěstovaných v NASA.“

Také Emma musela proti své vůli přiznat, že její kolegyně má v sobě jakýsi nečlověčí rys.

Diana pohlédla na vpich do vlastní paže. Krvácení z drobné ranky už ustalo. Astronautka se otočila a začala se věcně věnovat svým pokusům, zaměřeným na růst krystalů

v kosmu. Něco na té pomluvě bylo: Angličanka byla takřka uměle dokonalá. Dlouhonohá a štíhlá, s bezvadnou hladkou pletí nabyvší odstínu mléčné bledosti následkem více než

měsíčního pobytu na mezinárodní stanici. „A navíc je nutno jí přiznat IQ na úrovni geniality,“ sděloval Emmě Jack, který se společně s Dianou připravoval na let v jednom raketoplánu. žel, bylo to právě během oné přípravy k misi, ze které Jacka nakonec vyloučili.

Diana získala doktorát v nauce o materiálu. Měla za sebou publikace dobrého tuctu výzkumných prací v oboru zeolitů, krystalických materiálů používaných v procesu rafinace ropy. Uvedených úspěchů dosáhla ještě před tím, než se stala členkou týmu astronautů. Vzhledem ke své vědecké kvalifikaci měla proto na palubě na starosti vědeckou stránku pěstování organických a anorganických krystalů. Vtip pokusů spočíval v tom, že zatímco na Zemi podléhá proces krystalizace vlivu zemské tíže, ve vesmíru narůstají krystaly do větších objemů a jemnějších struktur.

Vědcům se tak dařilo dosahovat daleko propracovanějších

výsledků analýz krystalů. Kromě toho pěstovali na palubě ISS stovky vzorků lidských proteinů, počínaje angiotensiny po chorionické gonadotropiny. To zase sloužilo základnímu výzkumu ve farmacii, který mohl vést k vývoji nových preparátů a léčiv.

Emma skončila s Dianou proceduru odběru krve.

Opustila laboratoř a přepravila se do obývacího uzlu, aby vyhledala Mika Griggse. „Jsi na řadě,“ oznámila mu.

Mike vydal sten mučeného a velmi neochotně natáhl paži k Emmě. „Vše, čeho si ode mne žádá věda, patří vědě.“

„Bude to jen jeden odběr,“ uklidňovala astronauta Emma, zatímco mu s citem utahovala kolem paže škrtidlo.

„Mám do těla propíchanejch tolik novejch dírek, že mě budou mít za feťáka.“

Popleskala Griggse několikrát po místě, kde pod kůží vystupuje na povrch žíla, která se mu na jeho svalnaté paži rýsovala jako namodralý hádek. Griggs dbal o to, aby si i na stanici udržel dobrou tělesnou kondici, což na oběžné dráze nebylo právě nejsnadnější předsevzetí. život v kosmu si od člověka vybíral nejrůznější daň. Astronauti měli obličeje nepřirozeně opuchlé jako důsledek volného přelévání tělesných tekutin v těle. Stehenní a lýtkové svalstvo ochabovalo až na úroveň, jak sami říkali, „kuřecích nožiček“. Z krátkých kalhot jim vykukovaly vybledlé, šlachovité a kostnaté hnáty. Úkolů a povinností byla taková spousta, že se stávali podrážděnými. A v neposlední řadě na

ně tlačila emoční zátěž, která je daní za celé dlouhé měsíce strávené v uzavřeném prostoru s věčně stejnými kolegy z posádky, kteří natěsnáni žijí vedle nich ve stejném stresu, navlékají si na sebe jedno a totéž špinavé prádlo a jen zřídka se mohou lépe umýt.

Emma potřela Griggsovi kůži na předloktí lihem a zavedla jehlu do žíly. Do průhledného válečku natahovala ze žíly krev. Střelila pohledem po Griggsovi, který stačil odvrátit hlavu. „Dobrý?“ zjišťovala.

„Ale jo. Ještě dokážu ocenit bezbolestné upíří kousnutí.“

Když mu Emma vytáhla jehlu z paže a uvolnila škrtidlo, dočkala se vzdechu plného ulehčení. Radostně oznámila Griggsovi: „Teď už si můžeš dát snídani, Griggsi. Mám vzorky od vás ode všech vyjma Keničiho.“ Rozhlédla se po obývacím uzlu. „Kde vlastně vězí, ví to někdo?“

„Toho jsem dnes ráno ještě neviděl.“

Emma se podivila. „Doufám, že nesnídal. To by mu rozhodilo glukózu.“

Nikolaj, bezhlučně se vznášející v rohu místnosti a v pohodě dokončující svou snídani, tiše poznamenal: „Keniči ještě tvrdě spí.“

„To jsou mi věci,“ potřásl hlavou Griggs. „Japončík je na nohou vždycky první.“

„Moc toho teď nenaspí,“ utrousil Nikolaj. „Dnes v noci jsem ho slyšel zvracet. Ptal jsem se ho, jestli chce pomoct, ale řekl, že ne.“

„Prověřím to,“ prohlásila Emma, vyplula z obytného prostoru a směřovala dlouhým tunelem do ruské části stanice, kde měl svou odpočinkovou kóji Keniči. Závěs na kóji byl napevno zatažen.

„Keniči?“ oslovila Emma zástěnu. Odpovědi se nedočkala. „Keniči?“ pravila důrazněji. Chvilku vyčkávala, vzápětí rozhrnula závěs a pohlédla Japoncovi do tváře. Jeho doširoka vytřeštěné oči byly zality krví a zářily rudě do tmy kóje.

„Dobrotivý Bože“ bylo jediné, na co se Emma zmohla.

NEMOC

Kapitola 9

Letový lékař okupující pult zdravotního zabezpečení řídicího střediska ISS se jmenoval Todd Cutler. Byl to muž s tak svěží vizáží a tak mladického držení těla, že mu astronauti přezdívali „doktor Dítě“ podle známé postavičky z televizního seriálu. Ve skutečnosti bylo MUDr. Cutlerovi už dvaatřicet a těšil se pověsti chladnokrevného a uvážlivého specialisty. Pokud byla astronautka Watsonová na oběžné dráze, působil jako její osobní lékař. Jednou týdně spolu drželi privátní lékařskou hodinku přes uzavřený komunikační okruh a Emma lékaři svěřovala nejintimnější poznatky o svých tělesných funkcích a zdravotním stavu.

Emma mladému muži plně důvěřovala a byla skutečně ráda, když zjistila, že právě on teď drží službu v Johnsonově kosmickém středisku. „V obou očích krvácení bělma,“

hlásila nález Emma. „Když jsem to spatřila, byla jsem z toho na chvíli úplně vedle. Došlo k tomu v důsledku těžkého zvracení, které ho postihlo dnešní noci. Náhlé změny tlaku způsobily ruptury cév v oku.“

„To by teď nebylo to nejdůležitější. Krevní sraženiny se časem vstřebají. Jaké jsou další nálezy?“ dotazoval se doktor Cutler.

„Má horečku třicet osm šest. Pulz sto dvacet. Krevní tlak sto na šedesát. Srdce a plíce se zdají být funkční.

Stěžuje si na bolesti hlavy, ale žádné neurologické změny nenacházím. Straší mně něco jiného, není slyšet práce zažívacího traktu a břicho je pohmatem jaksi podivně měkké. Jen během poslední hodiny zvracel několikrát, ale ve zvratcích nejsou žádné stopy po krvi.“ Odmlčela se, aby si srovnala myšlenky. „Todde, ten hoch vypadá chorobně.

Změřila jsem mu taky sekret slinivky. Amylázu má šest set.“

„Jsem z toho jelen. Myslíš, že je to pankreatitida?“

„Jestli půjde amyláza ještě nahoru, je to nabeton zánět slinivky.“

Emma uvažovala: amyláza je enzym produkovaný slinivkou. Její množství vyletí při zánětu slinivky vzhůru jako raketa. Potíž je v tom, že vysoký obsah amylázy by mohl indikovat také jiné akutní břišní stavy. Například perforaci střev nebo prasklý vřed na dvanácterníku.

„Má taky moc bílých krvinek,“ pokračovala Emma.

„Odebrala jsem mu pro jistotu vzorek a sleduju to.“

„Co jeho anamnéza? Trpěl něčím zvláštním?“

„Jsou tu dvě věci. Za prvé prožíval jakýsi emoční stres.

Jeden z jeho experimentů se nevyvedl a Keniči si to kladl za vinu.“

„A ta druhá?“

„Před dvěma dny mu nešťastnou náhodou stříkla do očí tekutina z těla mrtvé myšky.“

„To chci slyšet podrobně.“ Cutlerův hlas zněl náhle nebezpečně klidně.

„Z neznámých důvodů mu uhynul větší počet laboratorních myší. Jejich těla pak podléhala rozkladu neuvěřitelnou rychlostí. Dělala jsem si starosti s patogenními bakteriemi. Odebrala jsem proto z toho, co z těch myší zbylo, vzorky ke kultivaci a rozboru. Všechny ty vzorky ale přišly vniveč.“

„Jak je to možný?“

„Já myslím, že v důsledku plísňové nákazy. Všechna sklíčka s kulturami zezelenala. Nenašla jsem na nich jediný patogen. Sklíčka a talířky se všemi vzorky jsem musela vyhodit. Totéž se přihodilo i s jiným pokusem, s buněčnou kulturou mořských organismů. Celý projekt jsme museli zrušit, protože se do trubiček s kulturami dostala plíseň.“

Bylo smutným faktem, že plísňová nákaza postihovala čas od času uzavřená prostředí, jakým byla stanice ISS, a to přes veškerou snahu techniků zajistit dostatečnou recirkulaci vzduchu. Například na stanici Mir se okna potahovala čas od času

slizkou

vrstvou

plísně.

Jakmile

se

tyhle

mikroorganismy dostaly do ovzduší stanice, nebylo už

prakticky v lidských silách se jich zbavit. Naštěstí byly tyto plísně a houby pro člověka i zvířata neškodné.

„Takže vlastně nevíme, zda byl Keniči nějakými patogeny napaden, či ne?“ upřesňoval si Cutler.

„Přesně tak. Mně se to v daný okamžik jeví spíš jako zánět slinivky břišní než jako bakteriální infekce. Dala jsem mu nitrožilní výživu a zavedu mu nasogastrickou sondu.“

Odmlčela se a rezignovaně dodala: „Mělo by se začít uvažovat o nouzové evakuaci.“

Nastalo dlouhé a tíživé ticho. Toto byl scénář, jehož se každý hrozil a v němž nikdo nechtěl hrát žádnou roli.

Záchranný člun, známý pod zkratkou CRV, jenž zůstával ukotven zvenčí ke stanici, měl vždy, kdykoli na ní pracovaly posádky, dostatečnou kapacitu k evakuaci všech šesti astronautů. Vzhledem k tomu, že záchranné Sojuzy už

nebyly dávno funkční, byl člun CRV jediným záchranným prostředkem, jejž měli astronauti k dispozici. Jestliže měl člun stanici opustit, musel vzít na svou palubu všech šest astronautů. Takové bylo pravidlo. Aby zachránili jednoho nemocného člena posádky, byli její zbývající členové, všichni do jednoho, nuceni kosmickou stanici opustit a zároveň zlikvidovat a ukončit stovky experimentů

prováděných na palubě. Pro stanici by to znamenalo obrovskou ztrátu.

Ale alternativa zde byla. Keničiho mohli evakuovat při letu příštího raketoplánu. Vše nyní záviselo na posouzení situace z lékařského hlediska. Může Keniči čekat? Emma

věděla, že NASA se zařídí podle jejího úsudku, a právě tato odpovědnost ji nesmírně tížila.

„Co kdybychom ho evakuovali raketoplánem?“ Todd Cutler chápal celé dilema v plné šíři. Na posádku STS 161

čeká připraven raketoplán Discovery, který odstartuje za patnáct dní. Jenže poslání toho letu má vojenský charakter, vyhledat družici a opravit ji. Jenže posádka STS 161 byla připravována pro setkání a spojení se stanicí ISS. „Co kdybyste ji nahradili Kittredgeovým týmem? Mou starou dobrou posádkou sto šedesát dvojkou? Podle plánu se k nám mají připojit až za sedm týdnů. Ale už teď jsou dokonale připraveni.“

Emma se ohlédla na Mika Griggse, který se vznášel vedle ní a naslouchal. Jeho hlavním úkolem jako velitele kosmické stanice bylo udržovat stanici v akceschopném stavu. Proto se stavěl ostře proti návrhům na její opuštění.

Teď se vmísil do hovoru: „Cutlere, tady Griggs. Jestli budu muset evakuovat posádku, přijdeme o všechny dosavadní pokusy. Celé měsíce práce doslova spláchneme do záchodu.

Nejlepším řešením tedy bude podniknout záchrannou akci ze Země. Jestli musí Keniči za každou cenu dolů, tak si pro něho přijeďte. My všichni ostatní tu zůstaneme a dokončíme rozdělané úkoly.“

„Může pacient čekat na záchrannou operaci tak dlouho?“

„Za jak dlouho se sem můžete s něčím dostat?“

„O tom se musím poradit se zázemím. Vzniká tu problém letových oken a spousta dalších…“

„Hele, netahej mě za nos a řekni mi kdy?“

Cutler se na chvíli odmlčel a pak prohlásil: „Je tu se mnou ředitel provozu ISS Ellis. Prosím, řediteli.“

Co se započalo jako důvěrný rozhovor mezi dvěma lékaři, se nyní proměnilo v konferenci otevřenou pro všechny. Na stanici uslyšeli hlas Woodyho Ellise: „Za třicet šest hodin. To je nejbližší možný termín startu.“

Za šestatřicet hodin se může semlít cokoli, pomyslila si Emma. Praskne vřed. Vypukne krvácení. Zánět slinivky přivodí šok organismu a selhání krevního oběhu. Nebo se Keniči může také jednoduše uzdravit: má jen jednoduchou střevní infekci, kterou překoná a bude zase v pořádku.

„Pacienta ošetřuje doktorka Watsonová,“ ozval se Ellis.

„Plně spoléháme na její závěry. Jaký je klinický nález?“

Emma se zamyslila. „Břicho není v žádné akutním stavu, alespoň ne v této chvíli. Ale stav pacienta se může zhoršit každou minutu, a to rychlým tempem.“

„Takže si nejste jistá.“

„Nejsem.“

„Od chvíle, kdy se na nás obrátíte se žádostí o evakuaci, budeme potřebovat ještě dvacet čtyři hodiny k načerpání paliva.“

Tedy celý jeden den od momentu, kdy jim zavoláme o pomoc a skutečným startem. Plus další čas potřebný k

setkání obou objektů v kosmu. Jestli se Keničiho stav náhle zhorší, bude schopna ho udržet tak dlouho naživu? Celá situace šla Emmě silně na nervy. Je sice schopná lékařka, nikoli však jasnovidec. Nemá k dispozici rentgen ani operační sál. Fyzická měření a krevní testy jí sice ukazují abnormální hodnoty, vykazované Keničiho organismem, ale neudávají zdroj potíží. Jestliže teď Emma záchrannou operaci odloží, může Keniči zemřít. Jestliže zavolá o pomoc příliš brzy, miliony dolarů vynaložené na zbytečný let druhého raketoplánu vyletí do vzduchu. Tedy, do vzduchoprázdna. Jestliže teď Emma Watsonová učiní mylné rozhodnutí, je s její kariérou u NASA definitivní konec.

Druhou šanci jí nikdo nedá. Nedali by ji nikomu.

Teď

teprve

do

hloubky

pochopila,

jaké

provazochodecké lano měl na mysli Jack, když ji připravoval na to, že po něm bude možná nucena kráčet!

Jestliže to teď zvořu, dozví se to celý svět. Není málo těch, kteří se jen těší na to, kdy a jak selžu.

Ještě jednou si prohlížela počítačový výtisk, zobrazující výsledky Keničiho krevních rozborů. Nic z toho, co z nich vyčetla, ji neopravňovalo neodvolatelně k tomu, aby stiskla tlačítko, které spustí celou návratovou operaci, a všeobecnou paniku. Ještě ne. Ta chvíle ještě nenastala.

Do mikrofonu oznámila: „Veliteli! Budu ho držet na kapačce a začnu mu ze žaludku odsávat šťávy. Zatím se zdá, že jsme mu docela slušně stabilizovali životní funkce. Dala

bych nevím co za to, abych se dozvěděla, co mu to probíhá v břiše.“

„Takže“, odpovídalo středisko, „podle vašeho mínění není zatím nutno připravovat se na vyslání záchranného raketoplánu?“

Emma se zhluboka nadechla: „Ne. Ještě ne.“

„V každém případě budeme připraveni, jakmile to bude nutné, odpálit Discovery koudel pod zadkem.“

„Dobře. Ulevilo se mi. O pacientově stavu vám podám zprávu, jakmile získám nové výsledky.“ Vypnula mikrofon a otočila se ke Griggsovi. „Doufám, že jsem se rozhodla správně.“

„Hlavně ho koukej vyléčit, doktorko. O. K.?“ zněla Griggsova neslaná nemastná odpověď.

Emma se okamžitě vrátila k pacientovi. S ohledem na to, že Keniči bude potřebovat dohled po celou následující noc, dala ho přemístit z obytného modulu do americké laboratoře. To proto, aby se zdravý zbytek posádky mohl v klidu vyspat. Keniči ležel zazipován do svého spacího pytle.

Infuzní pumpou mu proudil do žil nepřerušený pramínek výživného roztoku. Byl vzhůru, a zjevně v nedobrém stavu.

Luther a Diana, kteří nad Keničim drželi tou dobou hlídku, si při spatření Emmy ulehčeně oddechli. „Zase zvracel,“ hlásila ihned Diana.

Emma si zakotvila nohy do držáku, aby při lékařských výkonech neodlétala nikam mimo vyšetřovací stůl a

zasunula si do uší sluchátka stetoskopu. Pak přiložila membránu přístroje na Keničiho břicho tak jemně, jak jen to dokázala. Překvapilo ji, že neslyší žádné příznačné lomození vnitřností, žádnou práci střev. Trávící trakt se načisto zablokoval. Keničimu se začaly v žaludku městnat všechny produkty trávení. Emma věděla, že je nutno je urychleně odsát.

„Poslyš, Keniči,“ oslovila japonského kolegu co nejohleduplněji. „Zavedu ti teď do žaludku hadičku. Odsaju ti obsah žaludku. To ti srazí bolesti a nejspíš zastaví zvracení.“

„Jakou, hadičku?“

„Nasogastrickou, když už to musíš vědět.“ Otevřela skříňku s lékařskými nástroji. Uvnitř našla přehledně uspořádaná léčiva, medicínská narkotika, nejrůznější lékařské nástroje, vše, co patří do moderně vybavené ambulance. V jedné přihrádce měla naskládané všemožné trubičky, hadičky, nádobky, pytlíky a laryngoskop.

Rozevřela obal, v němž našla dlouhou hadičku žaludeční sondy smotanou do svitku. Hadička byla tenká, z pružného plastu, pečlivě smotaná. Jeden její konec vynikal spoustou perforačních dírek, skrz něž mohla proudit dovnitř odsávaná tekutina…

Keniči vypoulil své rudě žhoucí oči.

„Neboj se, kamaráde. Budu tak opatrná, jak to jen půjde,“ uklidňovala ho lékařka. „Můžeš tomu napomoci,

když, až ti řeknu, polkneš doušek vody. Tenhle konec ti teď zavedu do nosní dírky. Hadička bude postupovat odtud dolů

hrdlem. Až polkneš, vjede ti hadička přes hltan a jícen až do žaludku. Nejméně příjemné to bude hned zkraje, když

začneme hadičku zasouvat. Jakmile bude jednou vevnitř, její další posun dolů ani neucítíš.“

„Jak dlouho ji tam budu mít?“

„Nejmíň jeden den. Dokud se ti neobnoví funkce trávicího traktu.“ Po krátké odmlce dodala: „Keniči, pochop, že je to absolutně nezbytné.“

Keniči zavřel oči a přikývl.

Emma se ohlédla na Luthera. Bylo patrné, že už jen pomyšlení na to, že bude svědkem celé operace, ho naprosto vyvádí z míry. „Bude potřebovat čerstvou vodu. Dones ji,“

vybídla ho Emma. Pak se otočila k Dianě, která bloudila kolem s neutrálním výrazem, který neprozrazoval žádné pocity. Vypadala jako vždy, usebraná, netečná, chladně neúčastná vůči dění kolem.

„Potřebuju soupravu na odsávání,“ požádala ji Emma.

Diana sáhla naučeným pohybem do skříňky, neomylně nahmátla elektrický odsávací přístroj a také pytlík na vysátý obsah.

Emma mezitím rozmotala žaludeční sondu. Napřed namočila jeden její konec do příslušného gelu, aby se hadička řádně promazala a mohla co nejbezbolestněji klouzat dolů celým traktem. Poté Emma podala Keničimu

váček, který mezitím Luther naplnil vodou a stiskla pacientovi povzbudivě předloktí. Ačkoli oči prozrazovaly jeho pocity a i přes zakrvavená bělma svědčily o Keničiho vystrašenosti, zmohl se na souhlasné přikývnutí.

Perforovaný konec hadičky se už leskl pod vrstvičkou čerstvě naneseného gelu. Emma zavedla hadičku pacientovi do pravé nosní dírky a jemně ji začala vtlačovat hlouběji do nosohltanu. Keničimu se oči zalily slzami. Na protest proti pronikajícímu cizímu tělesu se mu z hrdla vydralo zakuckání, hadička si nicméně razila dál cestu dolů jeho hrdlem. Emma nezaváhala. Keniči se začal svíjet: celé jeho tělo se instinktivně zpěčovalo proti nepřirozenému průniku cizího tělesa do vnitřností a snažilo se je vypudit z těla ven.

„A teď polkni tu vodu,“ přikázala mu Emma.

Keniči zasípal a chvějící se rukou si vsunul mezi rty slámku, jejíž druhý konec byl zastrčen do pytlíku s vodou.

„Nasaj vodu, Keniči,“ vyzvala ho Emma.

Vnikne-li polknutím doušek vody do hltanu, příklopka hrtanu se nad vchodem do průdušnice reflexivně uzavře a zabrání tomu, aby tekutina sklouzla do plic. Emma věděla, že stejný mechanismus polknutí teď navede odsávací hadičku do jícnu. Podařilo se, jakmile Keniči polkl, Emma na hadičku zatlačila a navedla ji do jícnu. Pak už jen pokračovala centimetr po centimetru, tak hluboko, až

dírkovaný konec sondy dosáhl žaludku.

„A je to,“ oznámila Emma ulehčeně a pomocí leukoplasti přilepila pacientovi trubičku k nosu. „Moc hezky nám to šlo od ruky.“

„Odsávání je připraveno,“ připomněla se Diana.

Emma připojila hadičku k odsávacímu přístroji. Napřed bylo slyšet zabublání. Potom se v průhledné hadičce objevila šťáva, vystupující pacientovi ze žaludku a vtékala do připraveného obalu. Tekutina byla žlučovitě zelené barvy, ale, jak Emma konstatovala s ulehčením, neobsahovala žádnou krev. Možná že veškerá léčba bude spočívat jen v tomhle, v poskytování úlevy zažívacímu traktu, v odsávání šťáv a zavádění nitrožilní výživy. Jestli Keniči trpí jen běžným zánětem slinivky, mohla by se tahle léčba ukázat jako dostatečná a přiměřená k tomu, aby pacient zvládl příštích několik dnů, jež zbývají do příletu raketoplánu.

„Bolí mě hlava,“ ozval se Keniči a zavřel oči.

„Dám ti něco proti tomu,“ ujistila ho Emma.

„Tak co? Krize zažehnána?“ To byl zase Griggs. Celou tu proceduru pozoroval mlčky a tiše od průlezu, a přesto, že celá operace s hadičkou už skončila, uchovával si Griggs od celé věci odstup, jako by ho už sám pohled na nemocného odpuzoval. Dokonce se na Keničiho ani nepodíval a upřeně hleděl do očí jen Emmě.

„Musíme počkat,“ odpověděla mu.

„Co mám nahlásit do Houstonu?“

„Vždyť jsem mu sotva zavedla tu sondu. Musíme počkat.“

„Budou to ale chtít vědět co nejdřív.“

„To je možný, ale já ještě nic nevím!“ vyštěkla z ničeho nic zprudka. Ovládla se a dodala už klidněji: „Můžeme si o tom promluvit v obýváku?“ Nechala Luthera, aby hlídal pacienta a sama se vydala k průlezu.

V obývacím modulu se k ní a Griggsovi připojil ještě Nikolaj. Obstoupili jídelní stolek, jako by se chystali podělit o oběd. Ve skutečnosti se musili podělit o své obavy plynoucí z nejisté situace.

„Jsi doktorka medicíny,“ trval na svém neodbytně Griggs. „Nemůžeš se konečně rozhodnout?“

„Celou tu dobu nedělám nic jiného, než že se ho snažím stabilizovat,“ opáčila Emma. „Pořád nemám ani tuchu, s čím se tu potýkám. Během jednoho či dvou dnů by se to mohlo usadit. Nebo taky najednou zhoršit.“

„A nemůžeš nám alespoň naznačit, co z toho je pravděpodobnější?“

„Bez rentgenu se nedozvím, co se v něm děje. Vůbec nedokážu říct, v jakém stavu bude zítra.“

„To je teda výborný.“

„Myslím, že by měl letět domů. Přílet raketoplánu by se měl co nejvíce urychlit.“

„Co takhle použít k evakuaci záchranný člun CRV?“

vmísil se Nikolaj.

„Pro přepravu nemocného astronauta se daleko víc hodí klidný a kontrolovaný let raketoplánu,“ namítla Emma.

„CRV lítá jako pominutá koza. Při přistání je daleko závislejší na pozemních podmínkách než velká loď, a už

vůbec nemůže přistát nikde, kde by to bylo z hlediska další přepravy pacienta do nemocnice nejvhodnější.“

„Na záchranný člun zapomeňte,“ usekl je Griggs.

„Stanici neopouštíme.“

Nikolaj začal: „Jestli ale nastane kritický –“

„Emma ho bude muset udržovat při životě tak dlouho, dokud nepřiletí Discovery. Kristepane, tahle stanice se mi z ničeho nic proměnila v pojízdnou ambulanci! Emma ho prostě musí dokázat stabilizovat.“

„A co když se jí to nepodaří?“ trval na svém Nikolaj.

„Lidský život je cennější než všechny naše pokusy.“

„To by bylo to poslední a nejhorší řešení,“ trval Griggs na svém. „Jen tak si naskočit do taxíka a nechat za sebou všechno, na čem jsme se tu dřeli celý dlouhý měsíce.“

„Podívej, Griggsi,“ pokoušela se uplatnit Emma své stanovisko, „mně se nechce opustit stanici o nic víc než

tobě. Abych se sem dostala, prošla jsem celým tím peklem astronautické přípravy a nehodlám si pobyt tady krátit zbytečně ničím ani o minutu. Ale jestliže můj pacient potřebuje okamžitou evakuaci a pomoc, pak nemám o čem rozmýšlet.“

„Pardon, Emmo, že ruším,“ ozvala se Diana od průlezu, „ale právě jsem dokončila rozbor Keničiho posledního krevního vzorku. Myslím, že byste ho měla vidět,“ řekla a podávala Emmě výtisk z tiskárny počítače.

Emma se začetla do výsledku na papíře: Kreatin: 20,6

(norma 0-3,08).

Na první pohled jí bylo zřejmé, že onemocnění se netýká slinivky a že nejde o žádnou banální zažívací příhodu. Vysoký obsah kreatinu zpravidla provázel nebo předznamenával srdeční nebo svalové poškození.

Zvracení muže někdy indikovat infarkt! zapátrala Emma ve své cvičené paměti.

Pohlédla na Griggse. „Takže jsme právě dospěli k rozhodnutí, veliteli. Sděl do Houstonu, ať sem pošlou raketoplán. Keniči musí dolů.“

2. SRPNA

Jack přitáhl otěž kosatkové plachty. Svaly na rukou mu nabíhaly námahou, jak vší silou dotáčel páku ráčny. Kosatka se naplnila větrem a se spokojeným plesknutím potáhla celou loď tak, že celá poskočila vpřed. Kajutová plachetnice Sanneke se naklonila na levobok a s mohutným syčením začala přídí krájet kalné vody zátoky Galveston Bay. Jack

byl sám se sebou spokojen: už časně zrána nechal za sebou otevřené vody Mexického zálivu a brzy po poledni už

obeplouval mys Point Bolivar, vyhýbaje se hbitě trajektům mířícím na Galveston Island. Nyní už křižoval mezi rafinériemi, které se začaly množit jako houby po dešti podél obou břehů řeky. Udržoval kurz směrem k jezeru Clear Lake. K domovu.

Čtyři dny na moři v Mexickém zálivu plně postačily k tomu, aby se Jack proměnil v nikdy neholeného indiána.

Když se rozhodoval, že vyrazí na plavbu, nikomu o svém úmyslu ani nemukl. Zabalil si prostě potraviny, na otevřeném moři vytáhl plachty a dal zmizet zemi za obzorem. Vydal se vstříc nocím tak temným, že svit hvězd až oslňoval zrak. Lehával na zádech na palubě, zatímco mořské vlny něžně pohupovaly trupem plachetnice. Do hvězd hleděl bez přestávky po celé dlouhé hodiny.

Pozoroval jednotlivá souhvězdí, probíral se mořem hvězd, které se prostíralo po nebeské báni od kraje ke kraji, kam až

oko dohlédlo. Velmi rád se nechal klamat představou, že on sám letí napříč nebeským prostorem, že každé zhoupnutí vlny ho jen dále odráží a nese vstříc další galaxii… Své vědomí dokonale oprostil od všech myšlenek a nechal do něj vstupovat jen hvězdy a oceán. Hle, ostrým světlem teď zazářil meteor, a Jack si v tu chvíli připomněl Emmu.

Jakkoli dokázal kontrolovat chod svých myšlenek a oprošťovat mysl od všeho, co nesouviselo s nebem a

mořem, nikdy se mu zcela nepodařilo zapudit vzpomínky na ženu. Byla s ním neustále, vznášejíc se kdesi na samém krajíčku jeho vědomí, vždy připravena v libovolný nečekaný okamžik vklouznout do jeho myšlenek. Totiž, nikoli v libovolný okamžik, nýbrž právě ve chvílích, když to očekával nejméně a když si to nejméně přál. Celý se napružil a upřel zrak k odumírající stopě, již za sebou zůstavoval meteorit. A navzdory tomu, že v okolí nedošlo k žádné zjevné změně, ani vítr nezměnil směr, ani vlny svůj rytmus, pocítil Jack náhle a neodbytně svou samotu.

Proto dnes ráno, ještě dávno před úsvitem, provedl z ničeho nic zpětný obrat, položil jachtu na levobok a vydal se zpátky k přístavu. Teď už směřoval s pomocí motoru proti proudu řeky a spěl k jezeru Clear Lake. Když spatřil střechy prvních budov, blyštících se v ranním slunci, zalitoval svého okamžitého popudu vrátit se do přístavu tak záhy. Pokud se zdržoval v zátoce Galveston, osvěžovala ho nepřetržitě bríza. Zato zde horkost dne už sálala neutišitelnou silou a vlhkost prostupovala vše kolem.

Konečně přirazil ke svému kotvišti a vyvázal loď k pacholeti… Po několika dnech strávených na moři se cítil na vlastních nohou na pevnině poněkud nejistě. První, čeho si teď dopřeje, bude studená sprcha, rozhodl se. Úklid lodi počká až do večera, až se vzduch trochu ochladí. A pokud jde o toho Emmina kocoura, jeden den v útulku navíc mu až

tak neuškodí. Přehodil si lodní pytel přes rameno a vydal se

směrem k loděnici. Když míjel malý obchůdek na náspu přístaviště, upoutal jeho zrak titulek, vykukující ze svinutého deníku vystaveného na prodej ve skříňce obchodu.

Pytel mu samovolně sklouzl z ramene a s ducnutím žuchnul o beton přístaviště. Na titulní straně Houston Chronicle dnešního ranního vydání se skvěl velkými písmeny nadpis:

PŘIPRAVUJE

SE

ZÁCHRANNÝ

LET

RAKETOPLÁNU-START ZÍTRA

Co se tam mohlo stát? Co se zase zvrtlo? Rozechvělou rukou vytáhl z kapsy drobné, vsunul dva čtvrťáky do otvoru pro mince a počkal, až mu ze skříňky vypadne výtisk deníku. Zprávu provázely dva snímky. Na jednom poznal Keniči Hiraie, astronauta agentury NASDA z Japonska, na druhém svou ženu Emmu.

Jack popadl pytel a rozběhl se k nejbližšímu telefonu.

Na poradě se shromáždili tři odborní letoví lékaři. Už z toho rozložení sil Jack usoudil, že problém je medicínské povahy. Jakmile rozrazil dveře místnosti, všechny tři tváře se k němu udiveně otočily. V očích ředitele provozu stanice Woodyho Ellise četl nevyřčenou otázku: Který čert tě sem nese, Jacku McCallume?

Než stačil podat vysvětlení sám, vmísil se do toho kolega Todd Cutler: „Jack spolupracoval na vývoji manuálu pro první posádku. Řídí se podle něho dodnes lékařské nouzové postupy prováděné na palubě stanice. Myslil jsem, že by se k nám Jack mohl připojit.“ Ellis váhavě pravil: „Osobní zájem může věci zkomplikovat.“ Tím osobním zájmem myslil Ellis nepochybně Emmu.

„Pro nás je každý člen posádky jako člen rodiny,“

prohlásil Todd. „V tomto smyslu tu máme každý svůj osobní zájem.“ Jack zaujal mlčky místo vedle Todda. Kromě Todda seděli u různých pultů ještě zástupce ředitele Národního kosmického dopravního systému NSTS, ředitel provozu Mezinárodní vesmírné stanice, tři letoví lékaři a ještě několik vedoucích programů. Přítomna byla také pracovnice pro styk s veřejností za NASA Gretchen Liuová.

S výjimkou startů raketoplánů sdělovací prostředky provoz a operace NASA větším dílem ignorovaly. Dnes se ale novináři ze všech agentur tísnili v omezeném prostoru tiskového střediska NASA jako herinci a trpělivě čekali, až

se na scéně objeví Gretchen. Bože, jaký rozdíl může způsobit jeden jediný den! Přízeň veřejnosti je vrtkavá.

Veřejnost si žádá výbuchy, tragédie a krize. Běžných letů si prakticky nevšímá. Zázrak spočívající v bezchybném a hladkém průběhu letu nikoho nezajímá.

Todd pošoupl k Jackovi slohu papírů, na jejímž vrchu ležel lístek s rukopisnou poznámkou: Laboratorní a klinické nálezy Keniči Hiraie za posledních 24 hodin. Vítej zpět.

Jack se rychle probíral medicínskými zprávami a jedním uchem přitom sledoval průběh mítinku. Jack zaostával za vývojem posledních událostí asi o jeden den a nyní usiloval o to, aby co nejrychleji postihl jádro problému. Takže co tu máme? Astronaut Keniči Hirai vážně ochořel. Jeho nálezy každého mátnou. Raketoplán Discovery je připravován ke startu na šestou ranní s posádkou pod vedením velitele Kittredge a s lékařem-astronautem na palubě. Odpočítání zatím běží podle harmonogramu.

„Pokud jde o vaše doporučení, nastaly nějaké změny?“

ptal se lékařů zástupce ředitele NSTS. „Jste stále názoru, že s Hiraiem se nemá na palubě nic podnikat a že se má čekat na přílet evakuačního raketoplánu?“

Slova se ujal Todd Cutler. „Zastáváme stále názor, že evakuace raketoplánem je nejspolehlivější řešení. V tomto ohledu nic na svých závěrech neměníme. ISS je z lékařského hlediska poměrně dobře vybavená stanice. Nese na palubě veškerá léčiva a zařízení potřebná pro kardiopulmonární resuscitaci.“

„Myslíte si tedy i nadále, že šlo o srdeční záchvat?“

Todd pohlédl na své lékařské kolegy. „Upřímně řečeno,“ pravil s patrným zaváháním, „si tím nejsme zcela jisti. Jsou tu příznaky ukazující na infarkt myokardu čili, jak

se lidově říká, na srdeční mrtvici. Svědčí o tom zejména zvyšující se hladina enzymů v krvi, a to enzymů

produkovaných právě srdcem.“

„Jak to přijde, že si nejste jisti diagnózou?“

„Protože EKG vykazuje jen nespecifické změny, několik inverzí na té-vlnách. To není právě klasický obraz při infarktu. Kromě toho prošel Hirai, než byl zařazen do tohoto letu, přepečlivými opakovanými prohlídkami.

žádné příznaky kardiovaskulárního onemocnění ani žádné rizikové faktory se nenašly. Proto říkám, že si nejsme jisti, co vlastně probíhá. Nicméně musíme vycházet z toho, že na palubě prodělal srdeční záchvat. Z toho plyne, že evakuace raketoplánem je nejlepší řešení, protože průběh takového návratu v raketoplánu je k pacientovi ohleduplnější a celý let řízenější než v malém záchranném člunu CRV. Pro pacienta představuje cesta raketoplánem daleko nižší zatížení a stres. Do té doby by si na stanici měli umět poradit se srdeční arytmií, kdyby se ještě vyskytla.“

Jack vzhlédl od laboratorních nálezů, jimiž se ještě probíral, a řekl: „Bez potřebného laboratorního zařízení na stanici není možné blíže určit ani specifikovat, o jaké jednotlivé enzymy jde. Z čeho vlastně víme, že se jedná právě o enzymy produkované srdcem?“

Pozornost všech se obrátila k Jackovi.

„Co míníš tím specifikováním, Jacku?“ zeptal se Woody Ellis.

„Kreatinová kináze je enzym, pomáhající svalům využívat uloženou energii. Produkuje ho jak příčně pruhované svalstvo, tak srdeční sval. Dojde-li k poškození srdce, k čemuž může dojít například při srdečním záchvatu, zvýší se hladina příslušného enzymu v krvi. Z toho můžeme usuzovat na to, že Hirai prodělal infarkt. Jenže, co jestli ten enzym nebyl vyloučen Hiraiovým srdcem?“

„A odkud by se v krvi vzal?“

„Mohlo dojít k poškození jiného svalu. K malému svalovému úrazu, například. Nebo to způsobila svalová křeč.

Nebo zánět svalu. Někdy se stane, že se hladina kreatinového enzymu zvýší po aplikaci jednoduché injekce do svalu. Proto je nutno vždycky enzym dále specifikovat, rozkládat jej na prvočinitele, na jemnější složky. Pak se dozvíte, zda byl skutečně vyloučen srdečním svalem. To je normální postup, který však v podmínkách stanice provést nelze.“

„Takže, jestli tomu dobře rozumím, nemusel vůbec nakonec dostat infarkt?“ chtěl vědět Ellis.

„Přesně tak. Vedle toho je tu ještě další překvapivá okolnost. Po akutním poškození svalu by se hladina enzymu měla vrátit do normálu. Jenže podívejte se na její průběh a posuďte sami.“ Jack hrábnul do papírů a odečetl čísla. „Za posledních dvacet čtyři hodin hladina enzymu nepřetržitě stoupá. Což svědčí o jakémsi trvalém poškození, či poškozování.“

„A to je jen část jedné velké záhady,“ přidal se Todd.

„V celé řadě testů dostáváme abnormální hodnoty, aniž

bychom byli s to stanovit příčiny fluktuací. U jaterních enzymů, ledvinových abnormalit, u sedimentačních hodnot, v počtech bílých krvinek. Některé hodnoty jdou nahoru, jiné dolů. Vypadá to nakonec tak, jako by byly postupně, jeden za druhým, zasahovány jednotlivé vnitřní orgány.“

Jack na něho pohlédl. „Jak, zasahovány?“

„Řečeno obrazně, Jacku. Jako by proti nim něco útočilo.

Nevím, s čím se tu potýkáme. Ale vím, že u Hiraie nejde o žádné pochybení ve výsledcích laboratorních testů. Provedli jsme kontrolní testy na ostatních členech posádky a u nich jsou všechny výsledky v mezích normy.“

„Dobrá, ale je natolik vážně nemocen, aby to ospravedlnilo evakuaci?“ Otázka přišla od ředitele letů

raketoplánů. Z celé situace byl evidentně velmi nešťastný, neboť původní úkol letu raketoplánu Discovery zněl vyhledat a opravit utajovanou špionážní družici Capricorn.

A nyní měl být tento let znenadání zasvěcen záchranné operaci. „Washingtonu se nebude líbit, jestli dojde k odkladu opravy družice. Vy nám chcete proměnit Discovery v létající ambulanci. Je to opravdu nutné? Nemůžete Hiraie vyléčit na stanici?“

„Vyléčení nemůžeme zaručit. Nevíme totiž ani, co mu vlastně je,“ odpověděl Todd.

„Pro pána krále, vždyť tam máte nahoře doktora!

Cožpak si s tím Japoncem ta ženská nedokáže poradit?“

Jack se ihned naježil. To byl přímý, nezastřený útok na Emmu. „Nemá k dispozici ani rentgenové snímky,“ namítl tiše Jack.

„K dispozici má ale všechno ostatní, co by mohla potřebovat. Vždyť vy sám, doktore Cutlere, jste se před časem o stanici ISS vyjádřil jako o dobře vybavené lékařské instituci.“

„Astronaut Hirai musí na zem co nejrychleji,“ prohlásil nekompromisně Todd Cutler. „To je naše neměnné stanovisko. Chcete-li uvádět v pochybnost závěry vašeho palubního lékaře, je to vaše věc. Já můžu jen prohlásit, že bych si nikdy nedovolil zpochybňovat názor třeba palubního inženýra, pokud by se vyjadřoval například o pohonných jednotkách či systémech raketoplánu.“

A toto prohlášení doktora Cutlera uťalo spor definitivně.

O chvíli později se ozval zástupce ředitele NSTS: „Stojí evakuaci v cestě ještě nějaké jiné překážky?“

„Počasí,“ promluvil poprvé meteorolog NASA. „Musím vám sdělit, že západně od souostroví Guadeloupe se vytváří bouřkový systém, pohybující se zvolna k nám. Nebude mít sice vliv na start raketoplánu, ale v závislosti na tom, jak se bude v příštích dnech hurikán pohybovat, mohl by příští týden vytvořit problémovou situaci nad Kennedyho mysem.“

„Děkujeme za povzbuzení,“ rozhlédl se zástupce ředitele po místnosti. S další otázkou už nikdo nepřišel. „To znamená, že start raketoplánu má stále souhlas a je plánovaný na pět nula nula ráno. Tak to se tam všichni sejdeme.“

Kapitola 10

PUNTA ARENA, MEXICO

Cortezovo moře se blyštilo v paprscích zapadajícího slunce jako cizelované stříbro. Od svého stolečku na verandě kavárny Las Tres Virgenes pozorovala Helena Koenigová rybářské čluny vracející se od Punta Colorado.

Ze všech denních dob milovala Helena nejvíc právě tuhle: večerní bríza jí příjemně ochlazovala do bronzova opálenou pokožku a svaly odpočívaly po osvěžujícím odpoledním plavání. Objevil se číšník a postavil před ní sklenku likéru Margarita.

„Gracias,“ poděkovala Helena poněkud stydlivě.

Na moment se jejich pohledy střetly. Hleděla do očí klidného a důstojného člověka, číšníka s unaveným pohledem a stříbrem prokvetlými spánky. Pocítila jakýsi závan ostychu či viny. Yankeeovský pocit viny, pomyslila

si, pozorujíc, jak muž kráčí zpět k barovému pultu. Tento pocit zažívala vždy, když se rozjela na jih do Baja.

Ucucávala z poháru a těšila se pohledem na azurové moře. Z

dáli se sem nesly tóny trumpet: to kdesi na pobřeží kapela vyhrávala mariachi.

Měla za sebou příjemný den, jehož větší část strávila v teplé mořské vodě. Dopoledne se věnovala potápění a vydýchala plné dvě kyslíkové bomby. Odpoledne k nim přidala ještě celou jednu, tentokrát v mělčích vodách. A nakonec, těsně před večeří, si příjemně zaplavala ve zlatavých odlescích k obzoru se sklánějícího slunce. Moře bylo její útěchou, svatyní. Vždycky tomu tak bylo. Na rozdíl od mužské lásky, příchylnost moře k jejímu tělu byla stálá a nikdy ji nezklamala. Moře bylo vždy připravené ji obejmout a laskat. V krizových chvílích se vždy mohla utéci do jeho útěšlivé náruče.

Proto opět přijela sem, na pláže do Baja. Plavat v teplých vlnách a užívat si samoty. V místě, kde ji nikdo nemohl dostihnout. Ani Palmer Gabriel.

Douškem řízného nápoje se jí rty samy sešpulily.

Obrátila ho do sebe a objednala si ihned další. Vypitý alkohol jí dával pocit, že se vznáší ve vzduchoprázdnu. No prima, je teď svobodná ženská. A ten projekt už pohřbila, úplně ho uzavřela. Kultury zničila. I když se Palmer vztekal jako posedlý, je si jista, že se rozhodla správně. Pro bezpečnou variantu. Zítra si pospí, objedná si do pokoje

horkou čokoládu a huevos rancheros k snídani. Pak si navlékne akvalungový přístroj a vrhne se znovu do objetí svého azurového milence.

Tu ji ze snění vyrušil hlasitý ženský smích. Pohlédla k baru. Muž a žena tam flirtovali. žena byla štíhlá a opálená, mužský měl svaly jako kotevní lana. Románek na dovolené, uhádla ihned Helena. Právě se rozjíždí. Dají si asi společnou večeři, potom procházku po pláži, ruku v ruce. Pak polibek nebo dva, objímání a celý ten rituál dvoření a páření, naditý hormony. Helena je sledovala pod dvojím úhlem zájmu.

Jednak okem vědce, jednak okem závidící ženy. Věděla, že tyhle rituály už pro ni nejsou. Je jí devětačtyřicet a vypadá na to. Pas tlustý, vlasy z poloviny šedivé, obličej naprosto průměrný, vyjma neobyčejně živých a inteligentních očí. Ví o sobě dobře, že není typ pro vzorově opálené Adonise z pobřeží.

Dorazila svou druhou sklenku likéru. Nyní se už pocit beztíže rozprostřel celým jejím tělem. To byl neklamný signál, že by si měla dát něco k večeři. Otevřela jídelní lístek. Na samém vrchu stálo: Restaurante de Las Tres Virgenes. Tedy U Tří panen, pochopila. To se k ní teď docela hodí. Mohla tu být docela dobře za pannu.

Znovu se přiblížil číšník, aby přijal objednávku.

Objednala si grilovanou rybu. Zrak jí padl na obrazovku místního televizoru umístěného nad barem. Spatřila na ní

záběr raketoplánu připraveného na startovací plošině ke startu.

„Co tam říkají?“ zeptala se číšníka. Ten pokrčil rameny.

„Zesilte zvuk,“ zavolala přes sál na barmana. „Prosím!

Musím to slyšet.“

Sáhl po ovladači hlasitosti. Shodou okolností měli naladěný americký kanál a pořad běžel v angličtině. Helena přešla k baru a se zaujetím sledovala reportáž.

„… evakuace astronauta Keniči Hiraie ze zdravotních důvodů. NASA nevydala žádnou podrobnější zprávu.

Obvykle dobře informované zdroje však uvádějí, že letoví lékaři, včetně palubního, si s onemocněním nevědí rady. Na základě krevních rozborů provedených dnes ráno považovali za nutné doporučit vyslání záchranného raketoplánu.

Discovery se má vznést zítra ráno v šest hodin amerického východního letního času…“

„Missis“ oslovil ji číšník.

Obrátila se k němu. Číšník držel v ruce drink. „Přejete si ještě jeden?“

„Ne. Ne. Musím ihned odejít.“

„A co vaše objednávka –“

„Ruším to. Tady, vezměte si.“ Otevřela peněženku, předala muži patnáct dolarů a spěšně vyšla z restaurantu.

Ihned jakmile doběhla do hotelového pokoje, pokusila se dovolat Palmeru Gabrielovi do San Diega přes

mezinárodní ústřednu. Musela volat nejmíň desetkrát, než ji spojili. Ozval se však jen Palmerův záznamník.

Helena tedy diktovala: „Na palubě ISS mají nemocného astronauta. Palmere, to je přesně to, čeho jsem se obávala.

Před čím jsem vás vždy varovala. Jestli se to potvrdí, budeme musit bleskově jednat. Dříve než…“ Zarazila se a pohlédla na hodinky. Tohle je k ničemu, řekla si a zavěsila.

Musím domů do San Diega. Jsem jediný člověk, který si s tím umí poradit. Jsem tam prostě nezbytná.

Oblečení naházela do kufru, odhlásila se z hotelu, skočila do taxíku, aby se po zhruba dvacetikilometrové jízdě dostala na malinké letiště v Buena Vista. Odsud se dopraví malým letadlem zprvu do La Pazu, odkud už poletí pravidelným leteckým spojem do San Diega.

Přeprava místním taxíkem byla pravé peklo. Cesta byla hrbolatá, otevřenými okny se valil dovnitř prach. Ještě více než téhle pekelné jízdy se ovšem obávala nastávajícího letu.

Malá letadélka jí naháněla strach. Kdyby nehrála roli každá minuta, volila by jinou cestu, vlastním autem do Baja Peninsula. Jenže její vůz byl bezpečně zaparkován v přímořském lázeňském městě a ona se teď kodrcá taxíkem.

Zpocenými dlaněmi svírala držadlo ve vozidle a představovala si všechna možná letecká neštěstí, která ji v následujících minutách mohou postihnout.

Aby se nebrala tak vážně, zahleděla se raději k nočnímu nebi, čistému a sametově tmavému, a vzpomenula na ty

lidičky nahoře, kteří jsou zavřeni v kosmické stanici. Na rizika, která podstupují lidé statečnější, než je ona. Všechno závisí od úhlu pohledu, napadlo ji. Let malým letadlem je jako nic ve srovnání s nebezpečími, kterým čelí astronauti.

Na její zbabělost a strachy teď není čas ani místo. Tam visí životy lidí na vlásku. A Helena je jediný člověk, který ví, co je nutno udělat.

Poskakující auto se náhle ocitlo na hladkém povrchu.

Nakonec se tedy, díkybohu, probojovali na dlážděnou cestu.

Znamená to, že do Buena Vista je to už jen pár kilometrů.

Jako by vycítil důležitost chvíle a celé jejich jízdy, přidal řidič plyn. Do oken zavanul svěží větřík a zchladil Heleně tváře, dosud plné štiplavého prachu. Přesto se rozhodla okno raději zavřít. Začala kličkou vytáčet postranní sklo nahoru.

V tu chvíli ucítila, jak se taxík smýknul vlevo.

Postřehla, že řidič začal předjíždět pomalejší vozidlo před sebou. Pohlédla kupředu a zhrozila se. Řidič se rozhodl předjet právě v zatáčce.

„Más despacio!“ zvolala. „Zpomalte!“

To se už ocitli na úrovni předjížděného vozidla. Taxikář tlačil na pedál plynu, co to dalo, jenže druhý řidič se rozhodl nenechat si to líbit a přidal též. Silnice před nimi se stáčela vlevo a mizela za ohbím cesty.

„Nepředjíždějte!“ vykřikla. „Prosím, ne!“

Poslední, co na tomto světě spatřila, byla oslepující záře předních světel protijedoucího vozidla.

Pak si ještě pažemi zakryla tvář, aby tu nesnesitelnou zář ztlumila. Co se jí nepodařilo ztlumit, byly příšerné zvuky skřípějících pneumatik a jekot jejího vlastního hlasu. Pak po nich skočila protijedoucí světla jako dravec po kořisti.

3. SRPNA

Ze svého místa za skleněnou přepážkou, která oddělovala galerii pro návštěvníky od prostoru řídicího letového střediska, měl Jack neobyčejně dobrý výhled.

Každý pult byl obsazen odborníkem, každý odborník měl zevnějšek pečlivě upravený pro záběry televizních kamer. I když muži a ženy pracující u řídicích pultů byli do plnění svých povinností hluboce zabráni, nikdy úplně nezapomněli na skutečnost, že jsou neustále pozorováni, snímáni, že je sleduje oko veřejnosti a že každé jejich gesto, nervózní pohození hlavou, sebemenší záškub ve tváři je pečlivě sledováno lidmi za dělicím sklem. Není tomu ani rok, co Jack seděl za jedním z pultů jako letový lékař při startu raketoplánů. Po celou dobu na sobě pociťoval jako nejasný, avšak nepříjemný paprsek dopadající mu zezadu na šíji

upřené zraky cizích příchozích. Věděl tedy přesně, jaké pocity si musí prožít ti dole.

A přesto, nálada panující v řídicím středisku se vyznačovala ledovým profesním klidem. A stejně tak profesionálně zněly hlasy, ozývající se v komunikačním okruhu. Právě takový image si NASA přála postupně vybudovat v očích veřejnosti, obraz profesionálů

svědomitě plnících své poslání a činících to s nadhledem. Co veřejnost neviděla, bylo řešení krizových situací v zázemí, balancování na hranici katastrof, když se věci vymkly z rukou a hrozil zmatek. Neviděla ani jejich zvládání nacvičenými postupy.

Prosím, dnes žádné krize, přál si Jack. Dnes je u kormidla Carpenter. Všechno snad proběhne dobře.

Startovnímu týmu dnes velel letový ředitel Randy Carpenter, starý a zkušený odborník, který během své kariéry zvládl perfektně už nejednu krizi. Carpenter zastával názor, že tragédie při kosmických letech nejsou zpravidla důsledkem jednoho velkého selhání jedné funkce, nýbrž

spíše následkem řady drobných problémů, vršících se jeden na druhý, až vyústí v havárii. Díky této filozofii se stal Carpenter neúprosným perfekcionistou zaměřeným na každou drobnost. Každý, i ten nejmenší zádrhel považoval za zdroj možné krize. Jeho tým ho zbožňoval a vzhlížel k němu jako k pánubohu, a to doslova, neboť Carpenter byl

vzrůstem obr, měřil bezmála dva metry a vážil skoro sto padesát kilo.

Pracovnice pro styk s veřejností Gretchen Liuová seděla v poslední řadě, na levém konci řady stolů. Jack ji zachytil právě v okamžiku, kdy natáčela hlavu k návštěvnické galerii nad sebou a obdarovala žurnalisty tím nejzářivějším úsměvem, nesoucím poselství: všechno je O. K. Dnes si na to oblékla své oblíbené „televizní“ šaty barvy námořnické modři s šedým hedvábným šátkem uvázaným kolem krku.

Tento let dnes poutal pozornost světové veřejnosti. Většina zástupců sdělovacích prostředků se již shromáždila přímo na mysu Canaveral. Také sem do Houstonu dorazilo dostatek reportérů, aby do posledního místa zaplnili návštěvnickou galerii a mohli osobně sledovat práci řídicího letového střediska.

Do startu raketoplánu zbývalo deset minut. Z tlampačů

odvysílali poslední hlášení o meteorologické situaci.

Pokračoval odpočet posledních sekund do startu. Jack se naklonil kupředu. Jak se přibližoval okamžik odpálení rakety, tím větší napětí pociťoval ve svalech. Opět se ho zmocnila startovní horečka. Když před rokem opouštěl své místo v týmu připravujícím se ke kosmickému letu, měl za to, že tohle všechno už navždy nechává za sebou. Jenže to tu bylo znovu, staré známé vzrušení. Jeho starý sen se neodbytně vracel. Jack viděl před svým vnitřním zrakem posádku připoutanou do křesel. Na dálku doslova cítil

chvění lodi až v jejích v základech, to jak narůstal tlak v komorách s kapalným kyslíkem a vodíkem. Představoval si pocit uvěznění, který prožívají astronauti, jakmile natěsno zaklapnou průzory svých helem… Sykot unikajícího kyslíku… Zrychlení srdečního tepu… „Právě probíhá zážeh startovacích raketových motorů SRB,“ uslyšeli všichni hlas Gretchen Liuové, která celý start komentovala. „A start! Je odstartováno. Od této chvíle přechází veškeré řízení letu sem k nám, do letového střediska v Houstonu…“

Na centrální obří obrazovce mohli nyní všichni sledovat, jak raketoplán nabírá východní kurz a ve vznosném oblouku postupuje po plánované trase letu.

Jackovi tlouklo srdce jako o závod a napětí v celém těle ne a ne povolit. Záběr startujícího raketoplánu byl nyní reprodukován v desítkách kopií na obrazovkách televizorů, nainstalovaných porůznu vysoko nad hlavami lidí v sále, přímo před očima návštěvníků galerie. Obraz startu rakety sem vplouval přímo z Kennedyho základny na mysu Canaveral. Všichni také mohli naslouchat konverzaci probíhající mezi velitelem letu Carpenterem a velitelem raketoplánu Kittredgem. Discovery stále bezchybně stoupal a rychle se propracovával do horních vrstev atmosféry, až

tam, kde se astronautům modré nebe promění v černý háv vesmíru.

„Vypadá to skvěle,“ ozvala se opět Gretchen, která měla možnost komunikovat s novináři bezprostředně přes zvláštní

komunikační okruh. Její hlas prozrazoval hrdost nad dokonale provedeným startem. A skutečně až sem šlo všechno hladce. Raketoplán prošel triumfálně maximálním přetížením, bodem Max Q, hladce se odpoutal od startovacích raket, vypnuly hlavní motory.

V letovém řídicím středisku stál letový ředitel Carpenter nepohnutě, s očima upřenýma na nevelkou obrazovku.

„Discovery,“ ozval se nyní jeho hlas, „připravte se na odhození ET.“

„Rozumím, Houstone,“ slyšeli velitele Kittredga z lodi.

„ET odhozena.“

Carpenterova masivní hlava sebou cukla a Jack z toho neomylně usoudil, že se něco děje. Dole ve středisku najednou ožily všechny pulty nečekanou aktivitou. Několik pracovníků už natočilo hlavy směrem ke Carpenterovi. Ten nedával najevo žádné vzrušení, ale jeho ramena, jindy poklidně spuštěná dolů, se mu nezadržitelně zvedala vzhůru až k boltcům uší. Také Gretchen se naklonila kupředu, jednou rukou si přidržovala sluchátko pevně k uchu a poslouchala, co se děje v okruhu.

Něco jde šejdrem, věděl s jistotou Jack.

Také galerie mohla sledovat v přímém přenosu vše, co probíhalo mezi kosmickou lodí a zemí.

„Discovery,“ promluvil opět spojař, „technici mi hlásí, že se nezavřel poklop nad přípojkou potrubí. Potvrďte to!“

„Rozumím. Potvrzuji, záklopka se nezavírá.“

„Uzavřete ji ručně.“

Nastala mučivá chvíle čekání. Po dlouhé pauze se konečně ozval Kittredgeův hlas: „Houstone, je to O. K.

Záklopka uzavřena.“

Teprve když Jack opět uslyšel sykot vlastního dechu, valícího se mu z plic ven přes hlasivky, uvědomil si, že po celou tu kritickou dobu ani nedýchal. Až do této chvíle, do tohoto stadia letu, to byla jediná závada. Všechno ostatní funguje normálně. Jenže adrenalin, který se mu vyplavil do krve, už nebyl s to potlačit. Ruce se mu zpotily jako při zkoušce ve škole. Ten drobný zádrhel byl jen malým připomenutím toho, kolik z desetitisíců součástek se může pokazit či selhat. Od této chvíle už Jacka neopustí pocit stísněnosti.

Hleděl dolů do místnosti střediska a hádal, zda Randy Carpenter, nejlepší z nejlepších, trpí stejně zlou předtuchou jako on.

4. SRPNA

Měl pocit, jako by se budík, který mu nepřetržitě tiká a odměřuje čas v mozku, automaticky přetočil a prohodil mu režim dne a noci, Jack se probudil přesně v jednu po půlnoci. Ležel v posteli, oči dokořán. Budík na nočním

stolku k němu vysílal zelenkavé světýlko svítících ručiček.

Naladil jsem se na stejný biologický čas jako ti na Discovery, napadlo ho. Vydal jsem se za nimi celým svým duchem, spěchám za nimi, abych žil jejich časem.

Emminým časem. Mé tělo začalo synchronizovat svůj rytmus s jejím. Za hodinu se Emma probudí a zahájí další pracovní den. A tady jsem já, už vzhůru, abych si srovnal svůj život s jejím.

Jack se ani nepokusil znovu usnout. Vstal a oblékl se.

V jednu třicet po půlnoci hučelo řídicí letové středisko aktivitou. Jedním cvičeným pohledem přelétl Jack řadu obrazovek indikujících aktuální stav letu. Pokud šlo o Discovery, nenašel nic, co by svědčilo o nějaké kritické situaci.

Vstoupil ještě hlouběji do nitra budovy, až do řídicího střediska Mezinárodní kosmické stanice. Středisko pro ISS

bylo podstatně menší než mohutné letové středisko pro raketoplány, ale vybaveno bylo obdobně: kontrolní pulty, konzole, obslužný personál. Jack se vydal přímo k pultu palubních lékařů a sesul se do křesla hned vedle Roye Bloomfelda, službu konajícího lékaře. Bloomfeld vypoulil udiveně oči.

„Ahoj, Jacku. Se mi zdá, že se chceš vážně vrátit na plný koule do programu.“

„Nemůžu si to nechat ujít.“

„Pro prachy to určitě neděláš, to znamená, že nemůžeš žít bez toho vzrůša.“

Opřel se dozadu do opěradla křesla. „Dneska ale, díkybohu, se žádné vzrůšo nekoná.“

„Pacient je stabilní?“

„Posledních dvanáct hodin beze změny.“ Bloomfeld ukázal očima na obrazovku s telemetrickými údaji. Na ní se průběžně promítaly údaje elektrokardiografu Keniči Hiraie a hodnoty jeho krevního tlaku. „Tep pravidelný jako hodinky.“

„žádný vývoj?“

„Poslední měření jsou čtyři hodiny stará. Bolesti hlavy se ještě zvýšily, horečka neustupuje. Antibiotika nezabírají.

Jsme z toho už všichni na hlavu.“

„Co si o tom myslí Emma?“

„Ta už je v tuhle chvíli tak vyčerpaná, že nejspíš nemyslí na nic. Doporučil jsem jí, aby si schrupla, protože my tu stejně fungujeme jak ponocní. Zatím je to spíš nuda.“

Bloomfeld znovu zívnul. „Poslyš, půjdu si močnout.

Pohlídáš mi to tu na chvíli?“

„Spolehni se.“

Bloomfeld odešel a Jack si nasadil na hlavu sluchátka.

Cítil se opět ve formě a příjemně, ve známém křesle s řadou známých přístrojů před očima. Ve sluchátkách mohl odposlouchávat

rozhovory

ostatních

pracovníků

a

specialistů. Očima mohl sledovat dění na centrální

obrazovce. Tam se na pozadí rozložené mapy světa posunoval jako zářivý bod obraz vesmírné stanice pohybující se po své oběžné dráze ve tvaru sinusoidy. Ano, toto nebylo křeslo v raketoplánu, ale ze všech ostatních křesel, co jich na zemi je, bylo k těm v raketoplánu z Jackova hlediska nejblíže. Sám se nikdy nedotknu hvězd, ale mohu být co nejblíže při tom, až tak učiní jiní. Tahle myšlenka mu přišla jako zjevení. Znamenalo to, že konečně smířeně přijal hořký obrat, jenž mu život před rokem uchystal. Znamenalo to, že se nyní může vrátit a postavit na samotný krajíček svého starého snu a nahlížet do něj zblízka a obdivovat se naskýtající se podívané jako její souputník.

Náhle, uprostřed jeho rozjímání, upoutala Jackovu pozornost změna, která nastala v křivce Keničiho EKG. Ta se nečekaně otřásla v několika rychlých oscilacích nahoru a dolů, aby vzápětí narýsovala přes celý horní okraj obrazovky nepřerušenou rovnou bílou čáru.

Jack se záhy uklidnil. Tohle znali dobře, byla to elektrická závada, způsobená nejspíš uvolněnou přísavkou na těle pacienta. Záznam hodnot krevního tlaku se ani v nejmenším nezměnil. Možná také, přemýšlel Jack, se pacient převrátil v kóji a vytrhl konektor vodiče z přístroje.

Možná že ho Emma sama odpojila od monitoru, aby Keničimu umožnila vyřídit si toaletu o samotě. Teď se také přerušila čára, sledující pacientův krevní tlak, další důkaz, že pacienta odpojili od monitoru. Jack nějakou chvíli

vyčkával a sledoval, až se obvyklý obraz vrátí opět na obrazovku.

Když to trvalo poněkud déle, promluvil do komunikačního okruhu. „Veliteli, tady doktor. Na pacientově EKG mi to ukazuje vypnutý snímač.“

„Vypnutý snímač?“

„Vypadá to, že ho odpojili od monitoru. Z obrazovky mi zmizel záznam srdeční činnosti. Můžete se spojit s Emmou, aby to potvrdila?“

„Jistě, doktore. Zavolám ji.“

Jemné pískání v uších vytrhlo Emmu z bezesného spánku. Jako by ji probudil vlhký polibek na tvář od vlastního studeného potu. Neměla vůbec v úmyslu usnout.

Přestože pozemní lékařské středisko soustavně sledovalo na biotelemetrických přístrojích Keničiho tělesné funkce a kolegové dole by ji při libovolné změně stavu okamžitě probudili, sama za sebe doufala, že se jí podaří setrvat těch několik hodin, jež má posádka pravidelně vyhrazené k odpočinku, v bdělém stavu. Během posledních dvou dnů si dovolila zdřímnout si na malou chviličku jen párkrát, a to ji ještě co chvíli budili kolegové s dotazy, jak se daří pacientovi. Vyčerpanost spolu se soustavným utišujícím působením beztíže se na ní nakonec podepsaly. Poslední, co si ještě z bdělého stavu pamatovala, byl záznam Keničiho srdečního tepu na obrazovce monitoru: nahoru dolů, v hypnotickém rytmu, přičemž se čára sinusoidy při pravém

okraji obrazovky postupně rozplývala, měníc barvu ze zářivě bílé na zelenou, až se vsákla beze stopy do obrazovkové černi.

První, co svými smysly zaregistrovala, byl jakýsi stříkanec vody, který se jí nalepil na tvář. Otevřela oči a spatřila globuli tvaru koule, pomalu k ní připlouvající vzduchem a zářící duhovými barvami v odraženém světle.

Trvalo jí jen několik zmatečných vteřin, než pochopila, na co vlastně hledí, a jen jednu pouhou další vteřinu, než byla schopna zaregistrovat tucty dalších kuliček, vznášejících se jako leskle stříbrné vánoční ozdoby všude ve vzduchu kolem ní.

Ve sluchátkách jí zapraskal mužský hlas: „Watsonová, tady velitel letu. Je nám líto, jestli vás budíme, ale potřebujeme, abyste nám nahlásila stav připojení pacienta k EKG.“

Chraptivým hlasem, poznamenaným ještě rozespalostí, Emma odpověděla: „Jsem vzhůru, veliteli. Alespoň doufám.“

„Biotelemetrické údaje, co tu odčítáme, nám hlásí anomálie na obrazu EKG. Doktor tady si myslí, že se pacient utrhl od nějakého vodiče.“

Protože se Emma ve spánku volně otáčela prostorem, nějakou chvíli jí trvalo, než se v modulu správně zorientovala a natočila se směrem k pacientovi.

Keničiho spací pytel byl prázdný. Jehla od nitrožilní výživy se nyní volně pohupovala ve vzduchu a ukapával z ní, kapku po kapce, výživný roztok, měnící se obratem v zářivé kuličky. Kolem povlávala ještě změť nejrůznějších odpojených elektrod.

Emma se rychle natáhla k baničce s infúzním roztokem, zaškrtila přívod tekutiny a hbitě se rozhlédla.

„Veliteli. Hirai není v modulu. Čekejte, půjdu ho hledat!“

Odrazila se nohama od zadní stěny, protáhla se průlezem do Uzlu 2, který vede k laboratořím NASDA a ESA. Jedním pohledem se přesvědčila, že Keniči není ani v jedné, ani v druhé sousedící laboratoři.

„Našla jste ho?“ dotazoval se velitel.

„Ne. Pokračuju v hledání.“

Ztratil snad Keniči orientaci? Propadl panice?

Americkou laboratoří proplula zpět a vklouzla do protějšího průlezu. Na tváři se jí rozstříkla další kapka.

Přejela si po tváři ukazováčkem a pohlédla na bříško prstu: bylo zakrvavené.

„Veliteli, zmizel přes Uzel 1. Krvácí z ranky po vpichu nitrožilní jehly.“

„Doporučuji uzavřít oběh vzduchu mezi moduly.“

„Provedu.“

Plavně se přenesla skrz spojovací dvířka do obývacího modulu. V tlumeném světle zaregistrovala Griggse a

Luthera, oba dva zdravě spící zazipované v pytlích, avšak po Keničim ani stopy.

Jen žádnou paniku, přikazovala si, když utahovala uzávěry oběhu vzduchu mezi moduly stanice. Zapni mozek!

Kam asi tak mohl Japončík zmizet!

Nejspíš do své odpočívárny v ruské části ISS, odpověděla si a vyrazila tím směrem.

Společný obývák opustila, aniž přitom vzbudila Griggse či Luthera. Bystře se protahovala navazujícími uzly a moduly a přitom pátrala očima po uprchlém pacientovi.

„Veliteli, pořád ho nemůžu najít. Už jsem v části Zarja a pokračuju do ruského servisního modulu.“

Vklouzla do ruského modulu, tedy do té části stanice, v níž Keniči běžně odpočíval a spal. V tlumeném osvětlení uviděla spící Dianu a Nikolaje, oba dva volně ležící v prostoru, s rukama vystrčenýma ze spacích pytlů. Ale Keniči nikde a jeho kóje zela prázdnotou.

Byla-li až dosud silně znepokojena, propadla teď rázem vlně strachu.

Zatřásla spícím Nikolajem. Tomu nějakou chvíli trvalo, než vůbec otevřel oči a ještě déle, než pochopil, co mu vlastně Emma sděluje.

„Nemůžu najít Keničiho,“ opakovala stísněně. „Musíme prohledat všechny moduly.“

„Watsonová,“ ozval se ve sluchátku spojařův hlas.

„Přístroje mi ukazují přerušované závady u vstupu do přechodové komory Uzlu 1.“

„Závady jakého druhu?“

„Data uvádějí střídavě zavřeno a otevřeno. Jako by svislé dveře mezi komorou a prostorem pro posádku plně nedoléhaly a furt se samy otevíraly.“

To je Keniči. Musí být ve vzduchotěsné komoře.

Proměnila se v letícího ptáka. Sledována Nikolajem nabrala rychlost a s rozpřáhnutými pažemi se jako na křídlech nesla směrem k Uzlu 1. Spojovací dveře otevírající cestu k výstupnímu zařízení zely dokořán. Emmě se skrz rozevřená masivní dvířka naskytl nepředstavitelný pohled.

Viděla v prostoru plout tři těla naráz. Dvě z nich, jak však vzápětí pochopila, byl jen pár skafandrů pro výstup do vesmíru, které jako ocelově tvrdá torza visela volně zavěšená na stěnách komory, volně proto, aby je bylo možno v případě evakuace vmžiku sejmout.

Třetí tělo, svíjející se vprostřed komory v prohnutém oblouku a cukavých křečích, patřilo Keničimu.

„Musíme ho odsud dostat,“ křikla Emma na Nikolaje.

Keničiho obešla, zapřela se nohama o stěnu za ním a zatlačením vyslala Keničiho tělo směrem k Nikolajovi. Ten je protáhl dvířky ven z komory. Společně pak astronautovo tělo manévrovali do laboratorního modulu, kde byly k dispozici všechny lékařské potřeby.

„Spojaři, našli jsme ho,“ křikla Emma do mikrofonu.

„Vypadá to, jako by ho postihly… silné křeče. Potřebuju konzultovat s hlavním lékařem.“

„Čekejte, Watsonová. Spojuju vás.“

Ke svému nesmírnému údivu uslyšela Emma ve sluchátkách důvěrně známý hlas. „Zdravím, Emi. Říkají mi, že sis tam nahoře prý zadělala na pěknou polízanici.“

„Jacku!“

„Co tam proboha děláš?“

„Napřed mi nahlas stav pacienta.“

Stále ještě překvapená z nečekaného setkání se Emma opět soustředila na Keničiho. Vmanévrovala ho do kóje, připevnila mu znovu elektrody a napíchla jehlu do žíly. Po celou tu dobu jí ale nešlo na rozum, jak se mohl Jack ocitnout v řídicím středisku. A co tam vlastně dělá? Už je tomu rok, co naposledy usedl do lékařského křesla ve středisku. A najednou je tu zpět, přítomen ve sluchátkách se svým klidným a vyrovnaným hlasem a s profesionální samozřejmostí vyptává na pacientův stav.

„Cloumají s ním ještě křeče?“

„Ne. Už ne. Teď už koná vědomé pohyby, jako by se s námi chtěl prát –“

„životní funkce?“

„Pulz zrychlený, sto dvacet až sto třicet. Lapá po dechu.“

„Fajn. Alespoň, že nám dýchá.“

„Akorát se mi podařilo připojit ho k EKG.“ Pohlédla na monitor, aby odečetla údaje o práci srdce. „Sinusová tachykardie, pulz sto dvacet čtyři. Náhodné ES.“

„Už to taky vidím.“

„Změřím mu ještě tlak.“ Rychle mu připoutala k paži návlek, nafoukla ho a čekala, až se jí ve stetoskopu ozve odškrcený pulz. „Devadesát pět na šedesát. Nijak významně –“

Rána, již utržila, ji zaskočila naprosto nepřipravenou.

Zaječela nečekanou bolestí. Šestým smyslem pochopila, že Keničiho ruka vystřelila vzhůru a praštila ji tvrdým políčkem přes ústa. Úder byl tak silný, že se celé její tělo vzneslo nekontrolovaným letem do výše, až se nárazem zastavilo o protilehlou stěnu.

„Emmo,“ slyšela Jacka. „Emmo?“

Celá ještě bez sebe si sáhla na napuchající rty.

„Krvácíš,“ upozornil ji Nikolaj.

Ve sluchátkách slyšela imperativní Jackův hlas: „Co se to tam u vás ksakru děje?“

„Už je to dobrý,“ vypravila ze sebe s námahou, ale již

klidněji. „Jsem v pořádku, Jacku. Nedělej si starosti.“

Jenže v hlavě jí od nenadálé rány hučelo jak pod vodopádem. Opřela se zády o stěnu, aby si trochu odpočala v naději, že se bušení krve uklidní a bolest pomine. Nikolaj mezitím Keničiho vyzvedl z kóje a nyní ho uvazoval ke stolní desce, která mohla sloužit v případě potřeby jako

nouzový operační stolek. Emma v první chvíli ani nezaregistrovala, co jí Nikolaj říká.

Poté četla v jeho očích nevěřícné sdělení: „Podívej se na to jeho břicho,“ šeptal Nikolaj v údivu, „koukni se mu na břicho!“

Emma se přiblížila k ležícímu tělu. „Co to má proboha znamenat?“ šeptala si pro sebe.

„Mluv ke mně,“ naléhal Jack do sluchátek. „Popisuj mi, co vidíš?“

Zírala na Keničiho obnažené břicho. Zdálo se, že kůže na něm co chvíli praskne. Obsah břicha se vařil v podivném víru. „Něco se mu tam hýbe, těsně pod kůží.“

„Co myslíš tím, hýbe?“

„Vypadá to jako svalová fascikulace. Jako svazečky svalů, které se rozhodly putovat mu pod kůží jako by kolem břicha…“

„Snad trávení? Peristaltika?“

„Ne. Směřuje to nahoru, k povrchu. Vůbec to nesleduje střevní trakt.“ Odmlčela se. Veškeré to nepřirozené svíjení pod kůží z ničeho nic ustalo a Emma teď opět hleděla na normální, hladký a klidný povrch pacientova břicha.

Fascikulace, rozhodla se Emma přidržovat své původní diagnózy. Nekoordinované záškuby svalových vláken. To mohlo být nejpravděpodobnější vysvětlení, až na jednu drobnost: žádná fascikulace se nestěhuje ve vlnách z místa na místo.

Náhle Keniči vytřeštil oči a zazíral zblízka na Emmu.

Zároveň se rozječel signál, vyhlašující srdeční příhodu.

Jeden pohled na obrazovku jí ukázal, že kardiografická křivka skáče nahoru dolů jako zblázněná.

„Fascikulace,“ zavolal Jack.

„Vidím to. Vidím to taky,“ ujistila ho Emma. Sáhla po defibrilátoru a nasadila jeho tlapky na Keničiho osrdí. Poté mu nahmatala pulz.

Byl tam. Slabý, ledva hmatný, ale byl.

Keničiho oči se vyvrátily vzhůru a odhalily bělma.

Bělma už jen podle jména: ve skutečnosti je měl krvavé. Ale dýchal. To bylo hlavní.

Upravila tlapky defibrilátoru na Keničiho hrudi a stiskla spínač proudu. Tělo probil elektrický výboj o síle sta joulů.

Svaly celého pacientova těla se stáhly v jedné simultánní křeči. Nohy se mu zapřely do desky stolu, tělo se prohnulo v oblouku. Jen úvaz mu zabránil, aby neodlétl prudce ke stropu.

„Stále fascikulace,“ hlásila Emma. Do modulu vplula Diana. „Čím mohu pomoci?“

„Připrav lidokain!“ požádala Emma. „Levá skříňka, spodní přihrádka.“

„Mám ho,“ oznámila Diana vzápětí.

„Nedýchá,“ řekl Nikolaj.

Emma hmátla po ručním dýchacím přístroji a zvolala: „Nikolaji, zajisti mě!“

Nikolaj přiskočil k Emmě, opřel se o ni zády a nohama se zapřel o nejbližší stěnu. Nyní působil tlakem nohou a tudíž i svou vahou na Emmina záda. Emma se teď mohla opřít rukama o stůl nebo o pacienta, aniž by ve stavu beztíže uplavala pryč. Keničimu nasadila přes obličej dýchací kyslíkovou masku.

Poskytovat

kardiopulmonární

umělé dýchání v

pozemních podmínkách není žádná hračka. V podmínkách mikrogravitace jde už o nejsložitější akrobacii. Přístroje se vznášejí kolem, hadičky a trubičky se svinují a rozvinují, jak chtějí, injekční jehly plné vzácných roztoků odlétají do různých stran. Jen přiložit ruce na pacientova prsa a zatlačit znamená podstoupit riziko, že se sami katapultujete ke stropu a o něco se zraníte. I když si posádka na Zemi tento scénář přehrává mnohokrát nanečisto, není to zdaleka totéž

jako ocitnout se v reálném beztížném prostředí plném vznášejících se těl se zoufale mávajícíma rukama a nohama v prostoru, v němž probíhá závod proti tikotu hodinek umírajícího srdce.

Emma přitiskla Keničimu masku ještě těsněji k tváři a zmáčkla dýchací vak, čímž vehnala do pacientových plic dávku kyslíku. Čára srdeční činnosti na obrazovce EKG

splašeně poskakovala.

„Vstříkla jsem mu dávku lidokainu,“ oznámila vyrovnaným hlasem Diana.

„Nikolaji, zkus ještě jeden šok,“ vyzvala Nikolaje Emma.

Jen po nepatrném zaváhání sáhl Nikolaj po přístroji, umístil ho podruhé na Keničiho hruď a stiskl tlačítko.

Tentokrát proběhl Keničiho srdcem elektrický výboj o síle dvou set joulů. Emma sledovala monitor. „Dostává se do V

fibrilací. Začni s masáží srdce, Nikolaji. Já ho zaintubuju.“

Nikolaj pustil packy defibrilátoru, které samy odlétly až

na vzdálenost vodičů, jimiž byly připoutány. Opět se zapřel nohama o stěnu, tentokrát obrácen tváří k pacientovi a už se hotovil položit mu složené dlaně na prsní kost, aby zahájil masáž, když ucukl rukama jako ožehnutý.

„Co je?“ vzhlédla k němu Emma.

„Prsa. Podívej se mu na prsa.“

Tentokrát se vzdouvala a svíjela ve vlnách pokožka na Keničiho hrudi. Na dvou místech, kde byly před chvílí přiloženy packy defibrilátoru s elektrickými šoky se nyní pod kůží zvýraznily dva kruhy, které kůži napínaly a zároveň se šířily jako kruhy na vodě.

„Srdeční zástava!“ uslyšela ve sluchátkách Jackův hlas.

Nikolaj nereagoval. Stál nad pacientem jako zařezaný a nemohl odtrhnout zrak od podívané, která se odehrávala před jeho očima na Keničiho hrudi.

První se vzpamatovala Emma. Sama se přimkla k Nikolajovým zádům, opřela se o ně jako o opěru a připravila se k lékařskému výkonu.

Asystol. Zástava srdeční. Jestli hned neprovedeme masáž srdeční krajiny, zemře.

Složila dlaně na Keničiho hruď. Nepocítila nic neobvyklého, jen kůži napnutou přes hrudní koš. Svalová fascikulace. Nic jiného. Není jiné vysvětlení.

Skloněna nad Keničiho tělem mu počala spojenými dlaněmi v pravidelném rytmu stlačovat hruď, raz dva, raz dva, působíc na srdce uložené pod kostí a vhánějíc krev do jeho životně důležitých orgánů.

„Jednu ampuli epinefrinu,“ přikázala Dianě.

Diana našla rázem žílu a vstříkla do ní jehlou požadovanou dávku.

Všichni zírali na monitor, modlili se a čekali, kdy se na něm objeví spásné ťuk ťuk znamenající obnovenou činnost kamarádova srdce.

Kapitola 11

„žádná pitva se nekonala,“ pravil doktor Cutler.

Gordon Obie, ředitel oddělení pilotovaných letů ho počastoval nevrlým pohledem. Také několik ostatních pracovníků shromážděných v konferenčním sále potřáslo nad Cutlerovými slovy nesouhlasně hlavou. Na takovou samozřejmost bylo jednoduše škoda slov. Každý chápal, že se žádná pitva nemohla konat.

Na tuto krizovou poradu bylo pozváno dobrých dvanáct lidí. Otázka pitvy je ale zajímala ze všeho nejmíň. V daný okamžik se musel Gordon Obie vypořádávat s daleko vážnějšími problémy. V běžném životě byl Obie člověk spíše málomluvný a skoupý na slovo. Teď zjišťoval, že se ocitl v nepříjemné situaci. Kdykoli se teď objeví na veřejnosti, cpou mu novináři mikrofony až do hrdla. Mučivý proces hledání viníka byl odstartován.

Nebylo pochyb, že Obie bude muset vzít část odpovědnosti za tu tragédii na sebe. Byl to on, kdo vybíral zvlášť každého člena posádky. Jestliže to posádka nezvládla, nezvládl to svým způsobem ani on. Jeho volba, zejména pokud šlo o Emmu Watsonovou, se začínala jevit jako fatální omyl.

Alespoň tak vnímal souhrn hlasů, které se rozléhaly konferenčním sálem. Převažoval názor, že Emma

Watsonová jako jediný lékař působící na palubě vesmírné stanice měla rozpoznat, že Hirai umírá. Okamžitá evakuace v záchranném člunu CRV by ho byla mohla zachránit.

Takhle však došlo k vypuštění druhého raketoplánu a operace za miliony dolarů se proměnila v pěkně prodražený odvoz pohřebním vozem. Washington žízní po obětním beránkovi a zahraniční tisk klade politicky ožehavou otázku: Nechali by ho umřít, kdyby šlo o amerického astronauta?

Hlavním tématem dnešní diskuse bylo posouzení, jaký dopad má celá aféra na vztah k veřejnosti.

Gretchen Liuová všem oznámila: „Senátor Parish učinil oficiální prohlášení.“

Ken Blankenship, ředitel Johnsonova kosmického střediska, zasténal: „Vůbec netoužím slyšet, co v něm říká.“

Gretchen přesto pokračovala: „Faxovali nám to z Atlanty. Cituji: ‚Na vývoj záchranného člunu pro nouzový návrat posádky byly věnovány miliony dolarů. NASA se rozhodla člun nepoužít, přičemž měli na palubě na smrt nemocného člověka, jehož život bylo možno zachránit. Nyní je tento statečný astronaut mrtev a každému je jasné, že došlo k tragické chybě. Nesmiřujeme se ani s jednou smrtelnou nehodou ve vesmíru. Kongres zahájil vyšetřování.‘“

Gretchen vzhlédla od svých papírů s vážným výrazem v tváři. „Tak pravil náš oblíbený senátor.“

První se vzpamatoval Blankenship. „Tak si říkám, kolik lidí si asi pamatuje, jak se tenhle senátor snažil potopit náš nápad se stavbou záchranného člunu CRV? Kdybych měl pana senátora po ruce, pěkně bych si to s ním vyříkal z očí do očí.“

„To by nešlo,“ ozval se ihned Leroy Cornell. Byl administrátorem NASA a bylo proto jeho druhou přirozeností vážit všechny politické důsledky zvoleného postupu. Působil také jako hlavní spojka mezi NASA, Kongresem a Bílým domem. Nikdy nesměl ztrácet se zřetele, jak se věci budou jevit ve Washingtonu. „Zahájíte přímou kampaň proti senátorovi a dostaneme se do skutečné šlamastiky.“

„To on zas útočí na nás.“

„Na tom není nic nového a každému bude jasné, odkud vítr vane.“

„Ale ne veřejnosti,“ prohodila Gretchen. „Těmi výpady vůči nám se pan senátor dostává na přední stránky novin.“

„O to mu právě jde, ne? Pan senátor potřebuje titulky v novinách jako ten čuník to drbání,“ řekl Cornell. „Jakmile se začneme ozývat, začneme tím krmit sdělovací prostředky jak nenasytnou krávu. Podívejte, Parish nám nebyl nikdy nakloněn. Vystupoval proti všem našim žádostem o zvýšení rozpočtu na kosmický výzkum. On chce vyrábět děla, a ne vesmírné lodi. V tomhle ho my nezměníme.“ Cornell se zhluboka nadechl a obhlédl místnost. „Takže nezbývá, než

se poctivě podívat na pořádky v naší vlastní kuchyni a zjistit, zda jeho kritika není náhodou v něčem oprávněná.“

Celá konferenční síň rázem ztichla.

„K chybám zjevně došlo,“ konstatoval Blankenship.

„Například v lékařském úsudku. Proč jsme se vlastně včas nedozvěděli, jak těžké bylo to onemocnění?“

Obie zachytil ustaraný pohled, který si dva letoví lékaři vyměnili mezi sebou. Všichni se teď zaměří na výkony a postupy lékařského týmu. A na Emmu Watsonovou.

Jenže Emma stovky a tisíce kilometrů vzdálená v kosmu byla příliš daleko, aby se mohla obhajovat… Hájit ji tedy budu muset já, uvědomil si Obie.

První se toho však ujal Cutler. „Doktorka Watsonová má velmi těžkou pozici. Nemá k dispozici rentgen ani operační sálek. Musíme si přiznat, že dodnes nevíme, na co Hirai zemřel. Proto potřebujeme provést pitvu. Musíme zjistit příčinu úmrtí. Zjistit kupříkladu, zda rozhodujícím faktorem nebyla mikrogravitace.“

„Pokud jde o pitvu, nepřipadá absolutně v úvahu,“

prohlásil Blankenship. „Na tom se shodli všichni experti.“

„Ono nejde ani tak o samotnou pitvu,“ pokračoval Cutler váhavě, „ale o problém… uchování.“

Odmlčel se. Obie si všiml, že se všichni snaží přijít na to, co ta slova znamenají. Rozhodl se to vysvětlit sám.

„Doktor Cutler má na mysli nedostatečnou kapacitu

chladicích zařízení na stanici. Jsou tam lednice, ale žádná není tak prostorná, aby pojala lidské tělo.“

Nato si vzal slovo ředitel pro provoz vesmírné stanice Woody Ellis. „K setkání s raketoplánem dojde za sedmnáct hodin. Jak moc utrpí do té doby stav těla?“

„Potíž je v tom, že ani raketoplán nemá tak velkou lednici,“ připomněl Cutler. „Smrt nastala před sedmi hodinami. Připočítejte k tomu čas potřebný k setkávacímu manévru a ukotvení, přenesení těla a dalšího nákladu do raketoplánu a opětovné odpoutání lodí. Pak návrat zpět.

Dohromady to znamená přechovávat tělo při pokojové teplotě celé tři dny, a to jen v případě, že všechno půjde jako po drátkách. Což, jak všichni víme, vám nikdo nezaručí.“

Tři dny. Obie si snažil představit, jak zle může vypadat mrtvé tělo po dvou dnech. Vzpomněl si, jak neodbytně páchly zbytky kuřete v odpadkovém koši, když je tam nechal jen přes jednu noc…

„Snažíte se nám tu namluvit, že se tam Discovery nemůže zdržet ani o jeden den déle?“ dotazoval se Ellis.

„Doufali jsme, že zbude čas na dokončení alespoň některých dalších úkolů. Je tam spousta pokusů, které potřebujeme zabalit a vzít s sebou na Zemi. Čekají tu na to vědecké kapacity.“

„Jestli se stav těla ještě zhorší, pak nám toho pitva moc nenapoví,“ poznamenal Cutler.

„Cožpak se tělo opravdu nedá nějak uchovat?

Nabalzamovat, například?“

„Ne bez toho, že ovlivníte jeho skladbu. Potřebujeme tělo bez dodatečných chemikálií a potřebujeme ho zatraceně rychle.“

Ellis ztěžka vzdychl. „Musíme se pokusit dosáhnout jakéhos takéhos kompromisu. Pokusit učinit pro vědu maximum, alespoň za tu dobu, co budou lodi v závěsu.“

Do jejich hovoru se vmísila Gretchen: „Jestli se pokusíme pracovat ještě na něčem jiném než na evakuaci těla, veřejnost nás za to šmahem odsoudí. Kromě toho se ptám, zda tam neexistuje také nějaké zdravotní riziko pro zbytek posádky? A to nemluvím o… o tom… zápachu.“

„Tělo je řádně zapečetěno v plastikovém pytli,“ uvedl Cutler. „Mohou ho uložit z dohledu do spací kóje.“

Celé téma nabylo tak morbidního obratu, že většina přítomných u stolu začala znatelně blednout. Tihle lidé byli připraveni a ochotni posuzovat politické dopady tragédie v médiích. Mohli debatovat o nepřátelsky naladěných senátorech nebo o mechanických závadách. Ale nebyli nikterak připraveni mluvit o mrtvolách na palubě a zkaženém lidském masu.

Rozpačitou pauzu přerušil nakonec Leroy Cornell: „Chápu, doktore Cutlere, vaši snahu a také urgentnost, s jakou se snažíte dostat mrtvé tělo astronauta dolů k pitvě.

Stejně dobře ale rozumím obavám, týkajících se našich

vztahů s veřejností. Rozumím také, že v očích jiných projevíme zdánlivou… necitelnost…, jestliže se budeme věnovat ještě také rutinním pracem. Jenže jsou některé věci, které si nemůžeme dovolit neučinit, jakkoli velké mohou naše ztráty být.“ Přehlédl tváře shromážděné kolem stolu.

„V tom je náš prvotní cíl, není-liž pravda? V tom spočívá naše síla jako organizace, že? V tom, že vždy usilujeme o to, aby práce byla udělaná, úkoly splněné, bez ohledu na to, co bylo zmařeno a jaké ztráty jsme utrpěli.“

Obie pocítil, že toto je ten bod obratu, kdy se mění nálada v konferenční místnosti. Až dosud zde všechno posuzovali pod dojmem probíhající tragédie, pod tlakem pozornosti sdělovacích prostředků. Až dosud byly jejich tváře poznamenány utrpěnou bolestí a porážkou. Až dosud se bránili. Nyní ale jako by pocit zmarnění a zemdlenosti znenáhla mizel. Pohlédl Cornellovi do tváře: přímo fyzicky cítil, že vůči němu mění svůj dosud lehce pohrdavý vztah. O

administrátorech NASA byl až dosud ochoten přemýšlet jen jako o nutném zlu. Byl ochoten je tolerovat jen tak dlouho a potud, pokud nestrkali nosy do jeho, Gordona Obieho, provozních rozhodnutí. A Cornellovi se čas od času stávalo, že tuhle dělicí čáru překročil. Dnes ale bylo nutno uznat, že posloužil dobré věci, když jim narýsoval obraz v širším horizontu. Obie věděl ze zkušenosti, že každý z odborníků

se dnes dostavil na tuto poradu pln svých dílčích starostí.

Cutler si přál, aby se pitva konala co nejdříve. Gretchen

Liuová potřebovala předestřít co nejpříznivější obraz o zvoleném postupu před očima veřejnosti. Tým odpovědný za provoz a mise raketoplánu Discovery chtěl, aby daný let sloužil také něčemu praktickému než jen jako pohřební vůz.

Cornell jim právě připomněl, že oni všichni musí hledět o kousek dál, za horizont daný nešťastným úmrtím, za hranici svých odborností a dílčích starostí. Všichni musí jednat tak, aby to v maximální míře prospívalo programu kosmického výzkumu jako celku.

Na to Obie neznatelně přikývl, ale všichni kolem stolu jeho souhlas s naposledy řečeným zaregistrovali. Sfinga nakonec vyhlásila svůj verdikt. „Každý úspěšný start, každá dokončená mise je darem od pánaboha. Takže nepromarněme tuto šanci.“

5. SRPNA

Je mrtev.

Emminy adidasky odbíjely pravidelný rytmus na pásu trenažéru, ubíhajícím jí v uzavřeném koloběhu po nohama.

Každý úder podrážek o běžící pás, přenášející se tvrdě do kloubů a svalů, brala Emma jako trest za svá provinění.

Mrtev. Ztratila jsem ho. Zmrvila jsem to a ztratila jsem ho. Měla jsem rozpoznat, jak těžce nemocný je. Měla jsem

trvat na evakuaci v záchranném člunu. Jenže jsem to odkládala v domnění, že si s tím poradím sama. Myslila jsem, že ho udržím při životě.

S bolavými svaly, potem řinoucím se po čele a lících, pokračovala v sebemrskačském běhu, rozzlobená a navztekaná na sebe samu za vlastní selhání. Na trenažéru nebyla za poslední tři dny ani jednou, neboť se plně věnovala Keničimu a jeho chorobě. Teď se to pokoušela dohnat. Kolem nohou si obtočila zadržovací popruhy, nastavila rychlost pásu na maximum a běžela…

Na Zemi měla běh ráda. Nebyla zvlášť rychlá, ale vypracovala si vytrvalost a naučila se vklouznout do hypnotického transu, který si dokážou navodit běžci na dlouhých tratích, jak jim kilometr za kilometrem ubíhá pod nohama, jak pracující svaly spalují energii v krásné euforii.

Svou vytrvalost si pěstovala den za dnem, nutila se do ní s tvrdohlavou neústupností, aby doběhla dál, vždy v závodě jen sama se sebou, se svým posledním výsledkem: nikdy si nepovolit. Taková byla už od dívčího věku, menší vzrůstem než ostatní, zato vášnivější a zapálenější pro věc.

Celý život projevovala tuto houževnatost a neústupnost, nejvíce však ve vztahu k sobě samé.

Dopustila jsem se chyby a můj pacient zemřel.

Pot jí promáčel triko a na prsou vytvořil jednu velkou tmavou skvrnu. Lýtkové a stehenní svaly už dávno necítila,

ani bolest v nich. Pod tahem popruhů jako pod pouty se svaly napínaly na hranici snesitelnosti.

Zezadu se natáhla ruka a jedním stiskem ovladače zastavila běh trenažéru. Emma div neupadla. Vzhlédla a setkala se s Lutherovým pohledem.

„To by mohlo stačit, Watsonová,“ řekl klidně.

„Ještě ne.“

„Už jsi na tom dýl jak tři hodiny.“

„Sotva jsem začala,“ odporovala s umíněným výrazem.

Sáhla po spínači, stiskla a pás se pod ní opět rozběhl.

Luther se přemístil tak, že jí teď hleděl přímo do očí neodbytným pohledem. Nesnášela, když ji někdo zblízka studoval, nesnášela nyní ani jeho, neboť se domnívala, že Luther nyní pátrá přímo v jejím rozbolavělém srdci, ohnisku sebeznechucení.

„Nebylo by pohodlnější a rychlejší vrhnout se hlavou přímo proti zdi?“

„Rychlejší ano, ale ne dost bolestivé.“

„Jasně. Má-li to být trest, musí bolet, že jo? Pomohlo by ti, kdybych ti řek, že to jsou všechno pitomosti? Protože jsou. Pustá ztráta sil a energie. Keniči zemřel, protože byl nemocen.“

„Pak se předpokládá, že ho vyléčím.“

„Jenže to bohužel nešlo. A teď si vyčítáš, že jsi černá ovce sboru, že jo?“

„Správně.“

„Mýlíš se. O ten titul jsem si já řekl první.“

„To na něj vypsali soutěž?“

Luther podruhé vypnul běh trenažéru. Zíral jí zblízka do očí nasupeným pohledem, žhavým jako ten její.

„Nepamatuješ, jak jsem to zmrvil já? Na Columbii?“

Neřekla nic. Nebylo to nutné. Tohle si v NASA pamatoval každý. Bylo to před čtyřmi lety během mise, která měla opravit komerční telekomunikační družici na oběžné dráze. Družici odchytili a opravili v raketoplánu Columbia. Poté ji znovu vypustili do prostoru a sledovali, jak se od nich volně vzdaluje. Luther byl tím specialistou na palubě, který měl družici navést zpět na její oběžnou dráhu.

Urychlovací rakety se zažehly dle programu a vynesly družici do správné výše. Načež družice přestala naprosto reagovat na jakékoli povely. Ležela tam mrtvá ve své dráze, kus železného odpadu za desítky milionů dolarů visící nad Zemí zcela bez užitku. Kdo za to byl odpovědný?

Téměř okamžitě padla všechna vina na Luthera Amese.

Ve spěchu při odpálení zapomněl naklíčovat životně důležité softwarové kódy, tak to alespoň tvrdila majitelská firma. Luther trval na tom, že kódy vyťukal, že chyba není v něm, nýbrž že šlo o výrobní závadu na družici. I když se veřejnost o těchto sporech nic moc nedozvěděla, uvnitř NASA znal tento příběh každý. Lutherovi zarazili lety. Byl odsouzen pohybovat se mezi astronauty jako duch, stále člen jejich týmu, avšak neviditelný pro ty, kteří rozhodovali o

složení posádek. A věc navíc samozřejmě komplikovala okolnost, že Luther byl černoch.

Po dlouhá tři léta přežíval v zapomnění, přičemž v něm narůstala zlost a rozmrzelost. Jen podpora, jíž se mu dostávalo od ostatních astronautů, zvláště od Emmy, ho držela ještě ve sboru. Sám Luther věděl, že se žádné chyby nedopustil, ale v aparátu NASA mu popřával sluchu málokdo. Věděl také, že ho pomlouvají za zády. Stal se vhodným fackovacím panákem a živoucím důkazem pro ty, kdo tvrdili, že barevné menšiny „to v sobě nemají.“

Pokoušel si udržet pocit vlastní důstojnosti, i když s léty začínal podléhat zoufalství.

A pak se pravda ukázala. Bylo dokázáno, že vada byla v družici. Luthera Amese oficiálně zprostili nařčení. Netrvalo ani týden a Gordon Obie mu nabídl místo v posádce.

Čtyřměsíční pobyt na palubě Mezinárodní kosmické stanice ISS.

Přes to přese všechno se stín křivdy, která poznamenala jeho pověst, táhl s Lutherem Amesem až dodnes. Až příliš dobře chápal, jak se teď asi musí cítit Emma. Přiblížil svůj obličej k jejímu co nejblíže a důrazně pravil: „Nejsi dokonalá, chápeš? Jsme všichni jen lidé.“ Zamyslil se a suše dodal: „Možná snad s výjimkou Diany Estesové.“

Emma se proti své vůli usmála.

„Trest ti vypršel. Je čas hledět kupředu, Watsonová.“

Emmě se už dech srovnal do normálu, i když srdce jí tlouklo ještě zrychleným rytmem. Nebylo to však v důsledku přestálého běhu, nýbrž doznívající zlosti, již vůči sobě pociťovala. Luther má pravdu. Je třeba jít vpřed. Je čas vyrovnat se s následky vlastních omylů. Pro Houston bude nutno vypracovat závěrečnou zprávu o celém případu.

Lékařské nálezy, klinické závěry. Diagnózu. Příčinu smrti.

Budu mít přezdívku. Doktorka Zmrvilato.

„Discovery přistane za dvě hodiny,“ zdůraznil Luther.

„Ujmi se práce.“

Přikývla a odepjala popruhy, jež ji poutaly k trenažéru.

Čas vzít zase za práci. Zastavit tenhle pohřební vůz však není v jejích silách.

7. SRPNA

Mrtvé tělo zabalené do rubáše a napevno ovázané lanem se otáčelo zavěšené v šerém prostoru. Obklopeno bylo všemožným lodním harampádím, nástroji a náhradními kanystry s lithiem. Takto připoutáno působilo Keničiho mrtvé tělo jako další odepsaný díl, nepotřebný a odložený do starého odepsaného Sojuzu. Ten vyřadili z provozu už před více než rokem a posádka nyní využívala jeho prostory jako skladiště. Zdálo by se, že umístit tělo mrtvého kamaráda do

tak nedůstojných míst svědčí o neúctě posádky k zesnulému, ale opak byl pravdou. Posádka byla Keničiho smrtí hluboce zasažena. Ponechat si jeho tělo v prostorách, které obývali nebo v kterých běžně pracovali, a mít ho stále na očích, by byla až příliš velká zátěž pro jejich rozjitřené nervy.

Emma se obrátila na velitele Kittredge a palubního lékaře z raketoplánu Discovery O’Learyho. „Ostatky jsem zapečetila ihned po jeho smrti,“ hlásila jim. „Od té doby se jich nikdo nedotkl.“ Odmlčela se a zahleděla směrem k tělu.

Použitý rubáš byl černé barvy a na několika místech se v plastikovém obalu dělaly vystupující boule deformující tvar lidského těla.

„A všechny hadičky a přívody od výživy má ještě pořád připojené?“ ptal se O’Leary.

„Ano. Dvě nitrožilní, endotracheu i nosogastrickou.“

Ničeho se už nedotkla. Byla si dobře vědoma toho, že patologové jsou nejraději, když se před pitvou se zesnulým hýbe co nejméně.

„Dám vám k dispozici všechny odběry krve, všechny vzorky, které jsme odebrali. Naprosto všechno.“

Kittredge vážně přikývl hlavou. „Pustíme se do toho.“

Emma sejmula druhý konec lana, jímž bylo tělo svázáno, z háku na stěně. Pod rubášem nahmatala hmotu mrtvého těla. Bylo tuhé, nafouklé, jako by tkáně už

podléhaly anaerobnímu rozkladu. Emma si ani nepřipouštěla

představu, jak asi tělo jejího přítele Keničiho pod plastikovým obalem vypadá.

Vytvořilo se mlčenlivé procesí, stejně vážné a důstojné jako pravý pohřební průvod. Smuteční hosté a doprovod se pohybovali vzduchem jako duchové, doprovázející mrtvého na jeho cestě změtí a bludištěm spojovacích tunelů a průlezů. Jako první se pohybovali Kittredge a O’Leary, kteří protahovali tělo nešťastného kamaráda skrz úzká místa, otevřená dvířka a poklopy. Zezadu jim asistovali mlčky a beze slov Andy Mercer a Jill Hewittová. Když raketoplán před půldruhým dnem dorazil ke stanici, přinesli s sebou Kittredge a jeho posádka do stanice svěží náladu, úsměvy a přátelská poklepávání po ramenou, také čerstvá jablka a citrony, jakož i dlouho očekávaný výtisk nedělních New York Times. Tohle byl Emmin starý tým, s těmito lidmi se připravovala společně celý dlouhý rok a setkání s nimi bylo stejně dojemné jako sladkobolné setkání maturantů po letech. Teď už se celá událost chýlila ke konci a poslední úkol, který je čekal, bylo přemístit kamarádovo mrtvé tělo do nitra raketoplánu. Kittredge a O’Leary prosunuli tělo na střední palubu lodi Discovery. Tady, v místě, kde normálně posádka jedla a spala, bude tělo uloženo až do jeho vyložení na Zemi. O’Leary vmanévroval zabalené tělo do jedné z palet, instalovaných ve svislé poloze. Ještě před startem bylo toto tvarované lože upraveno tak, aby pro nemocného člena posádky bylo co nejpohodlnější a zároveň sloužilo jako

nemocniční lůžko vhodné k ošetřování. Nyní tedy poslouží jako dočasná rakev pro vracející se mrtvolu Keničiho.

„Nějak ho tam nemůžu vtěsnat,“ ozval se stísněně O’Leary. „Je celý nějaký nafouklý. Nevystavovali jste ho nadměrnému teplu?“ Podíval se na Emmu.

„Ne. Udržovali jsme teplotu předepsanou pro Sojuz.“

„Už to mám,“ řekla Jill. „Ten obal se ti zachytil dole o ventil.“ Sáhla pod obal a cukla s ním. „Zkus to teď.“

Tentokrát tělo zapadlo do lože jako ulité. Jakmile bylo uloženo, zatáhl O’Leary za příklop a zaklapl schránu natěsno. Takto už pohled na nebožtíka nebude nikoho znepokojovat.

Následoval rozlučkový ceremoniál. Kittredge si přitáhl Emmu k sobě, objal ji a zašeptal: „Pro příští misi jsi moje favoritka, Watsonko.“ Když se od sebe oddělili, všiml si, že Emma zaslzela.

Celý obřad ukončili oficiálním stiskem rukou velitelé obou kosmických lodí, Kittredge a Griggs. Emma se naposledy vpila pohledem do tváří posádky raketoplánu, své posádky, a zamávala jim na rozloučenou. Pak už se zaklaply vzduchotěsné poklopy. I když se Discovery od vesmírné stanice neodpojí ještě po příštích čtyřiadvacet hodin, neboť posádka raketoplánu bude před odletem odpočívat a připravovat se na odpoutání, zaklapnutí a utažení vzduchotěsných poklopů mezi oběma vesmírnými objekty uťalo mezi lidmi v nich uvězněnými jakýkoli

efektivní kontakt. Lodi se opět proměnily v nezávislé a samostatné dopravní prostředky, které se spojily jen na chvíli jako dvě vážky tančící v intimním spojení v chladném okolním vesmíru.

Pilotce Jill Hewittové se nedařilo usnout. Něco jako nespavost dosud nikdy nepoznala. Dokonce v noci před startem raketoplánu byla schopna usnout na místě, jako když

ji do vody hodí, spoléhajíc na to, že štěstí, které ji provázelo celý život, se na ni opět usměje i následujícího dne. Po pravdě řečeno, byla na sebe nesmírně hrdá, že nikdy v životě nespolkla jediný prášek na spaní. Prášky na spaní považovala za dobré ještě tak pro nervózní hysterky, které si připouštěly starosti s milionem směšných maličkostí. Pro neurotiky a obsedanty. Jill byla námořní pilot a jako taková si své strachy ze smrtelných nebezpečí už dávno prodělala.

Účastnila se jako pilotka války nad Irákem. Přistála s poškozenou stíhačkou na kolébající se mateřské lodi.

Katapultovala se do bouřlivého moře. Nyní měla za to, že se jí podařilo oklamat kmotřičku smrt již tolikrát, že to smrtku muselo řádně znechutit a že se, zahanbená, vrátila do svých nehostinných končin. Jedním slovem, Jill v noci spala doslova jako zabitá.

Jenže dnes spánek nepřicházel. Věděla taky proč, bylo to kvůli mrtvému tělu. Nikdo se k němu zbytečně

nepřibližoval. Přestože každý z nich za sebou zatáhl závěs oddělující jeho kóji od společného prostoru a že záclonu zatáhli také za ložem s mrtvým kolegou, všichni si byli přítomnosti mrtvoly druha vědomi. Smrt s nimi sdílela obytný prostor, postávala za nimi, vrhala na ně svůj stín, když večeřeli, a dbala na to, aby jim zarazila jindy humorné poznámky ještě v hrdle. Hirai byl teď neodbytným, nevítaným a nechtěným pátým členem posádky.

Snad aby se tomu vyhnuli, přesunuli se Kittredge, O’Leary a Mercer ze svých obvyklých kójí vyhrazených pro spaní na horní letovou palubu. Na střední obytné palubě zůstala jen Jill, jako by chtěla mužům dokázat, že je méně choulostivá a že ona, žena, se nenechá mrtvolou kolegy vyvést z míry.

Jenže teď, když v kabině vypnuli světlo, zjišťovala, že nemůže usnout. Nemohla se zdržet, aby si nepředstavovala, co se skrývá za závěsem a uvnitř umrlčího lože. Vzpomínala na Keniči Hiraie, jaký byl, když byl ještě mezi nimi, živý.

Jeho podobu si vybavovala docela přesně: bledý, nenápadný, zdrženlivý, s vlasy trčícími jak černé hřebíky.

Jednou, při tréninku stavu beztíže, zavadila rukou o jeho hlavu: dotek s vlasy působil jako pohlazení medvěda huňáče. Zkusila si představit, jak asi Keniči vypadá teď.

Pocítila nečekaný nával zvědavosti a chtěla mu naposledy pohlédnout do tváře. Chtěla spatřit, jaké poselství do ní vepsala Smrt. Stejná zvědavost ji jako holčičku pudila

obracet větvičkami těla mrtvých zvířátek, která nacházela v lese.

Přesto se rozhodla ještě více se odtáhnout od mrtvého těla.

Spacák přenesla k pravé stěně modulu a položila si ho na podlahu těsně vedle žebříku, vedoucího vzhůru na letovou palubu. Takto zaujala od Keničiho tu nejvzdálenější možnou pozici, sdílejíc s ním však nadále stejnou palubu.

Znovu za sebou zatáhla zdrhovadlo spacího pytle. Musí se vyspat: zítra bude potřebovat každý svůj reflex, každou mozkovou buňku a musí být v nejlepší formě pro zpáteční let a přistání. Vypětím vůle se snažila uvést tělo i myšlenky do klidu a zapomnění. Už spala, když skrz plastikový obal schrány, v níž bylo uloženo Keničiho tělo, začaly navenek pronikat stříkance duhově zbarvené tekutiny.

Začalo to několika blyštivými kapkami, které se protlačily drobnými trhlinkami v obalu. Ty se pod narůstajícím tlakem zevnitř pomaloučku rozestupovaly.

Vnitřní přetlak se zvyšoval po dobu několika hodin úměrně tomu, jak se jeho obsah nafukoval a nadýmal. V jeden okamžik se šev protrhl a zevnitř se vyvalil tenký výron. Ten si našel rychle cestu k ventilačním otvorům v plastové pevné schráně. Jakmile si proud našel cestu dírkami ven, roztříštil se na tisíc zelenomodrých kapiček, které se roztančily zprvu neuspořádaně a jakoby ztraceně v beztížném prostoru lodi, aby vzápětí našly jedna druhou a pospojovaly se do velkých

kuliček, které svým náhodným pohybem ohledávaly vnitřek spoře osvětlené kabiny. Fosforeskující hmota vytékala nepřetržitým proudem z pohřební schrány. Kuličky se nepokojně chvěly a nečekaně měnily místo, poháněny závany vzduchu cirkulujícího v modulu. Tak se dostaly až

na místo, kde odpočívala Jill Hewittová, spící a nevědomá, nyní obklopena oblakem, který na ni zvolna usedal. S

každým mělkým vdechnutím nasávala nyní Jill kapičky obláčku, který si našel místo coby sražená pára na jejím obličeji. Jill se jen jednou pohnula, aby setřela kapku, která jí sjížděla po tváři. Jiná kapka se jí mezitím přibližovala k oku.

Vzduchové proudy rozháněly kuličky duhové hmoty a kondenzované obláčky postupně dál a hlouběji do prostorů

lodi. Tak se dostaly až k průchodu do pilotní kabiny, kde se v povětří vznášeli, v hlubokém a pokojném spánku, tři muži v beztížném zapomnění.

Kapitola 12

8. SRPNA

Již před několika dny se nad východním Karibikem začal vytvářet hrozivý větrný vír příznačných obrovitých rozměrů. Vše to vždy začíná jaksi nevinně, zprvu jen jako šmouha vysoko nahoře v modři oblohy, jen jakési jemňoučké načeření mráčků utvářených parami odpařenými z vod sluncem bičovaného oceánu nedaleko rovníku. Když

prohřáté páry narazí na okraj chladnějších vzdušných mas hnaných sem od severu, začnou se vlhká mračna otáčet v obrovském víru kolem bezvětrného a nepohnutého středu, oka hurikánu, které tvoří suchá vzduchová kapsa. Teď už

nebylo pochyby o tom, že se celý systém proměnil ve vyvinutou a jasně patrnou spirálu, která, jak se zdálo, každým okamžikem hrozivě narůstá. Tak se hurikán jevil meteorologům, studujícím grafy a data, která k nim připlouvala z geostacionárních družic GEOS. Americká Národní meteorologická služba NOAA sledovala zrod systému od samého jeho vzniku. Pozorovala, jak se systém až doposud vyvíjel a bezcílně posunoval sem a tam nad oceánem, východně od pobřeží Kuby. Nyní však do střediska začala přicházet nová čerstvější data, vysílaná z vypuštěných meteorologických balonů a bójí. Sdělovala

údaje o teplotě vzduchu, rychlosti větru, jeho směrech a rozmanitá další. Data byla číselným vyjádřením toho, co mohli vzápětí odborníci sledovat jako proměnlivý obraz na svých počítačích.

Tropická bouře. Hurikán, sunoucí se zvolna k severozápadu, ke špičce poloostrova Florida.

Právě takové předpovědi, a nyní už i potvrzené zprávy, se letový ředitel Randy Carpenter obával ze všeho nejvíce.

NASA si dokázala poradit s lecjakým technickým problémem. Dokázala vyřešit nejednu krizi nebo poruchu vzniklou na jejích nespočetných systémech. Proti silám matky přírody, když si umanula předvést se v celém svém majestátu, však zůstávali bezmocně stát v němém úžasu nad její převahou.

Hlavním úkolem ranní porady řídicího týmu letu Discovery bylo rozhodnout, zda povolit či nepovolit sestup raketoplánu z oběžné dráhy. Rozhodnutí padlo ve prospěch sestupu. Raketoplán se odpojí od stanice a zahájí sestup k Zemi za šest hodin. Tak znělo původní rozhodnutí. Vývoj povětrnostní situace však nyní jejich plány dokonale zvrátil.

„Speciální skupina NOAA hlásí, že hurikán se pohybuje severo-severovýchodním směrem a směřuje ke Florida Keys,“ odříkával vedoucí meteorologické skupiny. „Radar letecké základny Patrick a také stanice NexRad Doppler z Národní meteorologické služby v Melbourne hlásí výškový vítr o rychlosti do sto dvaceti kilometrů v hodině s

mohutnými dešti. To potvrzují také vypuštěné výškové balony a raketové sondy. Dále tu máme hlášení ze sítě Field Mill z okolí mysu Canaveral. Potvrzují silné elektrické výboje, hromobití a blesky. Předpověď zní, že se tyto podmínky nezmění po příštích nejméně osmačtyřicet hodin.

Možná potrvají i déle.“

„Jinými slovy to znamená,“ přeložil to Carpenter do své řeči, „že na Kennedyho středisku je přistání vyloučeno.“

„Kennedyho je definitivně ze hry. Nejmíň po příští tři čtyři dny,“ potvrdili mu.

Carpenter vzdychl. „Jako kdybych to tušil. Jak to vypadá na Edwardsu?“

S leteckou základnou Edwards, která leží zasunuta do dna údolí východně od pohoří Sierra Nevada v Kalifornii, původně jako s možným letištěm pro přistání vůbec ani nepočítali. Jestliže raketoplán přistane na základně Edwards, zdrží celý koloběh letů raketoplánů, neboť ho bude nutno po přistání a odbavení dopravit zpět na Kennedyho letiště, velmi složitě a nákladně. Totiž tak, že ho naloží jako přísavek na záda obrovitého přepravního Boeingu 747 a ten s ním provede přelet na Canaveral.

„Bohužel vám musím oznámit, že s Edwardsem jsou také problémy,“ ozval se meteorolog.

Carpenterovi se sevřel žaludek. Začínal tušit, že se jedná o pouhý začátek dlouhého zřetězení neblahých událostí.

Jako člověk odpovědný za řízení a průběh letů považoval

Carpenter za svou povinnost analyzovat všechny dosavadní nesrovnalosti, selhání a tragické události a snažit se dopátrat místa, v němž došlo k osudné chybě. Zpětný pohled na události mu pak poskytoval možnost určit váhu, s níž se jednotlivé faktory na neštěstí podílely a vystopovat jejich sled zpětně až k prapůvodní příčině, k prvnímu chybnému, často na první pohled nevinnému rozhodnutí. Někdy vedly stopy až do výrobního závodu, k jednomu nesoustředěnému či nedbalému technikovi, nebo ke špatně připojenému kablíku k nějakému bezvýznamnému panelu. Vždyť, považte, i u tak drahé hračky, jakou je Hubblův teleskop, u výzkumného projektu nedozírné důležitosti, přehlédli drobnou chybičku, jíž se projektanti dopustili hned na samém počátku projektu, a s jakými následky!

Velitel letu Carpenter se teď nemohl zbavit pocitu, že se v nedaleké budoucnosti bude muset prokousávat zpětně svými rozhodnutími a postupy až k této chvíli, tomuto právě probíhajícímu momentu, a že se bude ptát sám sebe: Co jsem měl udělat jinak? Co jsem mohl učinit lépe, abych zabránil katastrofě?

Vytrhl se z černých myšlenek a zeptal se: „Jaké podmínky panují na Edwardsu teď?“

„Strop oblačnosti je tam dva a půl tisíce metrů.“

„To znamená automaticky stop?“

„Správně. Přistání vyloučeno. Takže na slunečnou Kalifornii zapomeňme. Přesto se ale nevzdávám naděje, že

by tam mohlo dojít k částečnému projasnění, během příštích tak čtyřiadvaceti až šestatřiceti hodin. Když

projevíme trochu trpělivosti, můžeme se dočkat i snesitelných přistávacích podmínek. V opačném případě se budeme musit zaměřit na Nové Mexiko. Zjišťoval jsem to tam také. Na základně White Sands to nevypadá špatně.

Jasné nebe, přízemní vítr dvacet až třicet kilometrů. žádné hrůzné předpovědi nám nedávají.“

„Takže na vybranou máme dvě možnosti,“ shrnul Carpenter. „Buď vyčkáme lepších podmínek na Edwardsově základně, nebo můžeme přistát ve White Sands v Novém Mexiku.“ Carpenter vyslovil toto konstatování do pléna a čekal, jak se vyjádří ostatní.

První se ozval jeden z manažerů programu: „Pokud jde o raketoplán, tam nahoře mu nic nechybí. Můžeme ho nechat zakotveného u stanice jako v peřince, tak dlouho, jak si jen budeme přát. Až se počasí umoudří, povoláme ho dolů. Nevidím jediný důvod, proč bychom ho měli stahovat jinam, na méně osvědčenou přistávací základnu.“

Výraz méně osvědčená základna byl pro White Sands volen až příliš lichotivě. Byla to než opuštěná betonová přistávací plocha, vybavená dvěma řadami přistávacích letištních světel.

„Ale pro nás je navýsost důležité, abychom tělo astronauta dostali do rukou co nejdříve,“ ozval se Todd Cutler. „Má-li mít pitva vůbec jaký význam.“

„My váš názor ctíme, doktore,“ ozval se znovu technik, „ale uvažte ho ve světle všech ostatních negativ. White Sands je děsná díra. V případě nepovedeného přistání tam nemáte ani dostatečnou lékařskou vybavenost. Pokud jde o mne, já po zvážení všech okolností navrhuji počkat, až se vyjasní nad Kennedyho střediskem. Z hlediska dalšího programu má toto místo nejlepší logistické krytí. Z téže základny lze raketoplán připravit k dalšímu vypuštění v nejkratší myslitelné době. Zatímco budeme držet Discovery ještě na oběžné dráze, může její posádka používat sousední kosmickou stanici ještě po několik dnů jako příjemný a pohodlný hotýlek.“

Několik dalších autorů programu letu souhlasně přikývlo. Lidé odpovědní za plnění kosmických programů

vždy zaujímali ta nejkonzervativnější stanoviska. Jejich názor vždy byl, že posádce je nejlépe tam, kde se právě nachází. Měli za to, že neodkladnost vrácení těla mrtvého astronauta na Zemi bledne ve světle všech dalších problémů, jež by vyvolalo přistání ve White Sands. Také Carpenter pomyslil na to, kolika obviněním by musel čelit, kdyby došlo, nedej bože, k nepovedenému nebo katastrofickému přistání ve White Sands. Pomyslil na všechny otázky, které by kladl on, kdyby měl prověřovat sadu rozhodnutí některého ze svých kolegů, letových ředitelů. Proč jste nepočkali na lepší počasí? Proč jste tak spěchali s návratem?

Správné rozhodnutí je takové, které snižuje riziko na minimum, a přesto směřuje ke splnění zadaného cíle, zopakoval si všeobecně uznávanou definici.

Rozhodl se pro střední variantu.

„Čekat tři dny znamená protahovat misi příliš dlouho.

Tím tedy vylučujeme Kennedyho letiště. Zvolme proto základnu Edwards. Možná se tam už zítra začne vyjasňovat.“ Pohlédl směrem k meteorologovi. „Zkuste mračna rozfoukat.“

„Jistě, pane. Budu tancovat jako ti přivolávači deště, jenže pozadu.“

Carpenter pohlédl na nástěnné hodiny. „O. K., chlapci.

Posádka lodi má budíček za čtyři hodiny. Jakmile se probudí, dozvědí se naše rozhodnutí. Totiž, že na posezení u krbu si budou muset ještě chvíli nechat zajít chuť.“

9. SRPNA

Jill Hewittová otevřela oči, lapajíc po dechu. První, co ji napadlo, když přišla k sobě, bylo, že se topí. že s každým nádechem vdechuje do plic vodu.

Prvním zpanikařeným pohledem spatřila něco, co se jevilo jako hejno medúz, které se kolem ní shluklo. Ještě

jednou se nadechla z plných plic, a dávivě se rozkašlala.

Zvířený vzduch uvedl medúzy do krouživého pohybu.

Jill se vysoukala ze spacího pytle a rozsvítila osvětlení kabiny. V údivu zírala na bublinkovatý vzduch. „Bobe!“

zaječela vzápětí, „něco se tu rozlilo!“

Slyšela, že sám O’Leary na horní palubě vykřikuje: „Šmarjá, co je u čerta zase tohle?“

„Masky!“ zavelel obratem Kittredge. „Alespoň na tak dlouho, dokud nezjistíme, jestli to není jedovaté.“

Jedním hmátnutím otevřela Jill příslušnou nouzovou skříňku, vytáhla z ní soupravu dýchacích masek a po jedné je vyhazovala vstříc kolegům Kittredgeovi, O’Learovi a Mercerovi. Ti se k ní už spouštěli shora dolů z pilotní kabiny na střední palubu. Na oblékání bylo pozdě. Shromáždili se tu teď jen ve spodním prádle, v němž běžně přespávali, všichni ještě v polospánku, zato s maskami už navlečenými přes obličeje.

Skrz jejich skla si nyní udiveně prohlíželi zelenomodré globule, které tu všude poletovaly vzduchem jak rozsypaný hrách.

Mercer se natáhl pro jednu zelenkavou kuličku, ulovil ji rukou a promnul mezi prsty. „To je teda divný… Klade odpor. Je vazká. Slizká a kluzká. Něco jako ztuhlý hlen.“

Palubním lékařem byl O’Leary, který též zachytil jednu kuličku a zblízka si ji teď nasunul před okulár masky. „To není tekutina.“

„Mně to jako tekuté připadá,“ odporovala Jill, „alespoň se to tak chová.“

„Spíš mi to připomíná želatinu. Je to skoro jako –“

Všichni sebou cukli. Kabina se naplnila ryčnou hudbou.

Elvis Presley se svým sametovým hlasem spustil rockovou Blue Suede Shoes. Tuhle radost jim připravilo letové středisko jako budíček pro dnešní ráno.

„Dobré ráno přeji všem na Discovery,“ uslyšeli optimistický hlas spojaře z MCC. „Je čas vyskočit z postýlek a radovat se ze světa, děti!“

Kittredge se okamžitě ozval: „Spojaři, my už jsme nějakou chvíli vzhůru. Jsme v jakési… podivné situaci.“

„V situaci?“

„Na střední a horní palubě tu máme únik podivné kapaliny či čeho. Snažíme se tomu přijít na kloub. Je to taková jakoby viskózní matérie. Modrozelená, mléčná. Jako by kolem nás plavaly drobné opály, jestli si to dokážete představit. Už se nám to tu rozlezlo po dvou palubách.“

„Počítám, že jste nasadili masky?“

„Potvrzuji.“

„Zjistili jste, odkud to pochází?“

„Nemáme tušení.“

„Dobrá, ihned to předávám životnímu prostředí. Třeba to ti hoši rozlousknou odsud.“

„V každém případě to nevypadá jedovatě. Když se to začalo šířit kabinami, ještě jsme spali. Ale jak slyšíte,

dokázali jsme se probudit. Nezdá se, že by to někoho nějak postihlo.“ Kittredge přejel očima svou omaskovanou posádku. Všichni souhlasně přikývli.

„Šíří to nějaký zápach?“ ozval se velitel letu.

„Odborníci ze životního prostředí se ptají, jestli to nemůže přicházet z odpadové jímky?“

Jill až dosud naslouchala klidně, ale tohle ji porazilo. že by ty kuličky, které vdechují, skrz které tu pádlují, byly odpad ze záchodu?

„Teda,“ odpovídal zvolna Kittredge, „tohle se dá zjistit jednoduše čichem.“ Přehlédl své vojsko, všichni na něj zírali skrz sklíčka okuláru, ale nikdo se nepohnul, aby veliteli pomohl. „Nehlaste se mi všichni najednou,“

povzbuzoval je Kittredge a zároveň si už snímal svou masku. Promnul kuličku mezi prsty a nakonec ji pozvedl k nosu. „Tohle na kanalizaci nevypadá. A taky to není cítit chemií. V každém případě to není ani ropný produkt.“

„Tak čím je to cítit?“ naléhal velitel letu.

„Tak trochu rybinou. Jako sliz ze pstruha. Možná že to přilezlo z kuchyně?“

„Nebo z kontejnerů s biologickými experimenty,“

napovídal velitel. „Vezete s sebou přece zpátky spoustu experimentů ze stanice. Nevzali jste s sebou například taková jako akvária?“

„Trochu mi to připomíná žabí vajíčka,“ pokračoval Kittredge v ohledávání a dodal: „Do těch schránek a akvárií

se podíváme,“ slíbil Kittredge. Rozhlédl se po kabině.

Spousta kuliček se mezitím stihla přisát k okolním stěnám.

„Teď si to všude možně sedá. Budeme to tu muset napřed vyčistit. To znamená, že se naše předpokládané přistání určitě o něco opozdí.“

„Nu, milá posádko, pak je to ta nejvhodnější chvíle pro mé nečekané sdělení. Vaše přistání se tak jako tak odkládá.

Budete to tam muset ještě chvilku vydržet.“

„Co se děje?“

„Hraje si s námi počasí. Na Kennedyho očekávají vítr o rychlosti až osmdesát kilometrů v hodině, provázený místními bouřkami. Od jihovýchodu se k nám blíží hurikán, který už v Dominikánské republice stačil rozmlátit kdeco a teď si to namířil k nám na Florida Keys.“

„Co základna Edwards?“

„Ti zas hlásí oblačnost ve výši dva tisíce tři sta. Má se prý ale rozplynout do dvou dnů. Takže, jestli si nechcete vyzkoušet přistání ve White Sands, počítejte se zdržením minimálně třiceti šesti hodin. Možná vám poradíme, abyste znovu otevřeli spojovací dveře ke stanici a opět se s ní propojili.“

Kittredge si ještě jednou zblízka prohlédl plující kuličky. „S tím nemůžu souhlasit, veliteli. Stanici bychom tím svinstvem zaneřádili. Musíme si to tu napřed uklidit sami.“

„Souhlas. Mám tu vedle sebe lékaře. Chce, abyste ho ujistili,

že

posádka

netrpí

žádnými

průvodními

nepříjemnými pocity či jevy. Takže jak to s vámi skutečně vypadá?“

„Ten rozsev vypadá jako neškodný. U nikoho se neprojevují příznaky ničeho.“ Kittredge máchl rukou do vzduchu. Kuličky se roztančily jako rozsypané perly. „Ve skutečnosti jsou docela pěkný. Jenže nevím, jak se budou zamlouvat naší elektronice a ostatní aparatuře. Takže se pouštíme do generálního úklidu.“

„Discovery, jakmile budu mít něco nového o počasí, dám vám vědět. Teď se chopte kbelíků a košťat.“

„Tak jo,“ zasmál se Kittredge. „Ode dneška volejte úklidovou službu Nebesa. Čistíme i okna.“ Kittredge si strhl masku. „Myslím, že to zvládneme sami.“

Jill si též sňala ochrannou masku a vydala se směrem k nouzovým skříňkám. Sotva stačila vrátit masku na místo, střetla se s překvapeným Mercerovým pohledem.

„Co je?“ zarazila se.

„Co to máš s okem?“

„Co bych měla? Nic.“

„Radši se koukni sama.“

Jill přeplula k toaletnímu koutu. Pohled do zrcadla ji vskutku vyděsil. Bělmo levého oka měla zalité krví. Nebyla to jen prasklá cévka: celé oko bylo pokryté rudou barvou.

„Kristepane,“ vykřikla a zhrozila se. Jsem pilotka. Bez očí se neobejdu. A to levé mám jak krvavý biftek.

O’Leary si ji natočil k sobě a oko prohlížel. „Nic to není. Neboj se. Jen prasklá cévka.“

„Jenom?“

„Drobné krvácení do očního bělma. Vypadá to hůř, než

to ve skutečnosti je. Pročistí se to, aniž se to odrazí na zrakové funkci.“

„Jak se mi to stalo?“

„Tak například to mohla způsobit lehká změna v nitrolebečním tlaku. Někdy na to stačí silné zakašlání nebo zvracení.“

Jill si ulehčeně oddechla. „Tak to bysme měli. Probudila jsem se záchvatem kašle, když jsem vdechla nějakou tu poletující potvoru.“

„Jasný. Takže není čeho se obávat.“ Poklepal ji po zádech. „To máme za padesát dolarů. Další pacient!“

Jill se na sebe ještě jednou podívala do zrcátka. Je to jen drobné krvácení, ujišťovala se. Není čeho se obávat. Jenže pohled na sebe samu ji spíše vyděsil. Pravé oko normální, levé krvavě rudé a vypoulené. Takové cizí. Jako satanské.

10. SRPNA

„Jsou to návštěvníci z pekel,“ halasil Luther. „Dělej co dělej, nevypudíš je. Vyženeš je dveřma, vrátí se oknem.“

Každý, kdo byl v tu chvíli v kuchyni, se zasmál.

Poslední dobou bylo na vesmírné stanici legrace poskrovnu a libovolný vtípek byl vítaným rozptýlením. Jen co přepravili Keničiho mrtvé tělo do Discovery, nálada na lodi se o poznání zvedla. Keničiho tělo zabalené jako mumie bylo neodbytnou připomínkou smrti. Zejména Emmě se ulevilo, že se zbavilo hmotného důkazu svého profesionálního selhání. Už zase byla s to se plně soustředit na plnění ostatních četných úkolů.

Teď už se dokonce dokázala zasmát Lutherovu vtípku, jakkoli fakt, že se Discovery nesměl odpoutat a odletět, byl jako předmět žertování poněkud morbidní. Celá nová situace jim komplikovala život. Discovery měl odletět už včera ráno. Dnes už máme další den a raketoplán je stále přisátý ke stanici jako štěnice. A neopustí nás ještě nejméně po příštích dvanáct hodin. Nejistá doba odletu raketoplánu posunovala do nejistoty také harmonogram prací na stanici.

Manévr odpoutání od stanice není tak jednoduchý jako vyplutí lodi od mola. Tam stačí jen odvázat lana… Tady šlo o delikátní tanec dvou masivních objektů, řítících se rychlostí 30 000 kilometrů v hodině napříč vesmírným

prostorem. Nároky kladené na obě posádky, tu na stanici i v raketoplánu, byly enormní. Během manévru bylo nutno převést veškeré řídicí programové počítačové vybavení stanice na nový režim a rekonfigurovat ho na režim „provoz zblízka“. Po dobu trvání tohoto režimu se musela posádka stanice vzdát veškerých pokusů a experimentů se vzorky.

Všichni museli spolupracovat na odletu raketoplánu.

Aby to všechno klaplo. Aby se nic nestalo. Aby se vyhnuli neštěstí.

Jeden zamračený den nad cílem přistání v Kalifornii způsobil, že se všechno ostatní dostalo do skluzu.

Harmonogram prací předepsaný pro stanici byl už celý naruby. Bohužel, také toto pravidlo je součástí letů do vesmíru, jediné, na co se můžete s jistotou spolehnout, je, že se nemůžete spolehnout na nic.

Jakási oranžová koule proletěla kolem Emminy hlavy jako projektil. Tady to máme, pomyslila si Emma. Stačí, když Lutherovi unikne z nádobky pomerančová šťáva a svine se do svítící koule. Teď ji Luther bude honit po lodi se slámkou v ústech, aby ji do sebe mohl vcucnout. Emmu ta podívaná rozesmála. Tady to ani jinak nechodí: jen na chviličku polevíte v pozornosti a už vám vzduchem odputuje tu pracovní nástroj, tu hlt dobrého pití. V prostoru beztíže si předměty dělají, co si zamanou a putují, kam se jim samotným uzdá.

Právě s tímhle jevem se teď posádka stanice pokoušela vyrovnat.

„Ty slizké potvory se dostaly až k ovládacím prvkům digitálního autopilota na zadní palubní desce,“ uslyšela Emma velitele Kittredge ve sluchátkách. Velitel raketoplánu si vyměňoval informace s Griggsem na stanici prostřednictvím komunikačního subsystému, fungujícího mezi jednotlivými zařízeními v kosmu.

„Zatím se snažíme očistit všechny spínače a hejblátka, dokud to svinstvo neuschlo. Jakmile to uschne, promění se to v jakousi hutnou kaši. Doufám jen, že to neucpalo nějaké datové porty.“

„Už jste zjistili, z čeho to pochází?“ ozýval se Griggs.

„Objevili jsme drobnou prasklinku na schránce s mloky.

Jenže se mi nezdá, že by toho odtud mohlo uniknout až

tolik. Rozhodně tu toho máme kolem sebe víc, než je zdrávo.“

„Odkud se to teda bere?“

„Teď prověřujeme všechno v kuchyni a ve skladu. Měli jsme tolik práce s očišťováním stanice, že nám zatím nevybyl čas na zjišťování vlastní příčiny. Pořád mi nejde do hlavy, co to může být za mrchu. Krapet mi to připomíná žabí vajíčka. Kulovité chomáčky pokryté lepkavou zelenou masou. Měl bys vidět posádku, je celá oblepená slizem jako v nějakém hororu. A Hewittová má krvavé oko. Řeknu vám, že z nás čiší hrůza.“

Krvavé oko, zpozorněla okamžitě Emma a obrátila se ke Griggsovi.

„Co má Jill s okem? Nic o tom nevím.“

Griggs opakoval otázku pro Discovery.

Odpověděl jí sám Kittredge: „Má prasklou žilku v oku.

Podle O’Learyho nejde o nic vážného.“

„Pusť mě na okruh,“ požádala Emma Griggse.

„Prosím.“

„Bobe, to jsem já, Emma. Řekni mi přesně, jak přišla Jill k tomu krvácení?“

„Včera se probudila mohutným zakašláním. Myslíme si, že jí ta žilka lupla tehdy.“

„Nemá nějaké potíže? S břichem? Bolení hlavy?“

„Před nějakou chvílí si stěžovala právě na bolesti hlavy.

Ale poctivě řečeno, svaly nás tu bolí všechny. Dřeme tu už

dlouho jako koně.“

„Nějaké nevolnosti? Zvracení?“

„Mercer si stěžuje na žaludek. Proč se ptáš?“

„Protože Keničimu v počátku taky praskla žilka v oku.“

„Jenže prasklá žilka, Emmo, není nic vážného. Alespoň podle O’Learyho.“

„Jistě. žilka není nic vážného. Starosti mi dělá celý ten hrozen symptomů, když se shluknou,“ pokračovala Emma.

„Keničiho nemoc začala krvavým okem a zvracením.

Bolestmi břicha. Bolením hlavy.“

„Chceš říct, že jde o nějakou nákazu? Proč nejsi nemocná ty? Vždyť ses o něj starala nejvíc právě ty,“ namítl Griggs.

Dobrá otázka. To bych taky ráda věděla.

„O jaké nemoci to mluvíte?“ chtěl vědět Kittredge.

„Nevím. Vím jen, že Keniči byl vážně nemocen už den poté, co se u něj objevily první potíže. Vy, dámy a pánové, se teď koukejte co nejrychleji odpojit a odcestovat domů.

Dřív, než onemocní taky někdo na Discovery.“

„Odlet vyloučen. Edwards hlásí oblačnost.“

„Pak Zamiřte na White Sands.“

„Taky vyloučeno. Mají problémy s navigačním systémem TACAN. Podívej, Emmo, nám tady nic nechybí.

Máme se docela dobře. Počkáme si na počasí. Nemůže to trvat dýl než čtyřiadvacet hodin.“

Emma pohlédla na Griggse. „Chci mluvit s Houstonem.“

„Jenom kvůli červenýmu oku Hewittové nás na White Sands nepřeloží.“

„Může v tom být víc než prasklá žilka.“

„Prosím tě, jak by to mohli od Keničiho chytit? Vždyť s ním nepřišli vůbec do styku.“

Mrtvola! Bude to v tom mrtvém těle, co ho mají na palubě, napadlo Emmu.

„Bobe,“ oslovila znovu velitele raketoplánu. „Tady ještě jednou Emma. Prověřte obaly.“

„Jaké obaly?“

„Pečlivě zjistěte, jestli na tom rubáši, co je do něj zabalen Keniči, není nějaká spára, prasklý šev, úniková dírka.“

„Sama jsi to prověřovala. Je naprosto neprodyšný, napevno zapečetěn.“

„Jseš si jist, že to stále ještě platí?“

„Dobrá,“ souhlasil velitel. „Přiznávám, že od té doby, co jsme ho nalodili, jsme ho ještě nekontrolovali. Obávám se, že se nám do toho dvakrát nechtělo. Celou pevnou schránu jsme nechali natvrdo uzamčenou, abychom se na tu mumii nemuseli dívat.“

„Jak vypadá plastikový obal?“

„Právě se snažím otevřít poklop od pevné schrány.

Nějak se tam přilepil nebo co…“ Odmlčel se. Pak ho slyšeli zašeptat: „Ježíšikriste.“

„Bobe?“

„Výtok vychází z toho obalu.“

„Jak vypadá? Jako krev? Jako sérum, krevní tekutina?“

„Plastikový pytel se roztrhl. Vidím to vytékat!“ Co vidí vytékat!

Teď zaslechla v pozadí i hlasy ostatních. Pak hlasité znechucené zasténání. Pak jako by někdo vrhnul.

„Zavřete to!“ zařvala Emma. „Zaklapněte to!“ zavolala ještě jednou, ale nikdo jí neodpovídal.

Trvalo chvíli, než se ozvala Jill Hewittová. „Jeho tělo se proměnilo v kaši. Jako by se… rozpouštěl. Musíme zjistit, co to s ním je.“

„Ne!“ zaječela už v zoufalství Emma. „Discovery, nerozepínejte ten obal!!!“

Ke své velké úlevě uslyšela klidný Kittredgeův hlas: „Rozumíme, doktorko. O’Leary, zaklapni to natěsno, celé.

Dáme pozor, aby z té… hmoty… už nic neuniklo.“

„Neměli bychom celou věc vypustit ven?“

„Ne,“ vysvětloval Kittredge. „Potřebují tělo pro pitvu.“

„Co to odtamtud vytéká, Bobe?“ tázala se Emma.

„Bobe, odpověz mi.“

Opět pauza. Pak se ozval Kittredge: „Nevím. Ať je to co je, doufám, že to není nakažlivé. Protože tu u toho teď všichni stojíme.“

Dvanáct kilo cucků a chlupů. To byl kocour Humprey, rozvalený Jackovi na hrudi jako paša. Tohle zvíře nedělá nic jiného, než že se mě pokouší zabít, rozjímal Jack, zíraje zblízka do kocourových zlovolných očí. Sotva Jack ulehl na gauč a zavřel oči, spadla mu tuna chlupatého sádla na hrudní koš a vyrazila mu z plic všechen dech.

Humprey se spokojeným zavrněním zaťal dráp Jackovi do hrudi. Jack zvíře smetl jedním rozmachem na podlahu, na níž kocour přistál bezpečně na všechny čtyři, ani se neotřásl.

„Jdi a chyť si myšku,“ nabádal ho Jack. Odvrátil se ke zdi v naději, že se mu podaří znovu usnout, ale naděje se ukázala marnou. Kocour úpěnlivě mňoukal, dožaduje se potravy. Už zase. Jack zeširoka zazíval, vysoukal se z gauče a dopotácel se do kuchyně. Jakmile otevřel skříňku s kocouřími potravinami, rozmňoukalo se protivné zvíře naplno. Jack mu nasypal do misky žrádlo, odstoupil a pozoroval, jak se osudový tvor křupavě cpe. Táhlo na třetí odpolední a Jackovi se ještě nepodařilo dohnat spánkový deficit. U pultu, od něhož se řídí všechny lékařské operace týkající se vesmírné stanice, proseděl celou noc. Pak se vrátil domů a rozhodl se zopakovat si své znalosti subsystémů stanice. Byl zase zpátky ve hře a dělalo mu to zatraceně dobře na duši. Nad veškeré pomyšlení ho bavilo listovat nezáživným cvičným manuálem lékařské služby.

Nakonec ho únava po celonoční práci přeci jen zmohla.

Kolem poledne se složil na válendu a usnul, obložen stohy manuálů.

Humpreyova miska byla opět prázdná. Neuvěřitelné!

Jack byl na cestě zpět do pokoje, když se rozezněl telefon.

Volal Todd Cutler: „Jacku, dáváme dohromady lékařský tým, který by zajišťoval přistání Discovery ve White Sands.

Naše letadlo startuje z Ellingtonu za třicet minut.“

„Proč White Sands? Neměl Discovery počkat, až se vyčasí nad Edwardsem?“

„Na palubě mají zdravotní kalamitu. Na počasí nemůžem čekat. Za hodinu zahajují sestup. Připrav se na infekční kalamitu.“

„O jakou infekci jde?“

„Ještě nevíme. Snažíme se počítat se vším. Poletíš s námi?“

„Jo. Už běžím,“ vyštěkl Jack a nezaváhal ani vteřinu.

„V tom případě sebou hni, ať nezmeškáš spoj.“

„Moment, Todde. Kdo onemocněl? Kdo je váš pacient?“

„Všichni,“ uslyšel Cutlerův hlas. „Celá posádka, Jacku.“

Kapitola 13

Infekční karanténa. Nouzový sestup. S čím se to potýkáme?

Jack utíkal směrem ke startovací dráze, překonávaje odpor silného větru, který mu vháněl do očí mračna zvířeného prachu. Letadlo už čekalo jen na něho. Vyběhl po několika schůdcích a konečně se ocitl uvnitř. Teprve nyní se mohl trochu zorientovat. Poletí malým tryskáčem Gulfstream IV pro patnáct pasažérů. Tohle letadélko bylo pro NASA něco jako pro hospodáře starý dobrý tažný kůň.

NASA ho užívala dlouhá léta pro přepravu posádek raketoplánů mezi jednotlivými navzájem notně vzdálenými středisky. Jack napočítal na palubě tucet dalších pasažérů

včetně několika zdravotních sestřiček a lékařů z Lékařské kliniky pro kosmické lety. Někteří z nich mávli Jackovi ze staré známosti rukou na pozdrav.

„Spěcháme, pane,“ štěkl směrem k Jackovi druhý pilot.

„Kdybyste se laskavě ukšíroval.“

Jack se rozhodl pro sedadlo u okénka, v přední části letounu.

Poslední, kdo vrazil do kabiny, byl Roy Bloomfeld, s vlasy plnými navátého písku. Sotva Bloomfeld dopadl do křesla, zabouchl za ním druhý pilot dvířka.

„Todd neletí?“ optal se ho Jack.

„Todd zůstal u pultu. Bude sledovat a řídit přistání. Zdá se, že první výzvědný sled jsme my.“

Letoun začal popojíždět po ranveji. Do White Sands to byla hodina a půl letu. Nemohli si dovolit ztratit ani minutu.

„Prosím tě, máš představu, oč běží?“ ptal se Bloomfelda Jack. „Mně neřekli nic.“

„Mně jen něco málo. Pamatuješ na ten rozsev něčeho, co se jim objevilo včera na Discovery? Jak se snažili zjistit, co je to zač? Ukázalo se, že je to tekutina, uvolňující se z obalu s Hiraiovou mrtvolou.“

„Ten obal lze napevno utěsnit. Jak by to mohlo uniknout?“

„Obal se roztrhl. Posádka říká, že obsah se nadýmal a tlačil zevnitř. V důsledku pokročilého stadia rozkladu či tak nějak. Trochu moc rychle, na můj vkus.“

„Kittredge nahlásil, že tekutina je zelená a páchne lehce rybinou. To na produkt tělesného rozpadu zrovna nevypadá,“ uvažoval nahlas Jack.

„Jsme z toho všichni na hlavu. Pytel s tělem znovu utěsnili. Musíme počkat, až nám tělo vydají a pak zjistíme, co a jak. Je to první případ, kdy budeme ohledávat lidské tělo po úmrtí, k němuž došlo pod vlivem mikrogravitace. Je docela možné, že proces rozkladu probíhá takhle podivně právě v důsledku působící mikrotíže. Třeba tam anaerobní bakterie, které jindy způsobují rozklad, pochcípaly. Proto tělo nevydává zápach.“

„A co stav posádky?“

„Hewittová a Kittredge si stěžují na těžké bolesti hlavy.

Mercer pořád dáví a O’Leary má břichabol. Nevíme ani, co z toho je čistě psychického původu. Jestliže někdo polyká poletující kapky z rozkládajícího se kolegy, musíš počítat se silnou emoční reakcí.“

Bylo jasné, že potíže, které jim nahlašovala posádka, byly v mnohém ohledu způsobeny psychickými faktory.

Lékařům je známo, že dojde-li k hromadné otravě v důsledku požití vadných potravin, není značná část lidí, považující se za oběť infekce, ve skutečnosti nákazou zasažena. To jen síla sugesce je taková, že vyvolává zvracení stejně neodbytně jako po požití zkažených potravin.

„Kromě toho museli odložit odpojení od stanice. Ve White Sands měli také nějaké své problémy, jeden ze systémů TACAN vysílal chybné signály. Trvalo jim několik hodin, než to dali dohromady.“

TACAN, taktický lokalizační systém letecké navigace, se skládá z řady pozemních vysílačů. Ty nepřetržitě vysílají aktualizované signály o poloze lodi vůči letišti a přistávací dráze. Vyšle-li systém chybný signál, může přistávající raketoplán být falešně naveden zcela mimo přistávací plochu.

Jack si začal srovnávat všechny ty okolnosti a údaje v hlavě. Mezitím se letadélko prudce rozjelo po ranveji, aby

vzápětí poskočilo a vystřelilo za ohlušujícího řevu tryskových motorů do výše. Země pod nimi se neuvěřitelně rychle propadala.

Jack se pokusil překřičet hluk v kabině. „Jak to vypadá na ISS? Jsou na stanici nemocní?“

„Ne. Celou dobu drželi spojovací poklopy s raketoplánem uzavřené, aby se nákaza nerozšířila i na ně.“

„Takže napadený je jen Discovery?“

„Pokud je nám známo.“

Emma bude tudíž v pořádku, pomyslil si Jack s úlevou.

Emma je v bezpečí. Jenže je tu zákonitá otázka, jestliže si nákazu přinesli na raketoplán z vesmírné stanice uvnitř Hiraiova těla, jak to, že posádka stanice nepodlehla stejné infekci?

„Jaké příkazy má raketoplán ohledně přistání?“ zeptal se zachmuřeně Jack.

„Zrovna tam zahájili oddělování. Zážeh má přijít za pětačtyřicet minut. Přistání lze tudíž očekávat plus minus kolem sedmnácti nula nula.“

To znamenalo, že pozemní týmy nebudou mít na nějaké přípravy prakticky žádný čas. Jack vyhlédl ven z okénka: letoun náhle vyskočil nad oblaka a ocitl se v lázni zlatého slunečního svitu. Všechno se spiklo proti nám, převaloval Jack neblahé myšlenky v hlavě. Nouzové přistání.

Porouchaný navigační systém. Nemocná posádka.

A tohle všechno bude nutno řešit na bohem zapomenutém letišti uprostřed pustiny.

Jill Hewittovou bolela hlava jako střep. Také oči ji pálily tak, že se jen s velkým sebezapřením dokázala soustředit na manuál s jednotlivými kroky při odletu od kosmické stanice. Během poslední hodiny se Jill bolest vkradla do každého póru kůže, do každého záhybu těla. Jako by jí všude zapichovali špendlíky nebo utahovali šrouby.

Bělma obou očí už měla zarudlá stejně jako Kittredge.

Velitelovy oči se ze všeho nejvíc podobaly dvěma červeným skleněným kuličkám. Svítící a krvavé koule. Jill se dohadovala, že velitel trpí velkými bolestmi: usuzovala tak ze způsobu, jakým se pohyboval, z pomalého a opatrného natáčení hlavy. Oba astronauti už byli bolestmi umořeni, ale ani jeden z nich si nedovolil píchnout si utišující injekci.

Manévr odpojení, zážeh raketového pohonu a navádění na přistání, to vše vyžadovalo nejvyšší míru bdělosti a pozornosti. Nemohli riskovat, že se dopustí nejmenší chybičky, jediného mylného úkonu.

Dovez nás domů. Dovez nás domů… Jako mantru si Jill opakovala tahle slova, zcela pohroužena do plnění předepsaných úkonů, navádějících je na cestu k domovu.

Nedbala na stružky potu, řinoucí se jí po zádech, ani na kousavou bolest, prohryzávající se do jejího nitra.

Věděla, že nyní musí postupovat naprosto striktně podle sekvence předepsaných úkonů. Aby na nic nezapomněla, nic nepominula, rozhodla se využít nápovědu: zasunula kabel od přenosného počítače ThinkPad do zadního datového portu na konzoli, natáhla data a otevřela si softwarový program Setkání a operace v okolí kosmické stanice.

„Nenaskakují mi žádná data,“ oznámila nahlas. „Cože?“

vyděsil se velitel.

„To svinstvo ze stanice se asi dostalo do zdířky portu konzole. Zkusím, jak to vypadá na obytné palubě.“

Vytrhla kablík laptopu z konektoru a začala se prodírat průlezem mezi palubami, táhnouc s sebou počítač. Při každém pohybu se jí bolestí až zkřivil obličej, jako by měla obnažený každý milimetr lícní kosti. Oči se jí tlačily ven z důlků, jako by měly každou chvíli vypadnout. Když konečně dosáhla

prostřední

paluby,

našla

tam

Mercera

přikurtovaného řemeny ke křeslu již oblečeného do lehkého oranžového skafandru pro vzlet a přistání na Zemi. Mercer už nevnímal nic, zřejmě pod dávkou utišujících prostředků, kterou dostal od doktora. O’Leary se už také připoutal k sedadlu. Byl sice při vědomí, ale tak trochu jako v polospánku. Jill se protáhla k datovému portu umístěnému na obytné palubě a připojila k němu svůj počítač. Ani odsud však žádné údaje nepotekly.

„Do řiti. Do řiti!“ křikla Jill nahlas.

Zatímco se vracela zpět do pilotní kabiny, snažila se vymyslit náhradní řešení.

„Nic?“ ověřoval si Kittredge.

„Vyměním datový kabel a pokusím se připojit znova k tomuhle portu.“ Hlava jí teď třeštila tak, že jí bolestí vyhrkávaly slzy. Zatnula zuby, vytrhla z přístroje původní kablík a nahradila ho jiným. Počítač restartovala. Nyní se pokoušela dostat do potřebného programu přes operační systém Windows.

Na obrazovce naskočilo jako zázrakem logo programu Setkání a operace v okolí kosmické stanice. Neváhala ani sekundu a začala vyťukávat do klávesnice potřebné údaje o čase, který uplynul od startu. Dny, hodiny, minuty, vteřiny.

Prsty ji neposlouchaly tak ochotně jako jindy. Měla je roztřesené a jakoby cizí. Dávala pozor, aby nechybila, několikrát se musela opravit.

Nakonec zvolila Setkání a operace v okolí kosmické stanice a klikla příkaz Enter. „Program pro operace v blízkosti iniciován,“ ohlásila konečně. „Mohu začít zpracovávat data.“

Kittredge se dotazoval střediska na Zemi: „Spojaři, máme souhlas pro odpojení?“

„Čekejte, Discovery.“

Další mučivé čekání. Zatímco vyčkávala, povšimla si Jill, že se jí něco děje s rukama. Pohlédla na prsty a zjistila, že se začínají nepřirozeně kroutit. Pod kůží na předloktí se

navíc objevilo podivné víření, jako by se jí pod pokožkou svíjelo sto hádků a jejím tělem, jejími tkáněmi, si uvnitř razilo cestu něco živého. Pokoušela se udržet ruce v klidu, ale prsty se jí nepřestávaly pohybovat jako v elektrické křeči. Povolejte nás domů! Rychle, proboha, dokud jsme schopni tuhle mašinu ještě pilotovat.

Jako na zavolanou se ozval spojařův hlas: „Discovery, máte povoleno odpojení.“

„Rozumím. Nastavuji digitálního autopilota na nízké zet. Zahajujeme odpojování.“

Koutkem oka postřehla, že k ní Kittredge vyslal pohled plný ulehčení. A zaslechla, jak si pro sebe mumlá: „Zaplať pámbu, konečně domů.“

Kittredge se chopil řídicích pák.

Letový ředitel Randy Carpenter stál vzpřímený jako vytesaná socha a zrak upíral na celostěnnou obrazovku před sebou. Svým inženýrským mozkem chladnokrevně sledoval a zpracovával souběžně přitékající toky vizuálních dat i akustických informací a hlášení. Carpenter byl vždy o několik fází napřed, ostatně tak činil vždy. Teď se odemknou zámky poutající raketoplán ke stanici a pružiny stykovacího systému jemně od sebe odstrčí obě tělesa, aby se od sebe začala pomaloučku vzdalovat. Teprve až je bude dělit vzdálenost necelého metru, zažehnou se trysky RCS na

Discovery a začnou raketoplán pohánět pryč od stanice.

Celý proces se mohl zadrhnout v kterýkoli okamžik, šlo o složitý a velmi delikátní manévr. Carpenter měl ale pro každé selhání v záloze po ruce náhradní řešení. Kdyby se zámky a západky nechtěly rozpojit, mohl odpálit maličké nálože rozmístěné tak, aby to utrhlo šrouby, jimiž byl stykovací systém připevněn k lodi. Kdyby i toto opatření selhalo, mohli dva členové posádky vesmírné lodi vystoupit do kosmického prostoru a na místě ručně šrouby uvolnit.

Pro každý záložní plán měli promyšlený a připravený ještě jeden!

Několikanásobné

jištění

pro

případ

několikanásobného selhání, to byla filozofie NASA.

Každopádně pro případy, jež předvídat bylo v lidských silách. Čeho se ale Carpenter obával ze všeho nejvíc, byly kiksy, které si nedokázal představit nikdo ani v nejhorším snu. A tak si jako pokaždé na začátku nové fáze letu kladl věčné otázky: Na co jsme zapomněli? Na co ani nepomyslili? Čeho jsme se nemohli nadít?

„Stykovací systém se úspěšně odpojil,“ uslyšel Kittredgeův hlas. „Zámky se uvolnily. Jsme ve fázi volného letu.“

Letový technik sedící vedle Carpentera lusknul prsty na důkaz hlubokého triumfu.

Carpenter se teď už nesoustředil na návratovou fázi letu, nýbrž na přistání. Počasí nad White Sands bylo setrvalé, rychlost větru osmadvacet kilometrů v hodině, vítr čelní.

Naváděcí systém TACAN bude k momentu přistání raketoplánu plně funkční. Pozemní zajišťovací týmy se už

shromažďují na svá místa kolem přistávací dráhy. Ať přemýšlel jak přemýšlel, nepřicházel na nic, co by je mohlo zaskočit. Přesto si byl jist, že někde za rohem už číhá něco nepředvídaného.

Přes tyto chmurné myšlenky zachovával Carpenter navenek ledový klid. Nikdo z okolo sedících pracovníků by ho nepodezříval, že uvnitř přemáhá úzkost hořkou jako žluč.

Emma a ostatní členové posádky ISS sledovali pozorně odlet raketoplánu. Nemohli dělat nic jiného než čekat.

Veškeré výzkumné práce na projektech se pro tuto chvíli zastavily. Všichni se shromáždili v Uzlu 1, aby sledovali, jak se mohutný raketoplán vznosně a důstojně vzdaluje od stanice. Griggs monitoroval celou operaci na příručním počítači, který mu zobrazoval graficky celý manévr ve stejném provedení, v jakém ho mohli vidět na svých obrazovkách pracovníci v řídicím středisku v Houstonu.

Jakmile se Discovery odpoutal bez sebemenších potíží od stanice, vydral se Emmě ze rtů povzdech ulehčení.

Raketoplán se zdárně vydal na pouť k domovu.

Palubní lékař O’Leary se nevytrhl ze svého narkotického polospánku. Sám sobě si vstříknul do žíly padesát miligramů demerolu, právě tolik, aby ještě dokázal

otupit ostří bolesti, ale aby také dokázal připoutat bezvědomého Mercera ke křeslu a aby se sám mohl přichystat na vstup do atmosféry. Cítil však, že i ta nepatrná dávka utišujícího prostředku mu vydatně zpomaluje reakce.

Nyní seděl připoután v křesle na prostřední palubě, připraven vzdorovat přetížení provázejícímu sestup do atmosféry. Kabinu vnímal střídavě rozostřeným zrakem, jako by se na ni díval zpod vodní hladiny. Světlo ho nesnesitelně řezalo do očí. Raději je zavřel. Měl pocit, že před chvílí kolem něj proplula Jill s počítačem v ruce. Teď už byla asi jinde, ale ve sluchátkách slyšel stále její hlas, a také Kittredgeův a ještě hlas spojaře ze země. Tak už se odpoutali…

Přes závoj, jenž mu zastíral jasné vědomí, vnímal dobře svou bezmocnost. Cítil stud nad tím, že tu dřepí jak invalida v křesle, zatímco ostatní bojují na horní palubě o šťastný návrat na Zemi. Právě stud ho přiměl k tomu, aby překonal tíhnutí ke sladkému spánku: přinutil se otevřít oči a znovu pohledět do řeřavého světla kabiny. Sáhl na zámek od popruhů a odklapl ho. Jakmile se zbavil jařma popruhů, vyplul ze sedadla ven. Paluba se s ním zatočila. Musil zavřít oči, aby překonal nával nevolnosti. Bojuj. Hlavu vzhůru, přikazoval si. Vždy jsi míval žaludek jako houžev! Jenže už

opět mu činilo potíže udržet oči vůbec otevřené. Víčka se mu sama zavírala.

Oči otevřel znovu, teprve když zaslechl podivný zvuk.

Bylo to jako zachrastění. V první chvíli měl za to, že to je Mercer, zápasící ve spánku se sevřením popruhů. Mercer ale ležel nehnutě. O’Leary se tedy otočil, aby zjistil zdroj škrábavého zvuku. Zrak mu padl na schránu s mrtvolou Keniči Hiraie. S vypětím sil odklopil její víko. Plastikový obal se napínal. Nafukoval se zevnitř. Rostl. To bude těma mýma očima. Šálí mě zrak. Je to zrakový klam, přemlouval se O’Leary.

Zamrkal a znovu pohlédl směrem k balíku. Jenže o žádný zrakový klam nešlo. Vak se vskutku nadouval. Pod obalem, právě nad krajinou břišní mrtvého astronautova těla, se vzdouvala nadmutá koule. O’Leary si ihned vzpomněl, že vzniklou prasklinu znovu utěsnili jen před několika hodinami. A teď se celá ta věc znovu dme vnitřním přetlakem.

Sebral veškerou svou odvahu: v polospánku přeplul směrem k balíku s Hiraiovým tělem a, přemáhaje se, seč byl, položil na nafouklý balík dlaň, aby ho ohmatal.

Vzápětí ucukl zděšeně rukou. Jen kratičký dotek mu stačil k tomu, aby ucítil, že uvnitř se to nadmulo, zatáhlo zpět a opět nadmulo. Mrtvola pulzovala pravidelným rytmem.

Jill Hewittová, napůl utopená ve vlastním potu, sledovala proces odpoutání Discovery od kosmické stanice v průhledu nad hlavou. Vzdálenost mezi oběma loďmi

postupně narůstala a Jill kontrolovala postup na sekvencích dat, které jí teď přitékaly do počítače. Oddělili se na půl metru. Už na celý metr… Letíme domů. Hlavou jí projel takový spalující blesk bolesti, že málem omdlela. Jen silou své buldočí vůle se udržovala při vědomí a pokračovala v práci. „Stykovací systém mimo kontakt,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Kittredge

obratem

odpověděl:

„Zapojujeme

manévrovací trysky RCS, režim nízkého tahu zet.“ Od této chvíle bude Kittredge jemně manévrovat raketoplánem, odvádět ho dále a dále od kosmické stanice, až dosáhne oběžné dráhy o kilometr nižší, než je dráha stanice ISS. Od toho momentu již různé dráhy, po nichž se budou obě tělesa pohybovat, samy zajistí, že se začnou od sebe automaticky vzdalovat.

Jill zaslechla tlumené bum, to jak se zapjaly trysky.

Raketoplán se rozechvěl a Kittredge, usazený za řídicími pákami, ho zvolna naváděl po vertikále od stanice. Ruce se mu chvěly, na tváři se odráželo napětí: s námahou udržoval kontrolu nad tančícím raketoplánem. Nikoli počítač, ale sám pilot teď ovládal let a řídil loď. Nešikovný pohyb řídicím kniplem do strany je mohl poslat na zcela odlišnou orbitu.

Odstup činil půl druhého metru. Tři metry. Nyní už se dostali za kritický bod separace obou kosmických těles.

Raketoplán se nezadržitelně vydával na svou vlastní pouť.

To byla chvíle, kdy si Jill dovolila vydychnout a konečně se poněkud uvolnit. A pak uslyšela výkřik přicházející z obytné paluby. Výkřik hrůzy a zoufalství.

O’Leary!

Natočila tvář tím směrem, aby spatřila, jak příšerný proud, tvořený rozloženými lidskými ostatky, narazil na horní palubu a vybuchl jí vstříc.

Hlavní síla exploze zasáhla Kittredge, jehož pracoviště bylo nejblíže spojovacímu poklopu mezi dvěma palubami.

Úder ho vymrštil proti páce ručního řízení lodi. Jill se skácela dozadu, kukla se sluchátky jí ulétla neznámo kam a celé její tělo se stalo cílem bombardování ohavnými zbytky střev, kůže, končetin, cucky černých vlasů, ještě držících na cárech lebeční kůže, Keničiho vlasy. Přes tu katastrofu stále ještě vnímala bouchání zapínajících se manévrovacích motorků. Zdálo se, že se raketoplán, nyní nikým nekontrolován a neřízen, otáčí kolem své osy. Potrhané kusy shnilých tkání, zbytky toho, co ještě nedávno bylo živým astronautem a kolegou, se rozlétly po pilotní kabině jako rotující vír. Vše v jedné změti. Cáry plastikového pytle.

Části údů. A také ty podivné zelené kuličky, které nyní bombardovaly jako nezralé mandarinky protilehlou stěnu kabiny a tříštily se o ni. Věděla, že když kapky vody narazí v podmínkách mikrogravitace na pevnou překážku, zprvu se nárazem rozechvějí a roztřesou, aby se záhy uklidnily a

zastavily na místě. Ale tyhle kulovité útvary se od stěn odrážely a pouštěly se do tance uvnitř uzavřeného prostoru.

Fascinována a znehybněna tou podívanou sledovala Jill, jak se kuličky chvějí čím dále tím silněji, s každým odrazem od okolních překážek jakoby násobenou silou. Nevěděla, jak dlouho tak zírala ochromena překvapením, když si povšimla, že vprostřed každé z těch kuliček se v měkké želatinové mase nachází jakési pevnější jádro, něco černého, něco, co se hýbe. Svíjelo se to jako komáří larva.

Kromě toho upoutalo její pozornost ještě něco jiného, neméně děsivého. Skrz průhledové okénko, umístěné nad jejich hlavami v pilotní kabině, zahlédla vesmírnou stanici ISS, již právě opustili: přibližovali se k ní takovou rychlostí, že už mohla rozlišit jednotlivé nýty, jimiž byla ke stanici připevněna ramena solárních panelů. V panickém návalu hrůzy se vrhla jedním skokem vpřed, prolétla mračnem vybuchlých lidských ostatků a s pažemi vytrčenými vpřed se pokoušela dosáhnout na řídicí kontrolní páku, ovládající pohyb raketoplánu, nyní však všemi opuštěnou.

„Kolizní kurz!“ vykřikl Griggs z plna hrdla do společného radiokanálu. „Discovery, jste v kolizním kurzu!“

Odpovědi se nedočkal.

„Discovery! Dejte zpětný chod!“ opakovaně vyzýval Griggs raketoplán ve snaze zabránit blížící se katastrofě.

Emma, hrůzou zkamenělá, pozorovala z průzoru stanice, že se na ně řítí neodvratné neštěstí. Skrz průhlednou kupoli spatřila, jak raketoplán zvedl příď a zároveň se převrátil na pravobok. Dále se jí před očima zjevilo křídlo Discovery natočené k nim tak, že v příštím okamžiku zatne svůj dráp do aluminiového těla stanice a rozpáře ji vedví. V tu chvíli jí došlo, že žije posledních několik sekund svého života. Teď hledí smrti přímo do očí, a brzy si na ni i sáhne.

V ten okamžik spatřila, jak se z trysek raketoplánu umístěných na přídi vyvalily chocholy ohně. Discovery sklonila příď a zabrzdila. Souběžně s tím vylétlo vzhůru pravé křídlo raketoplánu. Vymrštilo se do výše rychle jako blesk, nikoli však dostatečně rychle, aby se dostalo zcela mimo dráhu, v níž se nacházel hlavní nosník se solárními panely. Tu srážku nemohlo už nic odvrátit. Emma pocítila, že se jí zastavuje srdce.

Luther zašeptal: „Kriste Ježíši.“

„Evakuace!“ slyšeli Griggsův ječící hlas: „Všichni do záchranného člunu!“

Celá posádka se vrhla najednou k evakuačnímu uzlu.

Nebyl čas na nějaké pořadí, všichni se tím směrem hrnuli rukama nohama, jak kdo mohl. Nikolaj a Luther se ocitli u průlezu do obytného modulu jako první. Emma se právě chápala držáku příklopu od průlezu, když jí uši naplnil kvílivý zvuk trhaného kovu, sténání hliníkových článků

rvaných na kusy a ohýbaných pod náporem srážky dvou masivních kosmických objektů.

Celá stanice se otřásla v samotných základech. Při následujícím nárazu stačila Emma ještě zachytit pohledem, že se stěna modulu vlamuje dovnitř, že Griggsův přenosný počítač vylétl do vzduchu a že Dianin obličej konečně pro jednou změnil výraz: čistá hrůza orámovaná potem.

Světla v modulu zablikala a zhasla. V nastalé tmě se zažehla jen červená poplašná světýlka, rozsvěcující se a opět zhasínající v krátkých pravidelných intervalech. Rozhoukala se siréna.

Kapitola 14

Letový ředitel Randy Carpenter pozoroval smrt v přímém přenosu na obří obrazovce umístěné na čelní stěně sálu.

V momentě nárazu raketoplánu do stanice měl pocit, že ho do prsou udeřila neznámá pěst jako nelítostné kladivo.

Vskutku, aniž si toho byl vědom, pozvedl obě ruce před hruď, jako by si ji chtěl ochránit.

Na několik okamžiků zavládlo v řídicím kosmickém středisku naprosté, absolutní ticho. Ztuhlé tváře zíraly na čelní obrazovku. Ta nabízela pohled na rozloženou mapu světa s vyznačenou dráhou raketoplánu. Napravo od ní se nacházely displeje promítající manévr odpoutání obou objektů v režimu blízkého provozu. Nyní celý obraz zamrzl a na displejích zůstaly, vykresleny jako obvodové kontury, obrazy dvou vesmírných lodí, nyní nehybných a mrtvých, zaklesnutých do sebe jako dvě hračky po fatální srážce.

Carpenter pocítil tupou bolest v plicích, které se dožadovaly nadechnutí: až teď si uvědomil, že v děsu, který se jej pro tu chvíli zmocnil, naprosto zapomněl dýchat.

Ochromené ticho náhle skončilo a celá síň střediska pro řízení letu se v ten moment, jako mávnutím proutku, proměnila v hučící úl.

„Řediteli, nemáme fonické spojení,“ hlásil mu spojař.

„Discovery neodpovídá.“

„Řediteli, stále dostáváme data z TCS –“

„Řediteli, v kabině raketoplánu tlak na původní úrovni.

žádné příznaky úniku vzduchu.“

Načež se ozval sám Carpenter: „Jaký je stav stanice?

Máme s ní spojení?“

„Spojař se pokouší je kontaktovat. Na stanici ale klesá tlak atmosféry –“

„Hodnota?“

„Sedm set deset…, šest set devadesát. Bože, padá to jak šutr…“

Díra v trupu stanice bylo první, co napadlo Carpentera.

Tohle ovšem už nebyl jeho problém, jeho vyřešení se tím pádem přenáší na Útvar zvláštních operací, který sídlí tamhle dole v sále.

V interním komunikačním systému všichni uslyšeli hlas specialisty-motoráře: „Registruju zážeh manévrovacích trysek, F2U, teď F3U, po ní F4U! Někdo je zapojuje!“

To vrátilo Carpentera do přítomnosti. Obrazovky promítající situaci provozu zblízka se ani nehnuly a setrvávaly v mrtvičném stavu. Kontury obou vesmírných těles se ani nezačaly navzájem vzdalovat, ani nezměnily polohu. Ale hlášení motoráře mu napovědělo, že na raketoplánu někdo aktivně pracuje a že právě spustil manévrovací raketové trysky. Tohle určitě nebylo náhodné

vyprázdnění jejich obsahu. To se posádka snaží dostat raketoplán z dosahu kosmické stanice. Jenže, dokud nedostanou radiodepeši, Carpenter se nedozví, v jakém skutečném stavu se posádka nachází. Dokonce ani to, zda jsou její členové ještě naživu.

Odvíjel se nejhorší ze všech myslitelných scénářů…

mrtvá posádka na raketoplánu, který krouží nekontrolovaně kolem Země. I když odsud, ze střediska v Houstonu, mohli na dálku do jisté míry ovládat raketoplán povely ze Země a manévrovat s ním, bez spolupráce posádky k tomu vycvičené ho nikdy nemohli sami dostat bezpečně zpět na Zemi, aniž by ho totálně rozbili.

Navádění družicového stupně na sestupnou dráhu byl úkol pro živou lidskou ruku. Také přistávací manévr, během něhož je nutno přejemným způsobem manipulovat řídicími pákami a ovladači, se bez ní neobejde. Bez živého pilota na palubě, jenž by plnil sto a jednu funkci, na které automaty dosud nestačí, zůstane Discovery na oběžné dráze. Popluje vesmírem jako Bludný Holanďan odsouzený k mlčenlivému kroužení kolem matičky Země až do chvíle, kdy se jeho rychlost, a tudíž i odstředivá síla držící ho na oběžné dráze, vyčerpá a celý raketoplán se zřítí k Zemi jako hořící pochodeň. Takový scénář se právě promítal Carpenterovi před jeho vnitřním zrakem. Ubíhaly drahocenné vteřiny.

Carpenter si namáhal hlavu až k prasknutí. Přesto si nemohl nepovšimnout, že se v řídicím středisku vzmáhá nepokoj, a

pocit bezmoci. Carpenter jako zkušený velitel věděl, že si nesmí ani na sekundu připustit myšlenky na osud posádky bojující nyní o život na kosmické stanici. Ani na zlomek vteřiny nesmí ani pomyslit na své přátele astronauty, kteří se mohou právě v tento okamžik zmítat ve smrtelných křečích v podtlakovém prostředí, lapajíce po posledním nádechu.

Carpenterovou jedinou povinností bylo plně se soustředit na osud raketoplánu, na Discovery. Musí myslit jen na svou vlastní posádku. Na své lidi v raketoplánu. Na to, že s každou uplývající vteřinou protahovaného mlčení, kdy od posádky raketoplánu není slyšet slovíčka, se snižuje pravděpodobnost jejího přežití.

Do nastalého napětí se náhle vlomil, jako z nebe, slaboučký přerušovaný hlas: „Základno, tady Discovery.

Volám Houston, Houston…“

„Hewittová!“ neudržel se Carpenter. „Mluvte, Discovery!“ Všichni napjatě poslouchali přerušovanou zprávu:

„… obrovské neštěstí… srážce nevyhnuli…, ale poškození trupu lodi minimální…“

„Discovery, potřebujeme se podívat na ISS.“

„Nedaří se nám otočit anténou Ká… ztratili jsme uzavřený vysílací okruh…“

„Popište rozsah jejich škod!“

„Nárazem jsme jim utrhli solární panely. Taky jsme jim nejspíš prorazili trup…“

Carpenter cítil, jak mu tuhne krev v žilách, jen zkolabovat. Z kosmické stanice nemají zatím ani zprávičku, ani hlásek se neozval, nic, co by potvrzovalo, že tam je ještě vůbec někdo naživu.

„Jak vypadáte vy?“ ptal se spojař.

„Kittredge se zranil, sotva mi odpovídá. Při srážce narazil hlavou přímo do zadního panelu. O posádce na střední palubě nevím nic!“

„Co ty, Hewittová?“

„Snažím se… Jen ta moje hlava…“

Její hlas odumřel a místo něho všichni zaslechli neklamný lidský vzlyk. Po chvilce se opět ozvala: „Myslím, že je to živé.“

„Cože?“

„Ta látka, co tu poletuje kolem nás, ten výtok z mrtvého těla. Lítá to tu kolem mně. Mám to taky v sobě.

Pozoruju, jak se mi to prochází pod kůží. Je to živé.“

Carpenter ucítil mrazení po celé délce páteře. Hewittová blouzní. Zraněná hlava. Halucinace. Takhle o ni přijdou nadobro, o pilotku, která jako jediná na palubě je schopná dopravit raketoplán na Zemi, aniž by ho rozbili napadrť.

„Spojaři, blížíme se k okamžiku zážehu,“ ozval se do ticha ze sálu odborník pro sestupnou dráhu. „Nemůžeme si dovolit ho promeškat.“

„Přikažte Hewittové, ať zahájí sestup,“ navrhl Carpenter.

„Discovery! Připravit se na zážeh pro sestup.“ přikázal spojař.

žádná odpověď.

„Discovery,“ opakoval velitel letu s patrnou nervozitou v hlase. „Prošvihnete bod zážehu!“

Vteřiny odtikávaly a měnily se v nekonečně se táhnoucí minuty. Carpenterovi hrály v obličeji všechny svaly. Nervy se mu proměnily v oživlé elektrické vodiče. Když se opět ozval hlásek Hewittové, připadlo mu, že vystoupil z pekla zpětně na zem…

„Posádku na obytné palubě jsem zajistila pro přistání.

Oba dva astronauti jsou v bezvědomí. Připoutala jsem je napevno do křesel. Ale nemám sílu nacpat Kittredge do skafandru!“

„Nevadí,“ křičel Carpenter. „Postačí mu letová kombinéza! Nesmíte prošvihnout bod zážehu. Zahajte sestupný manévr!“

A po pauze nikým nepřerušovaného mlčení dodal: „Discovery, přikazuji neprodleně zahájit přistávací postupy.

Hewittová! Připoutej všechny k sedadlům a zahaj sestup!“

Opět zaslechli, jak si Jill pro sebe sténá. „Šílí mi hlava… nemůžu se soustředit…“

„Jsme pořád s tebou, milé děvče…“ Spojařův hlas se náhle prodchnul člověčím soucitem a zněl útěšně. Promluvil naprosto nezvyklým a nečekaným tónem. „Poslouchej mě dobře, Jill. Všichni jak tu jsme, teď víme, že sedíš ve

velitelském křesle. Víme taky, jak hrozné máš bolesti. Teď uděláme tohle: budeme ti diktovat pokyny, co máš udělat, pěkně jeden za druhým, jako ve škole. Navedeme tě na přistání tak, že to ani nezpozoruješ. Všechno až do poslední chviličky. Až do úplného zastavení kol podvozku. Musíš nám zcela důvěřovat. Poslouchej nás. Neopouštěj nás!“

Všichni slyšeli, jak se Jill rozplakala zmučeným hláskem. „Příprava k zážehu dokončena,“ zašeptala nakonec. „Spouštím OPS 3-0-2. Jen mi řekněte, kdy.“

„Teď! Zážeh! Sestup!“ přikazoval Carpenter.

Spojař po něm příkazy opakoval a předával je nahoru.

„Zážeh, Discovery!“ A zjihlým hlasem si pro sebe zašeptal: „Nebojte se, však my vás domů dostaneme…“

V černočerné tmě sbírala Emma všechnu sílu, aby se dokázala důstojně a vyrovnaně postavit situaci tváří v tvář, postupné ztrátě tlaku, nastupující dekompresi. Přesně si dokázala představit, jak se pro ni budou další věci vyvíjet.

Přijde čas umírání. Uslyší, jak vzduch s hlučným sykotem unikne z lodi. V tu chvíli jí prasknou ušní bubínky a ona ohluchne. V následujícím zlomku vteřiny se jí v prudkém záchvatu bolesti rozedmou plíce a explodují plicní sklípky.

Jakmile se tlak v kabině přiblíží hodnotě vakua, sníží se také hodnota varného bodu všech přítomných tekutin, včetně její krve, aby se vzápětí potkala s bodem mrazu. V jednu chvíli

se jí v žilách počne doslova vařit varem krev, aby se v následující okamžik proměnila v led, a s ní i celá Emma v ledovou královnu.

Její nejhorší obavy teď potvrzovala blikající varovná rudá světla a ječící sirény, vyhlašující nouzový stav nejvyššího stupně. Loď byla smrtelně zraněná, měla proražený trup a vzduch z ní postupně unikal do neúčastného a nelítostného vesmíru. Cítila, jak jí narůstá tlak v uších. Evakuace!

Emma a Diana se vrhly zároveň do obytného prostoru a prolétly jím jen za sporého osvětlení červených světýlek, blikajících všude na panelech. Sirény ječely tak hlasitě, že je museli překřikovat, aby si všichni navzájem rozuměli. Ve zmatku vrazila Emma do Luthera, který ji musil zachytit, aby se neocitla zpětným odrazem kdoví v které části lodi.

Luther na ni vykřikoval: „Nikolaj je už v záchranném člunu.

Teď ty a Diana!“

„Počkej. A kde je Griggs?“

„Nastupte si!“

Emma vrhla pohled zpět do lodi. V psychedelickém svitu blikavých rudých světýlek už v obývacím prostoru nespatřila nikoho. Griggs s nimi nebyl. Obývák se ocitl v jakémsi podivném pološeru, ale svist prudce mizejícího vzduchu ještě nebyl slyšet.

A také necítím žádnou bolest, uvědomila si s překvapením. Tlak v uších byl sice patrný, ale v prsou

žádnou bolest necítila, žádné příznaky výbušné dekomprese.

Stanici můžeme ještě zachránit, blesklo jí hlavou. Máme čas najít a ucpat poškozená místa. Plavným pohybem se ve vzduchu obrátila, odrazila se nohama o stěnu a vyrazila směrem k Uzlu 2.

„Co vyvádíš, Watsonová?“

„Zachráníme loď.“

Pohybovala se tak kvapně, že se loktem udeřila o veřej průlezu. Tady máš bolest, sykla, ale ne z dekomprese, nýbrž

z vlastní blbosti. Cítila, že jí předloktí okamžitě napuchá, ale nedbala a pokračovala v pohybu do Uzlu 2.

Griggse však nespatřila, zato jeho přenosný počítač, který se zmítal ve vzduchu na konci napájecí elektrické šňůry jako pes na vodítku. Na panelu vyskakovalo a v krátkých intervalech zase mizelo ostře červené varování: DEKOMPRESE! Tlak vzduchu v kabině klesl na šest set padesát a stále šel dolů. Zbývá jim několik minut, jen několik minut do chvíle, kdy jim mozky vypoví službu.

Určitě pátrá po zdroji úniku vzduchu. Určitě pracuje na utěsnění poškozeného modulu.

Hbitě proplula do americké laboratoře, razíc si cestu stále houstnoucím bělavým oparem. Je to skutečně bílý opar nebo jí už šálí zrak z nedostatku kyslíku, z narůstající hypoxie? Je to varování, že se co chvíli propadne do bezmocného bezvědomí? V bělavé tmě toho už moc nerozeznávala: naslepo se prodírala směrem, kde tušila

průlez do Uzlu 2. Napřed narazila na protější stěnu, ale vzápětí se jí podařilo nahmátnout otevřená dvířka průlezu do dalšího uzlu. Cítila, že ji opouští pohybová zručnost, že ztrácí svalovou koordinaci. Sklonila se a hlavou napřed vplula do Uzlu 2.

Tam našla Griggse. Ten se hbitými pohyby pokoušel rozpojit propletenec kabelů spojujících modul NASDA a modul evropský.

„K úniku dochází v modulu NASDA!“ řval na ni ve snaze přehlušit ječící sirény. „Jestli dokážeme vytáhnout kabely ven skrz tenhle průlez a zavřít za sebou poklop, bude vadný modul izolován.“

Vrhla se mu na pomoc a jala se rozpojovat zbytek kabelů. Narazila na jeden, který se jí nedařilo rozpojit. Proč se to ksakru zaseklo? Věděla, že všechny kabely, procházející skrz průlezy a spojující různé uzly stanice jsou uzpůsobeny tak, aby je bylo možno v případě nouze či nebezpečí rázem porozpínat. Zjistila ale, že tenhle není opatřen rozpojovacím zámečkem, byl jednolitý, průběžný, zcela proti bezpečnostním pravidlům. „Tenhle nemá rozpojku!“ vykřikla v zoufalství.

„Sežeň mi nůž. Odříznu ho.“

Hbitě se otočila a vystřelila zpátky do americké laboratoře. Kde tady do čerta držíme nože? V blikavém osvětlení narazila očima na skříňku s lékařskými instrumenty. Skalpel! Sáhla do zásuvky, nahmátla lékařský

nástroj a jako štika proplula hbitě zpět do modulu, v němž

pracoval Griggs. Ten neztrácel čas a pustil se freneticky do přeřezávání kabelu.

„Můžeme vám s něčím helfnout?“ ozval se za nimi Lutherův hluboký hlas.

Emma se otočila a spatřila všechny tři, Luthera, Dianu i Nikolaje, jak jeden po druhém vplouvají do uzlu k nim.

„K úniku došlo v modulu NASDA,“ vysvětloval překotně Griggs. „Pokoušíme se ho uzavřít a celý odizolovat.“

Z kabelu najednou zapršely jiskry jako při ohňostroji.

Griggs kvikl překvapením a uhnul stranou. „Do řiti, je to pod proudem.“

„Přetnout ho ale musíme!“ křičela Emma.

„A nechat se usmažit? To teda ne.“

„Jak jinak chceš průchod zapečetit?“

Ozval se Luther: „Všichni zpátky. Zpátky až do laboratoře. Uzavřeme celou tuhle část stanice se vším všudy.

Celou ji odřízneme od zbytku stanice.“

Griggs hleděl na jiskřící kabel. Uzavřít celý Uzel 2 se mu nikterak nechtělo, neboť to znamenalo obětovat hned dva moduly, jak evropský, tak NASDA. V obou modulech vznikne dokonalé vzduchoprázdno a budou tím pádem nepřístupné. Navíc to znamenalo ztratit kotvicí zařízení pro přistání raketoplánu ke stanici, které také vyúsťovalo v druhém uzlu.

„Tlak klesá,“ slyšeli varování Diany, která odečítala údaje z ručního tlakoměru. „Už jsme jen na šesti stech dvaceti pěti. Koukejme odsud vypadnout a celý uzel hermetizovat.“

Emma sama pozorovala, že dýchá rychleji a že se automaticky pokouší zadržovat vzduch v plicích. Hypoxie!

Jestliže hned něco rázného nepodniknou, postupně tu ztratí všichni vědomí.

Zatahala Griggse za paži: „Všichni zpátky. Je to jediný způsob, jak zachránit stanici.“

Griggs nepřítomně přikývl a vyplul za Emmou do sousední americké laboratoře.

Luther uchopil madlo dvířek, ale ani s vynaložením veškeré síly se mu nepodařilo poklopem pohnout. Ostatní už

byli v Uzlu 2. Dvířka se zavírala tahem k sobě, nikoli přibouchnutím od sebe. Museli je zavřít proti proudu rychle unikajícího vzduchu, který byl nezměrnou silou podtlaku nasáván do opouštěných prostor.

„Tenhle modul musíme taky vzdát!“ vykřikoval Luther.

„Musíme ustoupit až do Uzlu 1 a uzavřít až další průlez.“

„Hovno!“ zařval Griggs. „Tenhle modul už nikomu nedaruju.“

„Nemáme na vybranou, Griggsi. Ten poklop nedokážu za námi zabouchnout.“

„Pusť mě k tomu,“ řval Griggs a hmátl po madlu. Zapřel se nohama a zatáhl za dvířka. Ta se pohnula sotva o

centimetr, ačkoli Griggsovi zbrunátněla tvář námahou. Další pokus Griggs vyčerpaně vzdal.

„Všechny nás tu zabiješ, jen abys zachránil jeden posranej modul!“ vykřikoval Luther.

Řešení přišlo nenadále. „Mir. Stanice Mir. Nahradit únik!“ uslyšeli Nikolaje, který se zároveň odrazil od stěny a jako štika se prosmykl dvířky do ruské části stanice.

Mir. Všem bylo najednou jasné, co má Nikolaj na mysli.

Tehdy se psal rok 1997. Stanice Progress narazila do modulu Spektr, který byl součástí komplexu Mir. Trup Miru byl proražen a stanice začala ztrácet drahocenný kyslík.

Rusové měli v tu dobu daleko více zkušeností s pobytem posádek na palubě a našli rychlé řešení: nahradit uniklý vzduch z jiných zdrojů. Načerpat do modulu další vzduch k vyrovnání pokleslého tlaku. Kdyby se jim teď podařilo postupovat stejným způsobem, nejenže by prodloužili dobu, po kterou mohou v modulu pracovat, ale podařilo by se jim, snížením rozdílu tlaku obou modulů, uzavřít i proklatý průchod mezi nimi.

V průlezu se znovu objevil Nikolaj, tentokrát s kyslíkovou bombou v každé ruce. Ještě za chodu povoloval horečně ventily na obou přístrojích. Sykot nových zásob kyslíku valícího se z obou bomb přehlušil i neutuchající jekot varovných sirén. Ventily obou bomb byly teď otevřeny na maximum. Nikolaj vyslal jedním rozmachem oba kyslíkové zásobníky do Uzlu 2, a ty odpluly, aby nahradily

uniklý vzduch. Na druhé straně průlezu se opět začal zvyšovat tlak.

Emma si pozdě vzpomněla, že právě začali zaplňovat kyslíkem modul, v němž jiskří narušený kabel. Výbuch!

napadlo ji, může dojít k výbuchu.

„Teď!“ křikl Nikolaj. „Zkuste zavřít poklop.“

Tentokrát se o to pokusili Luther a Griggs společnými silami a zatáhli za madlo. Ať už to bylo díky jejich společnému nadlidskému úsilí, nebo vlivem stoupajícího tlaku v druhé kabině, ale dvířka se počala pomalu zavírat.

Nakonec zacvakla do zámku a Griggs je zajistil západkou.

Na krátkou chvíli ochabli oba dva, Griggs i Luther, ve vzduchu jako dvě bezmocné loutky a lapali zoufale po dechu. Ani jeden z nich se nezmohl na slovo. Nakonec se Griggs otočil tváří k ostatním. Pot se mu blyštěl v obličeji v blikavém světle nouzového osvětlení.

„A teď odizolujeme celou tu proklatou krabici.“

Příruční laptop se vznášel v povětří na stejném místě, kde ho v Uzlu 1 Griggs zanechal. Jedním pohledem přelétl údaje na obrazovce a hbitě zahrál na klávesnici sérii příkazů.

K potěše všech se odmlčely sirény. Také blikající červená světýlka přestala blikat a proměnila se ve stálé žluté žhnutí na výstražných signalizačních panelech. Konečně mohli posoudit situaci, aniž by na sebe museli křičet.

„Tlak vzduchu je zpátky na šesti stech devadesáti a stále stoupá,“ oznámil a ulehčeně se usmál. „Zdá se, že jsme zase doma.“

„Proč máme tedy stále pohotovost třetího stupně?“

zeptala se Emma ukazujíc na žlutá světýlka na pultech.

Pohotovost 3 mohla znamenat jednu ze tří možností: buď selhal zálohovací navigační počítač, nebo se porouchala jedna z inerciálních plošin udávající jejich orientaci, nebo ztratili rádiové spojení s pozemním řídicím střediskem.

Griggs vyťukal na klávesnici ještě pár dotazů. „Je to komunikační systém. Ztratili jsme spojení. Discovery nám musila urazit solární panel P-l a s ním jsme ztratili i anténu.

Tím pádem jsme také přišli o zdroj solární energie na pravoboku, a tudíž i o dobíjení elektřiny. A tím pádem jsme bez proudu, jak je vidět.“

Houston musí šílet. Co si tak asi teď myslí! uvažovala Emma. Nemůžou s náma navázat spojení. A co se stalo s Discovery?

Ozvala se Diana, která celou dobu pracovala na obnovení spojení typu

vesmír-vesmír: „Discovery

neodpovídá. Možná jsou mimo dosah spojení na ultrakrátkých vlnách.“

Nebo jsou všichni po smrti a stěží odpovědí, pomyslila si Emma.

„Nemůžeme si tu proboha rozsvítit?“ domáhal se Luther odpovědi. „Přepojit sem vedení od primárního zdroje?“

Griggs si zase pohrál s klávesnicí počítače. Příjemná stránka konstrukce kosmické stanice spočívá v tom, že překypuje jištěním a náhradními řešeními. Každý zdroj proudu, každý vodič má určenou svou specifickou funkci pro napájení spotřebičů, ale je-li to nutné, je možno tyto kanály přesměrovat jinam dle okamžité potřeby. I když

přišli o celou řadu solárních článků směrovaných do jednoho modulu, mohli se teď připojit na tři jiné.

„Vím, že je to hloupé klišé, ale nechte mne to vyslovit: Budiž světlo!“ Ťukl na jednu klávesu a vzápětí se snaživě zažehlo osvětlení modulu. Zatím spoře, ale stačilo to na to, aby nenaráželi do stěn a mohli se dostat z modulu ven.

„Přesměroval jsem přívod proudu. Funkce nedůležité pro přežití se tím pádem samy odpojily.“ Vydechl zhluboka a vrhl pohled směrem k Nikolajovi.

„Musíme navázat spojení s Houstonem. Teď je řada na tobě, Nikolaji.“

Ruský kolega ihned pochopil, co se od něj žádá.

Středisko pro řízení letu kosmické stanice situované v Moskvě udržovalo vlastní nezávislé spojení se stanicí.

Náraz, který stanici postihl, se nedotkl anténního systému v ruské části stanice.

Nikolaj vážně přikývl. „Jen doufám, že Moskva nezapomněla platit účty za elektřinu.“

ITEM 3-7 EXEC ITEM 3-8 EXEC OPS 3-0-4 PRO

Jill Hewittová byla jedním klubkem bolesti: každé ťuknutí do klávesnice na řídicím panelu provázela tichým zakňučením. Měla pocit, že hlava jí co chvíli pukne jako přezrálý meloun. Zrakové pole se jí zúžilo natolik, že měla dojem, že hledí do předlouhého černého tunelu a že kontrolní světýlka a údaje se od ní vzdalují nadsvětelnou rychlostí. Každý pohyb, každé přenesení pohledu na jiný přístroj ji stál bolestivé úsilí. Právě teď se pokoušela přečíst údaje na ukazateli polohy raketoplánu: zrak se jí zamlžoval a jen stěží odčítala údaje a obraz na displeji. Jako by všechna data tančila v divokém reji. Nevidím na to. Nevím, kam jsme nakloněni. Nevím ani, kterým směrem rotujeme…

„Discovery, dosáhli jste hranice atmosféry,“ uslyšela hlas spojaře. „Přepněte se na autopilota.“

Jill šilhala na panel před sebou, natáhla se k přepínači režimu, ale ten se zdál tak vzdálený…

„Discovery?“

Konečně dosáhla chvějícím se ukazováčkem na knoflík spínače a přepnula na režim „auto“. „Potvrzuji,“ zašeptala z posledních sil a zhroutila se do křesla. Kontrolu nad letem raketoplánu převzaly počítače. Sama se už nemohla spolehnout na své ruce, že by zvládly řídicí páku. Nebyla si ani jista tím, jak dlouho ještě zůstane při vědomí. Černý tunel pomalu ale jistě pohlcoval zbývající světlo a

zmocňoval se jejího zraku. Konečně zaslechla hukot atmosférického vzduchu obtékajícího šílenou rychlostí trup lodi. Pocítila, že ji vzrůstající tlak vtlačuje hlouběji a hlouběji do křesla.

Velitelský můstek se odmlčel. Nacházeli se ve fázi komunikačního přerušení: raketoplán se řítil dolů

atmosférou s takovou silou a rychlostí, že z molekul vzduchu odtrhával elektrony. Vyvolaná elektromagnetická bouře tak narušila všechny rádiové vlny, přeťala veškeré spojení. Po příštích dvanáct minut tu bude jen ona, raketoplán a svištící vzduch.

Ještě nikdy si nepřipadala tak strašně osamělá.

Cítila, že autopilot navádí loď do vrchních vrstev hustší atmosféry. Odpor vzduchu rostl a začal brzdit pohyb sestupující lodi. Představila si, jaký asi žár teď vznikal na vnějším plášti raketoplánu, na okýnkách kokpitu. Cítila jeho odlesk uvnitř lodi, jako by jí do tváře pálilo letní slunce.

Otevřela oči. Viděla jen temnotu.

Co se to stalo se světlem? pomyslila si. Kde je horoucí záře planoucí na okýnkách?

Donekonečna zavírala a otvírala víčka, protírala si oči jako by je tím chtěla donutit k práci, a přinutit zornice propouštět světlo, a sítnici, aby ho vnímala. Naklonila se kupředu a natáhla ruce k řídicímu pultu před sebou. Jestliže nenahmátne správné spínače, jestliže nezapojí přístroje pro měření aerodynamických dat a nesníží sestupnou rychlost,

středisku v Houstonu se nikdy nepodaří navést loď na přistání. Nikdy je nedostanou na základnu živé. Prsty horečně pročesávala nespočetnou řadu kontrolek, spínačů, tlačítek, páček a knoflíků, hledajíc ty pravé: nakonec vydala táhlé zavytí krajního zoufalství. Byla slepá.

Kapitola 15

Vzduch nad raketovou testovací základnou White Sands, která leží v nadmořské výšce dvanácti set padesáti metrů, je suchý a řídký. Přistávací plocha leží v pouštním údolí na dně vysušeného historického moře mezi hřbety pohoří Sacramento a Guadalupe na východě a horami San Andres na západě. Nejbližším městečkem je Alamogordo v Novém Mexiku. Půda je zde vyprahlá, krajina pustá a z vegetace přežívají jen nejodolnější rostliny.

Po drahnou dobu sloužila celá tato oblast jako výcviková základna pro stíhací piloty, avšak během času se dočkala také jiného využití. Za druhé světové války tu vybudovali zajatecký tábor, v němž soustřeďovali německé válečné zajatce. V tomto údolí provedly Spojené státy americké svůj první atomový pokusný výbuch, přičemž

první pumu sestrojili vědci v nedalekém městečku Los Alamos v Novém Mexiku. Tehdy se z ničeho nic objevily v

opuštěném údolí ostnaté dráty a budovy bez jakéhokoli označení, patřily vládě USA, přičemž jejich účel zůstával utajen dokonce i obyvatelům blízkého Alamogorda.

Jack přiložil k očím dalekohled. V dáli spatřil blyštivý přistávací pruh, nad nímž se tetelil rozpálený vzduch.

Ranvej s označením 16/34 se táhla téměř přesně v severojižním směru. Přistávací dráha byla dlouhá čtyři a půl kilometru a široká sto metrů. V každém případě byla dostatečně dlouhá k tomu, aby na ní mohly přistávat a startovat z ní nejtěžší tryskové letouny, přes řídkost atmosféry, která si vynucuje stavbu extrémně dlouhých přistávacích ploch. Jack a lékařský tým se rozložili spolu s nepočetným konvojem vozidel patřícím NASA a firmě United Space Alliance o něco dále k západu od předpokládaného bodu dosednutí raketoplánu. Všichni shromáždění přišli za jediným účelem: asistovat při přistání Discovery. Vybaveni byli nosítky, kyslíkovými přístroji, defibrilátory i ostatními praktickými soupravami první lékařské pomoci, měli s sebou všechno, čím jsou osazeny moderní záchranné vozy sanitní služby v nejmodernějším provedení. Kdyby se přistání připravovalo na Kennedyho kosmickém středisku, očekávalo by raketoplán pozemní zajišťovací mužstvo v počtu alespoň sto padesáti členů. Zde, na pouštní základně ve White Sands, se jich nabraly sotva tři tucty, a jen osm z přítomných patřilo k medicínskému týmu. Někteří členové pozemního mužstva byli oblečeni do

speciálních skafandrů, dokonale je izolujících od vnější atmosféry: jejich účelem bylo ochránit nositele před účinkem pohonných látek unikajících po přistání z raketoplánu. Ti se k němu přiblíží jako první a pomocí analytických čidel hbitě vyhodnotí pravděpodobnost možných explozí způsobených unikajícími látkami. Až

potom budou moci přispěchat na pomoc zdravotníci.

Vzdálený hukot pobídl Jacka odlepit dalekohled od očí a podívat se směrem k východu. Spatřil celé hejno vrtulníků, které se přibližovalo k místu předpokládaného přistání jako hrozivý vosí roj.

„Co je zase tohle?“ neskrýval překvapení Bloomfeld, se zrakem přikovaným k helikoptérám. Prakticky všichni shromáždění už upírali zraky stejným směrem. Mnozí si pro sebe bezděky mumlali cosi nesrozumitelného.

„Mohl by to být záložní tým,“ dohadoval se Jack.

Vedoucí konvoje, vybavený sluchátky na uších, potřásl odmítavě hlavou. „Operační velitel sděluje, že to nejsou naši.“

„Ať jdou k šípku! Tenhle vzdušný prostor je vyhrazený jen pro nás!“ namítl Bloomfeld.

Vedoucí konvoje potřásal hlavou: „Zkouším s nimi navázat spojení, ale neodpovídají.“

Hukot vrtulníků sílil každou vteřinou. Hluboký tón motorů rozechvíval Jackovi rezonančně osrdí. Už nebylo pochyb o tom, že se stroje vlomí do vzdušného prostoru

vyhrazeného pro zajištění přistání raketoplánu. A během příští pouhé čtvrthodinky se sem z výšky přiřítí raketoplán Discovery a střetne se tu s hromadou helikoptér blokujících přistávací koridor. Jack slyšel vedoucího konvoje s někým horečně konverzovat přes vysílačku. Pozoroval také, že se celého zajišťovacího pozemního týmu zmocňuje nepokoj hraničící s panikou.

„Zaujímají formaci,“ poznamenal Bloomfeld věcně.

Jack si vzal na pomoc dalekohled. Napočítal dobrých tucet vrtulníků. Ty nyní opravdu zastavily svůj dopředný pohyb a jaly se jako hejno supů, jeden po druhém, přistávat o něco východněji od předpokládaného bodu dosednutí raketoplánu.

„Co si o tom myslíš,“ obrátil se Bloomfeld k Jackovi.

Jack pokrčil v rozpacích rameny.

Do konce komunikační prodlevy, během níž ztrácí pozemní středisko kontakt s lodí, zbývaly dvě minuty. A do momentu přistání necelých patnáct minut. Randy Carpenter cítil, že se mu po těle rozlévá první vlna úlevného optimismu. Postupně nabýval tušení hraničícího s jistotou, že se jim podaří stáhnout Discovery bezpečně na zem.

Nedojde-li k nějakému katastrofickému selhání počítačů, dokážou navádět raketoplán na přistání na dálku, odsud z pozemní základny. Klíčem k úspěchu celého přistání je

ovšem astronautka Hewittová. Musí vydržet, musí zůstat při vědomí a v jedinou pravou chvíli sepnout dva spínače na panelu před sebou. Jen jeden pohyb palcem, nejjednodušší, avšak kritický úkon. Před deseti minutami, během jejich poslední rádiové relace, reagovala Hewittová ještě docela únosně, i když z tónu hlasu bylo patrné, jakými bolestmi trpí. Ta ženská je skvělá pilotka, bytost s ocelovým charakterem, zakalená v ohni výcviku amerického námořnictva. Nyní se od ní požaduje poslední maličkost, neomdlít. „Veliteli, dobrá zpráva z NASCOM,“ ohlásilo se Carpenterovi do sluchátek pozemní středisko. „Máme zprávu, že řídicí letové středisko v Moskvě navázalo se stanicí ISS rádiový kontakt přes Regul ve vlnovém pásmu S.“

Regul byl ruský krátkovlnný rádiový komunikační systém umístěný na palubě kosmické stanice. Na americkém komunikačním systému byl zcela nezávislý, fungoval odděleně a umožňoval spojení s ruskými pozemními stanicemi přes družice Luč.

„Byla to prý jen krátká relace, těsně před tím, než

stanice vstoupila do rádiového stínu,“ pokračoval hlas z pozemního střediska. „To hlavní jsme se ale dozvěděli: posádka je v pořádku a živá.“

Carpenterův optimismus dosáhl nebetyčné výše.

Nevědomky zamával ve vzduchu zaťatou pěstí. „Hlásili nějaké škody?“

„V modulu NASDA mají trhlinu a museli uzavřít Uzel 2

a všechno za ním. Kromě toho ztratili nejmíň dva solární panely a několik segmentů příhradového nosníku. Nikdo naštěstí nebyl zraněn.“

„Letový řediteli,“ přerušil je jiný hlas ve sluchátkách.

„Discovery vystoupí za moment z rádiového stínu.“

Také Carpenter okamžitě převedl pozornost k osudům Discovery. I když ho zprávy týkající se vesmírné stanice potěšily, jeho první starostí byl raketoplán.

„Discovery, slyšíte mne?“ volal spojař. „Discovery?“

Minuty míjely. Příliš mnoho minut bez odezvy. Než se stačil nadechnout, ocitl se Carpenter opět na hranici paniky.

Naváděcí tým mu hlásil: „Druhé esíčko dokončeno.

Všechny systémy pracují normálně.“ Ano? Tak proč se k čertu Hewittová neozývá?

„Discovery!“ slyšel opět opakovat spojaře, který volal už poněkud stísněným tónem. „Slyšíte mě?“

„Vstupují do třetího esíčka,“ hlásili naváděči.

Ztratili jsme je, pomyslil si Carpenter.

A tu náhle, jako shůry, se ozval pilotčin hlas. Tichý, slaboučký, kolísavý: „Zde Discovery…“

Všichni, kdo byli napojeni na uzavřený komunikační okruh, zaslechli ve sluchátkách ulehčené a hluboké spojařovo vydechnutí. „Discovery! Vítejte doma! Jsme

děsně rádi, že vás opět slyšíme. Přichystejte se brzy zapnout aerodynamické sondy.“

„Pokusím se o to…, snažím se teď najít spínače.“

„Spínače od aerodynamických sond,“ napovídal spojař.

„Já vím. Já vím… Vím to. Jenže nevidím ten proklatej panel!“

Carpenter cítil, jak mu tuhne krev v žilách. Bože na nebesích, ona oslepla! Sedí tam v pro ni cizím a nezvyklém velitelském křesle a ještě k tomu nevidí na panel!

„Discovery, spínače teď!“ volal spojař. „Panel cé-tři…“

„Já vím jaký panel, proboha!“ slyšeli zoufalý hlas Hewittové. Pak nic. Odmlka. Pauza. Ticho. Potom jakýsi sykot: to se vzduch v dlouhém vydechnutí snažil probít ven přes pilotčiny hlasivky stažené bolestí a narážel sykavé na mikrofon.

„Sondy aktivovány,“ oznámil znenadání technik.

„Provedeno! Dokázala to! Našla poslepu spínač!“

Carpenter zjistil, že je opět schopen nádechu. A zase začít doufat.

„Čtvrté

esíčko,“

ohlásil

navigační

odborník.

„Přecházíme na rozhraní TAEM.“

„Discovery, jak se cítíte?“ zjišťoval spojař.

Do přistání zbývala minuta a třicet sekund. Rychlost raketoplánu teď klesla na tisíc kilometrů v hodině. Výška, dva tisíce čtyři sta metrů. Loď sestupovala prudce dolů.

Toto stadium letu nazývají piloti „let padající cihly“. Těžký

letoun klouzající bez motorů skoro střemhlavě dolů na svých krátkých delta křídlech. Raketoplánu je pro přistání dopřána jen jedna šance. Druhá není dána. Nemá žádnou možnost zvednout se jako běžné letadlo na poslední chvíli před přistáním a provést nový oblet v případě nalétnutí ve špatném kurzu nebo jiného nezdaru. Discovery se za chviličku dotkne země. Dotkne, nebo narazí. Tím či oním způsobem. Bohu poručeno.

„Discovery?“ slyšeli spojaře.

Jack s napětím sledoval sestup raketoplánu. Pozoroval pruhy dýmu, vystupující z jeho vyrovnávacích trysek. Loď vypadala jako kousek stříbra putující oblohou, který postupně nabírá směr na přistávací plochu.

„Pojď, pojď, maličký. Vypadáš dobře,“ mumlal si pro sebe Jack, stoje v plném soustředění vedle Bloomfelda.

Jeho vzrušení s ním sdílely tři desítky členů pozemního mužstva. Každé přistání raketoplánu je svého druhu slavností. Je vítězstvím natolik jímavým, že všem pozorovatelům přítomným na základně vlhnou oči. Srdce bila v jednom rytmu. Všechny zraky se nyní upíraly k nebi.

Sledovaly, jak se ten stříbrný střípek klouzavým letem přibližuje k přistávací dráze. Lidé se navzájem nevědomky překřikovali.

„Vidíte tu nádheru! Panebože, není to skvělé?“

„Paráda!“

„Podívejte se, už se stáčí na přistání.“

Vedoucí konvoje kontrolující všechna hlášení z Houstonu, se znenadání ozval stísněným hlasem. „Dobrotivý bože! Nevysunuli podvozek!“

Jack se k němu otočil: „Cože?“

„Zapomněli vysunout podvozek.“

Jack se podíval tím směrem. Raketoplán se nyní řítil rychlostí skoro pěti set kilometrů v hodině, teď ve výši necelých třiceti metrů. Skutečně, všiml si Jack, pod trupem letounu se nerýsují žádná kola! Všechen pozemní personál ustrnul a ztichl. Připravená slavnost se před jejich očima naživo proměňovala v hrůzyplné divadlo, jemuž se zdráhali uvěřit.

Vysuň ten podvozek! Proboha, vytáhni ta kola ven!

chtělo se Jackovi křičet.

Raketoplán se řítil závratnou rychlostí, ve výši nějakých dvaceti metrů nad přistávací plochou, skvěle srovnán nad přistávací dráhu. Do doteku se zemí zbývalo deset sekund.

Celý problém tkvěl v tom, jak věděl Jack, že podvozek mohla vysunout pouze posádka v raketoplánu. Příslušný spínač byl ovládán zevnitř, žádný počítač ho nemohl sepnout. Ten úkon byl z principu vyhrazen lidské ruce.

Již jen patnáct metrů nad zemí při rychlosti tři sta kilometrů!

Jack nijak netoužil po tom, spatřit na vlastní oči závěrečné dějství nazrávající tragédie, ale nedokázal od té podívané odtrhnout zrak. Nebyl s to se k očekávanému příšernému divadlu ani otočit zády. A tak se sám odsoudil k tomu spatřit na vlastní oči, jak ocas raketoplánu udeřil prvně o betonovou plochu. Z bodu doteku vychrstla záplava jisker.

V tu chvíli od trupu odlétla hromada izolačních keramických dílků. Jack vnímal výkřiky, jekot a vzlyky okolostojících lidí. Dále uviděl, jak nos letadla udeřil o přistávací ranvej.

Raketoplán začal ujíždět skluzem do strany a nechával za sebou změtený vír utržených dílů, cárů ocelového plechu a desek z obložení trupu. Jedno z deltovitých křídel se vzápětí nárazem utrhlo a zhoupnutím se vzneslo do výše jako samokřídlo, aby v dáli s třeskem ukončilo svůj neblahý let.

V ohlušujícím skřípotu drcené oceli si raketoplán, nebo to, co z něho ještě zbývalo, razil cestu mimo přistávací plochu, stranou ode všech a ode všeho, nechávaje za sebou hluboké koryto vyryté v prachu pustiny.

Až tehdy se od trupu oddělilo i druhé křídlo a roztrhlo se na tisíc kousků.

Discovery definitivně opustil letištní plochu. Svůj pohyb brzdil už jen drhnutím břicha o písek pouště. Do výše se vzneslo tornádo zvířeného pouštního prachu a zakrylo všem výhled na poslední vteřiny dovršující se tragédie.

Jackovi se do sluchátek promítal duši rozdírající křik posádky, sám však nebyl s to vydat ani hlásku, ani tiché

zasténání. A také se nemohl hnout z místa, nečekaný šok jej dokonale ochromil. Měl pocit, že opustil vlastní tělo, že z něho vystoupil jako ze slupky a že se teď nad vším tím obrazem zkázy vznáší jako duch bloudící v mimozemské dimenzi.

Oblak prachu se počal usazovat a odkryl pohled na trosky nešťastného raketoplánu. Ten nyní ležel na boku jako smrtelně raněný pták, obklopen hradbou úlomků z vlastního těla.

Kolona pozemního konvoje se pojednou pohnula.

Zařvaly motory vozidel. Jack i Bloomfeld tak tak že stačili naskočit na záď své záchranky. Měli se co držet, aby přežili divokou jízdu napříč letištním polem, přes navátý písek a drny až k místu havárie. I přes ohlušující řev motorů vozidel stačil Jack ještě zaregistrovat i jiný zvuk, neodbytný a hrozivý.

Ohlédl se a spatřil, že k místu tragédie směřují helikoptéry.

Záchranka, v níž seděli natřásající se Jack a Bloomfeld, se znenadání s trhnutím zastavila. Oba dva lékaři popadli brašny a seskočili souběžně na zem. Kolem nich se zvedla mračna prachu. K Discovery to měli ještě nějakých sto metrů. Také vrtulníky již přistály a vytvořily kolem těla raketoplánu dokonalý kruh. Vypadalo to skoro, jako by proti záchranným vozům zaujaly postavení kruhové obrany.

Jack pádil, co mu síly stačily k raketoplánu, připraven prorazit si cestu valem helikoptér. Rozhodl se sklonit v běhu hlavu co nejníže a prosmýknout se pod listy jejich vrtulí, dosud roztočenými.

„Co to má sakra znamenat?“ vykřikoval za ním udýchaně Bloomfeld, když se ocitli tváří v tvář kordonu ozbrojených mužů ve vojenských uniformách. Ti tou dobou už stačili vyskákat z vrtulníků a vytvořit kolem raketoplánu neprodyšný kruh. Lidé od NASA byli nuceni se zastavit.

„Zpátky!“ zvolal jeden z vojáků. „Držte se zpátky!“

Vedoucí konvoje od NASA se prodral do popředí: „Moje mužstvo se musí dostat k lodi!“

„Vaši lidé zůstanou, kde jsou!“

„Tady nemáte co rozkazovat! Tohle je naše operace, operace NASA!“

„Všichni, jak mě slyšíte, ustoupíte zpět, ráz dva, a to teď hned!“ zařval nepříčetně voják.

Tu se před nimi vyježily hlavně samopalů. Ústí zbraní mířila přímo na prsa mužů z pozemního záchranného mužstva NASA. Ti učinili zdráhavě krok zpět, s očima fascinovaně upřenýma na hlavně samopalů. Vojáci vypadali na to, že nezaváhají a jsou odhodláni spustit masová jatka.

Přes hlavy vojáků dohlédl Jack až k Discovery: nad raketoplánem mezitím počali spouštět jakousi kupoli, jakýsi stan z bílého plastiku, který klesal a postupně se zavíral nad výstupním průlezem raketoplánu. Jack pochopil, že

rozprostřená kupole má zabránit kontaktu mezi vnějším a vnitřním prostředím. Z helikoptér náhle vystoupily ještě další, velmi podivné postavy, celý zástup figur oblečených naprosto jednotně do vzduchotěsných oranžových kombinéz. Skupina oranžových panáků se přiblížila k raketoplánu.

„Tohle znám. Kosmické biologické skafandry Racal,“

ozval se náhle Bloomfeld.

Výstupní poklop z lodi už byl dokonale překryt plastikovým stanem, a lidé od NASA nemohli tudíž spatřit, jak se průlez do lodi otevírá ani jak muži v kombinézách mizí jeden po druhém v jícnu střední paluby lodi.

Proboha živýho, sténal Jack. Tam uvnitř umírají naši lidé! A nás k nim ani nepustí! Jsme tu, tady stojíme, jejich lékaři a zdravotní personál, připraveni pomáhat ze všech sil, vycvičeni a plně vybaveni potřebným zařízením. A tihle mizerové nám zabraňují splnit naši povinnost!

Tu se Jack rozhodl nečekat a jednat. Vyrazil sám proti kordonu ozbrojenců. Záhy se ocitl tváří v tvář armádnímu důstojníkovi, který se zdál velet celé vojenské operaci.

„Můj lékařský tým teď vstoupí do lodi,“ prohlásil pevně Jack.

Důstojník se ušklíbl. „Obávám se, že váš názor nesdílím, pane.“

„Jsme zaměstnanci NASA. Jsme lékaři pověření starat se o zdraví a životy kosmických posádek. Můžete mě

zastřelit, jak je libo. Pak ale budete muset postřílet i všechny ostatní, co jich tu s námi je, jinak budou svědčit proti vám.

Jsem si jist, že se ničeho podobného neodvážíte.“

Hlaveň samopalu se pomalu zvedla a navedla své ústí přesně na střed Jackovy hrudi. S vyschlým hrdlem a srdcem bijícím o sto šest udělal Jack první krok, pak druhý a potom i další, až prošel hradbou vojáků. Pak se sehnul pod list vrtule první helikoptéry a pokračoval usilovně v chůzi. Když

uslyšel rozkaz „Stát nebo střelím“, ani se za hlasem neohlédl. Pokračoval v chůzi jako ve snách, s pohledem fixovaným na bílý stan, který se nadouval vysoko nahoře nad trupem lodi. Spatřil též, že se muži v kombinézách lomozící nahoře zarazili a překvapeně na něho zírali. Jack se už téměř přiblížil k trupu raketoplánu, když zaslechl Bloomfeldův výkřik: „Bacha, Jacku!“

Rána dopadla přesně na spodinu lebeční. Nohy se pod Jackem podlomily. Klesl na kolena. Hlavou mu projela nesnesitelná bolest. Druhá rána přišla z boku. Srazila ho ještě níž, na všechny čtyři. Poté se svalil na bok. Na rtech ucítil chuť písku horkého jako popel. Zahrabal rukama a převrátil se na záda. Spatřil vojáka, jak se nad ním sklání, připravený uštědřit mu pažbou další ránu.

„To stačí,“ zaslechl podivně tlumený hlas. „Nechte ho být.“

Voják zmizel Jackovi ze zorného pole. Na jeho místě se Jackovi zjevil jiný obličej, ukrytý za čistým plexisklem přilby oranžového overalu.

„Kdo jste?“ otázal se ten muž.

„Doktor Jack McCallum.“ Slova z něho vycházela jen šeptem. Pomalu se posadil. Zrak mu pojednou nesloužil, všechno kolem bylo jako v roztřesené mlze a tančilo na pokraji temného stínu. Chytil se za hlavu a poručil si zůstat při vědomí. Zápasil s přibližující se tmou, která se na něj sápala ze všech stran a pokoušela se ho s sebou stáhnout. „Ti lidé v lodi jsou moji pacienti,“ promluvil s námahou.

„Trvám na tom, že je chci vidět.“

„To není možné.“

„Potřebují lékařské ošetření…“

„Už ne. Všichni zahynuli. Jsou mrtví, doktore McCallume. Všichni zemřeli.“

Jack strnul. Nadzvedl pomalu hlavu a střetl se s pohledem muže v kombinéze, nyní jasně patrným skrz průzor jeho přilby.

V jeho tváři nevyčetl žádný výraz, nic, co by odráželo hloubku tragédie v podobě čtyř právě zmařených životů.

„Pokud jde o vaše astronauty, je mi to líto,“ pravil nakonec muž v kombinéze, otočil se a kráčel pryč.

Jack napjal všechny síly, aby se postavil na nejisté nohy. Jakž takž se mu to podařilo. Přemáhaje bolest v hlavě

se nadechl a křikl k zádům vzdalujícího se chlapa. „A co za hajzlíky jste vlastně vy?“

Muž se zastavil na místě jako zasažený a otočil k Jackovi. „Já jsem doktor Issac Roman z USAMRIID,“

oznámil. „Raketoplán je nyní zakázanou zónou. Nade vším převzala kontrolu armáda.“

USAMRIID…

Dr. Roman vyslovil tu zkratku jako jedno slovo, jenže Jack ji lehce rozšifroval: U.S. Army Medical Research Institute of Infectious Diseases, Výzkumný lékařský ústav armády USA pro infekční choroby. Co tu proboha dělá armáda? Odkdy je tohleto vojenská operace?

Jack se šklíbil bolestí postávaje v oblacích zvířeného prachu.

V lebce mu stále hučelo od utrpěné rány. Pokoušel se strávit překvapující informaci. Jako by se před ním odvíjela věčnost: nadskutečný sled obrazů promítaných zpomaleně jako ve filmu. Muži v kombinézách Racal kráčející k raketoplánu. Voják zírající na něj očima prostýma jakéhokoli výrazu. Izolační stan povlávající ve větru jako živý dýchající organismus. Obranný kruh vojáků stále ještě držel jejich pozemní mužstvo na distanc. Pak postřehl, že muži v oranžových kombinézách vytahují ze stanu první nosítka. Tělo bylo zabaleno do pytle. Celý plastikový obal byl potištěn nesčetnými jasně červenými znaky pro

biologické ohrožení, na obalu se vyjímaly jako zářivé květy rozeseté po nebožtíkově těle.

Pohled na nosítka vrátil Jacka do skutečnosti. Mozek mu začal pracovat: „Kam odvezete těla?“

Dr. Roman se neobtěžoval s odpovědí. Místo toho dirigoval rukou, kam mají zanést nosítka, k čekající helikoptéře. Jack se rozhodl dostat se stůj co stůj k raketoplánu. Vykročil směrem k lodi, aby opětovně narazil na vojáka, který se před ním vynořil s pažbou napřaženou k dalšímu úderu.

„Hej, ty!“ zaslechl Jack výkřik z míst, kde stálo jeho pozemní mužstvo. „Jestli se ho ještě jednou dotkneš, máš proti sobě třicet svědků.“

Voják se ohlédl. Střetl se s rozzlobenou masou pracovníků NASA a zaměstnanců firmy United Space Alliance, která nyní pokročila vpřed, s hlasy vytočenými vztekem.

„Myslíte si snad, že jste v nacistickém Německu?“

„A že můžete mlátit americké občany?“

„Co jste k čertu zač?“

Nervózní vojáci stahovali své řady tím těsněji, čím blíže postupoval dav, hlučící, rozzlobený, pokřikující, nohama vířící prach…

Do vzduchu třeskl výstřel ze samopalu. Skupina strnula na místě. Něco se tu dokonale zvrtlo, letělo Jackovi hlavou.

Začíná se to vymykat veškeré kontrole. Tihle vojclové jsou naprosto rozhodnuti začít střílet. Naostro. Na zabití.

Vedoucí konvoje NASA to zřejmě taky tak pochopil, neboť ho Jack slyšel zvolat: „Jsem v přímém rádiovém spojení s Houstonem, vy syčáci! V tuhle chvíli nás poslouchá stovka mužů a žen v řídicím letovém středisku!“

Vojáci pomalu, jeden po druhém, spouštěli hlavně samopalů

k zemi. Prakticky všichni upřeli zrak ke svému veliteli.

Vypuklo dlouhé tíživé ticho, přerušované jen skučením větru a drobným zvoněním od bubnování drobných částeček písku o kov trupů vrtulníků.

Po Jackově boku se náhle zjevil dr. Roman. „Vy nechápete vážnost situace,“ šeptal k němu horečně. „Tak nám ji vysvětlete,“ vyzval ho Jack. „Střetáváme se s nejvyšším stupněm biologického ohrožení. Bezpečnostní výbor Bílého domu aktivoval Armádní biologický tým rychlého nasazení. Tento tým byl vytvořen samotným Kongresem Spojených států amerických. Jsme zde na přímý příkaz z Bílého domu!“

„O jaký typ ohrožení jde?“

Roman zaváhal. Pohlédl směrem k ostatním pracovníkům pozemního týmu NASA, který stále ještě postával za ochranným kordonem vojáků.

„Co je to za organismus?“ trval na své otázce Jack.

Nakonec se mu podařilo zachytit skrz plastické hledí přilby Romanův pohled. „To je utajovaná informace.“

„Poslyšte, my jsme lékařský tým odpovědný za zdraví a životy posádky raketoplánu. Proč nám nebylo nic řečeno?“

„NASA nemá pojem o tom, s čím se tu potýkáme.“

„Jak to přijde, že to víte vy?“ Na tuhle otázku přednostní důležitosti mu Roman neodpověděl.

V tu chvíli vynesli z trupu nešťastného raketoplánu další nosítka. Čí tělo je tohle? snažil se uhádnout Jack. Před vnitřním zrakem se mu promítly v jednom okamžiku tváře všech čtyř astronautů. Všichni jsou teď mrtvi. Jeho mozek odmítal strávit tu skutečnost. Neukládala se mu do hlavy.

Nedokázal si představit, že ti životaschopní, zdravím kypící lidé jsou náhle redukováni na balíček zpřelámaných kostí a roztrhaných orgánů.

„Kam vezete těla?“ opakoval svou otázku.

„Do zařízení čtvrté kategorie, na pitvu.“

„Kdo provede pitvu?“

„Já.“

„Jako chirurg letové posádky mám právo být přítomen!“

„Proč? Jste snad patolog?“

„Ne.“

„V tom případě mi není jasné, čím byste nám mohl být užitečný.“

„Kolik mrtvých pilotů jste už pitval vy?“ chtěl vědět Jack. „Kolik leteckých neštěstí jste už vyšetřoval? Letecká traumata jsou můj obor. Moje pole zkušeností. Můžete mne potřebovat,“ trval na svém Jack.

„Nemyslím,“ ucedil Roman, otočil se a odkráčel.

Plný vzteku prostoupil Jack kordonem vojáků zpět a vrátil se ke svému mužstvu. Bloomfeldovi řekl: „Armáda převzala kontrolu nad celým objektem. Odvezou těla.“

„Jakým právem?“

„Jen mi řekl, že k tomu má pověření přímo z Bílého domu. Jsou něco jako tým rychlého nasazení pro biologické katastrofy.“

„To je nějaká Protiteroristická skupina,“ rozpomínal se Bloomfeld. „Slyšel jsem o ní. Byla ustavena speciálně pro boj s biologickým terorismem.“

Oba lékaři se už trochu zklidnili. Sledovali první helikoptéru, jak se zvedá a odnáší s sebou těla dvou astronautů. Na co se tu vlastně koukám? Co se to tu vlastně děje? přemýšlel horečně Jack. Co to před námi skrývají!

Obrátil se na vedoucího konvoje NASA: „Můžete mne spojit s letovým střediskem?“

„Přál byste si někoho konkrétního, doktore?“

Jack v rychlosti přemýšlel, komu by mohl důvěřovat, a kdo by stál na žebříčku byrokracie NASA zároveň dostatečně vysoko, aby mohl ten zápas vést efektivně a hnát ho až k nejvyšším instancím.

„žádejte Gordona Obieho,“ řekl Jack. „Ředitele letových operací.“

PITVA

Kapitola 16

Gordon Obie vstoupil do sálu zařízeného pro pořádání videokonferenci připravený svést krvavou bitvu. Nikdo z oficiálních činitelů rozsazených kolem stolu nemohl tušit, jaká zuřivost jím cloumá. Nebylo divu, Gordon Obie nikdy nevystavoval své nálady na odiv. Do konferenčního sálu vešel se svým obvyklým a nečitelným výrazem pokerového hráče v tváři. Zarytě mlčel a nepromluvil, ani když se usazoval u stolu vedle pověřenkyně pro styk s veřejností Gretchen Liuové, jejíž uplakané oči a odulá tvář vypovídaly o přestálém hoři. Všichni přítomní vypadali, jako kdyby jim před očima před chvílí vybuchla bomba. Gordonovi Obiemu nevěnoval nikdo ani pohled.

Za agenturu NASA byli kromě Obieho přítomni ještě její administrátor Leroy Cornell, dále ředitel Johnsonova kosmického střediska Ken Blankenship a řada dalších vyšších činitelů. Všichni seděli zakaboněni, s pohledy upřenými na dvě plátna, na něž se pro větší pohodlí přenášel videoobraz z monitoru. Na prvním plátně se skvěla tvář plukovníka Lawrence Harrisona z útvaru USAMRIID, jehož

obraz sem dospěl až ze základny pozemních sil USA ve Fort Derricku ve státě Maryland. Na druhé plátno promítali obraz

velice důstojně vyhlížejícího pána, bruneta v civilním obleku. Pod jeho obličejem se skvěl titulek „Jared Profitt, Rada bezpečnosti Bílého domu“. Na první pohled nevypadal Profitt ani jako typický úředník. S truchlivým výrazem ve vyzáblé, jakoby asketické tváři se spíše podobal středověkému mnichu, který byl proti své vůli a jakýmsi záhadným nedopatřením přenesen do našeho moderního světa dobře padnoucích obleků a slušivých vázanek.

Právě hovořil Blankenship a jeho řeč byla zjevně odpovědí na předchozí vystoupení plukovníka Harrisona.

„Vaši lidé nejenže bránili mému mužstvu v plnění jeho úkolů, ale navíc je ještě ohrožovali nabitými zbraněmi.

Jeden z našich letových lékařů byl přímo fyzicky napaden, sražen na zem pažbou pušky. Na to máme tři desítky svědků

–“

„Doktor McCallum násilně pronikl naší bezpečnostní uzávěrou,“ skočil mu do řeči plukovník Harrison. „Váš člověk dostal rozkaz, aby se zastavil a neuposlechl ho. My jsme byli pověřeni, abychom utěsnili horkou zónu.“

„Mám to chápat tak, že armáda Spojených států je od nynějška připravena napadat občany USA, nebo je dokonce střílet?“

V tu chvíli se do debaty vmísil Cornell a položil Blankenshipovi paži kolem ramen v usmiřujícím gestu: „Kene, pokusme se na to podívat očima lidí z USAMRIID.“

Aha. Diplomatické manévry zahájeny, pomyslil si Gordon znechuceně. Cornellovi bylo možno přiznat, že je nejlepším mluvčím a obhájcem zájmů NASA v Bílém domě.

A že je také jejím nejschopnějším nástrojem, pokud jde o to vymámit z Kongresu USA peníze. Jenže spousta lidí z NASA by vám řekla, že nikdy nepožíval jejich plné důvěry.

Lidé z NASA nedali nikdy svou plnou důvěru nikomu, u koho se projevilo, že myslí víc jako politik než jako technik.

„Ochrana horké zóny je naprosto právoplatný důvod k použití síly,“ prohlašoval nyní Cornell. „A doktor McCallum

bohužel prokazatelně

překročil hranici

bezpečnostního pásma.“

„A následky mohly být katastrofální,“ přidal se obratem Harrisonův hlas z reproduktoru. „Zpravodajské služby nám nahlásily, že se někdo možná pokusil propašovat záměrně na palubu vesmírné stanice Marburgův virus. Marburgův virus je rodným bratrem viru Ebola.“

„Jak by se tam prosím vás mohl dostat?“ tázal se Blankenship. „Všechny protokoly o všech probíhajících či zahajovaných experimentech jsou z hlediska bezpečnosti přísně ověřovány. Každé laboratorní zvířátko dostává svůj vlastní zdravotní průkaz. NASA nahoru nepošle nic, co by mohlo znamenat, byť v nejmenší míře, biologické ohrožení.“

„Připouštím, že váš úřad postupuje takhle pečlivě. Ale jak je to s jinými experimentálními zásilkami? S těmi, co

dostáváte z vědeckých pracovišť rozesetých po celých Spojených státech? Můžete si sice přečíst jejich protokoly, ale už nemůžete prověřit každou jednotlivou bakterii nebo tkáňovou kulturu, kterou vám pošlou k přepravě. Abyste uchovali biologický materiál naživu, musíte přece nakládat všechny tyto zásilky přímo do raketoplánů, není-liž pravda?

Co když některá z nich byla kontaminována? Jen uvažte, jak snadno si lze splést nebo vyměnit neškodnou kulturu za tak nebezpečný organismus, jakým je Marburg.“

„Chcete tím naznačit, že snad došlo k záměrné sabotáži?

K útoku na stanici?“ zvedl obočí Blankenship. „K

bioteroristickému napadení?“

„Přesně to chci říct. Dovolte mi, abych vám ozřejmil, co se stane, když se nakazíte tím virem. Napřed vás rozbolí všechny svaly a dostanete horečku. Bolest se stane záhy tak úpornou, že za chvíli nesnesete bez křiku žádný dotek.

Injekce vpravované do žíly z vás vyrazí nekontrolovaný řev.

Pak se vám zkrvaví oči a začne bolet břicho. Budete zvracet, a zvracet… Nakonec budete zvracet krev. Ta bude napřed barvy černé, jako důsledek trávicích procesů. Pak bude čím dále tím červenější a pořine se z vás proudem, jako kdyby vám pumpovali žaludek. Játra se vám nadmou a lupnou.

Ledviny selžou. Všechny vaše vnitřní orgány se postupně rozpadnou a promění ve smradlavou černou kaši. Nakonec vám selže krevní oběh. Konec. Zemřeli jste.“

Harrison prodlel v pauze. „Právě s takovýmhle svinstvem se nyní s největší pravděpodobností potýkáme, pánové.“

„To je ale naprostý nesmysl!“ uslyšeli všichni zahřmět hlas Gordona Obieho.

Všichni k němu vzhlédli v nekonečném údivu: Sfinga promluvila! Jestliže se zřídkakdy stalo, že se Obie během jejich porad vůbec uvolil prohodit nějaké to slovíčko, pronášel svou poznámku vždy dokonale vyrovnaným monotónním hlasem. Jeho slova přinášela jen suchou informaci, holá data. Nepřenášela žádné emoce. Proto všichni, kdo ho znali, byli jeho výbuchem šokováni.

„Mohu vědět, s kým mluvím?“ domáhal se odpovědi plukovník Harrison.

„Jsem Gordon Obie, ředitel oddělení pilotovaných letů.“

„Ach ano. Hlídací pes astronautů.“

„Klidně mi tak můžete říkat.“

„Dobrá. Proč je to podle vás nesmysl?“

„Protože nevěřím, že tu jde o nějaký virus Marburg nebo kýho čerta. Nevím, o co tu jde, zato stoprocentně vím, že nám tu nestydatě lžete do ksichtu…“

V tu ránu se plukovníkova tvář proměnila v nepohnutou masku. Obieho neuznal hodna odpovědi.

Po chvíli se ozvala osoba, označená na plátně jako Jared Profitt. Ten se ozval přesně takovým hláskem, jaký od něho Gordon očekával, tenoučkým a úlisným. Tohle nebyl

žádný zabejčený bojovník typu Harrisona, nýbrž člověk uvyklý obracet se k rozumu a intelektu. „Chápu plně vaši frustraci, pane Obie,“ začal Profitt zvolna. „Je mnoho věcí, o něž se s vámi, ryze z důvodů utajení, nemáme právo podělit.

Musí vám stačit, když vás ujistím, že Marburg není něco, co bychom si mohli dovolit podcenit.“

„Když už tedy víte nabeton, že se jedná o nějakýho Marburga, proč z toho chcete vyloučit naše letové lékaře?

Proč je nepustíte k pitevnímu stolu? Nebo se bojíte, že by kápli na tu pravou pravdu?“

„Gordone,“ vmísil se umírňujícím tónem Cornell.

„Nemohli bychom si o tom promluvit v soukromí?“

Gordon ho ale dokonale ignoroval a hovořil přímo k plátnu: „O jaké chorobě to vlastně mluvíme? O infekci? O

toxinech? Anebo třeba taky o něčem, o čem my nemáme ani páru a co se do raketoplánu dostalo v zásilce od vojáků bez našeho vědomí, co říkáte?“

Opět se rozhostilo tíživé ticho. Teď byla řada na Harrisonovi, aby vybuchl: „To je přesně ta paranoia, co řádí v NASA! Kdykoli něco selže, kdykoli se něco tak říkajíc posere, je váš úřad vždycky první a celej žhavej, aby to hodil na armádu.“

„Proč bráníte mým lékařům, aby se zúčastnili pitvy?“

„Máte snad na mysli doktora McCalluma?“

„Toho. Doktor McCallum je specialista na leteckou traumatologii a patologii. Je letecký lékař a ještě nedávno

taky člen týmu astronautů. Fakt, že mu odmítáte přítomnost u pitvy, nejen jemu, ale kterémukoli našemu specialistovi, mne přivádí na myšlenku, že máte před NASA co skrývat.“

V tu chvíli pohlédl plukovník Harrison stranou, mimo kameru, jako by hledal někoho, kdo s ním sedí v téže místnosti, ale není s ním v přímém v záběru. Když Harrison vrátil pohled na kameru, měl tvář zrudlou zlostí.

„To je absurdní! Já tu mluvím s lidmi, kteří právě zničili raketoplán za nevím kolik miliard, zmrvili jeho přistání, zabili svou vlastní posádku a ještě mají tolik drzosti, než se kdo naděje, zvednout obviňující prst a ukazovat na armádu Spojených států?“

„Plukovníku! Pokud jde o to naše velké neštěstí, je celý tým astronautů na nohou jako jeden muž, a v plné polní,“

prohlásil pevně Gordon. „A chtějí vědět, co se skutečně přihodilo jejich kolegům, a ne nějaký pohádky! Trváme na tom, abyste povolili jednomu z našich lékařů ohledat těla obětí.“

Leroy Cornell se už podruhé pokusil přerušit letového ředitele. „Gordone, nemůžeš klást armádě takové nereálné požadavky,“ pravil vemlouvavě. „Armáda ví, co dělá.“

„Já taky, Leroyi.“

„V tom případě tě musím požádat, abys toho okamžitě nechal. A to teď hned!“

Gordon se zavrtal pronikavým pohledem Cornellovi do očí. Každý v sále věděl, že Cornell je nejvyšším

představitelem NASA v Bílém domě, že je hlasem NASA v Kongresu. Postavit se proti Cornellovi znamenalo spáchat kariérní sebevraždu. Věděl to i Gordon, a přesto se odhodlal: „Mluvím tu za astronauty,“ pravil neochvějně. „Mluvím za své lidi.“

Pak se opět otočil k obrazu plukovníka Harrisona promítnutému na stěně: „A my nezaváháme a celou věc předestřeme sdělovacím prostředkům. Neučiníme tak s lehkým srdcem. Nejsme z těch, kdo vynášejí důvěrné informace z NASA ven. Tým astronautů se vždy vyznačoval nejvyšší diskrétností. Ale jestliže nás k tomu vy sami doženete,“ zvýšil Gordon důraz, „budeme žádat veřejné slyšení.“

Gretchen Liuové poklesla čelist. „Gordone,“ zašeptala, „co to proboha děláš?“

„To, co dělat mám,“ odsekl jí rázně.

Mlčení, které se nato rozhostilo v sále, trvalo dobrou minutu.

K překvapení všech přerušil odmlku Ken Blankenship a oznámil: „Jsem plně na straně našich astronautů.“

„Já také,“ přidal se odkudsi něčí hlas. „Taky já.“

„Já též.“

Gordon se rozhlédl po svém mančaftu, shromážděném kolem stolu. Byli to z větší části inženýři, technici nebo pracovníci provozu, lidé, jejichž jména se zřídka kdy objevovala v tisku. Stávalo se dosti často, že se s astronauty

dostávali do nejrozmanitějších sporů. Dívali se na ně jako na privilegované chlapce s neúměrně přerostlým egem. Věci se měly tak, že astronauté posbírali veškerou smetanu, všechnu slávu, ale ve skutečnosti to byli právě tihle lidé, tito nenápadní muži i ženy, kdo v přítmí, neviditelní, plnili své na první pohled nezřejmé a nijak oslňující úkoly, byli tudíž

pravým srdcem i duší činnosti NASA. Bez nich by se nikdy žádný kosmický let neproměnil ze snu ve skutečnost. A nyní se oni všichni, bezejmenní, semkli pevně kolem Gordona Obieho.

Leroy Cornell strnul, jako by se ocitl v pozici vojevůdce bez vojska. Cornell byl hrdý člověk, jehož domnělá čest právě utrpěla ponižující úder. Odkašlal si, nabral do plic vzduch, vypjal hruď a pomaloučku vypřímil ramena. Poté se natočil čelem k obrazu plukovníka Harrisona na plátně: „Nemám na vybranou, musím též podpořit své astronauty,“

prohlásil. „I já žádám, aby se jeden z našich lékařů účastnil pitev.“

Plukovník Harrison mlčel. V nastalém tichu se nakonec ujal iniciativy nenápadný civilista Jared Profitt. Ukázalo se, že on bude tou osobou, která má poslední slovo. Bylo vidět, že komunikuje ještě s někým jiným, mimo záběr kamery.

Poté vrátil pohled do sálu a mlčky přikývl.

Náhle oba videoobrazy zbledly a vyprchaly. Konference skončila. Vypnuli je.

„No teda,“ ozvala se Gretchen, „to jste si teda dovolil hodně, takhle hluboko zajet do slabin americké armádě.

Všiml jste si, že to Harrisona vzteky málem kleplo?“

Ne, pomyslil si Gordon Obie, vyvolávaje si před očima výraz Harrisonovy tváře. To nebyla zlost. Byl to strach.

K Jackovu velkému překvapení nepřepravili těla zahynulých astronautů do štábu útvaru USAMRIID ve Fort Detricku, nýbrž do místa vzdáleného od White Sands pouhých sto kilometrů. Zavezli je do jakési betonové budovy bez oken, která vypadala stejně záhadně a nenápadně jako spousta jiných anonymních státních objektů, které tu jeden po druhém vyrůstaly, navzdory suchému povětří, jako houby po dešti. Tenhle barák však měl ještě něco osobitého navíc: střecha se mu ježila desítkami ventilačních trubek. A plot, obíhající kolem celého pozemku, byl nahoře nedvojsmyslně zakončen zářivě novým ostnatým drátem. Když vjížděli do kontrolního stanoviště, zaregistroval Jack nepřetržité hučení v drátech vysokého napětí nad hlavou.

Jeden z ozbrojenců, kteří ho doprovázeli, pokynul Jackovi, aby vystoupil z vozu. Takže jsme u hlavního vchodu, konstatoval Jack. Na vstupních vratech se skvěl znak Jackovi až příliš dobře známý: ostře rudý symbol, označující prostor možného biologického zamoření. Co tu

má co dělat tohle zařízení v takovém bohem zapomenutém místě uprostřed ničeho? tázal se sám sebe Jack, když

zkoumal zrakem nekonečný a jednotvárný obzor pouště prostírající se široko daleko. A sám si vzápětí na svou otázku správně odpověděl: ta budova se zde nachází právě proto, že stojí uprostřed ničeho!

Pak už ho vedli změtí holých a nevzhledných chodeb čím dále tím hlouběji do nitra komplexu. Cestou potkával, či jen v okénkách zahlédal, muže i ženy ve vojenských uniformách, ale i v laboratorních bílých pláštích. Osvětlení bylo pouze umělé, studeně zářivkové a všechen personál se Jackovi jevil jako nemocný s tvářemi do modra.

Doprovodná hlídka se zastavila před těžkými dveřmi, na nichž si Jack přečetl nápis Pánská šatna.

Voják prolomil dosavadní mlčení: „Vstupte. Přečtěte si instrukce. Řiďte se jimi. Postupte do dalších dveří. Čekají vás.“

Jack vstoupil. Byla to skutečně šatna, v níž našel normální skříňky i šatník na kolečkách s kovovými ramínky, na nichž byly rozvěšeny vyprané chirurgické zelené kalhoty, košile a pláště nejrozmanitějších velikostí. Vedle stála polička a na ní sada papírových čepců. Umyvadlo, zrcadlo.

Na zdi našel Jack zarámované pokyny. Začal číst: Sejměte všechno oblečení donesené zvenčí, včetně spodního prádla.

Učinil žádané. Vlastní oděv odložil do neuzamykatelné skříňky a pomalu se začal soukat do nabídnutého oblečení.

Jakmile s tím byl hotov, otevřel dveře na protější straně místnosti též opatřené symbolem biologického ohrožení.

Ocitl se v komoře nasvícené ultrafialovým světlem. Zastavil se, rozhlédl, nic nenašel, a nevěděl, co dál.

Shůry se k němu z reproduktoru snesl ženský hlas. Na poličce najdete pár ponožek. Navlékněte si je a projděte dalšími dveřmi.

Provedl.

V další místnosti ho už očekávala pro změnu živá žena, v kompletním chirurgickém oblečení. Tvářila se velmi nepřístupně. Bez náznaku úsměvu ho vybídla, aby si navlékl sterilní rukavice. Poté sáhla za sebe, jaksi bezdůvodně vztekle utrhla z kotouče kus lepicí izolační pásky a mlčky jí zalepila rukávy Jackova pláště těsně kolem zápěstí. Totéž

provedla s Jackovými nohavicemi, zalepila mu je natěsno kolem kotníků. Jackovi začínalo svítat, že ozbrojené síly Spojených států amerických se dosud nesmířily s jeho přítomností a že nehodlaly učinit pobyt vetřelce na jejich základně nikterak příjemným. žena-kyrysar mu bez nejmenšího varování přetáhla přes hlavu sluchátka, připlácla je Jackovi k uším, aby přes ně vzápětí ještě natáhla jakousi gumovou čepici, ne nepodobnou koupací. Čepice mu přirazila sluchátka definitivně těsně k hlavě.

„Teď kombinézu,“ zasyčela osoba.

Když kombinézu, tak kombinézu, pokrčil Jack v duchu rameny a začal se soukat do přikázané kombinézy,

tentokráte modré barvy. Kombinéza tvořila jeden nedílný celek, vršek, spodek i rukavice. Když mu ono nepříjemné stvoření v ženské podobě počalo nasazovat na hlavu kulatou kuklu se zacvakávacím zámkem napevno kolem krku, pocítil Jack lehké znepokojení. Co kdyby mu ta fúrie ve své vzteklosti provedla nějaký malý sabotážní žertík? Například by mu přilbu ke kombinéze nepřipojila až tak dokonale vzduchotěsně? Co kdyby tam nechala takový nepatrný otvůrek, škvírku pro nákazu?

Tvor nepodobný ostatnímu ženskému pokolení zatáhl za utěsňovací zdrhovadlo na Jackově hrudi. Byl utěsněn.

ženská vytáhla ze stěny vysouvací hadici a zaklapla ji do speciálního zámku na Jackově kombinéze. Jackovi začal dovnitř proudit příliv čerstvého vzduchu. Na jakékoli strachy a případné reklamace bylo teď už pozdě. Byl připraven ke vstupu do „horké zóny“.

Ale ještě před tím ho dáma stačila odpojit od vzduchové přívodní hadice. Pak ho postrčila do dalších dveří.

Ocitl se ve vzduchotěsné komůrce. Dveře za ním neslyšně a napevno zaklaply. Uvnitř narazil na muže, jenž

byl oblečen naprosto stejně jako nyní Jack. Ani jemu nestál Jack za pozdrav, jen mu gestem naznačil, aby jej následoval do protějších dveří. Vstoupili do chodby, prošli ji celou podél a ocitli se v pitevně.

První, co Jack v sálku spatřil, byl ocelový bohatě chromovaný stůl. Na stole leželo tělo, dosud zapečetěné v

plastikovém obalu. Dva muži v kosmických kombinézách už

stáli připraveni po jednom u každé podélné strany pitevního stolu. Jacka ani nepřekvapilo, že v jednom z nich poznal MUDr. Romana. Doktor Roman se k Jackovi natočil celým tělem a zabodl do něj svůj pronikavý pohled.

„Ničeho se nedotýkejte. Do ničeho se nevměšujte. Vaše právo je jen dívat se, doktore McCallume. Jinak řečeno, koukejte se držet hezky zpátky.“

Zažil jsem už příjemnější uvítání, polkl urážky Jack a zarytě mlčel.

Jeho průvodce ho opět z ničeho nic napojil na přívodní vzduchovou hadici a Jackovi již podruhé zašumělo v přilbě.

Kdyby neměl nasazená sluchátka zprostředkující kontakt mezi zúčastněnými, neslyšel by z toho, co se kolem mluví, absolutně nic.

MUDr. Roman a jeho dva asistenti se pustili do otvírání pečetících zdrhovadel na plastikovém obalu oběti katastrofy.

Jack cítil, že se mu krátí dech a stahuje hrdlo. Tělo patřilo Jill Hewittové. Na hlavě už neměla astronautickou helmu, avšak ostatní tělo dosud vězelo v oranžové kombinéze, na níž bylo vyšito její jméno. I kdyby si nášivku nemohl přečíst, Jack by se nemohl zmýlit. Vždy by ji poznal podle hedvábně kaštanových vlasů sestřižených „na kluka“, jež

měla na spáncích již lehce prošedivělé. Jillina tvář byla kupodivu nedotčená havárií. Oči měla zpola otevřené. Obě její oční bělma měla šokující, jasně červené zbarvení.

Roman a jeho kolegové rezepjali Jillinu kombinézu až

na spodní košili. Látka spodního prádla byla z ohnivzdorného materiálu a rozřezávat ji dalo patrnou námahu. Oddělovali ji od těla oběti kousek po kousku. Muži pracovali soustředěně, vyměňovali si jen faktické poznámky a nedávali najevo ani stopu emocí. Nakonec před nimi leželo celé obnažené tělo nešťastné astronautky. Jill se teď ze všeho nejvíc podobala polámané panence. Ruce měla různě pokroucené jako následek četných zlomenin, v některých místech je měla zdeformované tak do hloubky, že z kostí zbyla jen změť. Stehenní a lýtkové kosti dolních končetin byly též zpřelámané, takže ležely složené v podivných, nepřirozených úhlech. Špičky dvou žeber trčely ven z hrudního koše. Kde tělo při nárazu zachytily upínací řemeny, kůže zčernala.

Jack pocítil vlnu závrati. Soustředil vůli na to, aby ovládl svůj zrychlený dech a přemohl vzrůstající hrůzu. U

pitvy nebyl přeci poprvé. Už viděl těla i v horším stavu. Těla pilotů, spálená do nepatrného černého žmolku. Lebky vybuchlé zevnitř pod tlakem vařících se mozků. Mrtvého, jemuž otáčející se list rotoru vrtulníku odstřihl obličej chirurgicky čistým řezem. Trup pilota, sklapnutý dozadu jako zavírací nůž, to když pilotovo tělo prorazilo při katapultování neotevřený horní kryt pilotní kabiny.

Tohle však byla nová, a horší, zkušenost. Oběť katastrofy znal dobře a osobně a měl ji v čerstvé paměti jako živou dýchající bytost, jako nesmírně příjemnou ženu. Jeho tíseň přerůstala v podráždění, ba dokonce ve zlost na oba patology, když pozoroval, jak nezúčastněně a profesionálně nakládají s bezbranným tělem zesnulé. Pro ně byla Jill Hewittová jen kusem masa k rozporcování, ničím víc. Její rány, její groteskně složené končetiny je ani v nejmenším nedojímaly. Příčiny, které vedly k její smrti, u nich stály až

na posledním místě. Jejich hlavní starostí byl ten maličký organismus, ten mikrobiologický cizopasník, který se uhnízdil v jejím těle.

MUDr. Roman zahájil pitvu standardním řezem tvaru Y. Pravou rukou svíral skalpel, zatímco levou, kterou měl bezpečně zaizolovanou v rukavici vyztužené pletivem jako drátěná košile, pomáhal odkrývat tkáň. První řez vedl šikmo od pravého ramene směrem k hrudi, až k mečovitému výběžku na hrudním koši. Druhý řez vedl od levého ramene do stejného bodu na prsou, kde se obě rozchlípené rýhy potkaly. Odtud vedl skalpel směrem dolů přes břicho až k pupku, který obešel lehkým vyhnutím. Celý postup zastavil až u stydké kosti. Poté jedním řezem přeťal žebra, uvolnil prsní kost a otevřel hrudní koš. Dostal se k srdci.

Příčina smrti se zjevila všem na první pohled.

Spadne-li letadlo, nebo narazí-li automobil v plné rychlosti do pevné překážky, nebo skočí-li zhrzený milenec

v sebevražedném pokusu z desátého podlaží, působí na tělo vždy tatáž decelerační síla, opak akcelerace. Tělo je napřed unášeno prostorem velkou rychlostí, aby se vmžiku zastavilo na místě. Už při samotném nárazu dojde zpravidla k přelomení žeber, jejichž úlomky proniknou jako projektily do měkkých vnitřních orgánů. Nebo dojde k přetržení páteře, úletu obratlů. Piloti si často roztříští hlavu o řídicí panel nebo přístrojovou palubní desku. Ale to není všechno.

I když se piloti pevně a bezpečně připoutají úpony a řemením do křesel a nasadí si přilby, i když se žádná část jejich těla při nárazu nesetká bezprostředně s pevnou částí letounu, je síla okamžitého zpomalení či zastavení na místě stejně smrtelná. Tělo sice může být připoutané napevno, nikoli však jeho vnitřní orgány. Srdce, plíce, hlavní cévy a tepny jsou uvnitř hrudi poutány jen jemnými úvazky a přírůstky tkání. Zastaví-li se trup pilota náhle na místě, srdce bude pokračovat silou setrvačnosti, silou vlastní váhy v dopředném pohybu jako nezastavitelné kyvadlo a utrhne se od přívodu krve, od aorty. Do mezihrudí a pohrudnice se vevalí krev.

Vnitřek hrudi Jill Hewittové byl zaplaven jezerem krve.

Doktor Roman ji odsával. Když hrudní dutinu vyčistil, sklonil se nad tělo oběti a zamračil se. „Nevidím, odkud se sem přivalila krev?“

„Otevřeme celou hrudní dutinu,“ navrhl asistent.

„Budeme ji mít jako na dlani.“

„K přetržení došlo nejspíše v horní části srdečnice,“

ozval se Jack. „V šedesáti pěti procentech případů najdete rupturu nad chlopní aorty.“

Roman obdařil Jacka pohledem, vyjadřujícím krajní otrávenost. Až dosud se Romanovi dařilo Jacka dokonale ignorovat, proto ho nyní jeho poznámka zjevně naštvala.

Aniž mu věnoval další pohled, aniž odpověděl, přiložil Roman skalpel k hlavním cévám, aby je přeťal.

„Stálo by za úvahu ohledat nejprve srdce in situ,“ nedal se otrávit Jack. „Než přetneme tepny.“

„Odkud a proč oběť krvácela mne až tak nezajímá,“

zahuhlal doktor Roman.

Tak vida! pomyslil si Jack. Je nezajímá, jak zahynula Jill Hewittová. Je zajímá jedině, co za organismus se v ní rozmnožuje, a roste.

Roman pokračoval v pitvě. Prořízl průdušnici, jícen, velké žíly a poté vyřízl jako jeden celek srdce a plíce. Ty byly zakrvácené. Co však způsobilo krvácení? Byl to důsledek úrazu utrpěného při havárii, nebo je povahy infekční? To Jacka zajímalo ze všeho nejvíc. Roman přistoupil k resekci trávicího traktu. Stejně jako plíce, také tenké střevo bylo plné krevních sraženin. Roman je postupně odstranil, vyňal z břišní dutiny smotek blyštících se střev a vložil je do připravené nádoby. Dále vyřízl žaludek, slinivku a játra. Jack pochopil, že ze všech orgánů

odeberou

vzorky, které budou později zkoumat

mikroskopickými metodami. Všechny tkáně uloží do živných roztoků, aby v nich pěstovali kultury bakterií a virů

pro účely podrobnější analýzy.

V těle už prakticky žádné vnitřní orgány nezbývaly. Jill Hewittová, pilot vojenského námořnictva USA, atletka, milovnice skotské whisky a vysokých sázek v pokeru, fanynka filmů s Jimem Carreyem v hlavních rolích, nebyla teď ničím víc než vyprázdněnou schránkou na pitevním stole.

Doktor Roman se napřímil a jeho pohled prozrazoval, že se mu ulevilo. Až do této chvíle mu pitva neodhalila nic neočekávaného. Pokud snad doufali, že narazí na nějaké viditelné stopy po viru Marburg, ani Jack nic takového nezaznamenal.

Roman obešel pitevní stůl po protější straně a dostal se k Jillině hlavě. Jestli se Jack něčeho obával, byla to nastávající část pitvy. Když Roman počal řezat skalp nelítostným řezem od jednoho ucha přes temeno hlavy k uchu druhému, Jack se musel silou vůle nutit, aby neodvrátil zrak. Roman odklopil přední část lebeční kosti tak, že se celá vyvrátila dopředu, až zakryla Jillinu tvář a chomáč vlasů přepadl až přes bradu. Když došlo na řezání lebeční kosti, použili ranger. Při pitvě čtvrté úrovně nemůžete použít žádné pilky, nic takového, co by produkovalo a rozptylovalo do okolí prach, vznikající rozřezáváním kostí.

Z lebeční dutiny vypadla krevní sraženina velikosti dětské pěsti a zbarvila ocelovou desku stolu do ruda.

„Velký subdurální hematom,“ diktoval nález jeden z asistentů nahlas. „Traumatického původu?“

„Nemyslím,“ potřásl hlavou Roman. „Viděl jste aortu.

Svědčí o tom, že smrt nastala okamžitě při nárazu. Nezdá se mi, že by srdce pracovalo ještě dostatečně dlouho, aby dopravilo do mozku tolik krve, že mohlo dojít k nitrolebečnímu krvácení.“ Roman vsunul opatrně prsty chráněné rukavicemi do lebeční dutiny a dotýkal se povrchu mozkové kůry.

Tu se navenek vylila želatinová masa a rozstříkla se po desce stolu za hlavou pitvané. Roman odskočil od stolu zjevně vyveden z rovnováhy.

„Co je proboha tohle?“ nevěřícně kroutil hlavou asistent, když se uklidnil.

Na to neměl odpověď ani doktor Roman: jen si mlčky a fascinovaně prohlížel zhustek hmoty, na který ukázal asistent. Na jeho povrchu nalezl lesknoucí se modrozelenou membránu. Zbytek hmoty ležící pod tímto povlakem se podobal nepravidelné flákotě neforemného masa. Už už se Roman chystal rozříznout barevný povlak, když se zarazil a střelil okem po Jackovi. „Je to svého druhu nádor,“

prohlásil. „Nebo cysta. To by vysvětlovalo bolesti, na které si stěžovala do střediska.“

„Tak bych to neviděl,“ namítl Jack. „Bolesti hlavy ji postihly náhle, během několika hodin, kdežto kdyby šlo o nádor, musel by růst několik měsíců a bolesti by se dostavovaly postupně.“

„A jak mi dokážete, že své potíže záměrně neskrývala před lékaři po dobu několika měsíců?“ namítl Roman.

„Mohla se je snažit zatajit, aby ji nestáhli z plánovaného letu.“

Jack si musel připustit, že taková možnost existuje. Bylo známo, že astronauti jsou do letů tak žhaví, že jsou ochotni zapřít lecjaké osobní obtíže, jen aby je do posádky jmenovali nebo aby se v ní udrželi.

Roman nyní převedl pohled na svého asistenta na protější straně stolu a neznatelně kývl. Na to asistent shrábl podivný želatinový žmolek do připraveného kontejneru a vynesl ho z pitevny.

„Nehodláte to rozříznout?“ zeptal se Jack.

„Hodláme vzorek napřed fixovat a obarvit. Kdybych ho teď rozporcoval na jednotlivé řezy, mohl bych narušit jeho buněčnou strukturu.“

Teď už bylo všem přítomným jasné, že výrůstek takové velikosti, ať už se skládal z čehokoli, musel zákonitě zvýšit tlak na mozek astronautky nad veškeré pomyšlení a deformovat ho. Jak dlouho to měla chudák Jill v hlavě?

Měsíce? Léta? A je vůbec možné, aby Jill Hewittová s takovým nádorem v hlavě nejen normálně fungovala jako

každý jiný člověk, ale byla schopna dokonce pilotovat něco tak složitého, jako je raketoplán? Tyto myšlenky se hnaly střelhbitě Jackovi hlavou, zatímco sledoval doktora Romana, jak vyjímá astronautčin mozek z lebeční dutiny a dává mu sklouznout do připravené ocelové nádobky podobné malému lavoru.

„Ani bych se nedivil, kdyby jí mozek vyhřezl pod tlakem ven skrz oční důlky,“ poznamenal Roman.

Ani Jacka už nepřekvapovalo, že Jill nakonec oslepla.

To také vysvětlovalo, proč nebyla schopna vysunout podvozek raketoplánu. Ve chvíli, kdy to měla udělat, byla už

v bezvědomí a neznámé cizí těleso jí vytlačovalo mozek obrovským tlakem ven z mozkovny, jako se z tuby vytlačuje zubní pasta.

Na tom pitva skončila. Tělo Jill Hewittové, respektive to, co z něho ještě zbývalo, vložili do jiného připraveného vaku a napevno zapečetili. Tělo odvezli z pitevny spolu s uzavřenými nádobkami obsahujícími její interní orgány, biologicky nebezpečný materiál.

Za nějakou chvíli přivezli druhé tělo. To patřilo Andymu Mercerovi.

S nově navlečenými čistými rukavicemi, které si přetáhl ještě přes rukavice kosmické kombinézy a s připraveným skalpelem přikročil doktor Roman k další pitvě. Provedl stejný řez jako prve, ve tvaru písmene ypsilon. Tentokrát postupoval daleko zručněji, jako kdyby pitva Jill Hewittové

byla jakýmsi zahřívacím kolem a on teprve teď přicházel celé věci správně na kloub.

Astronaut Mercer uváděl jako své potíže bolesti břicha a zvracení. Jack si na to vzpomněl právě v okamžiku, když

Roman proťal kůži a pronikl vrstvou podkožního tuku. Na rozdíl od Jill si Mercer na bolesti hlavy nestěžoval, zato se mu zvyšovala teplota a vykašlával krev. Jack byl zvědav, zda jeho plíce budou vykazovat stopy po viru Marburg.

Nebo nebudou?

Roman dospěl řezem k prsní kosti a pokračoval nyní směrem dolů, k pupku. Opět přeťal žebra, aby mohl uvolnit hrudní koš, chránící srdce. Nakonec nadzvedl prsní kost.

Doktor Roman nahlédl do odkryté hrudní dutiny.

Vzápětí se zakymácel, otevřel nekontrolovaně ústa a upustil skalpel, který dopadl se zazvoněním na desku pitevního stolu. Pak učinil v patrné hrůze podvědomý krok dozadu.

Také jeho asistenti stojící nyní poblíž zírali, strnulí děsem, na nečekanou podívanou.

Celá hruď astronauta Mercera byla až po okraj zaplněná hroznem modrozelených cyst, stejných jako ty, které před chvílí našli v mozkovně Jill Hewittové. Svítící kuličky, vypadající jako maličká průhledná vajíčka, se shlukly jako obrovský hrozen kolem srdce.

Roman se nemohl z toho šoku ještě dlouho vzpamatovat a jen tiše zíral do otevřené hrudi torza. Po nějaké chvíli začal ohledávat, ale jen pohledem z povzdálí, lesklou membránu

pobřišnice. Pobřišnice byla plná krve, jaksi vydulá a jako by pod tlakem vyhřezávala z těla otvorem pitevního řezu.

Roman po chvíli našel ztracenou rovnováhu a jal se opět jednat profesionálně: přistoupil k tělu a zblízka zkoumal vydulou pobřišnici. Když vedl řez dolů přes břišní stěnu, škrábl skalpelem o povrch membrány pobřišnice. Z ranky vytekl tenoučký pramínek tekutiny zabarvené krví. Zprvu se jednalo jen o několik kapének, ale vzápětí, už ve chvíli, kdy pohlédl na nečekaný jev, pramínek zesílil a měnil se ve skutečný proud. Drobná ranka se náhle roztrhla a vytvořila pořádnou trhlinu, z níž se vyvalila krev jako divoká řeka, unášející s sebou kluzké a slizké chuchvalce zelenomodrých cyst.

Když se vodopád kuliček vyvalil z těla ven, Roman se neovládl a vykřikl v hrůze. Než se kdo nadál, nekonečný proud kuliček se vyvalil z těla ven, dopadal na podlahu pitevny, aby se tam rozstříkl jako změť krve a slizu.

Jedna z kuliček se při dopadu nerozpadla, nýbrž

odskočila jako pružný míček a přistála až na Jackově gumové botě. Jack se shýbl, aby se kuličky dotkl svou rukavicí. Než tak stačil učinit, byl zastaven hrubou silou. To ho oba asistenti doktora Romana spojenými silami doslova vyhodili od pitevního stolu a odmrštili až ke stěně.

„Vyveďte ho ven!“ přikázal doktor Roman. „Ven, ven odsud!“

Oba muži teď vytlačovali Jacka násilím z pitevny. Jack se rozhodl klást odpor. Sáhl si na rameno a prudkým trhnutím z něho sňal svírající paži. Muž se zakymácel a hledaje rovnováhu po nečekaném výpadu narazil na stolek s vyloženými chirurgickými nástroji a překotil se tělem přes něj. Neudržel rovnováhu a svalil se na podlahu pokrytou kluzkými cystami a kalužemi krve. Druhý muž nečekal a vytrhl ze zdi zámek hadice, která přiváděla Jackovi do přilby nezávadný a dýchatelný vzduch. „Vřele vám doporučuji, abyste mne následoval, doktore McCallume,“ uslyšel Jack jeho syčivý hlas. „Dokud vám v přilbě zbývá trocha vzduchu k dýchání.“

„Moje kombinéza! Ježíšikriste! Mám ji rozříznutou!“

To byl hlas asistenta, který upadl přes stolek s chirurgickým náčiním. Muž zíral nevěřícně na trhlinu v délce pěti centimetrů, kterou nyní zjistil na rukávu pravé paže, právě na tom rukávu, který byl nyní celý umazaný a pokrytý patlavou směsí, jež se předtím vyvalila na podlahu, směsí Mercerovy krve, tělních tekutin a neznámých kuliček.

„Mám tam mokro. Cítím to! Mám vlhko uvnitř rukávu…!“

„Ven!“ zařval autoritativně doktor Roman. „Okamžitě na dekontaminaci!“

Nešťastný asistent vytrhl ze zdi svou vzduchovou přívodní hadici a v panice vyběhl z místnosti. Jack vyběhl za ním, dostihl ho ve vzduchotěsné komoře a spolu s ním vrazil do sprch dekontaminační místnosti. Ze sprchových kanálků,

umístěných nad jejich hlavami se počaly valit proudy vody přes jejich přilby a přes ramena dolů a smývaly nečistoty z celého těla. Po této vodní průtrži následovala dávka dezinfekčních prostředků, vodopád zelené tekutiny, která se jim rozstřikovala na helmách jako tropický déšť.

Když dokončili proces dekontaminace, vešli spolu do vedlejší místnosti, aby svlékli kombinézy. Muž netrpělivě vyklouzl ze své roztržené kombinézy a neprodleně vsunul celou paži pod proud vody z kohoutku umývadla ve zjevné snaze co nejrychleji smýt a vyplavit z kůže všechny možné stopy po nákaze, která mohla trhlinou v kombinéze k jeho tělu proniknout.

„Máte na kůži nějaká poranění?“ zeptal se ho Jack.

„Škrábnutí? Ranku? Říznutí?“

„Včera večer mě podrápala dceřina kočka.“

Jack se sklonil k mužově paži, zblízka si ji prohlédl a skutečně spatřil stopy po kočičích drápech, táhnoucí se od zápěstí po vnitřní straně předloktí vzhůru. Zvedl oči a střetl se s mužovým pohledem. Četl v něm strach.

„Co s vámi teď udělají?“ zeptal se Jack.

„Karanténa. Zavřou mě do samotky. To je tedy nadělení…“

„Mně už je jasné, že to není žádný Marburg,“ vpálil mu Jack zpříma do očí.

Muž si zhluboka odfrkl. „Máte pravdu. Není.“

„Tak co to tedy je? Řekni mi proboha, chlape, s čím se to tu potýkáme?“ dorážel na něj Jack.

Muž se odvrátil, uchopil umyvadlo oběma rukama a začal soustředěně pozorovat proud vody valící se z kohoutku a mizející jako vír v otvoru umyvadla. Po chvilce se sotva slyšitelně ozval: „Nemáme ponětí.“

Kapitola 17

Sullivan Obie se řítil na svém mohutném stroji značky Harley-Davidson po pouštním povrchu planety Mars.

Teď přesně o půlnoci, s měsícem stojícím v úplňku nad jeho hlavou a s nekonečnou pouští před sebou se snadno poddával představě, že mu vlasy provívá marťanský vítr a za ním se zvedá rudý pouštní marťanský písek. Takto se mu vracely jeho klukovské fantazie ze dnů, kdy ještě oba bratři Obiové odpalovali do nebes rukou společnou a nerozdílnou podomácku vyráběné rachejtle a rakety, vysílali do boje měsíční terénní vozidla a kráčející moduly vyrobené z kartonu a navlékali si k tomu astronautické kombinézy vyrobené ze stříbrných fólií, v nichž maminka jinak zapékala maso v troubě. Bývaly to dny, kdy Sullivan a

Gordon Obiových oba věděli, jednoduše věděli, že jejich budoucnost leží tam nahoře, nad oblaky.

A takhle se končí moje velké sny, rozumoval za jízdy na své motorce Sullivan. Ožralej jak Dán, prohánějící po poušti nadupaného harleye, který se ničím neprovinil. Planeta Mars se Sullivana nikdy nedočká, ani ten pitomej Měsíc ne.

Sullivan si dokázal snadno spočítat, že se nedostane ani o píď nad proklatou startovací rampu. Dřív než se raketa zvedne, rozletí se na tisíc kousků a rozloží celého Sullivana na atomy. Rychlá a slavná smrt. No a co: pořád lepší než

chcípnout v pětasedmdesáti na raka, rozumoval Sullivan.

Svého harleye zastavil elegantním smykem. Od kol se zvedl oblak rudého prachu. Zahleděl se s obdivem k měsícem nasvícenému tělesu jejich Apogee II. Malý raketoplán zářil v měsíčním svitu jako odlitek stříbra, se špicí namířenou ku hvězdám. Celou raketu vyvezli na startovací plošinu včera. Byl to pomalý a velmi oficiózní přesun: tucet zaměstnanců firmy vytrubovalo na trumpety, houkalo na klaksony, bubnovalo pěstmi po haubnách a střechách auťáků. Všichni se zvolna sunuli pouští za plochým tahačem, na němž ležela ke startu převážená raketa. Když nakonec raketoplán vyzvedli do vertikální polohy, zraky všech se v náhlém popudu pozvedly až k její špici, blyštící se ve slunci jako perla, a náhle všichni, jakoby po domluvě, ztratili řeč. Všem došlo, že tohle je jejich poslední šance. že za tři týdny, až se Apogee II

zvedne, aby odfrčela do vesmíru, ponese s sebou všechny jejich naděje a sny.

A také moji politováníhodnou tělesnou schránku, napadlo Sullivana.

Přes svou otrlost pocítil, že ho zamrazilo až v morku kostí. V tu chvíli věděl, že si tu nejspíše v klidu obhlíží vlastní rakev.

Otočil motocykl a prudkým vzepětím naváděl stroj zpět směrem k silnici, přes výmoly, propadliny a vzdouvající se písečné duny. Motorku řídil naprosto odevzdaně, s bezstarostností, jakou přináší konzumace alkoholu před jízdou, a vnitřní přesvědčení, jež ho z ničeho nic prostoupilo, že už je předem a neodvolatelně mrtvým mužem. že za nějaké tři týdny povede jejich raketu k neznámému konci a zapomnění. Do té doby mu ovšem nic nehrozí, nic ho taky neohrozí a taky se mu naprosto nic nemůže stát. Osud je osud.

To rezignované zaslíbení neodvratné smrti propůjčilo Sullivanovi Obiemu pocit dočasné nezranitelnosti.

Pustý kraj kolem mu opět připomněl krajinu jeho dětských snů. Zrychlil na maximum a ždímal z motoru, co to dalo. Tady jedu já, na svém lunárním vozítku a na plný pecky přes Moře klidu. Řítím se po Měsíci. Teď nahoru po měsíční duně. A skokem dolů do měkkého přistání…

Na vrcholku duny pocítil, že se motocykl plavně odlepil od země. Spatřil na chvíli sám sebe, jak se lehce vznáší nocí,

s harleyem sevřeným pevně mezi koleny a Měsícem jako terčem a cílem před očima. Ještě stále stoupám vzhůru… Jak dlouho ještě? Jak vysoko?

Dopad na tvrdý podklad byl osudový. Náraz mu vyrazil řídítka z rukou, Sullivan vylétl stranou, ale jen na tak dlouho, než dopadl a skutálel se na tvrdou zem. Ještě stačil zaregistrovat, že se k němu shora blíží jeho harley, jak se na něj z výše snáší, jako by ho nechtěl v této těžké hodince opustit…

Když přišel k sobě, zjistil, že leží zády na balvanu a že ho na prsou tíží celá váha motocyklu. Do hajzlu! proklel sám sebe, taková podělaná situace!

Teprve potom pocítil veškerou bolest vlastního těla.

Hlubokou, všepronikavou bolest, jako by mu boky a kyčle sevřeli do svěráku a drtili na kousky.

Vykřikl, vymanil se silou vůle ze sevření stroje a převrátil se znovu na záda, s obličejem otečeným k nebi.

Měsíc stál netečně na témž místě, natáčeje k němu svou usměvavou tvář.

„Pánev má zlomenou natřikrát,“ hlásila Bridget.

„Doktoři ho jakž takž sflikovali včera v noci. Řekli, že si poleží v posteli nejmíň šest neděl.“

Casperu Mulhollandovi se zdálo, že téměř fyzicky slyší hlasité pleskání, to jak se jeho sny hroutí jeden po druhém jako domek z karet. „Šest… týdnů?“ opakoval nevěřícně.

„A pak rehabilitace, tak asi tři čtyři měsíce.“

„Čtyři měsíce?“

„Prosím vás, Caspere, nemohl byste mi říct něco trošku originálnějšího?“

„Jsme namydlený,“ vyrazil ze sebe Casper. Plácl se rukou do čela, jako by se chtěl potrestat za to, že si kdy dovolil doufat v jiný než tento politováníhodný výsledek.

Nebylo to nic nového, stále totéž prokletí jménem Apogee, které jim podrazí nohy vždy, když už se dostanou na dohled cílové rovinky. První raketa jim vybuchne. První projekční kancelář shoří. A teď jejich jediný pilot se jim před startem málem zabije na blbý motorce!

Casper rázoval sem a tam po místnosti a horečně přemýšlel. V téhle naší firmě nikdy nic nefungovalo, jak by mělo, usuzoval. Jako partneři do toho projektu investovali všechny své složené úspory, profesionální pověst a posledních třináct let svých vzácných a jediných životů.

Sérií krachů, jež na ně sesílá zřejmě sám pánbůh, jim dává svým svérázným způsobem na vědomí, že nastal čas, aby toho nechali. Aby snížili ztráty ještě před tím, než se semele vskutku něco nenapravitelného.

„Byl vožralej,“ pokračovala neodbytná Bridget.

Casper se v chůzi otočil jak na obrtlíku a střelil po ní vražedným pohledem. Stála před ním jak posel špatných zpráv, s pažemi zkříženými přes prsa, se záplavou zářivých vlasů, které jí obklopovaly hlavu jako plamenná korona, jakou mívají andělé mstitelé na obrazech starých mistrů.

„Doktoři mi řekli,“ pokračovala, „že měl jedna celá devět promile alkoholu v krvi. Naloženej do lihu jako herink. Tady nejde o to, že nám chybí ta trocha štěstí. Tady jde o to, že náš miloučkej Sully to zase jednou pěkně pohnojil. Jedinou útěchu čerpám z toho, že po příštích šest týdnů bude mít ten chlapec do zadnice vraženou, jak pevně doufám, pořádně tlustou trubici.“ Casper se otočil na podpatku, aniž by pronesl slovo. Vykráčel z čekárny pro návštěvníky nemocnice, vydal se na pouť dlouhou chodbou, aby nakonec vrazil do pokoje, v němž ležel jeho partner.

„Blbe,“ bylo první slovo, které Casper procítěně ucedil směrem ke svému obchodnímu partnerovi.

Sully na něho stočil pohled omámený morfiem. „Dík za projevený soucit.“

Casper se zamračil: „žádný nezasluhuješ. Tři týdny před plánovaným letem a ty si dovolíš rozsekat se v poušti na bláznivým motocyklu? Proč jsi to nedotáhl do konce?

Proč sis neroztříštil kebuli o šutr, když už jsi byl v tom?

Prdel nebo mozek, u tebe to vyjde nastejno.“

Sully zavřel víčka. Po chvíli tiše hlesl: „Lituju toho.“

„To ty vždycky.“

„Podělal jsem to. Uznávám.“

„Slíbil jsi jim let s lidskou posádkou. Nebyl to můj nápad, ale tvůj. Teď na to spoléhají. Jsou do toho celí žhaví.

Kdy naposled byl nějaký investor na nás zvědavej, neřku-li žhavej? Teď teprve jsme to mohli rozjet! Kdybys udržel tu flašku alespoň na chvíli zašpuntovanou…“

„Dostal jsem strach, představ si.“

Sully to pronesl tak potichu, že si Casper nebyl jist, zda se nepřeslechl. „Cože?“

„Z toho letu. Měl jsem takový… zlý tušení.“ Zlý tušení… Casper se pomaloučku svezl do židle vedle nemocničního lůžka. Zlost ho přešla jako mávnutím proutku. žádný muž se jen tak z ničeho nic nepřizná, že má nahnáno. Skutečnost, že se Sully, ten chlap, který se vysmíval každému nebezpečí a vyhledával riziko, přizná ke strachu, vyvedla Caspera naprosto z míry. A pocítil soucit.

„K tomu letu mě nepotřebuješ,“ ozval se Sully.

„Dohoda zní, že spatřej na vlastní oči, jak se do kokpitu souká živej pilot.“

„Když tam posadíš pitomou opici, nikdo z nich nepozná ten rozdíl. Víš dobře, že naše loď nepotřebuje pilota. Poletí sama. Všechny povely jí můžeš vysílat ze země.“

Casper se zamyslil a vzdychl. Stejně už nemají na výběr. Bude to teda nepilotovaný let. V zásadě měli dobrý a legální důvod, že Sully nepoletí, ale: přijmou to investoři?

Nebo si budou myslit, že si celý tým Apogee na poslední

chvíli natentoval do kalhot? že nemá k orbitálnímu modulu dostatek důvěry, aby v něm vyslal živého astronauta?

„Myslím, že jsem včera ztratil nervy,“ začal Sully.

„Začal jsem chlastat… a nemoh přestat.“

Casperovi nebyly tyhle strachy cizí. Pocit, který člověka pronásleduje, utrpí-li porážku. Jedna porážka jako by přivolávala další v řadě, pak další a ještě jednu, až nakonec jediná zbývající jistota je, že celý jeden lidský život se proměnil v jednu velkou prohru. Není divu, že se Sully začal bát. Postupně ztratil víru v úspěšnost jejich snu. V projekt Apogee. Možná že už ji ztratili všichni? Nutno přijímat fakta tak, jak přicházejí.

„Nakonec, proč bychom to nezkusili? Třeba to vyjde. I bez tý opice v kabině,“ uzavřel Casper.

„Nemohli bychom tam poslat Bridget?“

„A kdo by tu za ní bral telefony?“

„První náhodná opice.“

Oba muži se uchechtli. Opět to byli dva staří válečníci, sbírající odvahu k poslednímu výpadu před konečnou, předem prohranou bitvou.

„Takže to provedeme?“ chtěl vědět Sully. „Vypustíme Apogee II?“

„Kvůli čemu jinému jsme se celá ta léta namáhali?

Abysme vyslali raketu do kosmu, ne?“

„Tak tedy… rozhodnuto.“ Sully nabral zhluboka dech a do tváře se mu vrátil odlesk bývalé odvahy. „Uděláme, co je

třeba. Tiskovou zprávu pro všechny agentury. Obrovskej nevídanej raut s šampáněm. Jebem ti boha! Pozveme tam taky mýho nejsvětějšího bráchu a všechny jeho melody boys z NASA. Jestli nám ta naše holka vybouchne do povětří ještě na startovní plošině, bude to alespoň stylovej závěr. V

tý nejlepší společnosti.“

„Jo, pokud jde o styl, vždycky jsme ho měli na rozdávání.“

Oba se tiše usmívali.

Casper se zvedl k odchodu. „Koukej se rychle uzdravit, Sully. Budeme tě potřebovat pro Apogee III.“

Bridget našel stále ještě sedící v čekárně. „Co bude teď?“ optala se.

„Startujeme podle plánu.“

„Bez posádky?“

Přikývl. „Všechno budeme řídit ze země.“

Až sebou cukl překvapením, když Bridget nečekaně zaržála: „Aleluja!“

„Z čeho se tak raduješ? že náš člověk leží v nemocnici rozbitej na cucky?“

„To je teprve ten pravej požer!“ Kabelku si přehodila přes rameno a otočila se k východu. „Leží tam rozsekanej na hadry. To znamená, že nedostane ani nulovou šanci to tam nahoře nějak posrat.“

11. SRPNA

Nikolaj Ruděnko se vznášel volně v přechodové komoře a čekal, až se Luther Ames nasouká do spodní části skafandru pro výstup do volného kosmického prostoru. V

porovnání s drobným Nikolajem byl Luther jako exotický obr, s neuvěřitelně širokými rameny a se stehny jako parní válce. Nebo ta jeho kůže, zatímco Nikolaj během pobytu na palubě mezinárodní stanice ISS vybledl jak čerstvě vybělené prádlo, podržoval si Luther v tváři dosud krásnou a blyštivou hněď, kontrastující s bezbarvými obličeji všech ostatních členů kosmické posádky. Nikolaj už byl hermeticky oblečen a nyní přispěchal k Lutherovi, aby mu pomohl navléci a uzavřít horní část skafandru. Prakticky nemluvili: nikdo nebyl zrovna v náladě mlátit prázdnou slámu.

Oba dva měli za sebou společnou, převážně mlčenlivou noc. Přespali v téhle komoře, a navykali svá těla na snížený atmosférický tlak, který činil 703 hektopaskalů, tedy jen dvě třetiny hodnoty tlaku na vesmírné stanici. Tlak v jejich skafandrech bude ještě o poznání nižší, pouhých 296 hPa.

Ve skafandrech se nedalo použít vyššího tlaku, neboť by se rukávy a nohavice nafoukly a napjaly tak, že by je nebylo možno ohýbat. Kdyby si nedali na čas a okamžitě a bez přípravy se z kabin vesmírné stanice s jejím normálním

tlakem nasoukali do kosmických obleků pro práci venku s uměle sníženým tlakem, zažili by totéž co hloubkoví potápěči, vystupující příliš rychle z hlubiny na povrch oceánu. Také astronauti mohou trpět kesonovou nemocí. V

krvi se jim mohou utvořit bublinky dusíku, ucpávající vlásečnice a blokující přívod kyslíku k mozku a míše.

Následky mohou být katastrofální v podobě ochrnutí a mozkové mrtvice. Stejně jako potápěči, i astronauti musí dopřát tělu dostatek času na přizpůsobení se měnícímu se tlaku. Noc před výstupem do otevřeného vesmíru ve skafandrech EVA si musí určený tým propláchnout plíce stoprocentním kyslíkem a poté se uzavřít do vzduchotěsné komory a tábořit v ní. Po dlouhé hodiny už byli oba astronauti uvězněni v maličké komoře plné ještě všelijakého přístrojového harampádí. V místě každopádně nevhodném pro lidi trpící klaustrofobií.

S pažemi nataženými nad hlavou se Luther snažil vniknout do horního dílu skafandru. Tenhle díl, pevný jako krunýř, je zavěšen nad hlavami astronautů. Ti se do něho snaží odspodu navléci v jakémsi cukavém tanci, jako by se pokoušeli vniknout do neprůchodného těsného tunelu.

Konečně se Lutherova hlava objevila v límcové přírubě.

Nikolaj mu mezitím pomohl spojit horní a dolní díl skafandru v oblasti pasu do jednoho celku.

Nakonec si oba nasadili helmy. Když si Nikolaj nasazoval svou, povšiml si čehosi lesklého na okraji závěru, spojujícího přilbu s horním dílem skafandru, ale měl to za náhodný zbytek sliny a nevěnoval tomu pozornost. Natáhli si rukavice. Pak se pustili do otevírání průlezu, spojujícího jejich dosavadní vězení, plné zařízení a nejrůznějšího vybavení a přístrojů, do sousední komory. Jakmile se jim to podařilo, vpluli do komory vyhrazené pro výstupní tým, a hermeticky za sebou uzavřeli poklop. Ocitli se nyní v komoře ještě menší než byla ta předchozí a s vynaložením všech sil se do ní tak tak vtěsnali. Nejvíc jim zavazely klimatizační jednotky na zádech, nešikovné jako mohutné ruksaky, avšak nezbytné a zajišťující jejich životní funkce.

Nyní následovala etapa přípravného dýchání. Po nějakou dobu budou dýchat čistý kyslík, aby z krve vyplavili poslední zbytky dusíku. Nikolaj přitom zavřel oči, spočinul plně v objetí beztíže a duševně se soustřeďoval na výstup do kosmu. Jestliže se jim nepodaří odemknout a uvolnit beta závěsy a poté zaměřit solární panely ke Slunci, bude jim sakramentsky chybět elektrický proud. Ocitnou se v postavení bezmocných mrzáků. Osud kosmické stanice nyní záležel do vysoké míry na tom, čeho se v příštích šesti hodinách podaří venku oběma astronautům dosáhnout.

Jakkoli si byl Nikolaj vědom tíže odpovědnosti, spočívající nyní na jeho bedrech, nemohl se dočkat, až

odšroubuje vnější poklop a vypluje s přestupní komory do

volného prostoru. Vesmírná procházka je pro astronauty něco jako druhé narození, cítí se jako novorozenci, vyplouvající z těsného tunelu ven, ještě stále však spojeni s mateřským tělem pupeční šňůrou, která je chrání před nekonečnou a nelidskou nesmírností kosmu. Za jiných okolností, kdyby situace na stanici nebyla tak katastroficky vážná, by se na vesmírnou vycházku těšil. Netrpělivě jako dítě, deroucí se ven z matčina lůna, by se těšil na denní světlo, na svobodu pohybu, na volný let neohraničeným prostorem, na pohled na třpytivou modř, obklopující matičku Zemi pod nimi.

Jenže tentokrát se mu před očima, zavřenýma v jeho půlhodinovém soustředění před výstupem, promítaly obrazy zcela jiného druhu. Před vnitřním zrakem mu defilovaly obrazy jeho mrtvých druhů. Dokázal si představit, jak sebou Discovery udeřil o zem. Viděl před sebou členy posádky, upoutané do křesel, jak je náraz rozbil napadrť. Viděl tříštící se páteře a vytrhaná srdce.

I když jim pozemní středisko nesdělilo o katastrofě raketoplánu žádné podrobnosti, Nikolaj si i bez toho dokázal představit tu noční můru: srdce mu přitom tlouklo jako o závod, ústa se proměnila v suchou poušť.

„Vašich třicet minut, pánové,“ uslyšeli Emmin hlas v interkomu. „Začněte s dekompresí.“ Nikolaj otevřel oči a býval by si chtěl osušit zvlhlé dlaně. Viděl, že Luther spustil dekompresní pumpu. Ta začala vysávat vzduch z komory.

Tlak začal klesat. Kdyby snad měli poškozené skafandry, kdyby v nich byla netěsnost, přišli by na to v této fázi včas.

„Áčko, jseš připravenej?“ tázal se Luther kolegy a přitom ještě jednou ověřoval, zda jsou karabinky na poutacích lanech správně zaklapnuty.

„Připraven,“ odpověděl Nikolaj.

Luther jedním otočením ventilu vypustil zbytek vzduchu z komory do kosmu. Poté uchopil kliky poklopu, vedoucího ven, uvolnil je a poklop trhem rozevřel. Zbytek vzduchu vyklouzl se zasyčením z komory do vzduchoprázdna.

Oba astronauti se na moment zastavili v otvoru poklopu, přidržujíce se jeho okrajů a hleděli ven, ochromeni nabízející se podívanou. Poté se Nikolaj odhodlal a jedním rázem vplul do černé kosmické noci.

„Už jdou ven,“ oznámila Emma, sledující postup obou mužů na uzavřeném vnitřním televizním okruhu. Pozorovala též, jak se za nimi, volně plujícími v prostoru, táhne jako pupeční šňůra poutací lano. Ze schránky na nářadí, umístěné na vnějším plášti stanice si astronauti vybrali, co potřebovali k opravám. Poté se vydali na cestu k poškozenému hlavnímu příhradovému nosníku, a to tak, že postupovali od jednoho držáku, připevněného k vnějšímu plášti stanice, k druhému.

Když míjeli kameru, umístěnou právě nad jejich hlavami pod ramenem, zvedl Luther paži a zamával.

„Sledujete show?“ ozval se ve vysokofrekvenčním audiosystému stanice jeho hlas.

„Máme vás v záběru vnější kamery jako na dlani,“

odpověděl mu Griggs. „Ale nemáme obraz z vašich osobních přilbových minikamer.“

„Ani z Nikolajovy?“

„Ani z jedné. Pokusíme se zjistit, v čem to vázne.“

„Dobře. Zatím se přibližujeme k nosníku, abychom zjistili rozsah poškození.“

Oba muži se nyní vzdálili a dostali se mimo záběr první kamery. Na chvíli zmizeli zcela z obrazovky. První je znovu uviděl Griggs: „Tamhle jsou,“ ukázal prstem na druhou obrazovku, na níž byly ke spatření dvě hromotlucké postavy v kosmických oblecích, jak se pohybují k druhé kameře upevněné na obvodu pláště stanice. Nyní ručkovali po příhradovém nosníku, vysunutém rameni stanice, nesoucím panely solárních baterií. A znovu zmizeli z obrazovky.

Dostali se do slepého úhlu, neboť tento sektor byl normálně zabírán další kamerou, která se však během střetu s raketoplánem roztříštila.

„Jak jste daleko, chlapci,“ zeptala se Emma.

„Už skoro… Už jsme skoro na místě,“ ozval se Luther, jako by popadal dech. Jen klid, chlapče, napomínala ho v duchu Emma. Zvolni, zvolni…

Ticho, které se rozhostilo, se zdálo nekonečné. Od astronautů po dlouhé minuty nebylo slyšet ani hlásku.

Trvalo to příliš dlouho a Emma cítila, že ji zachvacuje nepokoj, až panika. Stanice už byla tak jako tak silně zmrzačená a vyhladovělá po přívodu nové energie. Ale oprava solárních článků se musí podařit. Emma si vzpomněla na Jacka. Kdyby tu tak byl Jack! To byl pravý opravář, pravý mistr na všechny myslitelné opravy. Dokázal opravit závěsný motor na jachtě i sestavit krátkovlnnou vysílačku ze součástek posbíraných na smetišti. Stále platí staré pravidlo, že v kosmu je nejcennějším nástrojem pár šikovných rukou.

„Luthere,“ vyzýval Griggs. žádná odpověď.

„Nikolaji? Luthere? Ozvěte se, pánové.“

„Do řiti,“ uslyšeli Lutherův hlas. Všichni na stanici si oddychli.

„Co se děje? Co vidíte?“

„Zrovna koukám na jeden velký problém a řeknu vám rovnou, že je to pěknej chlív. Celá pé-šestka hlavního nosníku je zmačkaná jak klobouk. Discovery ustřihl celý panel bé-dvojku a tenhle konec se nárazem musel celý překroutit a přitom urazit všechny krátkovlnné antény.“

„Jak to vypadá s opravou? Půjde to nějak?“

„Antény nebudou až takový problém. Máme rezervní výměnný blok a namontujeme je na stejné místo, kde byly ty původní. Jenže solární články na pravé straně, na ty

zapomeňte. Na té straně bychom potřebovali úplně celý nový nosník.“

„Rozumím.“ Griggs si unaveně přetřel dlaní čelo.

„Dobrá, tak jsme o solární panel chudší. S tím se ještě dá žít.

Ale v tom případě musíme přesměrovat panely na pé-čtyřce, jinak jsme v pytli.“

Oba muži se opět odmlčeli, neboť se pustili na cestu zpět, podél hlavního nosníku. Teď už se opět objevili na obrazovce nejvzdálenější kamery. Emma pozorovala soustředěně jejich zpětný postup, v jejich nešikovných kombinézách s obrovskými balíky, zásobárnami životodárného kyslíku i nezbytného chlazení a ohřevu, připevněnými na záda, podobní hloubkovým potápěčům.

Viděla, že se zastavili u panelů pé-čtyři. Jeden z nich, odsud bylo těžko rozeznat který, se spustil dolů kolem nosníku a začal odspodu zblízka ohledávat mechanismus, jímž byla obrovitá solární křídla, prostírající se do stran, připevněna k páteři nosníku.

„Otočný závěs je úplně vyhnutý,“ poznala Nikolajův hlas. „Neotáčí se.“

„Mohl bys ho rozhýbat?“ zeptal se Griggs. Poté slyšeli rychlou výměnu názorů mezi Nikolajem a Lutherem.

Nakonec se ozval Luther: „Jak moc elegantně by se ta oprava musela provést?“

„Na tom prd záleží. Potřebujem šťávu co nejdřív, nebo jsme definitivně víte kde, hoši.“

„Myslím, že nejlepší bude karosářský přístup.“ Emma pohlédla tázavě na Griggse. „Představuju si to, co řekli, správně?“

Její otázku zodpověděl Luther: „Vezmu kladivo a zatluču toho mrzáka zpátky na místo.“

žije. Ještě stále žije.

MUDr. Isaak Roman hleděl skrz pozorovací okénko na svého nešťastného kolegu, který poloseděl pololežel na nemocničním lůžku a koukal na televizi, na kreslený film.

Roman tomu nechtěl uvěřit. Kanál byl určený pro nejmenší děcka, ale pacient ho sledoval s největším soustředěním.

Na sestřičku, která právě vstoupila, oblečená od hlavy až k patě v ochranné izolační kombinéze, se Helsinger ani nepodíval. Sestra odnesla podnos s netknutým obědem.

Roman sepnul spínač, jímž se navazovalo spojení po intercomu. „Jak se dnes cítíš, Nathane?“

MUDr. Nathaniel Helsinger otočil překvapený pohled k průhledovému okénku a teprve si povšiml svého kolegy lékaře. „Primově. Jsem naprosto zdráv.“

„Měl jsi nějaké potíže? Symptomy?“

„Povídám, že jsem naprosto v pořádku.“

Roman si kolegu odborným pohledem chvíli prohlížel.

Skutečně, Nathan vypadal docela zdravě, až na jistou pobledlost a napětí v tváři. To způsoboval strach.

„Kdy mě pustěj z téhle izolace?“ ptal se Helsinger.

„Jsi tam sotva třicet hodin.“

„Astronauti vykázali příznaky onemocnění do osmnácti hodin.“

„To ale v podmínkách mikrogravitace. Tady nevíme, co můžeme očekávat, a nemůžeme si dovolit nic riskovat. To je ti snad jasné.“

Helsinger náhle odvrátil zrak a začal se opět věnovat televizní obrazovce. Neučinil tak natolik rychle, aby Roman nezahlédl slzy v kolegových očích. Helsinger pravil: „Dnes má narozeniny moje dcera.“

„Poslali jsme jí dárek tvým jménem. Informovali jsme tvou paní, že jsi zaneprázdněn, že jsme tě poslali s úkolem do Keni.“

Helsinger se hořce usmál: „Vy si tedy dokážete poradit, jen co je pravda. A co když umřu? Co jí povíte pak?“

„že se to stalo v Keni.“

„Nebo kdekoli jinde. To je jedno, že?“ Povzdechl si.

„Co jste jí teda poslali?“

„Dcerce? Myslím, že panenku doktorky Barbie.“

„Ale tu si zrovna přála! Jak jste na to přišli?“

V tu chvíli zazvonil Romanovi mobil. „Zase za tebou přijdu,“ řekl a odvrátil se od okénka, aby přijal hovor. V

telefonu uslyšel: „Pane doktore, tady Carlos. Máme dílčí výsledky rozboru DNA. Měl byste se na to přijít podívat sám.“

„Hned tam přijdu.“

MUDr. Carlose Mixtalu našel u laboratorního počítače.

Dolů obrazovkou se táhla data v nepřetržitém proudu jako vodopád:

GTGATTAAAGTSGGGTTAAAGTGCTGGGCCCAA G

A-AATTTTGCATGGGGAATCCCGAAATATTTA CCAAATTT, GGTTTAATACCCCGGTCCCCAATTATCCGGTT, CAAAACCC…

Celá zpráva sestávala jen ze čtyř písmen, A, C, G a T.

Byl to nukleotidový řetězec, v němž každé písmenko představuje stavební kamínek, z něhož se skládá celá DNA, genetický vzorec všech živoucích organismů.

Carlos se při Romanově vstupu otočil a výraz jeho obličeje nenechal Romana na pochybách: Roman v něm četl strach. Jako u Helsingera. Všichni jsou vyděšeni jako děti, pomyslil si.

Přisedl vedle Carlose a ukázal na obrazovku: „To je ono?“

„Je to rozbor organismu, který jsme odebrali z těla Keniči Hiraie. Získali jsme ho ze zbytků, které jsme…

seškrábali z vnitřních stěn Discovery.“

Zbytky… Pravé slovo pro označení toho, co zůstalo z Hiraiova těla. Útržky tkání rozplácnuté a usazené koldokola po stěnách paluby raketoplánu. „Větší díl DNA zůstává záhadou a nejsme s to ho rozluštit. Nemáme ponětí, k čemu se ten kód vztahuje. Ale něco máme: třeba tahle sekvence, kterou vidíte před sebou, je nám známa. Je to gen koenzymu F420.“

„To je co?“

„Enzym specifický pro nadříši Archaeon.“ Doktor Roman se zapřel zády o opěradlo. Cítil, že se ho zmocňuje lehká závrať. „Takže se to potvrdilo?“

„Ano. Organismus má skutečně DNA typickou pro Archaeony.“ Carlos učinil pauzu a dodal: „Obávám se, že mám pro vás špatnou zprávu.“

„Špatnou? Cožpak tahle není dost špatná?“ Carlos neodpověděl. Sklonil se nad klávesnicí a vyťukal několik znaků. Na obrazovku vyskočila jiná sekvence.

„Tohle je další genový blok, který jsem našel. Napřed se mi zdálo, že jde o chybu, ale pak se to potvrdilo. Je to genom žáby. Skokana leopardího, severoamerického. Rana pipiens.“

„Cože?“

„Přesně tak. Bůh ví, jak se do té věci dostal genový vzorec žáby. A teď vám ukážu, kde to teprve začíná být ta pravá hrůza.“ Carlos opět popojel po obrazovce a zastavil se

na dalším segmentu genomu. „Další neidentifikovatelný úsek.“

Roman cítil, že se mu vzhůru po páteři sune cosi podobné ledu. „Komu patří ty geny?“

„Tahle DNA je specifická pro Mus musculus. Jinými slovy pro myš domácí.“

Roman na něj zíral v němém údivu. „To není možné.“

„Je. Potvrzuje se mi to znovu a znovu. Ta potvůrka, tahle životní forma, či jak to nazvat, přibrala do svého genomu DNA ze savců. Tím pádem nabyla nových enzymatických vlastností. Mění se. Vyvíjí se.“

V co se může vyvíjet? přemýšlel doktor Roman.

„To ještě není všecko.“ Carlos opět poklepal na klávesnici a na obrazovku naběhla další sekvence. „Ani tenhle blok nepatří ke třídě Archaeonů.“

„Komu tedy? Dalším myším?“

„Ne. Je to část lidského genomu.“

Ledová hrudka pokračovala v cestě vzhůru a razila si cestu míchou doktora Romana. Chloupky na lékařově šíji se ježily, jeden za druhým. V jakémsi citovém i myšlenkovém ochromení sáhl do kapsy a vyňal mobilní telefon.

„Spojte mne s Bílým domem,“ pravil unaveně. „Musím mluvit s Jaredem Profittem.“

Na druhé zazvonění se ve sluchátku ozvalo: „Profitt.“

„Analyzoval jsem DNA,“ řekl Roman.

„A co?“

„Situace je horší, než jsme si vůbec dokázali představit.“

Kapitola 18

Nikolaj se na krátkou chviličku zastavil, aby si vydechl.

Paže se mu chvěly únavou. Po měsících strávených v kosmu mu tělo k neuvěření zesláblo a odvyklo fyzické námaze. Tak je tomu vždycky, v podmínkách mikrotíže se astronaut prakticky nikdy nepotká s těžkým břemenem. I ty nejtěžší předměty přemístí s vynaložením směšně malé síly. Jenže během posledních pěti hodin dřeli Nikolaj a Luther bez přestávky jako otroci. Opravili antény, demontovali a opět složili závěsy panelů. Po všem tom nenadálém hýbání se cítil Nikolaj značně vyčerpán. Ohýbat paže uvězněné v tuhém skafandru, na mnoha místech zpevněném, pro výstup do kosmu, bylo tak namáhavé, že i jednoduché úkony se stávaly problémem.

Už samu práci ve skafandru považují astronauti za značnou oběť. Svá těla musí odizolovat od extrémně vysokých a nízkých vnějších teplot, jež se pohybují v neuvěřitelném rozpětí zhruba od minus 150 do plus 120

stupňů Celsia. Kromě toho je nutno udržovat vnitřní tlak na patřičné úrovni a vzdorovat vakuu panujícímu ve vesmíru.

Proto se oblek skládá z mnoha vrstev polyesterových fólií pokrytých vrstvičkou hliníku, z nylonových vložek proti jeho roztržení, z hermetické vrstvy uvnitř a speciálního povlaku na povrchu. Pod skafandr si astronauti navlékají spodní soupravu protkanou trubičkami vodního chlazení. A na zádech nesou objemný kontejner se systémy pro zabezpečení životních funkcí obsahující vodu, kyslík a opatřený záchrannou jednotkou autonomního manévrování opatřenou šestnácti tryskami na stlačený dusík skýtající astronautovi možnost vlastního nezávislého pohybu. A ještě vysílačka. S trochou nadsázky lze říci, že skafandr pro výstup do vesmíru známý pod anglickou zkratkou EVA je svého druhu kosmickou osobní lodí pro jednoho pasažéra, masivní, neskladnou a nepohyblivou. S takovouto výbavou kolem těla a s dalším balíkem na zádech si od astronauta jen prosté přitažení šroubu vyžaduje vynaložení obrovské fyzické námahy a také duševní soustředěnosti a šikovnosti.

Teď už pracoval Nikolaj velmi dlouho a potřeboval si oddechnout. Do rukou uvězněných v neforemných rukavicích, jež tvoří se skafandrem jeden celek, se mu už

zakusovaly křeče. A potil se po celém těle jako kůň. A také cítil, že řádně vyhladověl.

Posunul rty k hubičce, která je ve skafandru umístěná v blízkosti úst a natáhl lok vody. Ztěžka polkl. Voda mu chutnala divně, jako po rybách, jenže takovými maličkostmi se teď nemohl zatěžovat. V podmínkách mikrogravitace

chutná astronautům trochu divně v podstatě všechno. Lokl si ještě jednou, ale tak nešikovně, že mu něco vlhkosti utkvělo na čelisti. Kdyby si mohl sáhnout dovnitř do přilby, kapku by setřel, jenže to možné nebylo a proto mu nezbývalo než

tu potíž ignorovat, jako ostatně mnohé jiné, a soustředit pozornost k Zemi. Podívaná nabízející se jeho očím v celé své slávě na něho působila tak mohutně, až se ho zmocňovala závrať. Zavřel oči a čekal, až ten pocit ohromení přejde. Tenhle moment znal: je to jakási „kosmická nemoc“ podobná té mořské, kterou znají námořníci. Závrať často stihne astronauty, zahledí-li se nečekaně k Zemi. Nikolaj to zvládl rychle: netrvalo dlouho a pocit nevolnosti kolem žaludku odezněl. Ale bylo tu něco jiného. Všiml si, že kapka vody, která mu před chvílí uvázla na bradě, se mu začala pohybovat po tváři vzhůru.

Několikrát se v přilbici zašklebil, aby kapku setřásl. Zkusil několik nejnemožnějších grimas, avšak kapku se mu rozptýlit nepodařilo. Ta pokračovala nerušeně na své cestě směrem vzhůru. Jenže tady je beztíže, holenku, tak jaképak nahoru nebo dolů? žádná kapka nemá nárok se sama o sobě někam pohybovat!

Zkusil se toho zbavit razantněji: začal třást celou hlavou. Když ani to nepomáhalo, počal bušit rukavicí do helmy zvenčí. Málo platné, kapka se pomaloučku a neodbytně posunovala směrem k Nikolajovu uchu, zanechávajíc za sebou vlhkou stopu na jeho tváři. Nakonec

dospěla až k okraji kukly, do níž mají astronauti vmontován komunikační radioaparát. Nikolaj byl nakonec rád, neboť věděl, že tady ta protivnost ustane, že vlhkost vsákne do látky kukly a postup proklaté kapičky se konečně zarazí…

Strnul. Proti všemu očekávání a proti veškeré přirozenosti se vlhká skvrna zasunula pod tkaninu kukly a pokračovala v pohybu, směrem k levému uchu. Celé astronautovo tělo se nyní samovolně vzepjalo. To není kapka vody ani zbloudivší kapka potu! pochopil nyní, nýbrž

cosi, co se hýbe cílevědomě!

Něco živého.

Teď už v panice začal potřásat hlavou a tlouci rukama po přilbě ze všech stran ve snaze vypudit tu věc z kukly ven.

Zkoušel nejnemožnější trhavé pohyby, vytřásání napravo nalevo. Ze všech dosažitelných stran si bušil rukavicemi do helmy. Ale přes veškerou snahu se ta věc nepřestala pohybovat směrem k uchu. Teď už Nikolaj své pohyby vůbec nekontroloval: celé jeho tělo se roztočilo dokola jako káča, před očima mu nakrátko vyvstala Země, střídaná mázdrou temného nebe, pak opět zářivá Země: Nikolaj se přetáčel křečovitě v prostoru a rukama nohama mával v bláznivém a zoufalém tanci.

Vše marně. Vlhkost stanula na okraji ušní dutiny, a vklouzla dovnitř.

„Nikolaji. Nikolaji? Ozvi se, prosím,“ vyzývala ho Emma,

která

sledovala

astronautovy

náhle

tak

nepochopitelné pohyby na televizním monitoru. Celé astronautovo tělo se nyní otáčelo v krouživém pohybu kolem své osy a paže nepřestajně tloukly o přilbu. „Luthere, vidíš ho? Pomoz mu! Dostal nějaké křeče,“ volala Emma.

Luther se objevil v záběru kamery: pohyboval se nyní hbitě směrem ke kolegovi. Nikolaj teď kýval hlavou dopředu a dozadu v horečném tempu. Emma slyšela ve sluchátkách vše, co se tam odehrává: „Co se stalo? Co se děje?“ tázal se Luther.

„Ucho… Mám to v uchu!“

„Máš bolesti? Bolí tě ucho? Podívej se na mě!“

Místo toho zabušil Nikolaj pažemi do helmy ještě mohutněji než dříve. „Leze mi to dovnitř. Ještě hlouběji!“

nyní už ječel Nikolaj. „Ať to vyleze! Ať to vyleze ven!“

„Co se to tam děje?“ volala Emma.

„Nevím! Úplně zpanikařil –“

Emma sledovala celou situaci na obrazovce ostřížím zrakem. „Pozor, jste moc blízko u skříňky s nástroji. Dejte si pozor na skafandry!“ varovala je oba. Na monitoru viděla, že Luther uchopil partnera za ruku a slyšela, že mu domlouvá jak děcku: „Pojď, Nikolaji. Vrátíme se spolu na stanici.“

Nikolaj se Lutherovi z ničeho nic vytrhl, uchopil přilbu oběma rukama ze stran jako velkou kouli a začal s ní cloumat, jako by ji chtěl od zbytku skafandru odtrhnout.

„Okamžitě přestaň!“ zařval na něj Luther. Jedním hmatem objal Nikolaje oběma pažemi v zoufalé snaze zastavit jeho nekontrolované zmítání. Oba muži teď vytvořili cukající se klubko, kolem něhož se čím dál tím více ovíjely jako hadi životodárné kabely a hadice spojující je s vesmírnou stanicí.

To už se za Emmou objevili Griggs i Diana. Všichni tři teď sledovali drama odvíjející se před jejich bezmocnýma očima na obrazovce.

„Luthere!“ zakřičel poplašeně Griggs. „Bacha na nářaďovnu! Bacha na skafandry!“

Ještě nestačil dokončit své varování, když se Nikolajovi podařilo vytrhnout se z Lutherova sevření. Narazil přitom helmou plnou silou do otevřené skříňky s nářadím a nástroji a v okamžení se ocitl uprostřed bělostného oblaku, jenž se mu kolem přilby utvořil, a který, jak se ukázalo, měl svůj zdroj v čelním štítu jeho helmice.

„Luthere!“ volala Emma. „Prověř mu helmu! Prověř mu helmu!“

Viděli Luthera, jak se naklání před čelní plastikový průzor Nikolajovy přilby. „Do prdele práce,“ oznámil, „rupla mu! Vidím, jak mu z ní uniká vzduch. Klesá mu uvnitř tlak.“

„Vpusť mu do ní náhradní kyslík a vtáhni ho do stanice,“ přikazoval Griggs.

Luther hmátl po kyslíkovém přívodu na Nikolajově kombinéze a otevřel ventil. Dodatečný přívod vzduchu měl stačit na udržení potřebného tlaku v nešťastníkově skafandru, dokud se Lutherovi nepodaří dostat kolegu do lodi.

„Dělej, Luthere!“ mumlal si pro sebe Griggs, „proboha živýho, dělej.“

Tak snadné to ale nebylo. Lutherovi trvalo dlouhé minuty, než přivlekl Nikolaje k vnějšímu poklopu přechodové dekompresní komory, než ho do ní vsoukal, než

se mu podařilo za nimi oběma uzavřít vzduchotěsně poklop a spustit přívod vzduchu do komory a tím v ní obnovit dýchatelnou atmosféru. Ani nečekal, až automatika postupně naplní komoru příslušným tlakem, nastavil ventily ručně rovnou na hodnotu jedné atmosféry.

Jakmile se tlak obnovil, dvířka průlezu od nástrojové sekce se rozevřela a v nich se objevila Emma. To již Luther stihl odšroubovat helmu skafandru a sejmout ji z Nikolajovy hlavy. Nyní se už pokoušel vyprostit kolegovo zmítající se tělo z horního dílu skafandru. Spojenými silami se jemu a Emmě nakonec podařilo vytáhnout Nikolaje ze skafandru úplně. Hned nato ho už vlekli napříč několika sekcemi stanice až do operačního sálku ruského servisního modulu, který dosud disponoval plným osvětlením a přívodem elektrického proudu. Nikolaj jim jejich cestu nikterak neusnadňoval: celou dobu křičel jako zjednaný a dlaní si

otloukal levé ucho, stále ještě přikryté komunikační kuklou.

Přitom měl oči zavřené a nepřirozeně vypoulené. Emma přiložila dlaň k Nikolajově tváři. Pod kůží pocítila určité droboučké bublání a chvění, to jak se v podkožní tkáni usadily mikroskopické bublinky z dekomprese a tiše tam pracovaly. Kolem úst měl usazenou slinu. „Jen klid, Nikolaji, jen klid,“ breptala Emma. „Budeš v pořádku, slyšíš mě? Neboj se!“

Tu Nikolaj bez nejmenšího varování zařval a jedním rozmachem si strhl z hlavy kuklu, která odletěla stranou.

„Pomozte mi ho položit na stůl!“ zvolala Emma. Bylo zapotřebí rukou všech přítomných, aby zvládli cukající se nešťastníkovo tělo. S námahou ho připoutali popruhy ke stolu a vysvlékli ze zbývajících částí nafukovacího vnitřního oděvu. Emma se ihned pustila do vyšetření srdce a plic. Dále postupovala k břichu, ale Nikolaj jí to svými pohyby neuvěřitelně ztěžoval: pod popruhy sebou neustále zmítal a komíhal hlavou ze strany na stranu.

„Má to v uchu,“ řekl Luther, který se postupně též stačil zbavit skafandru a nyní zíral, s vytřeštěnýma očima, na zmučeného kolegu. „Říkal, že má něco v uchu.“

Emma se sklonila k Nikolajově tváři. Teprve nyní si všimla slizké stopy, táhnoucí se od brady podél levé líce nahoru až k uchu. Na boltci ucha utkvěla droboučká kapička. Emma sepnula bateriový otoskop a zasunula ho Nikolajovi do ucha. Před očima jí vyvstal optický obraz

vnitřního ucha. První, co spatřila, byla krev. Kapka krve blyštící se ve světýlku přístroje. Emma soustředila paprsek otoskopu na bubínek, byl prasklý. Místo lesklé membrány bubínku spatřila na jejím místě černou dírku. První Emmin dojem byl, že snad došlo k barotraumatu, k úrazu ze změny tlaku. Způsobila prasknutí bubínku náhlá dekomprese, k níž

mohlo dojít v porušeném skafandru? Emma otočila pacientovi hlavu na druhou stranu a prohlédla vnitřek ucha pravého. Tam byl bubínek neporušený. Nedávalo to logiku a Emma byla s rozumem v koncích. Vyňala otoskop z ucha a přístroj vypnula. Pak se otočila k Lutherovi: „Co se tam vlastně venku stalo?“

„Nechápu. Oba jsme si na chviličku dáchli. Už jsme se vlastně chystali vrátit všechny nástroje do skříňky. V jednu chvíli si tam oba v klidu hovíme, v druhou chvíli to s ním začne mlátit na všechny strany.“

„Musíme mu prohlédnout helmu.“

Vyplula z místnosti a vracela se do nástrojové komory.

Rozevřela vchodová dvířka a ocitla se v šatně. Oba skafandry už opět řádně visely na stěně, jak je tam Luther předpisově uložil.

„O co jde, Watsonová?“ ozval se za jejími zády Griggs, který ji zřejmě celou dobu sledoval.

„Chci zjistit, jak velká je ta trhlina ve skafandru. Ta prasklina na helmě. Jak rychle došlo k dekompresi.“

Přiblížila se k menší z obou kombinéz, označené nápisem RUDENKO, vzala do rukou Nikolajovu přilbu a odspodu do ní nahlédla. Na vnitřní straně prasklého plastikového hledí našla slizkou stopu něčeho. Sáhla do jedné ze svých četných kapsiček a vytáhla odtud klůcek obinadla. Na jeho růžek nabrala zbytek tekutiny. Byla vazká jako želatina. Barvy modrozelené.

Emmě jako by projel páteří ledový nůž. Právě tady jsme našli té noci Keničiho, vzpomněla si. Před svou smrtí se Keniči uchýlil do téhle komory. Nákazu do komory musel vnést Keniči!

Netrvalo jí ani půl vteřiny, než duchapřítomně zaječela: „Ven! Všichni ven!“ Sama se odrazila směrem zpět, takže naletěla plnou silou do Griggse, který se nestačil ani pohnout a stále ještě setrvával kolem dvířek do komory.

„Pryč odsud a ven!“

„Co se děje?“ koktal Griggs.

„Biologický poplach, tuším. Zavřete průlez a utěsněte ho. Hermeticky!“

Teď už se Emma a Griggs hnali o překot k průlezu a protáhli se do sousedního uzlu. Vzápětí za sebou zaklapli dvířka a zajistili vzduchotěsně uzávěry. Nakonec se jejich napjaté pohledy setkaly.

„Myslíš, že se něco mohlo dostat až sem?“ zeptal se Griggs váhavě.

Emma se rozhlédla ve snaze zachytit nějakou známku či stopu po prokletých kapénkách. Na první pohled však žádné nespatřila. A tu náhle zahlédla jakýsi záblesk, ozvěnu pohybu, jakousi neurčitou jiskřičku mihnuvší se na nejvzdálenější periferii zrakového vjemu.

Hbitě se otočila, aby se podívala lépe. Vjem zmizel, jako by ho nikdy nebylo.

Jack seděl v sále řídicího střediska ISS, za pultem vyhrazeným lékařům. Napětí v něm rostlo s každou uplývající minutou. S nerušeným soustředěním sledoval hodiny na plátně před sebou, neúprosně odtikávající čas.

Hlasy, které mu vstupovaly do sluchátek, zněly teď zvýšenými tóny, s novou naléhavostí. Hlasy přecházely do fistule a do staccata: to si kontroloři letu mezi sebou bryskně a heslovitě vyměňovali stavové zprávy. Ty poletovaly v uzavřeném komunikačním okruhu jako vyplašené vosy a hledaly konečného adresáta, kterým nebyl nakonec nikdo jiný než ředitel pro provoz vesmírné stanice Woody Ellis.

Tento sál připomínal svým vnitřním uspořádáním do značné míry vybavení a architekturu střediska pro řízení letů

raketoplánů. Koneckonců se obě střediska nacházela ve stejné budově. Sál pro řízení provozu kosmické stanice byl však o něco méně rozlehlý, disponoval jen specializovaným zařízením a vybavením, a obsazen byl týmem, vycvičeným

výhradně k řízení provozu stanice. Během posledních šestatřiceti hodin, tedy od chvíle, kdy došlo ke kolizi mezi Discovery a ISS, byl tenhle sálek místem nepřetržitě narůstajícího znepokojení, napětí, dokonce náznaků paniky.

Taková spousta lidí natlačená do malého prostoru, taková spousta hodin plynoucí v neutuchajícím stresu jako by naplnily ovzduší sálu vůní krize, smíšenou s vůní potu a kávové sedliny. Všichni do jednoho už věděli, že Nikolaj Ruděnko utrpěl zranění v důsledku náhlé dekomprese a musí proto opustit stanici. A protože stanice disponuje pouze jedním záchranným evakuačním člunem CRV, musí do člunu nastoupit, a stanici opustit, celá posádka. Evakuace proběhne klidně, pod dokonalou kontrolou. Tentokrát nebude žádný vynucený spěch, žádné zkrácené postupy, žádné chyby. Tudíž ani panika. Simulace podobné situace prodělali příslušní pracovníci NASA, technici, velitelé i astronauti, tolikrát, že znali všechny úkony a postupy dokonale nazpaměť, s jednou výhradou, totiž že skutečnou evakuaci v reálu ještě nikdo z nich nezažil a neprodělal. Rozhodně ne s pěti živými astronauty na palubě.

Rozhodně ne na palubě s někým, koho miluji, nemohl si odpustit Jack. Měl pocit, že je na pokraji zhroucení, a potil se jako nikdy. Jako očarovaný sledoval běh hodin na stěně a co chvíli nervózně a zbytečně porovnával jejich chod se svými hodinkami na zápěstí.

Celé středisko, celý tým teď čekal na moment, až

stanice dosáhne na oběžné dráze pozice vhodné pro odpoutání záchranného člunu CRV a pro zahájení jeho samostatného sestupu k Zemi. Cílem všech přítomných bylo navést záchranný modul ze stanice na Zemi tak, aby přistál geograficky co nejblíže k připravenému medicínskému týmu. Všichni astronauti budou potřebovat zdravotnickou pomoc. Po týdnech strávených v kosmu budou všichni zesláblí jako koťata. Ani na vlastních nohách se neudrží.

Moment odpoutání modulu od stanice se blížil. Poté bude následovat úsek dvaceti pěti minut, kdy se budou pomaloučku od vesmírné stanice vzdalovat až do momentu, kdy se modul napojí na družicový navigační systém GPS.

Po dalších patnácti minutách se zažehnou motory pro sestup.

Za další hodinu budou astronauti zpět na matičce Zemi.

Jack si to vůbec nedokázal srovnat v hlavě. Za méně než

dvě příští hodiny se Emma opět dotkne země. Tak či onak…

Ta myšlenka bleskla Jackovi hlavou dříve, než ji dokázal zastavit a potlačit. Nedokázal z mysli vytlačit obraz rozbitého těla nešťastné Jill Hewittové, ležícího na pitevním stole.

Jack zaťal ruce v pěst a snažil se jednat čistě profesionálně:

soustředil

veškerou

pozornost

na

biotelemetrické údaje snímané z těla Nikolaje Ruděnka, které se mu promítaly na obrazovce před očima. Ruděnko vykazoval zrychlený, nicméně pravidelný srdeční tep.

Krevní tlak se udržoval na stálé hladině. Jack zavřel na chviličku oči.

No tak, dělejte. Koukejte je dostat na zem.

Slyšel, že Griggs hlásí z paluby stanice: „Spojaři, mám už celou posádku v CRV a poklop jsme za sebou zaklapli.

Jsme tu trochu natěsno, ale jakmile budete vy připraveni, jsme taky my.“

„Buďte připraveni zapnout motory,“ odpověděl spojař.

„Rozumím.“

„Jak se daří pacientovi?“

Jackovi až poskočilo srdce, když slyšel promluvit Emmu.

„životní

funkce

zůstávají

stabilní.

Je

dezorientovaný. Nějak mu to sestoupilo do hrdla a dále do horní části trupu a nepřestává ho to trápit. Dala jsem mu ještě morfium.“

Náhlá dekomprese způsobila, že se mu v měkkých tkáních vytvořily droboučké vzduchové bublinky. Ten stav je bolestivý, ale neškodný. Jacka spíše znepokojovala možnost proniknutí bublinek do nervového systému. že by to byla příčina Nikolajovy popletenosti?

Přerušil je Woody Ellis: „Připravte se k zážehu.

Odstraňte pečeti ECCLES.“

Přidal se naléhavý hlas spojaře: „Stanice, buďte každou chvíli připrave –“

„Stop!“ vlétl do toho jiný hlas.

Jack se podíval ve zmatku na vedoucího směny Ellise.

Ten ovšem vypadal stejně zmateně. Hleděl vstříc řediteli Johnsonova střediska Blankenshipovi, který právě vrazil do sálu v doprovodu tmavovlasého muže v civilním obleku a půl tuctu důstojníků letectva.

„Lituji, Woody,“ pronesl Blankenship, „ale věř mi, že já jsem to nerozhodoval.“

„Cos nerozhodoval?“

„Evakuace je zrušena.“

„Máme tam nemocného! Posádka sedí ve člunu připravená –“

„Nemůže se vrátit na Zemi.“

„Kdo to rozhodl?“

Neznámý muž postoupil kupředu. Promluvil tónem, který byl skoro omluvný: „Já jsem to rozhodl. Jsem Jared Profitt z Bezpečnostní rady Bílého domu. Požádejte prosím vaši posádku, aby otevřela poklopy a vystoupila z modulu CRV.“

„Moje posádka je v nebezpečí. Vezu ji domů.“

Do toho se ozval specialista letových drah: „Veliteli, jestli je máme navést na přistávací cíl, musí se odpoutat okamžitě.“

Ellis kývl směrem ke spojařovi: „Pokračujte v odpoutání. Ať připraví zážeh.“

Dříve než mohl spojař pronést jediné slovo, jeho sluchátka už letěla stranou, on sám byl vytažen z křesla a

odmrštěn od pultu. Na jeho místo se za řídicí pult okamžitě vedral jeden z leteckých důstojníků.

„Hej,“ zakřičel Ellis. „Hej!“

Všichni specialisté sedící za svými pultíky ztuhli na místě jako přimrazení: to se po sále rozběhli všemi směry důstojníci amerických leteckých sil. Nikdo z nich nesáhl po zbrani, ale hrozba použití krajního násilí nemohla být patrnější.

Z místa, kde ještě před chvíli seděl Ellis, promluvil ve funkci nového spojaře první důstojník: „Stanice! Zastavte všechny přípravy. Evakuace je zrušena. Otevřete zpětně poklop a opusťte záchranný člun.“

Všichni uslyšeli Griggsův nevěřícný hlas: „Nic nechápu, Houstone.“

„Konec evakuace. Opusťte člun. Máme potíže na počítačích TOPO i GNC. Ředitel mise rozhodl, že bude lepší evakuaci prozatím odložit.“

„Na jak dlouho?“

„Nadlouho. Na neurčito.“

Jack vztekle vyskočil ze židle a vrhl se k novému spojaři, připraven stáhnout mu z hlavy sluchátka i s mikrofonem.

Do cesty se mu náhle postavil Jared Profitt a řekl: „Vy nechápete situaci, pane.“

„Mám tam nahoře ženu. Přivezeme ji zpět.“

„Nemohou se vrátit. Všichni mohou být nakaženi.“

„Nakaženi čím?“

Na to Profitt neodpověděl.

Jack se na něj vztekle vrhl, ale byl zprudka zastaven dvěma důstojníky.

„Nakaženi čím?“ ječel Jack z plných plic.

„Novým organismem,“ řekl Profitt. „Chimérou.“

Jack pohlédl na Blankenshipovu bledou tvář. Pak na důstojníky, kteří stáli všude na klíčových místech v sále, připraveni převzít kontrolu nad řídicími pulty. Pak zaznamenal ještě jednu známou tvář: byl to Leroy Cornell, který se právě vřítil do sálu. Byl bledý jako stěna a vypadal otřeseně. V tu chvílí také Jack pochopil, že rozhodnutí padlo až na samém vrcholku mocenské pyramidy. že na tohle je krátký nejen on, ale i Blankenship a Woody Ellis.

NASA tady už neřídila vůbec nic.

CHIMÉRA

Kapitola 19

13. SRPNA

Protože nemohli riskovat, že budou odhaleni, kdyby se sešli v Johnsonově kosmickém středisku, shromáždili se tajně za staženými žaluziemi v Jackově domě. Převzetí veškerých operací NASA armádou USA je vyvedlo z míry natolik, že teď neměli řádnou představu, co podniknout a jak pokračovat. Pro případ takového vývoje neměli k ruce žádný provozní manuál ani nouzová řešení. Jack sem nepozval všechny, nýbrž jen hrstku lidí, všechny z vnitřních provozních pracovišť NASA: Todda Cutlera, Gordona Obieho, letového ředitele Woodyho Ellise a Randyho Carpentera a také Liz Gianniovou z oddělení přípravy komerčních zásilek.

Ještě než začali jednat, ozvalo se zazvonění. Všichni ztuhli na místě.

„To bude on,“ řekl Jack a otevřel venkovní dveře.

Doktor Eli Petrovich z ředitelství sekce biologických věd při NASA vstoupil s notebookem v ruce. Petrovich byl vysoký hubený muž, který v posledních dvou letech bojoval s leukemií, ale bitvu zjevně prohrával. Ztratil většinu vlasů a jejich zbytky mu polehávaly na hlavě v ochablých

chomáčcích. Pokožku měl barvy zažloutlého pergamenu nataženého přes vystupující lícní kosti. Oči mu zářily vzrušeným jasem, který odrážel jeho neutuchající vědecké zanícení a zvídavost.

„Máte to?“ zeptal se návštěvníka Jack.

Petrovich přikývl a poklepal na zavřené pouzdro počítače. Po pohublé tváři se mu roztáhl široký úsměv, který dopadl poněkud strašidelně. „USAMRIID se uráčilo podělit se o některá data.“

„Některá?“

„Nikoli o všechna. Větší díl genomu zůstává utajen.

Dali nám jen některé části posloupnosti DNA, s velkými mezerami. Byli ochotni nám ukázat právě tolik, aby nás přesvědčili, že situace je skutečně vážná.“ Petrovich dokráčel do středu místnosti, položil počítač na jídelní stůl a odklopil horní díl. Všichni se natlačili kolem obrazovky, kterou Petrovich rychle aktivoval. Jakmile mu naskočily programy, zasunul do počítače připravenou disketu.

Po obrazovce se svrchu dolů počaly valit řádky jako nezadržitelný vodopád údajů v prudkém tempu. Nebyl to srozumitelný text, nýbrž kód. Záhy bylo patrno, že se opakují v zásadě jen čtyři písmena v různých kombinacích: A, T, G a C, označující nukleotidy adenin, thymin, guanin a cytosin. Stavební materiál, z něhož se skládá DNA. Řetězec písmenek představoval genom, chemický vzorec živých organismů.

„Toto,“ ukázal Petrovich na obrazovku prstem, „toto je jejich Chiméra. Organismus, který zabil Keniči Hiraie.“

„Co je to za potvoru, ta Chiméra, co o ní teď všichni mluví?“ zeptal se Randy Carpenter. „Možná byste nám to, hloupým inženýrům, mohl přiblížit?“

„Jistě,“ přikývl Petrovich. „A není důvodu se cítit hloupě. Tenhle termín není mimo okruh molekulárních biologů nijak zvlášť znám. Slovo pochází od starých Řeků.

Chiméra byla neporazitelná mytologická stvůra. Saň chrlící oheň ze lví hlavy. Tělo měla kozí a ocas hadí.

Nakonec ji v zápase udolal hrdina Bellerophon. Nebyl to moc férový zápas, protože hrdina podváděl. Skočil na okřídleného koně Pegasa, vylétl s ním do výše a odtud rozstřílel Chiméru šípy na padrť.“

„No, mytologie je zajímavá věc,“ navázal netrpělivě Carpenter, „ale jak to souvisí s námi?“

„Starořecká Chiméra byla bizarní stvůra složená ze tří různých zvířat: lva, kozy a hada. Dohromady jeden tvor.

Přesně to pozorujeme nyní na obrazovce, v tomto chromozomu. Vidíme tvora stejně podivného, jako byla saň zabitá Bellerophonem. V našem případě se jedná o Chiméru biologickou, jejíž DNA je složena a pochází ze tří různých a nepříbuzných druhů.“

„Můžete nám to víc objasnit?“ pokračoval Carpenter.

Petrovich přikývl. „Za poslední roky si dali vědci celého světa práci sestavit knihovnu genových sekvencí, z nichž

jsou stvořeny různé druhy živočichů, viry počínaje a slony konče. Shromaždování takových dat je krajně vyčerpávající, pomalá a trpělivá práce. Trvalo desítky let, než byl zanalyzován lidský genom. Jak teď pochopíte, na četné druhy živočichů ještě prostě nedošlo a jejich genové složení neznáme. Dlouhé úseky genomu této Chiméry nejsme ještě schopni identifikovat a zařadit, protože ve stávající světové „knihovně“ od nich prostě nemají vzorky.

Přesto přináším výsledek toho, co se nám až dosud identifikovat podařilo.“ Petrovich kliknul na ikonku s označením „porovnání druhů“.

Na obrazovce naskočily řádky: Mus musculus (myš domácí) Rana pipiens (skokan levhartí, severoamerický) Homo sapiens (člověk rozumný) „Daný organismus je tedy částečně myší a částečně obojživelníkem. A částečně také člověkem.“ Doktor Petrovich se odmlčel. „V jistém smyslu jsme svým vlastním nepřítelem my sami.“

Na to neřekl nikdo nic. Každý se snažil strávit právě sdělenou informaci.

Nakonec se ozval Jack: „Které naše geny jsou v daném chromozomu? Jinými slovy, která část Chiméry je lidská?“

„Zajímavá otázka,“ pokývl Petrovich souhlasně hlavou.

„Zaslouží si zajímavou odpověď. Vy a doktor Cutler jistě oceníte významnost tohoto výčtu.“

Petrovich se sehnul nad klávesnicí a vyťukal několik příkazů.

Na obrazovce se objevila tato řada:

Amyláza Lipáza

Fosfolipáza A Trypsin Chymotrypsin Elastáza Enterokináza

„Panebože,“ zamumlal Todd Cutler. „Vždyť jsou to všecko trávicí enzymy.“

Organismus naprogramovaný tak, aby snědl svého hostitele, bylo první, co napadlo Jacka. Ty enzymy používá, aby nás strávil zevnitř, vyjedl nám svalovinu i vnitřní orgány a nakonec proměnil celé lidské tělo prakticky v jakousi smradlavou břečku.

„Jill Hewittová nás informovala, že tělo Keniči Hiraie se celé rozložilo,“ pravil Randy Carpenter. „Myslil jsem si tehdy, že Hewittová trpí přeludy.“

Tu se vmísil Jack. „Ten organismus museli sestavit bioinženýři! Někdo upekl tuhle věc v laboratoři jako buchtu.

Sebral bakterii nebo virus a nacpal do něj geny z jiných živočišných druhů, aby tak ještě víc posílil jeho Zabijácké sklony a schopnosti.“

„Jenže –“ ptal se Petrovich, „jakou bakterii? Jaký virus?

V tom je ta záhada. Jestliže nedostaneme k prozkoumání další úseky genomu, nikdy se nedozvíme, od kterého

živočišného druhu vlastně začali. USAMRIID nám odmítá poskytnout nejdůležitější část chromozomu toho organismu.

Tu část, která odhalí původního zabijáka.“

Petrovich se zadíval na Jacka. „Vy jste prakticky jediný z přítomných, kdo viděl vzorky odebírané při pitvě pro patologii.“

„To bylo jen na okamžik. Vystrčili mě z pitevny dřív, než jsem se stačil vůbec rozkoukat. To, co jsem viděl, bylo něco jako cysty velikosti perel, jež si hověly v modrozeleném opouzdření. Astronaut Mercer jich měl plný hrudník a břišní dutinu. Hewittová je měla v mozkovně.

Nikdy v životě jsem nic podobného neviděl.“

„Mohl to být hydatis?“

„Co je to?“ zeptal se Woody.

„Infekce v larvální fázi parazitické tasemnice zvané echinococcus. Vyvolává vznik cyst na játrech a plících.

Tedy, prakticky v každém orgánu, abych byl úplně přesný.“

„Myslíte tedy, že jde o parazita?“

„Třeba to vůbec nebyly cysty,“ přidal se Todd. „Možná to byly spory. Houbovité kuličky. Třeba aspergillus nebo cryptococcus.“

Překvapivě se ozvala Liz Gianniová z úseku komerčních zásilek. „Posádka hlásila problémy s houbovitou nákazou. Jeden z experimentů bylo nutno přerušit, neboť přerostl do nečekaných rozměrů.“

„Který to byl?“ ptal se Todd.

„To bych se musela mrknout. Pamatuju si jen, že to byla jedna z buněčných kultur.“

„Jenže obyčejná houbovitá nákaza by nikdy nemohla způsobit všechna ta úmrtí,“ namítl Petrovich. „Vzpomeňte si, že na Miru jim lítaly plísně celou dobu po celé stanici a nikomu se nic nestalo.“ Zahleděl se na obrazovku počítače.

„Ten genom nám říká, že jsme narazili na zcela novou životní formu. Souhlasím s Jackem: někdo to musel vytvořit uměle.“

„V tom případě se nejspíš jedná o akt bioterorismu,“

reagoval vzápětí Woody Ellis. „Někdo provedl proti vesmírné stanici sabotáž. Na palubu se ten vzorek musel dostat v nějakém experimentu, v jednom jejich vzorku.“

Liz Gianniová začala vehementně kroutit nesouhlasně hlavou. Liz byla známá svou agresivitou a umíněností a svou přítomností dokázala poznamenat každé shromáždění.

Teď promluvila s absolutní sebejistotou. „Každé užitečné zatížení, každý vzorek prochází bezpečnostní prověrkou.

Máme k dispozici velmi podrobné zprávy a rozklady týkající se možných rizik, třífázové analýzy všech uzavřených nádob a zařízení. Kdyby se mělo něco nebezpečného dostat na palubu stanice, potlačili bychom tu možnost v samém zárodku.“

„Za předpokladu ovšem, že byste věděli, že je to nebezpečné,“ ozval se Ellis.

„Samozřejmě že bychom to věděli!“

„A co kdyby,“ ozval se rozvážně Jack, „co kdyby došlo k

porušení

bezpečnostních

pravidel?

Spousta

experimentálních vzorků sem přichází přímo od vedoucích experimentů, od samotných vědců a výzkumníků. O jejich představách o tom, co je to bezpečnostní riziko, nemáme my ani ponětí. Nemůžeme vědět, zda v jejich laboratořích nepracuje nějaký terorista. Kdyby oproti papírovým hlášením někdo na poslední chvíli vyměnil bakteriální kulturu a poslal nám jinou, dozvěděli bychom se to vůbec?

Máme takovou možnost?“

Poprvé, co ji znali, vypadala Liz poněkud nejistě. „To…

není pravděpodobné.“

„Jenže vyloučit se to nedá…“

Bylo vidět, že i když Liz takovou možnost nepřipustí nahlas, vnitřní jistoty jí viditelně ubylo. „Každého z vedoucích experimentů natáhneme na skřipec,“ prohlásila pevně. „Prověříme každého výzkumníka, který posílal něco nahoru. Jestli se někdo dopustil porušení zásad bezpečnosti, ručím vám za to, že ho odhalím, a že se z toho posere.

Pardon.“

Nepochybuju, že Liz toho docílí, pomyslil si Jack.

Stejně jako ostatní pánové v místnosti, i Jack se Liz Gianniové kdesi hluboko na dně duše lehce obával.

„Je tu další otázka, kterou ještě nikdo nepoložil,“ ozval se Gordon Obie vůbec poprvé. Choval se jako vždy, jako Sfinga mlčky zpracovávající informace. „Otázka zní, proč?

Proč by chtěl někdo sabotovat stanici? Snad někdo, kdo nás nenávidí? Fanatik zaměřený proti technice?“

„Například biologický protějšek toho teroristy, co mu říkali Unabomber,“ nadhodil Cutler.

„To by ale mohl vypustit to svinstvo rovnou tady dole u nás v kosmickém středisku a pozabíjet celou naši infrastrukturu? Bylo by to snazší a podstatně logičtější.“

„U fanatika nemůžete počítat s logikou,“ namítl Cutler.

„Logiku můžete aplikovat na každého, včetně fanatika,“

kontroval Gordon, „pokud znáte logický kruh argumentace, v němž se pohybuje. A právě to mne leká. Proto váhám, zda se tu skutečně potýkáme s aktem sabotáže.“

„Vyloučíme-li sabotáž, co jiného by to mohlo být?“

zeptal se Jack.

„Je tu ještě jiná možnost. Stejně děsivá,“ odpověděl Gordon a podíval se na Jacka utrápeným pohledem. „Mohlo by jít o omyl.“

MUDr. Isaak Roman letěl dolů chodbou, co to dalo, přičemž mu pager zavěšený u opasku ječel varovným signálem. Doktoru Romanovi se svíralo srdce zlou předtuchou: už předem se obával obrazu, který se asi naskytne jeho očím. Na konci chodby se zastavil, vypnul pager a otevřel dveře do prostoru spadajícího pod režim izolace čtvrtého stupně. Dále již ani chodit nemusel: zastavil

se u pozorovacího okénka, které spojuje předpokoj s pacientovým pokojem. Jeho pohled zůstal přikován k hrůznému představení, jež se mu odvíjelo před očima. Stěny kolem pacientova lůžka byly pocákány krví, kapky stékaly na podlahu, kde tvořily rudé kaluže. Uprostřed nich ležel MUDr. Nathan Helsinger a zmítal se v křečích. Dvě sestry a jeden lékař, všichni tři oblečení do speciálních izolačních kombinéz, se pokoušeli vší mocí zastavit spasmatické pohyby pacienta a zabránit mu v dalším sebezraňování.

Jenže křeče, které zmítaly jeho tělem, byly tak divoké, že se jim ani spojeným úsilím nedařilo pacientovo tělo zklidnit.

Tu Helsingerova noha vystřelila nečekaně šikmo vzhůru.

Zasáhla jednu ze sestřiček, již úder porazil na podlahu.

Nešťastná žena sklouzla po podlaze tratolištěm krve až ke stěně, o niž se konečně zastavila.

Roman stiskl tlačítko interkomu, kterým se navazuje spojení s personálem, je-li oblečen ve vzduchotěsných izolačních kombinézách: „Sestro, co kombinéza? Neroztrhla se vám?“

Sestra pozvolna, viditelně otřesena, vstávala ze země, s výrazem nefalšovaného děsu v očích. Prohlédla si rukavice, pak rukávy a nakonec zámek na kombinéze, do něhož ústila hadice přívodního vzduchu. „Ne,“ oznámila hlasem, stěží rozeznatelným od vzlyku. „žádné poškození nevidím.“

Náhle krev dostříkla až na sklo pozorovacího okénka.

Roman instinktivně odskočil od okna, když se kapky

proměnily v plástve stékající krve. Doktor Helsinger si teď otloukal hlavu o podlahu a tělo se střídavě svíjelo do klubka, aby se vzápětí prolamovalo v páteři do oblouku jako napjatý luk. Opisthotonosa. Tuto nepřirozeně zkroucenou polohu těla viděl doktor Roman dosud jen jedinkrát v životě, u případu otravy strychninem. Ano, tělo propjaté dozadu jako luk před výstřelem. Tu se Helsingera zmocnila další křeč, Vypáčila celé tělo vzad a doktor opět udeřil hlavou o tvrdou podlahu. Tentokrát krev vystříkla až na hledí ochranných helmic obou zdravotních sester. „Odstupte!“

zavelel doktor Roman.

„Ale on si ubližuje,“ namítl přítomný doktor. „Nesmíme připustit, aby se ještě někdo nakazil.“

„Kdyby se nám podařilo zastavit ty křeče –“

„Pro jeho záchranu už nemůžete nic udělat. Přikazuju, abyste okamžitě opustili pokoj. Dřív, než se vám něco stane.“

Obě sestřičky se pomalu začaly sunout ke dveřím. Po krátkém zaváhání se k nim připojil i lékař. Tam se ještě naposledy zastavili, jen aby spatřili další vlnu konvulzí.

Tentokrát byl záchvat tak silný, že pacientovi při dalším úderu o podlahu praskla lebeční kost, jako když se při párání látky rozestoupí šev. Kaluž krve se proměnila v jezírko.

„Panebože, koukněte na ty jeho oči!“ Helsingerovy bulvy vylézaly z důlků podobné dvěma mramorovým kuličkám. Traumatická proptóza, registroval mechanicky

Romanův profesionální mozek. Tlak přicházející z nitra lebky vytlačoval pacientovy oči ven z očních důlků tak, že mu naprosto zmizela víčka. Helsinger jen třeštil nevidoucí bulvy na vyděšený personál jako strašidelný duch. Křeče neutuchaly a Helsingerova hlava dále tloukla o cement podlahy. Teď už byly nárazy tak kruté, že se lebeční kost začala tříštit a drobné úlomky vyletovaly tak daleko, že dopadaly až na vnitřní stranu pozorovacího okénka. Přes všechnu hrůzu to vypadalo tak, jako by doktor Helsinger těm pohybům napomáhal, jako by se sám chtěl zbavit něčeho, co ho nesnesitelným způsobem tlačí zevnitř. Ještě jeden úder! A znovu sprška tříštěné kosti!

Dle všech symptomů už měl dávno zemřít, uvažoval MUDr. Roman, který nedokázal potlačit profesionální pohled na pacientův stav. Jak to, že s ním ještě křeče tak zmítají? Vzpomněl si, že i kohouti či slepice zbavené hlav se ještě dále pohybují, a že Helsingerovy smrtelné křeče musí mít stejný původ. Teď se celé tělo jakoby svinulo do pružiny, hlava vystoupala nad podlahu naproti skrčeným kolenům, aby vzápětí vyrazila obloukem zpět děsivou silou a narazila na podlahu. Tentokrát to bylo naposledy: při posledním nárazu lupla lebka jako skořápka vajíčka, zevnitř vylétla šedá hmota a rozstříkla se vnitřním přetlakem dokola v tak širokém kruhu, že se její část rozpleskla na okně přímo před Romanovýma očima. Roman se zapotácel a cítil, že se ho zmocňuje nevolnost. Spustil hlavu dolů ve snaze znovu

se opanovat. Před očima se mu udělaly mžitky, takže na chvíli ztratil zrak. Nakonec přišel k sobě, zvedl opět hlavu.

Nemohl ovládnout třas, který se zmocňoval celého jeho těla.

Doktor Roman se přiměl pohlédnout do pacientova pokoje.

MUDr. Helsinger ležel konečně pokojně a nepohnutě na zemi. Co zbývalo z jeho hlavy, bylo ponořeno do krvavé louže. Krve bylo tolik, že se Roman zprvu nemohl soustředit na nic jiného, než na její proud, valící se z otevřené lebky.

Konečně pohlédl do kolegovy tváře. Spatřil na ní podivnou plástev složenou z modrozelených kuliček.

Cysty.

Chiméra!

14. SRPNA

„Nikolaji. Nikolaji? Ozvi se, prosím!“

„Ucho… Mám to v uchu!“

„Máš bolesti? Bolí tě ucho? Podívej se na mě!“

„Leze mi to dovnitř. Vylez! Ať to vyleze…“

Vědecký poradce bezpečnostní rady Bílého domu Jared Profitt stiskl na svém kazetovém magnetofonu tlačítko OFF

a rozhlédl se po tvářích lidí, kteří se shromáždili kolem oválného stolu. Ve všech četl výraz zděšení.

„To, co se stalo Nikolaji Ruděnkovi, je něco víc než

úraz z dekomprese,“ zahájil Profitt. „Proto jsme přijali ta opatření, která jste viděli. Proto vás všechny žádám, abyste se nadále drželi této linie. V sázce je příliš mnoho. Dokud se o tom… organismu… nedozvíme víc, jak se rozmnožuje, jakou infekci šíří, nemůžeme si dovolit pustit astronauty zpátky na zem.“

Odpovědí mu bylo zaražené mlčení. Dokonce i Leroy Cornell, administrátor NASA, který tuto poradu zahájil výlevem zlostného protestu proti tomu, že jeho úřad byl zbaven velení nad operací, seděl nyní mlčky jako zařezaný.

První dotaz vznesl sám prezident Spojených států. „Co vlastně o tom organismu víme?“

„Na to nám nejlépe odpoví doktor Issac Roman z USAMRIID,“ prohlásil Profitt a kývl směrem k Romanovi, kterého neposadili do první řady křesel kolem stolu, nýbrž

mu vykázali místo při stěně, kde si ho do té doby sotva kdo povšiml. Nyní povstal, aby ho všichni viděli: vysoký prošedivělý muž s výrazem naprostého vyčerpání v očích.

„Bojím se, že mám pro vás špatnou zprávu,“ začal Roman. „Vstříkli jsme Chiméru celé řadě druhů savců, také psům a opicím. Všechna pokusná zvířata byla mrtva během devadesáti šesti hodin. Úmrtnost sto procent.“

„A léčba? Nic nezabralo?“ zeptal se ministr obrany.

„Nic. Což nás děsí. Ale je tu ještě jeden horší aspekt…“

Všichni v místnosti Romana napjatě pozorovali. Jaká zpráva může být ještě horší?

„Opakovaně jsme prováděli rozbor struktury DNA na poslední várce kuliček, které jsme získali z mrtvých opic druhu chápan. Chiméra přijala novou dávku, novou sekvenci genů, charakteristických pro Atles geoffroy, tedy pro opici chápán. Někdy ji nazývají taky opice pavoučí.“

Prezident zbledl a obrátil se k Profittovi: „Má to znamenat to, co si myslím?“

„Je to naprosto zničující,“ kývl Profitt. „Kdykoli ta životní forma projde tělem nového hostitele, kdykoli vyprodukuje novou generaci sebe samé, vytvoří si také novou DNA. Udržuje si před námi neustále náskok tím, že nabírá nové sekvence genů, a tudíž i vlastnosti, které předtím neměla.“

„Jak to k čertu může dělat?“ ptal se generál Moray ze Sboru náčelníků štábů. „Organismus, který si přibírá do výbavy nové geny? Který sám sebe nově formuje?

Nesmysl!“

Ozval se doktor Roman: „Není to nesmysl, pane. V

přírodě probíhá ve skutečnosti podobný proces. Kupříkladu bakterie si často mezi sebou vyměňují nebo sdílejí geny.

Doslova jimi křížem krážem čile obchodují, přičemž jako nosiče používají viry. Tímto způsobem rychle získávají, mimo jiné, odolnost vůči antibiotikům. Začínají šířit do okolí rezistentní geny, a tudíž ve svých chromozomech

vyvíjejí novou DNA. Nedělají nic jiného, než co dělají všechny ostatní živé organismy, používají všechny zbraně a prostředky, aby se udržely na živu. Aby zachovaly svůj druh. Tenhle organismus není výjimka.“ Přešel do čela stolu, před nímž byla umístěna zvětšenina obrazu z elektronkového mikroskopu. „Zde vidíte snímek buňky, která vypadá jako drobná granule. Právě ty granule jsou chomáčky pomocných virů. Jsou to nosiči, kurýři, kteří pronikají do hostitelských buněk, doslova vyrabují jejich DNA a vynesou ven kousky genetického materiálu jako kořist pro Chiméru. Tyto sekvence jí předají a Chiméra si je zařadí jako novou zbraň do svého arzenálu.“ Doktor Roman pohlédl směrem k prezidentovi. „Tento organismus k nám pronikl v takové podobě a vybaven tak, aby přežil libovolné vnější podmínky. Nemusí pro to udělat nic víc, než

proniknout do místní fauny, tedy do živočišné říše, a vykrást její DNA.“

Prezident vypadal zmateně, ale reagoval rychle: „Chápu to tak, že nepřítel se neustále mění a vyvíjí.“

Doktor Roman souhlasně přikývl. Propukl lehký zmatek: jedni si rozčileně vyměňovali názory, jiní se zaraženě kabonili. Křesla se otáčela a skřípala.

„A co ten doktor, co se nakazil?“ zeptala se zástupkyně Pentagonu. „Ten, co si ho USAMRIID vzalo do izolace. Jak to s ním vypadá? žije?“

Doktor Roman sklopil hlavu a řekl: „Kolega Helsinger zemřel minulé noci. Byl jsem svědkem jeho posledních minut a bylo to… strašné. V závěru dostal takové záchvaty a křeče, že jsme se k němu nemohli ani přiblížit, ve strachu, že by někomu mohl potrhat ochranný oblek a ohrozit ho tím.

Takové záchvaty křečí jsem nikdy v životě neviděl… Zlomil ochrannou trubku u své postele. Vyrval ji ze zdi. Vyhodil matrace a spadl na podlahu, kde si začal otloukat hlavu o podlahu tak hrubě, tak silně, že… jsme slyšeli, jak mu praskla lebeční kost. Pak na všechny strany stříkala krev.

Nepřestával tlouct hlavou o zem, jako by si ji chtěl co nejrychleji definitivně roztříštit, otevřít ji, snad aby se zbavil vnitřního přetlaku. Tím jen zhoršil své trauma, neboť se mu do mozku tím spíš valila krev. Nakonec byl tlak tak mohutný, že mu doslova vytlačil oči z důlků. Vypadal jako svá vlastní karikatura. Jako zvířátko s vypoulenýma očima, přejeté na silnici.“ Roman se naposledy zhluboka nadechl: „Tak vypadaly jeho poslední chvíle.“

„Takže,“ ozval se vzápětí Profitt, „si teď všichni dokážete představit, jakého druhu epidemie nám hrozí. Z

téhož důvodu si nemůžeme my, odpovědní činitelé, dovolit ani slabost, ani lehkomyslnost. žádnou sentimentalitu.“

Znovu se rozhostilo tíživé ticho. Všichni postupně otočili oči k prezidentovi. Všichni nějak očekávali, nebo alespoň doufali, že přijme nějaké jednoznačné rozhodnutí.

Místo toho se prezident otočil v křesle, na jeho kolečkách se přemístil směrem k oknu a zahleděl se ven, zády k přítomným. Po chvíli promluvil lehce nalomeným hlasem: „Svého času jsem chtěl být astronautem.“

To my všichni, pomyslil si Profitt. Který kluk v této zemi nesnil o tom, že jednou bude řídit raketu do vesmíru?

„Byl jsem u toho, když posílali našeho prvního astronauta Johna Glenna do vesmíru,“ pokračoval prezident.

„Plakal jsem tehdy dojetím. Jako každý jiný. Slzel jsem jak dítě, protože jsem na něj byl tolik hrdý. Na něho a na naši zem. Také na to, že jsem částí celého lidstva, které to dokázalo…“

Prezident se odmlčel, přejel si rukou přes oči a otočil se k publiku: „Kdo mi dává právo odsoudit naše astronauty k smrti?“

Profitt a Roman si vyměnili polekané pohledy.

„Nemáme na výběr, pane,“ odpovídal Profitt. „Sázka zní: pět životů ztracených v kosmu proti nesčíslnému počtu životů zde na zemi.“

„Jsou to hrdinové,“ namítal prezident. „Praví nefalšovaní hrdinové. Chcete je tam nechat jen tak zahynout?“

„Pane prezidente,“ přidal se doktor Roman, „situace je taková, že je nedokážeme zachránit tak jako tak. Všichni jsou už pravděpodobně nakaženi tou věcí. Nebo vbrzku budou.“

„To znamená, že někteří mohou být ještě nezasaženi?“

„To nevíme. Víme, že Ruděnko je definitivně infekční.

Myslíme si, že se nakazil uvnitř kosmického skafandru.

Jestli si vzpomenete, astronauta Hiraie našli před deseti dny uvnitř komory se skafandry. To by vysvětlovalo, jak se bacil dostal do skafandru.“

„Proč neonemocněli ostatní? Proč jen Ruděnko?“

„Náš názor je takový, že ten organismus, podobně jako jiné, potřebuje určitou inkubační dobu, než se projeví jako infekce. Myslíme si, že nejnakažlivější začne být ve chvíli, kdy jeho hostitel umírá nebo už zemřel a on se pak uvolní z jeho těla. Ale nejsme si tím jisti. Nemůžeme si dovolit omyl.

Musíme vycházet jen z toho, že nakaženi, a tudíž i nosiči nákazy, jsou všichni na palubě.“

„Tak je přivezte zpět a umístěte v izolaci čtvrtého stupně, dokud se to nevyjasní. Budou alespoň doma.“

„Pane prezidente, právě zde se skrývá riziko,“ převzal slovo Profitt. „Dostat je dolů znamená použít záchranný člun CRV. Jenže ten nesestupuje jako raketoplán, jehož let můžete řídit až na určitou vybranou přistávací dráhu. Oni by se vraceli daleko riskantnějším způsobem, v prakticky neřiditelném modulu. Jako dutý balvan na padácích. Co když se něco pokazí? Co když se modul roztrhne v atmosféře nebo sletí a rozbije se o zem? Ta potvora se dostane do ovzduší a vítr ji roznese do všech koutů světa. V

té chvíli ovšem už bude v jejím genomu tolik lidské DNA,

že nebudeme schopni proti ní bojovat. Už bude příliš podobná nám! Ať proti ní použijeme jakoukoli chemikálii, drogu, přípravek, vždycky to bude zabíjet i lidstvo.“ Tu se Profitt odmlčel, jako by chtěl, aby jeho slova došla každému v celém jejich hrůzném dosahu. Pak dodal: „Nemůžeme si dovolit podřídit naše rozhodování emocím. Nikoli v případě, kdy jde o všechno.“

„Dovolte, pane prezidente,“ vmísil se náhle Leroy Cornell. „S veškerou úctou bych chtěl namítnout, že takový postup bude politicky naprosto neúnosný. Náš národ nepřipustí, aby pět jeho hrdinů, pět astronautů zahynulo jen tak tam nahoře bez pomoci.“

„Politika by nás v tuto chvíli měla zajímat až v poslední řadě,“ přerušil ho Profitt. „Naší první starostí musí být veřejné zdraví a bezpečnost.“

„K čemu potom veškeré to utajování?“ namítal Cornell.

„Proč jste vyloučili z rozhodování NASA? Nám jste poskytli ke zkoumání jen část genomu toho organismu. Naši lidé, naši vědci jsou připraveni nasadit veškerou svou zkušenost a znalosti a pomáhat. Toužíme najít lék na tu ničemnou potvoru stejně silně jako vy, totiž, ještě více! Kdyby se USAMRIID uráčila vystoupit ze své slonové věže a podělit se s námi o podklady, mohli bychom pracovat společně.“

„Naším prvním zájmem je utajení a bezpečnost,“ ozval se generál Moray. „Nepřátelská země by mohla ten organismus proměnit v biologickou zbraň masového

vyhlazení. Zveřejnit genetický kód Chiméry je totéž jako předat návod na výrobu té zbraně nepříteli.“

„Chcete říct, že tyto informace si netroufáte svěřit NASA?“ zahřímal Cornell.

Pohledy dvou mužů, generála Morayho a Leroye Cornelia se střetly jako dva zkřížené meče.

„Obávám se,“ promluvil konečně generál, „že nová filozofie NASA spočívající ve sdílení technologie s každou zemí pod sluncem, kde se teprve nedávno naučili číst a psát, nijak nepřidává tomuto úřadu na věrohodnosti z hlediska ochrany státních tajemství.“

Cornell se celý naježil, zrudl, ale neřekl na to nic.

Profitt se podíval na prezidenta. „Pane prezidente, je to bezesporu velká tragédie, máme-li zanechat na oběžné dráze pět astronautů a odsoudit je de facto k smrti. Jenže se musíme dívat dále, za tuto událost, tam, kde na obzoru vyvstává tragédie daleko širšího měřítka, celosvětová epidemie vyvolaná organismem, jemuž se teprve učíme přicházet na kloub. USAMRIID pracuje všemi silami, ve dne v noci na tom, aby rozlouskla jeho tajemství a působení.

Do té doby vám navrhuji, abyste se přidržoval dosavadního kurzu. NASA není vybavená na zvládání biologických katastrof. Zaměstnává jednoho, slovy jednoho odborníka na ochranu planety proti možným nebezpečím zvnějšku!

Kdežto náš armádní tým rychlé biologické odezvy je doslova a do písmene povolán k řešení a zvládání krizí

tohoto typu. Pokud jde o operace NASA, ponechte je pod kontrolou našeho Kosmického velitelství, které má navíc podporu 14. letecké armády. Vy v NASA jste příliš vázáni, osobně a emocionálně, na své astronauty. U kormidla jsou teď zapotřebí ruce, které nezaváhají. Požadujeme absolutní disciplínu!“ Profitt se pomalu rozhlédl dokola, na muže a ženy sedící kolem dlouhého oválného stolu. Z přítomných lidí si ve skutečnosti vážil jen několika mála jedinců. O těch ostatních byl toho mínění, že jedni se příliš soustředí na to, aby získali prestiž a moc, a ti druzí přišli ke svým lukrativním místům díky politickým konexím. A ještě jiní snadno podléhají momentálnímu hlasu veřejného mínění.

Jen hrstka z nich se řídí tak jednoznačnými motivy jako on.

Věděl, že jen pár jednotlivců si připouští noční můry a probouzí se jako on v temnu noci zalitý potem, otřesen hrůznými vidinami toho, s čím se může potýkat.

„Takže vy nám tu vlastně sdělujete, že se naši astronauti nemohou nikdy vrátit na Zemi?“ domáhal se Cornell jasné odpovědi.

Profitt se k němu natočil obličejem, zahleděl se do jeho popelavě šedé tváře, a pocítil s ním účast. „Až najdeme způsob, jak astronauty léčit, až budeme vědět, jak zničit ten organismus, který v nich hlodá, začneme si povídat o tom, jak a kdy dostaneme astronauty dolů.“

„Jestli ovšem budou ještě naživu,“ podotkl prezident ponuře.

Profitt a Roman si vyměnili rychlé pohledy, ale nikdo z nich na prezidentova slova nereagoval. Oběma bylo jasné, že žádný lék pro astronauty se včas nenajde. Nikdo z astronautů se domů nevrátí živ.

Jared Profitt kráčel rázně parkem, v saku a v pevně utažené vázance, bez ohledu na panující washingtonská horka. Parno prakticky nevnímal. Ať si na ta vedra hlavního města stěžují jiní, on věděl svoje, nejhorší nejsou vedra, nýbrž zimy! Profitt byl citlivý na chlad. V mrazivých dnech nabývaly jeho rty modravého zbarvení a pod několika vrstvami svetrů a šál se beztak po těle chvěl jako osika. I v největších parnech si držel v kanceláři po ruce svetr, s jehož

pomocí bojoval s chladivými nápory klimatizace. Dnes se teploty ve Washingtonu pohybovaly kolem třicítky. Lidé, které míjel, byli splaveni potem. Jen Jared Profitt si vykračoval v saku jakoby v jitřním vánku.

Celá porada, již právě absolvoval, v něm zanechala otřesný dojem. Nehledě na zničující vedro ho její průběh a výsledek stále ještě mrazil v zádech. Byl otřesen do hloubi duše i těla.

Profitt si nosil skromný oběd zabalený v papírovém sáčku. K polednímu snědku si připravoval sousto každý den ráno vlastní rukou. Do práce chodil neměnnou vyšlapanou trasou západním směrem k řece Potomacu. V rutině

pracovního dne nacházel hluboké uspokojení. V dnešním světě je jen málo věcí, které dávají člověku pocit jistoty a čím je člověk starší, tím víc si potrpí na dodržování jistých rituálů, jako se řeholní mnich drží zavedeného denního rytmu modliteb, rozjímání a práce. V mnoha ohledech se Profitt podobal starověkým asketům, kteří jedli jen tolik, aby se udrželi naživu a oblékali se do vůbec něčeho jen proto, že to od nich vyžadovaly mravy. Bohatství a majetek neznamenaly u Profitta nic. Jeho jméno, profit čili zisk, nemohlo být jeho pravé povaze vzdálenější. Když míjel zatravněný svah u památníku vietnamské války, zvolnil krok a spočinul pohledem na frontě návštěvníků, která se pomaloučku sunula podél zdi, na níž byla vyvedena jména padlých. Věděl dobře, co táhne hlavou těmto lidem, když se pomalu a vážně posunují podél desek z černé žuly s vyrytými jmény obětí: Tolik jmen! Tolik mrtvých!

Ve stínu stromů si našel volnou lavičku a usadil se na ní se svým obědem. Ze sáčku vyňal jablko, skrojek sýru a láhev s vodou. Nebyla v ní ani minerálka Evian ani Perrier, nýbrž obyčejná voda natočená z vodovodu. Jedl pomalu a rozvážně a pozoroval přitom turisty pohybující se od jednoho památníku k druhému. Nuže, takto uctíváme své padlé hrdiny, pomyslil si. Společnost jim postaví pomníky, do mramorových desek vyteše nápisy a vztyčí vlajky.

Vzpomněl si na počty životů utracených na obou stranách válečné vřavy v posledních válkách. Dva miliony vojáků a

civilistů padlých ve Vietnamu. Padesát milionů obětí ve druhé světové. Jedenadvacet milionů v první světové.

Úděsná čísla. Má vůbec lidstvo smrtelnějšího nepřítele, než

je samo sobě?

Zamyslil se a po pravdě odpověděl: má. I když ho člověk nevidí, má svého nejsmrtelnějšího nepřítele neustále nablízku, a vždy ho měl. Ve vlastním těle. Kolem sebe.

Také ve vzduchu, který dýchá a v potravinách, které jí. V

dějinách lidstva to byl vždy nejbližší nepřítel, který tu bude pobývat ještě dlouho potom, co lidstvo jako takové z povrchu této planety nadobro zmizí. Tím nepřítelem je mikrobiální svět. V průběhu dějin zabil tento neviditelný škůdce víc lidí, než dosud padlo ve všech válkách dohromady.

Počítal zpaměti. V letech 542 až 767 našeho letopočtu zemřelo na mor čtyřicet milionů lidí. Ve 14. století si další morová rána vyžádala dalších dvacet pět milionů životů. V

letech 1918 a 1919 zmařila epidemie chřipky na třicet milionů životů. A v roce 1997 zemřela Profittova žena, Amy Sorensen Profittová, na zánět plic ve věku čtyřiceti tří let.

Profitt dojedl jablko, ohryzek vložil do sáčku k ostatním zbytkům a celou věc svinul do pevného svitku. Oběd to by skromný, ale Profitt měl za to, že stačí. Rozhodl se zůstat na lavičce ještě chvíli, ucucávat vody z láhve a popřát si oddechu.

Minula ho jedna z turistek, pohledná žena kaštanových vlasů. Slunce jí padlo šikmo do tváře a v tom osvitu mu připomněla Profittovi podobu jeho ženy. Neznámá paní zachytila Profittův upřený pohled. Vteřinu na sebe hleděli, neznámá poněkud nastraženě, Profitt jaksi omluvně. Pak se žena rázně otočila a odkráčela. Profitta se zmocnil pocit, že se ta dáma jeho zemřelé ženě vlastně vůbec nepodobala.

žádná se jí nepodobala a nepodobá. A nikdy podobat nebude.

Vstal z lavičky, sáček odnesl a vhodil do koše. Vracel se po cestičce, po níž sem přišel. Podél památeční zdi s plaketami, proti proudu veteránů války, staříků a jejich žen, kteří přišli vzpomenout a uctít památku padlých kamarádů, synů a dcer.

Jenže všechny vzpomínky nakonec vyblednou, pomyslil si. Také obraz úsměvu, který k němu vysílala přes kuchyňský stůl jeho zemřelá žena… ozvěna jejího smíchu…

Vše se pomalu a nenápadně propadalo do věčnosti. Jen bolestné vzpomínky se připomínaly stejně ostře jako před lety. Hotelový pokoj v San Franciscu. Telefonické zazvonění uprostřed noci. Sled obrázků letišť, taxíků a telefonních budek, jak se jimi probíjel v překotném spěchu po cestě do nemocnice Bethesda Hospital, aby stačil přijet včas.

Jenže smrtící streptokok se řídil svým vlastním jízdním řádem, vlastním zabijáckým harmonogramem. Stejně tak to dělá Chiméra!

Zastavil se, aby vědomě a soustředěně nabral do plic co nejvíce vzduchu. Snažil se představit si, kolik virů a bakterií, kolik spor právě vdechl do hrudníku. A která z těch potvor ho může zabít.

Věděl s jistotou, že kterákoli.

Kapitola 20

15. SRPNA

„A já říkám, vysrat se na ně,“ vykřikl Luther. Rádiové spojení se Zemí Luther pro tu chvíli vypnul, takže pozemní řídicí středisko nemohlo jejich rozhovor odposlechnout.

„Nasedneme do záchranného člunu,“ pokračoval Luther, „stiskneme knoflík, a jedem! Nemají šanci nás vrátit zpátky. Spadnem jim tam jak andělé z nebe!“

V tomhle měl Luther pravdu: jakmile záchranný modul CRV opustí stanici, není síly, která by ho vrátila zpět. V

podstatě byl celý záchranný modul jakýmsi kluzákem, jehož

pád k Zemi v poslední fázi zpomalovaly padáky. Po

odpoutání od vesmírné stanice ISS mohl prodělat ještě maximálně čtyři oběhy kolem Země. Pak opustí oběžnou dráhu a bude nezadržitelně směřovat k Zemi.

„Přikázali nám sedět na zadku tady,“ prohlásil Griggs.

„A přesně to taky uděláme.“

„Máme poslouchat pitomý rozkazy? Nikolaj nám tu umře v náručí, jestli ho nedostaneme včas dolů.“

Griggs se podíval na Emmu: „Co říkáš ty, Watsonová?“

Posledních čtyřiadvacet hodin nedělala Emma nic jiného, než že seděla vedle Nikolaje a monitorovala jeho stav. Všichni však mohli pozorovat i bez přístrojů, že je to s ním čím dál tím horší a že jeho stav je kritický. Drželi ho přivázaného k desce vyšetřovacího stolu. Přes pevné úvazky, jež mu omotali kolem rukou i nohou, sebou zmítal tak, že se Emma obávala, aby si v křečích nepolámal končetiny. Tvář měl jako boxer, kterému soupeř tvrdými údery zmaloval obličej. Podlitiny mu znetvořily tvář k nepoznání, víčka měl napuchlá už tak, že téměř nemohl otevřít oči. Skrz zbývající škvírky mohli spatřit bělma, která však změnila barvu z bílé na ďábelskou rudou.

Emma netušila, kolik z toho, co se snaží Nikolajovi sdělit, pacient slyší a chápe. Proto se ani neodvážila vyjádřit svůj názor nahlas a jen rukou ukázala Lutherovi a Griggsovi směrem k průlezu vedoucímu ven z ruského služebního modulu.

Všichni se zastavili až v obytném prostoru, kde je už

Nikolaj nemohl případně zaslechnout. Tam teprve odložili masky a roušky, které si navlékli přes obličeje.

„Houston by nám měl povolit okamžitý návrat, jinak Nikolaje ztratíme,“ sdělila svůj názor Emma.

„Naši dole znají jeho stav stejně dobře jako my,“

odpověděl Griggs. „Jenže nemohou dát souhlas k evakuaci stanice bez předchozího souhlasu z Bílého domu.“

„Chcete mi říct, že tady budeme trčet nahoře a čučet tu na sebe a pozorovat, jak tady jeden po druhým chcípáme?“

skoro křičel Luther. „Není lepší nasednout do člunu a hezky jim tam spadnout zčistajasna jako blesk z modrýho nebe?

Co nám můžou udělat? Sestřelí nás cestou?“

Nastalou pauzu přerušila Diana svým netečným: „To by klidně mohli.“

Pravdivost jejích slov došla v tu chvíli všem, a všem také došla na chvíli řeč. Každý z astronautů, který kdy sedl do raketoplánu a prodělal proceduru předstartovního odpočtu, si byl až moc dobře vědom toho, že kdesi na území Spojených států sedí ve vojenském krytu tým vybraných důstojníků amerického vojenského letectva, připravený poslat raketoplán cíleným přepadem k čertu, i s celou jeho posádkou. Stane se tak třeba v případě, že by řídicí systém raketoplánu během startu či pozdějšího letu selhal a loď zamířila, už neřízená, nad obydlené oblasti. Povinností těch lidí bylo stisknout tlačítka příslušných destrukčních

zařízení. Přitom se ti důstojníci znali s astronauty osobně a setkávali se tváří v tvář… Nejspíš také znali a viděli fotografie všech členů jejich rodin. Věděli by přesně, koho vzápětí zabijí. Byla to odpovědnost těžší než kterákoli jiná, a přesto nikdo nepochyboval o tom, že důstojníci amerického letectva svůj úkol za každých okolností splní. A stejně bez zaváhání by zničili, kdyby k tomu dostali rozkaz, sestupný záchranný modul CRV. Tváří v tvář nové a smrtelné epidemii ohrožující celé lidstvo by se životy pěti astronautů zdály jen nízkou cenou za odstranění blížící se hrozby.

Luther si však nedal pokoj: „A já se vsadím, o co chcete, že nás nechají v klidu přistát. Proč by nenechali?

Jsme tu ještě další čtyři, zdraví jako řípy! My nejsme ničím nakažení!“

„Jenže už jsme byli nákaze vystaveni,“ nenechala se vyrušit z klidu Diana. „Dýchali jsme s Nikolajem stejný vzduch, obývali stejné moduly. Luthere, zrovna ty jsi spal s Nikolajem v jedné komoře.“

„Cítím se skvěle jako nikdy.“

„To já taky. A taky Griggs a Watsonová. Jenže jestli je to infekce, tak právě všichni procházíme inkubační dobu.“

„A právě proto musíme poslouchat příkazy zdola,“

přidal se Griggs. „A proto zůstaneme pěkně sedět, kde jsme.“

Luther se hbitě otočil k Emmě. „Co ty? Taky si chceš hrát na pitomou mučednici?“

„Já ne, Luthere.“

Griggs na ni vytřeštil oči. „Watsonová?“

„Já nemám starost o sebe,“ odpověděla mu. „Starám se o svého pacienta. Nikolaj nemůže mluvit za sebe, musím za něho tudíž mluvit já. A já ho chci dostat do nemocnice, Griggsi.“

„Slyšela jsi, co říkal Houston,“ opáčil Griggs.

„Slyšela jsem hromadu zmatečných stanovisek. Napřed nám přikázali evakuaci, potom ji zas odvolali. Napřed nám oznámili virus Marburg, pak to zase nebyl vůbec virus, kdežto nový organismus namíchaný bioteroristy. Ráda bych věděla, co se tam dole vlastně děje. Jediné, co vím s jistotou je, že můj pacient…“ Zde Emma ztišila hlas: „že Nikolaj tady umírá. A mojí první povinností jako lékaře je vrátit ho životu.“

„A mou povinností zase je jednat jako velitel tohoto komplexu,“ kontroval Griggs. „Musím bezpodmínečně věřit, že Houston volí ta nejlepší řešení podle vývoje situace.

Nikdy by nás tomu nebezpečí nevystavili, kdyby situace nebyla krajně vážná.“

Na tohle neměla Emma odpověď. Řízení celé mise bylo v rukou lidí, které Emma osobně znala a kteří měli její plnou důvěru. A pak, je tam taky Jack, utvrzovala se. žádnému jinému člověku by nedůvěřovala víc než jemu.

„Koukám, že nám posílají nové zprávy,“ přerušila je Diana s pohledem upřeným na monitor počítače. „Pro Watsonovou,“ oznámila.

Emma se přemístila na druhou stranu modulu, aby si mohla přečíst zprávu, která se, řádek za řádkou, objevovala na obrazovce. Zprávu vysílala sekce životních funkcí NASA a zněla takto:

Pro Dr. Watsonovou: Jsme názoru, že byste měla vědět přesně, s čím se potýkáte. S čím se my všichni potýkáme.

Posíláme vám výsledky rozboru DNA toho organismu, který napadl Keniči Hiraie.

Emma ťukla na klávesnici počítače a otevřela přiložený soubor. Chvíli jí trvalo, než se zorientovala v logice nukleotické posloupnosti, odvíjející se na obrazovce. O něco déle jí však trvalo, než pochopila její význam a než tomu uvěřila.

Geny od tří různých živočišných druhů přítomné najednou v jednom chromozomu!

Jakási žíhaná žába. Myš. Člověk. Všechno v jedné kupě.

„Co je to za zvířátko?“ zeptala se Diana, stojící nejblíže.

„Je to… nová životní forma,“ odpověděla jí Emma hlasem, jenž sám sobě nevěřil.

Frankensteinův netvor! Odporný výstřelek přírody! Jako první upoutal její pozornost fakt, že mezi jmenovanými druhy je také myš. Vždyť jako první se na stanici nakazily právě myši! Už celý týden, ne, vlastně jeden a půl týdne nám tu jedna za druhou chcípají. Když se dívala do jejich komůrky posledně, zbývala živá už jen jedna poslední samička.

Aniž by ostatním co řekla, obrátila se ve vzduchu jako káča a vyplula ze skomíravě osvětleného obytného modulu.

Americká laboratoř byla nasvícena jen velmi spoře, nicméně dostatečně k tomu, aby se Emma dostala bez zvláštních potíží až ke schráně s myškami. Uvažovala, zda jsou myši tím původním nosičem neznámého organismu, těmi nádobami, v nichž byla Chiméra přinesena na stanici? Nebo jsou myšky jen náhodnými oběťmi nákazy, která přepadla stanici nezávisle na nich, tedy na myškách, a myšky se nakazily až na stanici? A žije vůbec ještě ta poslední z nich?

Emma otevřela schránu, aby se přesvědčila, zda myška ještě žije. Srdce jí pokleslo.

I ta poslední byla mrtvá.

Tuhle samičku s natrženým uchem považovala Emma za příkladnou bojovnici, odranou v zápasech s ostatními, která přežije díky své houževnatosti všechny ostatní. Nyní, při pohledu na tělíčko bezmocně povislé v prostoru schrány, zachvátila Emmu vlna nečekané lítosti.

Bříško myšky už se počalo zřetelně nafukovat.

Mrtvolku bude nutno neprodleně vyjmout a zlikvidovat ji jako nakaženou nebezpečnou látku, rozhodla se Emma.

Natočila schránu, aby do ní mohla vložit ruce tak, že je napřed vsune do napevno instalovaných ochranných rukavic na čelní straně schrány. Pak sáhla po myši. V momentě, kdy ji sevřela v dlani, se však myš nečekaně probudila k životu.

Emma zaječela překvapením a pustila ji. Ta se celá převrátila a zírala na Emmu upřenýma očkama. Líce se jí vztekle nadouvaly a splaskávaly.

Emma se leknutím rozesmála. „Tak ty nejsi mrtvá, potvůrko,“ promluvila na ni docela dojatě.

„Watsonová?“ ozvalo se z reproduktoru intercomu umístěného ve stěně laboratoře. Emma se otočila po hlase: „Jsem v laboratoři.“

„Zpátky na ošetřovnu! Nikolaj má záchvat!“

Z laboratoře vystřelila doslova jako šíp. Několikrát se v úzkém temném průchodu otloukla o trčící páky a nejrůznější hejblátka, až dosáhla ruské části stanice. První, co zachytila pohledem, když vrazila do ošetřovacího modulu, byly tváře jejích kolegů: potlačovaná hrůza se jim zračila v grimasách tváří, i ve vypoulených očích pod ochrannými brýlemi.

Mlčky se před ní rozestoupili. Spatřila Nikolaje.

Nikolajova levá paže sebou škubala v křečích. Protože byla upoutána úvazky, otřásala celým vyšetřovacím stolem nahoru a dolů. Křeč sjížděla do celé levé poloviny těla, až

zasáhla nohu, která, nakolik jí to pouta dovolovala, vystřelovala v rychlých záškubech do výše. Celý Nikolajův trup se přitom pravidelně vzpínal do oblouku, aby vzápětí vyčerpaně sklesl celou vahou těla a s krutým tupým úderem zpět na tvrdou desku stolu. Křeče nejenže nepovolovaly, ale s každým dalším záchvatem se ještě zřetelněji umocňovaly.

Na Nikolajových zápěstích se objevila krev: to se mu pouta pod nekontrolovanými trhavými a krouživými záškuby zařízla do kůže a protrhla ji. Vzápětí následovalo otřesné křupnutí: levé předloktí nevydrželo tah zkřečovaných svalů

a kost povolila. Tu se také utrhlo pouto přidržující pravé zápěstí ke stolu, celá paže vystřelila obloukem vzhůru, aby v příští vteřině udeřila nechráněným hřbetem ruky zpět o desku stolu, těsně podél pravého astronautova boku. Kosti zapraštěly. Vzápětí se vyvalila krev.

„Držte ho! Držte ho pevně. Napumpuju ho valiem,“

vykřikla Emma a jala se horečně prohledávat příruční brašnu s léky.

Griggs a Luther se společně vrhli na uvolněnou Nikolajovu paži. Oba dva měli co dělat, aby se jim podařilo ji zachytit a přitlačit ke stolu. Přesto nebyli dostatečně pozorní: Nikolajova paže, nadaná jakousi nadlidskou silou, se vymkla jejich úchopu a rozmáchla se ven od stolu. Úder zasáhl Luthera. Ten byl odmrštěn, v beztížném stavu, až

na protější stěnu. Jak v letu míjel Dianu, kopl ji patou do tváře tak nešťastně, že jí strhl ochranné brýle.

Pak došlo na nejhorší: Nikolaj pozdvihl hlavu vzhůru nad desku stolu, aby s ní vzápětí udeřil nazpět o tvrdý povrch. Pod tímto strašným úderem však nevydal ani hlásku, jen sípavě vtáhl vzduch do plic a prsa se mu vzdula. Pak se mu z hrdla vydralo nezadržitelné a prudké zakašlání, z otevřených úst vylétla slina a rozpleskla se Dianě po nyní nechráněné tváři. Diana odskočila od stolu, vyrazila zalykavý výkřik a sáhla si do oka, kam jí ten plivanec vystříkl.

Kolem Emmy, v těsné blízkosti očí, proplula lesklá zelenomodrá kulička. Emma si stačila všimnout, že v barevné želatině svítí uprostřed drobné jadérko podobné perle. Kulička dospěla pod centrální osvětlovací těleso.

Když ji světlo prozářilo, pochopila Emma rázem, na co hledí. Bylo to stejné, jako když hospodyně ověřuje v obchodě vejce prosvěcováním na speciální lampičce a zjišťuje, která jsou zdravá a která zkažená: prosvícením skrz skořápku posoudí jejich vnitřek. Také zde pronikly paprsky až do nitra globule, skrz poloprůsvitnou membránu až do samotného středu záhadného objektu, až do jeho jádra.

Tam se cosi hýbalo. Něco živého.

Z pozorování kuličky ji vytrhlo zapískání monitoru sledujícího Nikolajovy srdeční funkce. Emma sebrala veškerou odvahu a přinutila se pohlédnout na záznam monitoru: astronaut, kolega a přítel dodýchal.

Napříč obrazovkou prolehla vodorovná nepřerušovaná bílá čára.

16. SRPNA

Jack si navlékl na hlavu soupravu s komunikačním aparátem. V řídicím sále střediska se pro tu chvíli ocitl naprosto sám. I když mu slíbili soukromý rozhovor se ženou, předpokládal podvědomě, že v tuto chvíli žádný jeho rozhovor s manželkou už nebude probíhat jen mezi nimi dvěma. Měl tušení hraničící s jistotou, že veškerá komunikace mezi Zemí a stanicí ISS je v tuto chvíli již

monitorována

velitelstvím

letectva

i

velitelstvím

kosmických operací ozbrojených sil USA.

Jack si posunul mikrofonek před ústa a ohlásil se: „Spojaři, tady lékařská služba. Jsem připraven k soukromému rodinnému hovoru.“

„Rozumím, službo,“ ozval se spojař. „Pozemní kontrolo, žádám o uzavřenou soukromou relaci Země, Vesmír.“

Krátká pauza a potom k Jackovi: „Službo, máte povolen rodinný rozhovor.“

Jackovi se rozbušilo srdce jako o závod. Zhluboka se nadechl a oznámil: „Emmo, to jsem já.“

„Mohl žít, kdybychom ho dostali včas na Zemi,“ byla první Emmina slova. „Měl by alespoň šanci.“

„Poslyš, Emmo, tu Nikolajovu evakuaci jsme nestopli my. Celou NASA vyřazují co chvíli z rozhodování, chápej.

Děláme psí kusy, abychom vás dostali dolů. Když to ještě chvíli vydržíte –“

„Za chvíli bude pozdě,“ pronesla Emma neutrálně oznamovacím tónem. Její slova vnikala Jackovi až do morku kostí. „Diana se už také nakazila.“

„Víš to jistě?“

„Zrovna jsem jí udělala rozbor amylázy. Hladina jde nahoru. Sleduju ji průběžně. Za chvíli se u ní projeví první příznaky nemoci. Děláme, co je v našich silách. Děsně jsme se nadřeli a prohledali každý kout stanice. Vyčistili jsme od toho svinstva kdejakou škvíru, ale nemůžeme zaručit, že někdo z nás to taky ještě nechytl.“ Odmlčela se, ale Jack stále slyšel její zrychlený dech. „Vzpomínáš na ty bublinky, které jste našli v tělech Andyho a Jill po katastrofě? Co jste je považovali za cysty? Tak poslouchej: jednu z nich jsem rozřízla a dala pod mikroskop. Ty obrázky jsem pak odvysílala dolů do sekce biologických věd. Teď mě dobře poslouchej: nejsou to cysty. Ani spory.“

„Co je to tedy?“

„Vajíčka. A uvnitř nich něco je. A to něco roste.“

„Roste? Chceš říct, že je to vícebuněčné?“

„Jo. Přesně to chci říct.“

Jack hleděl před sebe vytřeštěnýma očima, avšak nevidomým zrakem. Mozek se mu zastavil. Až dosud nepochyboval o tom, že se potýkají s mikrobem. S ničím větším než je jednobuněčná bakterie. Vzpomněl si, že od počátku věků byli smrtelnými nepřáteli lidstva právě mikrobi, bakterie, viry a prvoci. Tak maličcí, drobní a nepatrní, že neviditelní lidskému oku. Jestli však je Chiméra vícebuněčný organismus, musí být logicky daleko složitější a vyvinutější než prostá bakterie.

„Ta potvora, co jsem ji měla pod mikroskopem, nebyla ještě plně zformovaná,“ pokračovala Emma. „Vypadala spíš jako… shluk buněk… než cokoli jiného. Jenže už s vyvinutým cévním pletivem. A kontrakčními pohyby. Jako by celá ta věc pulzovala na způsob kultury myokardiálních buněk.“

„Možná že to nakonec nějaká kultura byla? Shluk jednotlivých buněk sražených dohromady?“

„Nebyla. Myslím, že jde o složený organismus. Mladý.

Ještě ve vývoji.“

„Ve vývoji v co?“

„Na to se zeptej pánů z USAMRIID,“ odsekla Emma.

„V Hiraiově těle se vyvíjely a rostly právě tyhle organismy.

Požíraly ho zevnitř. Vyjídaly ho. Když se Hiraiovo tělo rozložilo, já bych spíš řekla, že explodovalo, všechno to svinstvo se určitě rozletělo po celé kabině raketoplánu!“

Na kterýžto raketoplán vyhlásili vojáci okamžitou karanténu, vzpomněl si Jack na roj vrtulníků a hordu střelců, navlečených do kosmických kombinéz.

„A teď se tedy pustily do Nikolajova těla a živí se jím,“

připomněla se Emma.

Jack se rozhodl na místě: „Zbavte se jeho mrtvoly.

Vystřelte ji do kosmu. Neprodleně.“

„Právě k tomu se chystáme, Jacku. Luther dělá přípravy k vypuštění těla z vnější přestupní komory. Doufáme, že prostředí kosmu všechny ty potvory pozabíjí. Bude to historická událost, první pohřeb člověka ve vesmíru.“

Emma to vyslovila skoro pobaveným tónem, ale hned ztichla, když jí došlo, o čem to mluví. „Poslouchej mě teď pozorně, Emmo. Udělám všechno, rozumíš, všechno, abych tě dostal domů. I kdybych měl pilotovat tu pitomou raketu sám a vyzvednout si tě.“

„Oni nám nedovolí vrátit se na Zem. Vím to.“ Ještě nikdy neslyšel v jejím hlase tak odevzdaný a poraženecký tón. Rozzlobilo ho to, a sám pocítil závan zoufalství.

„Tohle na mě nezkoušej, Emmo!“

„Jsem jen realistická. Já toho nepřítele viděla zblízka, Jacku. Chiméra je složitá vícebuněčná životní forma.

Pohybuje se vlastní silou. Rozmnožuje se. Používá naši DNA, naše geny, proti nám! Jestli tu sněť vyrobil nějaký biologický terorista, pak se mu povedla vskutku parádní zbraň.“

„V tom případě by si musel vyrobit taky protizbraň, ne?

Nikdo nevypustí do světa novou smrtící věc, aniž by věděl, jak se proti ní sám ochránit.“

„Mýlíš se. Fanatik to klidně udělá. Terorista posedlý ideou zabíjet lidi, co nejvíc lidí. A tahle věc je k tomu jako stvořená. Ona nejen že zabíjí, ale ještě se i rozmnožuje. Šíří se!“ Opět se na chvíli odmlčela, opět její nepravidelný dech ve sluchátkách. Když se znovu ozvala, měla hlas prosycený únavou a rezignací: „Takže uděláme závěr: ve světle těchto faktů je nad slunce jasnější, že nám povolení k přistání nikdy nikdo neudělí.“

Dál poslouchat bylo nad Jackovy síly. Strhl si komunikační soupravu z uší a složil hlavu do dlaní. Tak seděl drahnou chvíli, zhroucený, sám a opuštěný, v sále kosmického střediska. V uších mu doznívala slova i tón Emmina slábnoucího hlasu, a on si pro sebe mumlal jedno a totéž pořád dokola: Nevím, jak bych tě zachránil. Dokonce ani nevím, odkud bych měl začít.

Ve svém osamělém zoufalství přeslechl zvuk otevíraných dveří. Zvedl hlavu, až když uslyšel hlas Liz Gianniové ze sekce komerčních zásilek. Liz mu právě sdělovala: „Máme její jméno.“

Pohodil nechápavě hlavou: „Čí jméno?“

„Říkala jsem ti přece, že zjistím, který experiment museli na stanici přerušit kvůli houbovité nákaze nebo nějaké jiné příměsi. Tak abys věděl, ukázalo se, že šlo o

buněčnou kulturu. Výzkumníkem odpovědným za celý experiment je jistá doktorka přírodních věd Helena Koenigová, oceánoložka a mořská bioložka z Kalifornie.“

„No a?“

„A to, že se zdejchla jako pára. Před dvěma týdny podala výpověď z laboratoře společnosti SeaScience, v níž

pracovala, a vypařila se. Jako by se po ní země slehla.

Nevidět neslyšet. A teď našpicuj uši, Jacku: před minutou jsem měla hovor s jistou osobou ze SeaScience. A ta ženská mi řekla, že do laboratoře tý Koenigový, co o ní mluvíme, vrazila federální přepadovka. Celá banda detektivů a vyšetřovatelů. Devátýho srpna to bylo. Prošmejdili, co se dalo a podrž se, sebrali všechny její záznamy a spisy a odvezli je.“

Jack vyskočil z křesla a stanul proti Gianniové: „Co to bylo za experiment? Jakou kulturu to ta kráva poslala na stanici?“

„Snad jakýsi jednobuněčný mořský organismus. Něco jako Archaeon, nebo tak.“

Kapitola 21

„Měl to být experiment v trvání tří měsíců,“

pokračovala Liz Gianniová ve výkladu. „A studie o tom, jak se ty Archaeony rozmnožují v podmínkách mikrotíže, respektive beztíže. Ta kultura začala vykazovat jakési podivné výsledky. Překotnou, superrychlou reprodukci, hroznovité formace. Množila se jako zběsilá.“

To už kráčeli bok po boku křížem krážem po pěšinkách klikatících se ubytovacím areálem Johnsonova kosmického střediska. Teď právě obcházeli jezírko, z jehož středu tryskala fontána a osvěžovala horký nehybný vzduch. Den byl nezvykle parný a dusný. Přesto raději opustili uzavřenou budovu: otevřené prostranství považovali z hlediska případného odposlechu za bezpečnější. Zde mohli alespoň předpokládat, že co bude řečeno, zůstane mezi čtyřma očima. Respektive ušima.

„Buňky ve vesmíru se chovají jinak než na Zemi,“

upozornil Jack. To byl v podstatě jeden z hlavních důvodů, proč tyto kultury vlastně posílali na oběžnou dráhu. Na Zemi se vzorky tkání rozmnožují a šíří plošně, jaksi naplacato po povrchu laboratorních sklíček a nádob. Kdežto v podmínkách beztíže rostou ve třech rozměrech, ve třech dimenzích, a nabývají forem, o jakých se nikomu na Zemi ani nesnilo.

„Když vezmeme v úvahu fakt, jak zajímavě se ta kultura rozmnožuje,“ uvažovala nahlas Liz, „je s podivem, že ten pokus tak z ničeho nic zastavili, ačkoli uplynulo teprve šest a půl týdne.“

„A kdo ho zastavil?“

„Sama vedoucí experimentu, Helena Koenigová. Mně se to jeví tak, že provedla analýzu vzorků Archaeonů, které se vrátily na Zem na palubě raketoplánu Atlantis, čímž

zjistila, že vzorky jsou znečištěny houbami. A proto logicky vydala pokyn, aby kulturu na stanici zničili.“

„A byla ta kultura kontaminovaná?“

„Jo, něco vadnýho na ní bylo. Nejzajímavější na tom je, jak byla zničena. Posádce nepovolili ji jednoduše strčit do kontejnerů k ostatnímu různě pokaženému a nepotřebnému odpadu, jak to normálně dělají s ostatními nerizikovými organismy. V tomto případě jim Koenigová přikázala, aby kulturu vložili do spalovací pece a spálili ji. A popel aby potom vypustili ven do vesmíru.“

Jack se zarazil na místě jako uhranutý a zíral na Lizu: „Jestli je doktorka Koenigová ten hledaný bioterorista, proč by ničila svou vlastní zbraň?“

„To bych taky ráda věděla, milý Jacku.“

Jack si to nějakou chvíli rovnal v hlavě a snažil se uspořádat právě získané nové poznatky do nějakého smysluplného celku. žádná logická odpověď ho nenapadala.

„Pověz mi všechno, co o tom pokusu víš,“ vyzval Lizu.

„Co to přesně je, ten Archaeon?“

„Petrovich a já jsme prolistovali vědecké prameny.

Archaeony jsou bizarní rodina jednobuněčných organismů

známých jako extremofily, milovníci extrémních podmínek. Na jejich existenci narazili teprve nedávno, před nějakými dvaceti lety. Našli je živé a prosperující v blízkosti vřelých podmořských sopečných vývěrů z puklin v zemské kůře. Na místech, kde jsme si myslili, že žádný život není možný.“

„Je to tedy varieta nějakých horkovzdorných bakterií?“

„Ne. Je to naprosto nová větev života. Jejich jméno nebo jejich název znamená v doslovném překladu z řečtiny starobylé… starověké… starodávné. Jsou tak starobylé, že se jejich původ datuje zpět až k univerzálnímu předchůdci veškerého života. K dobám, kdy ještě neexistovaly ani bakterie. Archaeony patří tedy k vůbec prvním obyvatelům naší planety, a budou také pravděpodobně poslední, kdo na této planetě přežijí všechny ostatní organismy. Ať nastane v budoucnu cokoli, nukleární válka, srážka s asteroidem, Archaeony tu budou ještě dlouho potom, co my tu už

nebudem.“ Liza se nadechla. „V jistém smyslu jsou to koneční a definitivní dobyvatelé planety Země.“

„Jsou infekční?“

„Ne. Pro člověka jsou neškodní.“

„V tom případě to ale není náš hledaný zabiják.“

„Jenže, Jacku, co když tam místo té kultury bylo něco jiného? Co když ta Koenigová propašovala do té své zásilky jiný organismus? Těsně před tím, než nám balíček poslala jako užitečné zatížení? Vždyť to bije do očí, že paní doktorka Koenigová zmizela beze stopy právě ve chvíli, kdy se počala rozhořívat celá tahle zatracená krize.“

Jack neměl, co by řekl. Snažil se připadnout na to, co mohlo přimět či ponouknout doktorku Koenigovou k tomu, aby vydala příkaz ke zničení svého experimentu a spálení jeho výsledků. Vzpomněl si také na to, co jim na jejich poradě říkal Gordon Obie. že to nebyla sabotáž, nýbrž něco ještě horšího, omyl.

„A krom toho,“ pokračovala Líza, „mne na tom pokusu leká ještě něco jiného.“

„Totiž?“

„Způsob, jakým byl financován. Experimenty, které nám do NASA zasílají zvenčí, musí o své místo na palubě bojovat. Vědecká instituce napřed vyplní předepsanou žádost na formuláři zvaném OLMSA, v němž musí popsat očekávané komerční využití výsledků pokusu. My to všechno probereme a pošleme do nejrůznějších výborů. Na tom základě se pak rozhodne, které z nich dostanou přednost před ostatními. Takový proces zabere spoustu času, nejméně rok, ale i déle.“

„Jak dlouho trvalo schválení Archaeonů?“

„Šest měsíců!“

Jack se zakabonil. „Tak málo?“

Liza přikývla. „Zkrácené řízení. Tenhle pokus se totiž

vůbec neucházel o financování ze strany NASA jako většina ostatních. Někdo si ho zaplatil celý.“

Bylo všeobecně známo, že právě to byl jeden ze způsobů, jakým se NASA snažila učinit celý projekt instalace Mezinárodní kosmické stanice ISS finančně proveditelný: nabízela volná místa na stanici komerčním firmám.

„Takže,“ pokračovala Gianniová v úvahách, „proč by nějaká výzkumná společnost utrácela velký prachy, myslím teda opravdu velký prachy, na to, aby pěstovala ve zkumavce naprosto bezcenný organismus? Z holého vědeckého zájmu?“ Ironicky se uchechtla. „To mě teda podrž.“

„Která společnost to platila?“

„Firma, pro kterou pracovala doktorka Koenigová. Jistá SeaScience v kalifornské La Jolle. Vyvíjí různé produkty z mořských zdrojů.“

Pocit bezmocného zoufalství, který se Jacka držel jako klíště ještě ráno, ho začal pomaloučku opouštět. Už jako by se měl čeho chytit, jako by dostal informaci, s níž by se už

dalo pracovat. Akční plán! Konečně se může někam vydat, do něčeho se pustit. „Potřebuju adresu a telefonní číslo společnosti SeaScience!“

Liza přeochotně přikývla: „To ti seženu, Jacku, na to vem jed!“

17. SRPNA

Z neklidného spánku se Diana probudila s bolestmi hlavy a se závojem snů stále ještě rozestřeným přes jasné vědomí. Zdálo se jí o Anglii, o dětství stráveném v Cornwallu. Opět po dlouhé době spatřila dlážděnou cestu vedoucí k hlavnímu vchodu rodného domu. Cesta byla lemována růžemi. Šla a otevřela vrátka, která se rozchlípla s hlasitým skřípotem pantů dávno nemazaných. Vydala se po pěšince směrem k velkému stavení, postavenému z nahrubo tesaných kvádrů. Ještě pár kroků, ocitne se před hlavním vchodem a otevře dveře. Pak zavolá: jsem doma! Už jsem doma! Toužila po matčiných pusinkách, po jejím odpuštění.

Jenže půl tuctu kroků se proměnilo v tucet. Pak ve dva tucty.

Čím déle kráčela, tím více se jí rodný dům vzdaloval: cesta se protahovala do dáli. Dům se proměnil v domeček na obzoru. Až byl docela maličký, jako z dětské stavebnice.

Probudila se s pažemi doširoka roztaženýma a se vzlykem deroucím se jí z hrdla. Rozevřela víčka a první, co spatřila, byly oči Michala Griggse, které ji úpěnlivě pozorovaly. V jeho obličeji, i když ho měl částečně skryt za

ochrannou maskou a velkými brýlemi, mohla číst výraz plný obav a strachu.

Diana odepjala popruhy, jimiž se na noc upoutávala, aby měla klidný spánek a nikam neodplouvala. Odrazila se směrem k ruskému servisnímu modulu. Ještě dříve, než na sebe pohlédla do zrcadla, věděla, co v něm uvidí.

V bělmu levého oka našla šleh první jasně rudé skvrny.

Emma a Luther si vyměňovali názory přitlumenými hlasy. Sešli se ve spoře osvětlené americké laboratoři. Větší díl stanice jel už delší dobu jen na půl proudu, či ještě hůře.

Plné osvětlení měla pouze ruská část stanice, která disponovala samostatným zdrojem elektrického proudu.

Americká část se mezitím proměnila ve změť a bludiště tunelů, plných temných zákoutí a stínů. Nejjasnějším zdrojem světla v laboratoři byla obrazovka počítače, na níž

se právě v tu chvíli promítaly numerické údaje a grafy charakterizující životní prostředí na stanici a stav klimatizačního systému. S tímhle systémem se Emma i Luther seznámili podrobně ještě během výcviku na Zemi.

Všechny jeho součásti a subsystémy znali nazpaměť. Nyní měli dobrý a urgentní důvod systém zabezpečení životních podmínek plně využít: na palubě řádila infekce. Potřebovali zjistit, zda celá stanice je, či není zamořená. Když Nikolaj tak znenadání a křečovitě zakašlal a vychrlil z hrdla do

ruského servisního modulu nakažlivá vajíčka, měl výstup z modulu do ostatních částí stanice otevřený. V ten okamžik se vajíček zmocnil staniční systém recirkulace vzduchu, jehož účelem je jinak zabraňovat tomu, aby se vydýchaný vzduch hromadil kdesi v temných koutech. Systém začal roznášet a vhánět odporné kuličky do ostatních částí stanice.

Pokoušeli se proto určit, zda kontrolní systém kuličky při jejich průchodu filtry zachytil a nepustil dál. Nebo se to nezdařilo, a to znamená, že se nákaza už rozšířila do všech koutů stanice.

Obrazovka počítače promítala grafy zobrazující tok vzduchové masy přes filtry a složení atmosféry na stanici.

Kyslík byl vháněn do prostorů stanice z několika nezávislých zdrojů. Primárním zdrojem byl ruský generátor Elektron, rozkládající vodu na vodík a kyslík. Druhým, záložním zdrojem, byl pyrogenerátor: v tom se zapalovaly chemické patrony a uvolňoval z nich kyslík. Třetím zdrojem byly zásobní nádrže s kyslíkem, které vyměňovali za nové při každém novém příletu raketoplánu. Kyslík smíšený s dusíkem byl potom vháněn do všech částí stanice ze zaplombovaného

systému.

Pohyb

vzduchu

mezi

jednotlivými moduly zajišťovaly otáčivé větráky. Ty vytlačovaly vydýchaný vzduch, oxid uhličitý, vodní páru a nečistoty do nejrůznějších filtrů, zachycovacích košů a nádob.

„Tyhle HEPA filtry by měly pochytat všechny kuličky nebo larvy do patnácti minut,“ prohlásil Luther s prstem ukazujícím na vysoce účinné filtry zobrazené na monitoru.

„Systém má účinnost devadesát devět a devět desetin procenta. Zachytí všechno, co je větší než třetina mikronu!“

„Za předpokladu, že se kuličky rozhodly setrvat ve vzduchu,“ poznamenala skepticky Emma.

„Jenže ony mají tendenci přilnout k povrchu předmětů.

A taky nezapomeň, že mají schopnost pohybovat se vlastní silou. Můžou zalízt do škvír, do spár, ukrýt se za panely na místech, kam se dostanem jen stěží. Demontovat všechny panely a všechno vyčistit by nám trvalo měsíce. A i tak bychom jich spoustu přehlédli,“ mínil Luther.

„Na to zapomeň. Tudy cesta nevede. Vyměníme HEPA filtry. Zítra pak provedeme nový mikrobiální rozbor.

Musíme doufat, že to na ně bude stačit. Jestli se ty larvy ale dostaly do elektrických obvodů, nikdy je už nenajdeme.“

Odmlčela se a vzdychla.

V tom vzdechu se odrážela veškerá únava, která jí téměř bránila správně myslit. „Ať uděláme cokoli, může to být taky na nic. Přijde to prostě příliš pozdě.“

„Každopádně už je to pozdě pro Dianu,“ řekl Luther tiše. Věděl, o čem mluví. Dnes se Dianě v oku objevily první sklerální krevní výrony. Dianu izolovali do ruského servisního modulu. Přes jeho vchod přetáhli závěs z plastické fólie. Dovnitř nesměl nikdo bez nasazené masky a

brýlí. Nadbytečná opatrnost, pomyslila si Emma, která ten režim vyhlásila. Až dosud dýchali s Dianou tentýž vzduch.

Všichni

se

také

dotýkali

Nikolaje.

S největší

pravděpodobností jsou už teď nakaženi všichni.

„Musíme předpokládat, že ruský servisní modul je beznadějně infikován,“ prohlásila Emma.

„Ale je to jediný modul, vybavený neztenčeným přívodem proudu, a tudíž vhodný k obývání. Nemůžeme si dovolit zcela ho odříznout,“ mínil Luther Ames.

„V tom případě doufám, že víš, jaký bude náš další krok.“

Luther vydal něco na způsob chrčivého stonu. „Další výstup do kosmu!“

Emma pokračovala: „V této části stanice musíme obnovit plnou dodávku elektrického proudu. Ty, Luthere, musíš dokončit opravu na beta rameni, nebo jsme úplně nahraní. Kdyby se nám porouchaly záložní zdroje energie, přijdeme o některé životně důležité systémy. Ztratíme kontrolu nad životním prostředím. Nebo přijdeme o počítače řídicího systému. Nebo navigačního.“

Emma si vzpomněla, že pro podobnou situaci mají Rusové případný název: scénář černá rakev. Kdyby přišli o navigační systém, celá stanice by se vymkla kontrole a začala by plout kosmem nepředvídatelným způsobem.

„I když obnovíme zdroje energie,“ pokračoval Luther, „neřeší to náš hlavní problém, biologické ohrožení.“

„Kéž bychom dokázali udržet infekci v rámci ruské části komplexu –“ zadoufala Emma. Jenže věděla bohužel až příliš dobře, že larvy právě teď procházejí svým inkubačním stadiem. Diana se nyní podobala časované bombě, neodvratně se chystající k výbuchu.

„Jakmile zemře, vypustíme její tělo ven,“ prohlásila.

„Dřív, než by stačila z těla uvolnit ty vajíčka nebo larvy.“

„Ale to bychom taky mohli prošvihnout. Nikolaj ty vajíčka vykašlal do kabiny, dokud byl živ. Jestli budeme čekat na to, až Diana umře…“

„Co tím chceš říct, Luthere?“ Griggsův hlas je oba zaskočil svou ostrostí a oba se otočili tím směrem. Spatřili ho, jak postává v průchodu. V chabém osvětlení kajuty mu přes obličej přebíhaly strašidelné stíny. „Chceš tím říct, že ji vyhodíme do vesmíru ještě zaživa?“

Také Luther se posunul hlouběji do stínu, jako by se chtěl skrýt před útočníkem. „Kristeježíši, copak jsem snad říkal něco takového?“

„Tak co to vlastně navrhuješ?“

„No že ty larvy… My prostě víme, že je v sobě má.

Víme, že je to jen otázka času.“

„Možná že je v sobě máme my všichni, ne? Možná je máš v sobě zrovna ty! Bují ti v těle, vyvíjejí se. Což

kdybychom pro změnu vystřelili tebe?“

„Kdyby to definitivně zastavilo šíření toho bacilu…

Hleďte, všichni víme, že Diana je na prahu smrti. S tím nemůžeme nic dělat. Musíme myslit dopředu –“

„Drž hubu!“ zařval Griggs, rázem přistál vedle Luthera a uchopil ho za triko. Oba muži se v zápasu dostali až k protilehlé stěně a ztěžka do ní vrazili. Hned na to plachtili uprostřed kajuty, přičemž se Luther snažil vymanit ze sevření Griggsových rukou. Griggs nepovoloval.

„Přestaňte!“ ječela na ně Emma. „Griggsi, pusť ho.“

Griggs povolil. Oba astronauti se od sebe oddělili. Oba ztěžka dýchali. Emma mezi ně vstoupila jako rozhodčí mezi rozkohoutěné zápasníky.

„Luther má pravdu,“ řekla Griggsovi pevně přímo do tváře. „Musíme myslit dopředu. I když se nám to nelíbí, nemáme na výběr.“

„A kdybys to byla ty, Watsonová?“ zašklebil se na ni Griggs. „Jak by se ti líbilo, kdybychom se tu dohadovali, jak naložit s tvým živým tělem? Jak dlouho by nám tak asi trvalo strčit tě do pytle a vyšoupnout ven?“

„Očekávala bych od tebe, Griggsi, že právě ty by ses ujal řízení akce. Jsi velitel lodi. V sázce jsou životy tří dalších astronautů. To Diana dobře ví. Dělám, co je v mých silách, abych ji udržela při životě, ale momentálně nemám ani ponětí, co by jí mohlo pomoci. Zatím ji můžu jedině nacpat antibiotikama a čekat, až mi Houston poradí něco lepšího. Chcete-li znát můj názor, povím vám ho: jsme na to

na všechno úplně sami. A sami se musíme připravovat i na to nejhorší.“

Griggs potřásl odmítavě hlavou. Oči měl zarudlé a tvář strhanou žalem. Nakonec šeptl: „Copak to může být ještě horší?“

Na to Emma neodpověděla. Hleděla na Luthera a četla v jeho očích odraz svých vlastních obav. To nejhorší je teprve čeká.

„Stanice! Máte na drátě lékaře,“ ozval se spojařův pozemní hlas. „Ozvěte se, stanice!“

Emma se odhodlala a zkusmo řekla: „Jacku?“

Pocítila zklamání, když se ve sluchátkách ozval hlas Todda Cutlera. „To jsem já, Emmo. Obávám se, že Jack na den či na dva opustil středisko. Odjeli s Gordonem do Kalifornie.“

K čertu s tebou, Jacku. Když tě potřebuju, nejsi nikde!

zažehrala v duchu.

„Pokud jde o váš výstup do vesmíru, jsme v tom všichni zajedno,“ hlásil Todd. „Musíte ty opravy provést, a to co nejdříve. Takže se ptám: jak je na tom Luther Ames fyzicky a psychicky? Zvládne to?“

„Je utahaný. Všichni jsme k smrti utahaní. Za poslední den a noc jsme si sotva zdřímli. Pořád jsme jen uklízeli a uklízeli.“

„Když mu dáme den odpočinku, je schopen provést výstup?“

„Den odpočinku je nedostupný jako sen.“

„Dobrá, ale stačilo by mu to?“

Emma se na chvíli zamyslila. „Počítám, že ano.

Potřebuje akorát dohnat zanedbaný spánek.“

„Fajn. Moje druhá otázka zní: jsi ty připravená vystoupit do kosmu?“

Emmě to zcela vyrazilo dech. „Vy chcete, abych s ním vystoupila já?“

„Převládá tu názor, že Griggs není v dostatečné formě.

Přerušil s námi veškerou komunikaci. Psychologové si myslí, že v tuto chvíli představuje nespolehlivý prvek.“

„Má smutek, Todde. A velmi se zlobí, že nám nepovolujete návrat. Třeba vám to není známo, ale on a Diana…“ Zarazila se.

„To je známo. A jeho emoce mu vážně snižují pracovní soustředěnost. Což ho diskvalifikuje pro výstup do kosmu.

Proto musíš být Lutherovým partnerem ty.“

„A co skafandr? Každý mi bude velký.“

„Ve starém Sojuzu najdeš skafandr typu Orlan-M.

Připravovali ho pro Jelenu Savickou a leží tam netknutý už

nějakou dobu. Jelena měla zhruba tvou výšku i váhu, takže by ti měl padnout.“

„Je to můj první výstup.“

„Prošla jsi výcvikem WET-F. To zvládneš. Luther tě tam potřebuje jen jako pomocnici.“

„A co moje pacientka? Až budu pracovat venku, kdo o ni bude pečovat?“

„O tu se postará Griggs. Výživné roztoky dokáže vyměňovat a postará se o ni celkově.“

„Ale když vypukne krize? Když nastanou křeče?“

Todd nasadil profesionální tón: „Pacient umírá, Emmo.

Dospěli jsme k názoru, že nemůžeš učinit nic, co by jeho stav zlepšilo.“

„To jen proto, že jste mi nedali žádnou užitečnou informaci. Nic, o co bych se mohla opřít. Vám leží na srdci víc záchrana stanice než pacienta. Víc se staráte o podělané solární články než o posádku! Potřebujeme lék, Todde!

Nebo tu všichni pochcípáme.“

„žádný lék neexistuje. Alespoň ne teď –“

„Tak nás k sakru povolejte domů!“

„Ty si myslíš, Emmo, že nás těší vás tam věznit? že máme na vybranou? Tady to teď funguje jako pod nacistickým velením! Kolem nás tady v řídicím středisku postává banda zasranců od letectva, hlídají každý náš krok a –“

Emma slyšela, že přenos byl přerušen. „Službo?“ volala Emma. „Todde?“

Bez odpovědi.

„Spojaři!“ přepnula Emma. „Ztratila jsem spojení s lékařskou službou. Potřebuju obnovit relaci.“

Na odpověď čekala hodnou chvíli, než se ozvalo: „Stanice, čekejte.“

Čekání se protahovalo a připadlo Emmě jako věčnost.

Za hodnou chvíli uslyšela opět Todda. Jeho hlas zněl nyní poněkud otřeseně. Zastrašili ho, napadlo Emmu. Rozhodla se k přímé konfrontaci: „Odposlouchávají nás, co?“

„Potvrzeno,“ ozval se Todd.

„Tohle je ale vyhrazená medicínská relace! Soukromý hovor!“

„Nic už není soukromé. Měj to na paměti!“

Emma polkla slinu a rozčilením nemohla popadnout dech. „Dobrá. Uslyší jen odbornou hantýrku. Pověz mi, co všechno víte o tom organismu. Co proti němu můžu nasadit.“

„Bojím se, že ti toho moc neřeknu. Mluvil jsem s USAMRIID. S doktorem Issacem Romanem, pověřeným projektem Chiméra. Zprávy nejsou dobré. Všechny jejich pokusy s antibiotiky a protihlístovými látkami nepřinesly uspokojivý výsledek. Roman říká, že Chiméra už do sebe vstřebala tolik cizí DNA, že je teď svou povahou bližší spíš savcům než jiným druhům. To znamená, že jakýkoli prostředek, který proti ní použijeme, bude rozkládat a ničit také naše lidské tkáně.“

„Zkusili taky látky proti rakovině? Ta příšernost se množí a bují tak rychle, že mi to připomíná růst nádoru.

Nemohli bychom to nahlédnout z téhle stránky?“

„Řekli mi, že vyzkoušeli nejrůznější antibiotika v naději, že by to nepřítele mohlo ničit ve fázi buněčného dělení.

Bohužel se ukázalo, že dávky k tomu potřebné jsou tak vysoké, že zároveň zabíjejí hostitele, v němž nepřítele pěstují. Sliznice trávicího traktu se rozpadají. Pokusná zvířata vykrvácela.“

Nejhorší myslitelná smrt, pomyslila si Emma. Masivní krvácení do žaludku a trávicího ústrojí. Krev se vyvalí z úst a z konečníku. Takovou smrt už viděla dole na Zemi. V

kosmu by byl takový konec ještě děsivější: obrovské krvavé koule by zaplňovaly vnitřní prostory lodi, kam oko pohlédne. Jasně červené nafouklé balony se budou rozstřikovat nárazem o každý předmět, o každého člena posádky.

„Takže, nezabírá vůbec nic?“

Todd neodpověděl.

„Naprosto nic? Nic, co by zároveň nezabíjelo hostitele?“

„Zmínili se letmo jen o jedné možnosti, ale Roman si myslí, že účinek je pouze dočasný. že neléčí.“

„To je co?“

„Přetlaková komora. Je nutno vytvořit přetlak o síle nejméně deseti atmosfér. Neboli ekvivalent ponoru do vody, do hloubky nejmíň sta metrů. Infikovaná zvířata držená pod

takovým ekvivalentním tlakem stále přežívají ještě šest dní po zavedení nákazy.“

„Říkáš minimálně deset atmosfér?“

„Je-li to méně, infekce se okamžitě obnoví. Hostitel umírá.“

Emmě se proti její vůli vydralo ze rtů zaúpění: „I kdybychom dokázali vyhnat tady tlak tak vysoko, je to mnohem víc, než vydrží stanice.“

„Už dvě atmosféry by ji namáhaly nadmíru,“ potvrdil Todd.

„Navíc byste potřebovali vodíko-kyslíkovou atmosféru. Takovou na stanici nedokážete vytvořit. Proto jsem se o tom původně ani nechtěl zmiňovat. Pro vás to nemá význam. Už jsme dokonce zvažovali možnost vyslat vám nahoru přetlakovou komoru, jenže tak obrovský náklad, tedy komora, která by dokázala vytvořit tak vysoký tlak, by se vešla jen do raketoplánu Endeavour. Do žádného jiného. Problém je v tom, že Endeavour je teď naprosto mimo provoz a jeho příprava, pak naložení komory a start zaberou nejmíň dva týdny. Navíc by to znamenalo spojení raketoplánu se stanicí. A tudíž ohrožení Endeavouru a jeho posádku infekcí.“

Todd umlkl a po chvíli dodal: „USAMRIID je toho názoru, že tudy cesta nevede.“

Emma se kousala do rtů a její vztek narůstal každou vteřinou. Jejich jediná záchrana, přetlaková komora, leží

dole na Zemi a oni ji sem nemohou dostat. Ať to či ono, nefunguje nic.

„Dobrá. Víme alespoň něco. Tak s tím něco podnikněme. Vysvětli mi, proč by měla zabrat zrovna přetlaková léčba? Jak to, že ty chlápky z USAMRIID vůbec napadlo takovou neobvyklou věc zkoušet?“

„Na to jsem se ptal Romana taky.“

„No a?“

„Řekl, že se jedná o bizarní a nekonvenční organismus a proto že zkoušeli též nekonvenční terapie.“

„Takže ti vlastně neodpověděl.“

„Mlčí jako umanutej.“

Tlak deseti atmosfér je právě tak hranice lidské odolnosti. Emma byla vždy nadšeným potápěčem, ale nikdy nešla pod hloubku nějakých čtyřiceti metrů. Hlubina sta metrů byla dobrá tak akorát pro sebevrahy. Co tedy ponouklo USAMRIID testovat vliv tak extrémně vysokých tlaků?

Museli k tomu mít důvod, byla si nyní jista. Vědí o tom organismu něco, co je přimělo vyzkoušet i tento postup.

Vědí něco a před námi to tají.

Kapitola 22

Důvod, proč Gordonovi Obiemu přezdívali Sfinga, nebyl Jackovi nikdy zřejmější než během jejich společného letu do San Diega. Vyžádali si jeden tryskáč typu T-38 ze základy Ellington. Obie seděl vpředu a pilotoval, Jack se za ním tísnil vzadu na úzkém sedátku pro pasažéry. že spolu během letu nekonverzovali, na tom nebylo nic až tak divného. Té-třicet osmička k rozhovorům nijak zvlášť nesvádí: sedí namačkáni v úzkém prostoru, jeden za druhým, jako hrášky v lusku. Ale ani tehdy, když provedli mezipřistání v El Pasu, kdy se oba dva vyškrábali z kokpitu ven po bezmála dvouhodinovém letu, aby si konečně trochu protáhli nohy (a letadlo natankovalo), neprojevil Obie o navázání hovoru ten nejmenší zájem. Jen jednou, když stáli vedle automatu na limonády, instalovaném na okraji startovací dráhy hned vedle hangárů, a mlčky usrkávali nápoj, se Gordon Obie překvapivě ozval. Zašklebil se z ničeho nic proti prudkému slunci, které již minulo nadhlavník, a z ničeho nic prohlásil: „Kdybych tam měl manželku, taky by se ve mně krve nedořezal.“

Aniž by vyčkal odpovědi či jakékoli Jackovy reakce, odhodil prázdnou plechovku do koše, otočil se a odkráčel k letounu.

Po přistání na Lindberghově letišti byla řada na Jackovi, aby řídil. Pronajali si vůz a vydali se k severu po mezistátní dálnici Interstate 5 do La Jolly. Gordon dále úporně mlčel, zíral ven a Jack se věnoval volantu. Jack měl Gordona vždycky spíše za chodící stroj než za člověka a nyní si představoval, jakým způsobem asi vnímá Gordonův počítačový mozek okolní scenérii. Jako sekvenci dat KOPEC. PRůSMYK. BYTOVÁ ZÁSTAVBA? I když také Gordon byl svého času astronautem, nikdo ze sboru ho prakticky blíže nepoznal. Svědomitě se objevoval na všech společenských akcích, ale postával stranou, tichá a osamělá postava, neucucávající nic silnějšího než oblíbenou limonádu Dr. Pepper. Zdálo se, že mu je jeho vlastní mlčení nejlepším společníkem, že to bere jako součást své osobnosti, a přijímá je tak přirozeně, jako své komicky odstávající špičaté uši a věčně nerovný zástřih. Jestliže nikdo skutečného Gordona Obieho nepoznal, mělo to jedinou příčinu: on sám si to jednoduše nepřál.

Proto zůstal Jack stát jako opařený, když z jeho úst uslyšel tu jeho náhlou větu. Kdybych tam měl manželku, taky by se ve mně krve nedořezal.

Jack si nedokázal představit, že by se Obie kdy vystrašil, aniž si dokázal představit, že by se kdy oženil.

Pokud bylo známo, byl Obie vždy svobodný.

Od moře se už počala zvedat podvečerní mlha, když

zahnuli na místní cestu, vinoucí se po pobřeží k La Jolle.

Málem minuli příjezd k výzkumnému ústavu SeaScience.

Odbočka byla označena jen malou nenápadnou tabulkou a cesta se zdála končit v houštině eukalyptů. Až když po úzké cestě urazili necelý kilometr, spatřili budovu, surrealistickou stavbu vypadající nejspíš jako pevnost, komplex z bílého betonu, shlížející k moři.

Na recepci u vchodu je očekávala dáma oděná v bílém laboratorním plášti. „Jsem Rebecca Gouldová,“ představila se jim. „Pracuju na stejné chodbě jako Helena. Mluvila jsem s vámi ráno po telefonu.“ S jejími vlasy nakrátko střiženými a robustní postavou byste Rebecce Gouldové snadno přisoudili libovolné pohlaví. Tu její obojakost podtrhoval ještě nezvykle hluboký hlas.

Vstoupili do výtahu, který se překvapivě spustil dolů, do přízemního podlaží. „Vlastně dost dobře nechápu, co vás to napadlo sem přijet,“ povídala Gouldová. „Jak jsem vám už

řekla do telefonu, byli tu z USAMRIID a odnesli všechno, co mělo nějakou cenu.“ Ukázala na dveře před sebou. „Sami se přesvědčíte, že tam po nich nezbylo venkoncem nic.“

Jack a Gordon vstoupili do laboratoře a rozhlédli se.

První dojem byl hrozný: zásuvky otevřené, některé vyvrácené, kartotéky prázdné. Na poličkách nezbyl žádný přístroj, ani počítač na stole. V dohledu nebyla jediná zkumavka či laboratorní sklo. Snad jen na stěnách nechali ti

hoši něco pro okrasu: zarámované plakáty cestovních kanceláří, svůdné fotografie pobřeží s bílými tropickými plážemi a opálenými těly místních krasavic.

„Když se objevili, byla jsem ve své laboratoři naproti.

Slyšela jsem spoustu vzrušených hlasů a řinkot rozbíjeného skla. Otevřela jsem dveře a spatřila chlapy, jak vynášejí kartotéky, spisy a počítače. Vzali všechno, včetně laboratorních vzorků a běžících pokusů. Inkubátory. Poličky se vzorky mořských trav.

Dokonce žáby, které si pěstovala v teráriu tamhle v rohu. Moji asistenti se pokusili ty chlapy zastavit a co myslíte? Sebrali je k výslechu! Přirozeně jsem hned volala doktora Gabriela do úřadovny.“

„Gabriela?“

„Jo, Palmera Gabriela, prezidenta naší společnosti.

Dostavil se osobně, spolu s podnikovým právníkem. Ale ani jim se nepodařilo to řádění zastavit. Armáda si sem prostě vtrhla s připravenýma krabicema, naházela všechno dovnitř a odvezla. Pobrali zaměstnancům dokonce jejich balíčky s obědy!“ Gouldová otevřela lednici a ukázala na prázdné rošty: „Neumím si představit, co si myslili, že tu asi tak najdou.“ Otočila se k nim obličejem: „Ostatně, nevím ani, co tu hledáte vy.“

„Myslím, že všichni pátráme po Heleně Koenigové,“

řekl Obie.

„Řekla jsem vám: podala výpověď.“

„Víte proč?“

Rebecca pokrčila rameny. „Přesně na tohle se ptali pořád dokola ti z USAMRIID. Jestli se pohádala s firmou SeaScience. Jestli je na společnost naštvaná. Jestli byla duševně v pořádku. Ničeho špatného jsem si nevšimla.

Myslím, že byla jednoduše unavená. Vyčerpaná z toho, jak tu pracovala bůhví jak dlouho sedm dní v týdnu bez odpočinku.“

„A teď se propadla do země a nikdo ji nemůže najít.“

Rebecca náhle přitvrdila tón: „Odjet z města není zločin. To nedokazuje, že je bioteroristka. Ale ti z USAMRIID se tu chovali, jako by našli zločinné doupě. Jako kdyby pěstovala virus Ebola nebo něco podobného. Helena ale zkoumala Archaeony. Neškodné mořské mikroby.“

„Víte jistě, že to byl jediný výzkumný projekt, na kterém se v téhle laboratoři pracovalo?“

„Ptáte se mě, jestli jsem ji hlídala? Samozřejmě nic podrobného nevím. Mám své práce až nad hlavu. Ale na čem jiném by tak Helena ještě stačila pracovat? Léta věnovala výzkumu právě těch Archaeonů. Ten specifický vzorek, který poslala nahoru do kosmu k dalšímu výzkumu na stanici, byl právě jejím objevem. Považovala ho za svůj osobní triumf.“

„Mají Archaeony nějaké komerční využití?“

Tady Rebecca poprvé zaváhala: „Tedy, já osobně o žádném nevím.“

„Proč by se tedy měly studovat ve vesmíru?“

„Nikdy jste neslyšel o čisté vědě, doktore McCallume?

O základním výzkumu? Poznání pro poznání samo? Ty potvůrky jsou podivná, fascinující stvoření. Helena je objevila v podmořské proláklině u ostrovů Galapágy, v blízkosti vulkanických vývěru v hloubce šesti tisíc metrů.

Představte si organismus, který ve vroucí vodě pod tlakem šest set atmosfér jen vzkvétal. Ukazuje nám to, jak je život přizpůsobivý. Je přirozené, že Helenu jako vědce zajímalo, jak se takový organismus, taková životní forma, bude chovat, jestliže ji vyjmeme z jejích extrémně tvrdých životních podmínek a přesadíme do daleko přátelštějšího prostředí. Například tam, kde na ni nebudou tlačit tisíce tun mořské vody. Nebo tam, kde nepůsobí ani zemská tíže.“

„Promiňte,“ ozval se Gordon Obie a oba se k němu otočili. Obie tou dobou obcházel laboratoř kol dokola, nahlížel do prázdných zásuvek i do odpadkových košů. Nyní ho spatřili, jak stojí před jedním z propagačních cestovních plakátů visícím na stěně. Prstem ukázal na malou fotografii, která byla v pravém spodním rohu zasunuta do rámečku plakátu. Na fotce byl velký letoun zaparkovaný vedle letištního hangáru. Pod jeho křídlem postávali dva piloti.

„Odkud se tu vzala ta fotografie?“

Rebecca jen pokrčila rameny: „Jak to mám vědět.

Laboratoř je Helenina.“

„Tohle je KC-135,“ oznámil Gordon.

Teď i Jack pochopil, proč se Gordon soustředil právě na tenhle obrázek. Tenhle typ letounu používala také NASA k simulacím stavu beztíže pro astronauty ve výcviku. Jestliže s ním pilot umně manévroval do velkých parabolických oblouků a křivek, dokázal vytvořit prostředí gravitační beztíže až na dobu třiceti sekund na jeden záběr.

„Používala doktorka Koenigová tohle letadlo k některým svým pokusům?“ zeptal se Jack.

„Vím, že strávila dobré čtyři týdny kdesi na letišti v Novém Mexiku. Nemám ale potuchy, s jakými letadlem tam pracovali.“

Jack a Gordon si vyměnili významné pohledy. Oběma bylo jasné, kolik musely stát pokusy, prováděné na palubě letounu KC-135.

„Kdo by mohl vydat souhlas k takovým výdajům?“

zeptal se Jack.

„To by musel schválit sám pan Gabriel.“

„Můžeme s ním mluvit?“

Rebecca potřásla posměšně hlavou: „K Palmerovi Gabrielovi se jen tak s nějakými dotazy nechodí. Toho vidí zřídka dokonce vědečtí pracovníci, kteří pro něho přímo pracují. Má výzkumné ústavy rozeseté po celé zemi a nemusí být teď ani ve městě.“

„Dobrá, tak jiná otázka,“ převzal iniciativu Gordon.

Přešel na druhou stranu k prázdnému teráriu a naklonil se

nad mechy a oblázky, jimiž bylo dno vyloženo. „K čemu slouží tahle klec?“

„žábám. Zmiňovala jsem se o nich, pamatujete? To byly Helenini miláčci. USAMRIID je ukradla jako všechno ostatní.“

Gordon byl pojednou ve střehu. „žáby jakého druhu?“

Rebecca Gouldová se pobaveně zasmála: „Zadává NASA vždycky takové legrační otázky?“

„Zajímá mě prostě, jaké druhy žab si člověk může pěstovat jako domácí mazlíčky.“

„Myslím, že to byl nějaký druh skokana skvrnitého.

Pokud jde o mne, dávám přednost pudlům. Ti tolik nekloužou v ruce.“ Gouldová se podívala na hodinky. „Tak, pánové… Ještě nějaké dotazy?“

„Myslím, že je to všechno, paní Gouldová,“ řekl Gordon za oba. „Děkujeme vám.“

S těmito slovy se Gordon otočil na patě a vyšel z laboratoře.

Byli zpět na parkovišti a seděli v tomtéž pronajatém voze. Mlha již zachvátila celé pobřeží a orosila čelní sklo vozidla. Rana pipiens, vzdychal Jack. Skokan skvrnitý, severoamerický. Jeden ze tří živočišných druhů, z nichž se skládá genom Chiméry.

„Přišlo to odtud,“ přerušil mlčení Jack. „Z téhle laboratoře.“

Gordon přikývl na souhlas.

„USAMRIID věděla o téhle laboratoři už před týdnem,“

pokračoval v úvaze Jack. „Jak na to přišli? Jak zjistili, že Chiméra pochází ze SeaScience? Musí existovat způsob, jak je přinutit, aby se s námi podělili o to, co vědí.“

„Neudělají to, jestliže si budou myslit, že jde o národní bezpečnost.“

„NASA není nepřítel lidu.“

„Oni si třeba myslí, že ano. Mohou si myslet, že hrozba přišla zevnitř NASA,“ konstatoval Gordon.

Jack se po něm ohlédl: „Jeden z našich?“

„To je jeden ze dvou důvodů, proč si nás bude ministerstvo obrany držet od těla.“

„A ten druhý důvod?“

„Jsou to sráči.“

Jack se rozchechtal, až ho to vtlačilo do opěradla sedadla. Delší dobu nikdo nepromluvil. Dlouhý den je unavil a měli před sebou ještě celý nekonečný let zpátky do Houstonu.

„Cítím se, jako kdybych boxoval s řídkým vzduchem,“

prohlásil najednou Jack. „Nevím, s kým to zápasím, ani s čím to zápasím. Ale nemůžu si dovolit přestat.“

„Být na vašem místě, Jacku, taky bych se jí nevzdal,“

řekl Gordon.

žádné konkrétní jméno nepadlo, ale oba věděli, že řeč je o Emmě.

„Pamatuju na její první den v kosmickém středisku,“

navázal Gordon. V přítmí vozu, přes zamlžená skla, se Gordonova tvář jevila jako šedá v šedé. Seděl nepohnutě, s pohledem upřeným na cestu před nimi, vážný a bezbarvý muž. „Byl jsem první, kdo k nim promlouval. Všichni byli noví. Přehlédl jsem všechny ty dychtivé tváře. Tam seděla ona: přímo přede mnou, v první řadě uprostřed. Nebála se, že bude vyvolána. Neobávala se případného trapasu ani ponížení. Nebála se ničeho.“ Neznatelně pokýval hlavou.

„Vůbec se mi nechtělo poslat ji nahoru. Kdykoli se dostala mezi kandidáty, měl jsem cukání ji vyškrtnout. Nikoli proto, že byla špatná, naopak, byla příliš dobrá. K čertu s tím!

Pravda je taková, že jsem si nedokázal představit situaci, že ji povezou ke startovací rampě a já se na to budu dívat, s veškerým břemenem mých znalostí o tom, co všechno se může přihodit a co selhat.“

Odmlčel se stejně náhle, jako začal. Jeho promluva byla delší než kterákoli jiná řeč, již od něho Jack kdy slyšel.

Nemluvě o odhalených citech. Přesto nic z toho, co bylo řečeno, Jacka nikterak nepřekvapilo. Připomínal si nesčetné důvody, pro které miluje svou ženu.

A který muž by ji nemiloval? Ani sám velký Obie není vůči jejímu kouzlu imunní.

Nastartoval motor a spustil stěrače, aby vyčistily výhled. Bylo už pět hodin. Do Houstonu to bude noční přelet. Zařadil rychlost a vydal se směrem k výjezdu z

areálu. Na půl cestě k bráně křikl Gordon Obie. „Co je zase doprčic tohle?“

Jack dupl na brzdu, když zmerčil, že se na ně řítí černý sedan. Vzápětí se z boku přiřítil ještě jeden vůz, zaskřípal pneumatikami, smyknul na místě a zůstal stát s předním nárazníkem sotva centimetr od nárazníku Jackova. Z vozidla vyskočili čtyři muži.

Jacka zamrazilo, když se na jeho straně náhle rozevřely dveře a ostrý hlas zavelel: „Pánové, ven z vozu. Oba dva, prosím.“

„Proč to?“

„Vystupte z vozu, a to hned!“

Promluvil Gordon: „Mám takový dojem, že vyjednávat by tu bylo pustou ztrátou času, Jacku.“

Neochotně a pomalu se oba vysoukali z vozu. V ten moment jim cizí ruce projely po těle a zbavili je peněženek.

„Někdo si s vámi přeje promluvit. Sedněte si oba na zadní sedadlo.“ Chlap ukázal na jeden ze dvou černých vozů. Vydali se tím směrem, Jack se ještě ohlédl na ty čtyři chlapy. Každý odpor marný, shrnul si pro sebe situaci.

Kráčel za Gordonem a vklouzl za ním na zadní sedadlo cizí limuzíny.

Před nimi na pravém sedadle seděl šedovlasý muž.

Viděli z něho jen týl a ramena. Stříbrné vlasy měl sčesané dozadu. Na sobě šedivý oblek. V okně se objevila ruka a předala neznámému pánovi jejich peněženky. Muž sáhl na

tlačítko. Okno se automaticky zvedlo. Auto mělo kouřová skla. Kdo seděl uvnitř, byl dobře ukryt před zvědavými pohledy zvenčí. Neznámý věznitel studoval delší chvíli obsah jejich peněženek. Poté se otočil a pohlédl na své dva hosty. Oči měl temné, jako z obsidiánu, takže nebyly vidět ani panenky. Dvě černé díry pohlcující světlo. Vše dovnitř, nic ven. Muž hodil peněženky Jackovi do klína.

„Poněkud daleký výlet z Houstonu, pánové.“

„Špatně jsme odbočili v El Pasu,“ zkusil to Jack s humorem.

„Co tu pohledává NASA?“ chtěl vědět neznámý.

„Chtěli jsme zjistit, co to bylo za buněčnou kulturu, kterou jste poslali nahoru.“

„Před vámi už tam byl USAMRIID. Všechno vyčistili.

Všechno pobrali. Záznamy a protokoly o experimentech doktor Koenigové. Její počítače. Jestli máte dotazy, obraťte se na ně.“

„Hoši z USAMRIID s námi nemluví.“

„To je ovšem váš problém, ne můj.“

„Doktorka Koenigová pracovala pro vás, doktore Gabrieli. Vy nevíte, co se ve vašich laboratořích děje?“

Z výrazu tváře záhadného muže Jack pochopil, že udeřil hřebík na hlavičku. Měli před sebou zakladatele společnosti SeaScience Palmera Gabriela. Andělské jméno pro muže, jehož oči pohlcovaly veškeré světlo.

„Pro mne pracují stovky vědců, doktore McCallume,“

pravil Gabriel. „Mám zařízení v Massachusetts i na Floridě.

Není v mých fyzických silách uhlídat, co všechno v nich probíhá. Ani nemohu nést odpovědnost za všechny případné přestupky, jichž se mí zaměstnanci dopustí.“

„Tohle není ledajaký trestný čin. Toto je bioinženýrský výtvor. Chiméra. Organismus, který pozabíjel celou posádku raketoplánu. A pochází z vaší laboratoře.“

„Moji výzkumní pracovníci si řídí své projekty sami. Já se nevměšuji. Sám jsem vědec, doktore, a vím sakramentsky dobře, že vědec pracuje nejlépe, když mu dáte úplnou volnost. Svobodu k ukájení jeho zvědavosti. Co dělala doktorka Koenigová, byla zcela její věc.“

„Co ji přivedlo k Archaeonům? Co si myslila, že objeví?“

Gabriel se od nich opět odvrátil a nastavil jim jen týl se stříbrným pokryvem vlasů. „Poznatky jsou vždy užitečné.

Zprvu si třeba neuvědomujeme jejich hodnotu. Příkladně, jaký prospěch nesou znalosti o reprodukčních vlastnostech řádu mořských okurek? A pak se dozvíme, že produkují cenné hormony, které z nich můžeme získávat. A v ten moment nabývá otázka jejich reprodukce prvořadý význam.“

„A jaký význam mají Archaeony?“

„Otázka, viďte? Proto jsme tady. Studujeme organismus, dokud neodhalíme, čím by nám mohl být

užitečný.“ Natáhl paži směrem k budovám, které se posupně rozplývaly ve večerním oparu. „Všimněte si, že laboratoř leží u moře. Všechna moje zařízení leží u moře. Moře je moje ropné pole. Tam pátrám po léku proti rakovině, tam hledám zázračná léčiva. Hledání v moři má svou logiku, všichni odtud pocházíme. Je to naše rodiště. Veškerý život pochází z moře.“

„Vyhnul jste se mé otázce. Mají Archaeony nějaké komerční využití?“

„Uvidíme.“

„Proč byste je měl posílat do kosmu? Přišla Koenigová na něco zajímavého během letů na KC-135? Mělo to něco společného s beztíží?“

Gabriel stáhl boční okénko a pokynul svým mužům.

Zadní dvířka se otevřela a Gabriel je vyzval: „Vystupte si.“

„Počkejte,“ nedal se odbýt Jack, „kde je Helena Koenigová?“

„Neslyšel jsem o ní od té doby, co podala výpověď.“

„Proč přikázala, aby spálili celou její buněčnou kulturu?“

Silné paže uchopily Jacka i Gordona, vyvlekly je rázem z vozidla a strkaly směrem k jejich automobilu.

„Čeho se bála?“ vykřikoval Jack přes rameno.

Odpovědi se nedočkal. Boční okno se opět zatáhlo a Gabrielova tvář zmizela za jeho neprůhledným sklem.

Kapitola 23

18. SRPNA

Luther nechal vyvanout zbytek vzduchu z přechodové komory a otevřel poklop pro výstup z lodi. „Půjdu první,“

oznámil. „Nespěchej. Napoprvé je to vždycky poněkud strašidelný.“

První pohled na prázdnotu před ní přiměl Emmu chytit se v záchvatu paniky křečovitě okraje veřejí. Věděla z výcviku, že tenhle záchvat strachu si musí prodělat všichni, a že záhy přejde. Krátký záchvat strachu, který člověka naprosto ochromí, se zmocní každého, kdo se vydává na první vesmírnou procházku. Lidský mozek odmítá přijmout obrovitou nekonečnost prostoru, nepřítomnost představy o tom, kde je nahoře či dole. Miliony let vývoje vepsaly do lidského mozku zkušenost o tom, že překročí-li kraj propasti, nastane neodvratný pád. Emma musela nyní překonat právě takovouto věkovitou představu a instinkt.

Všechny žilky v těle, všechny pudy v ní se zpěčovaly a křičely, že jakmile se pustí, jakmile otevře dlaň, jakmile učiní první krok ven z otevřeného průlezu, dostaví se neodvratný, střelhbitý a nezastavitelný pád do hlubiny pod ní.

Racionální část mozku jí zase napovídala, že se tak nestane. Také věděla, že je ke komoře, a tudíž ke stanici, připoutána jistícím kabelem. A i kdyby se mělo toto pouto přetrhnout, měla na zádech ještě SAFER, manévrovací jednotku na stlačený dusík, s jejíž pomocí by se dokázala bez zvláštních potíží opět vmanévrovat zpět do stanice. Aby skutečně došlo ke katastrofě, musela by se proti Emmě spiknout celá řada nepravděpodobných náhod. Jenže to je přesně to, co se stalo s naší stanicí, pomyslila si s hořkostí.

Náhoda za náhodou. Nehoda za nehodou. Seděli tu jako v kosmickém Titanicu. Emma nebyla s to potlačit předtuchu dalších nečekaných neštěstí. Vždyť už v předchozí fázi výstupu byli nuceni porušit psaná pravidla. Místo toho, aby setrvali před výstupem v tlakové komoře v řídké atmosféře po celou noc, strávili v ní sotva čtyři hodiny. Teoreticky by to mělo stačit, aby předešli nechtěným zdravotním následkům způsobenými změnou tlaku, jenže libovolný odklon od předepsaných postupů a pravidel v sobě obsahoval prvek netušeného rizika.

Emma sebrala všechny duševní síly, vzala na pomoc rozum, zhluboka se nadechla a pak už jen vyčkávala, až

dočasné ochrnutí svalů odezní.

„Tak co, jak to jde?“ uslyšela ve sluchátkách klidný Lutherův hlas.

„Dopřála jsem si minutku, abych se pokochala pohledem,“ řekla Emma.

„Všechno v pořádku?“

„Jo. Jsem O. K.“ Emma rozevřela dlaně, lehce se odrazila a vplula do širého vesmíru.

Diana umírá.

Griggs sledoval nevnímajícím zrakem monitory, které přenášely obraz Luthera a Emmy pracující vně stanice. Cítil, že se v něm vzmáhá hořkost a zlost. Trubci, napadlo ho.

Poslušní roboti, skákající jak jim Houston píská. Taky on, Griggs, je takový trubec, je jím a byl jím po mnoho let. Až

teď začíná jasněji chápat svou situaci, své místo v systému věcí v širších souvislostech. On, ona, oni, všichni jsou postradatelní. Jsou jen orbitálními vyměnitelnými díly, jejichž jediná a pravá hodnota spočívá v tom, že slavné firmě NASA udržují v provozu její slavný hardware.

Všichni tu můžeme pochcípat, viďte, pánové, hlavně když

vám tuhle zasranou věc udržíme v patřičné funkční formě, což?

Z toho mě teda vynechte, mudroval dále Griggs. NASA mě zradila, to je jednou jasné. Nás všechny, jak jsme tady.

Dobrá. Teď to alespoň víme. Ať si Watsonová a Ames hrají dál na poslušné vojáčky. On, Griggs, už z téhle hry vystoupil. Jediné, na čem mi ještě záleží, rozjímal, je Diana.

Opustil obytný modul a namířil si to do ruské části stanice. Odhrnul plastikový závěs kryjící vchod do ošetřovny a vstoupil. Ani se neobtěžoval s nasazováním

obličejové masky a ochranných brýlí. Jaký je v tom rozdíl?

Pochcípáme tu stejně všichni do jednoho.

Diana ležela stále připoutána k vyšetřovacímu stolu. Oči měla naběhlé a víčka napuchlá. Její břicho, dřív tak hladce ploché, se nyní nafoukle vzpínalo vzhůru. Nadité vajíčky, připomněl si Griggs. Představil si, jak je Dianino břicho pod jemnou bílou kůží nacpané uvnitř tím svinstvem.

Přistoupil k ní a jemně se dotkl její tváře. Diana rozevřela víčka a pohlédla na něj krhavýma očima. Cítil, že ho poznává jen s námahou.

„To jsem já,“ ujistil ji laskavým šeptem. Zpozoroval, že se Diana pokouší vymanit zápěstí z pout, které ji držely při stole. Vsunul svou dlaň do její. „Ruku drž v klidu. Máš do paže zavedenou výživu a léky.“

„Nevidím tě,“ vzlykla. „Přišla jsem o zrak.“

„Jsem zde. Jsem tu s tebou.“

„Takhle nechci umřít.“

Griggs stiskl pevně víčka a nechal skanout slzy po tváři.

Chtěl by jí říci něco pěkného, něco utěšujícího v tom smyslu, že přeci nezemře, na to že on se podívá, že to nedopustí… Slova mu však nešla ze rtů. Nikdy si s Dianou nic nenalhávali. Vždycky k sobě byli upřímní. Nebude jí tedy lhát ani teď. Mlčel.

Diana se ozvala znovu sama: „Nikdy jsem si nemyslila…“

„Co?“ pobídl ji.

„že to bude… že se to stane takhle. Nemůžu si zahrát ani na hrdinku. Jsem jen nemocná a nepotřebná slabá žena.“

Pokusila se tomu usmát, ale tvář se jí stáhla do bolestné grimasy. „Představovala jsem si svůj konec jinak… v záři slávy.“

V záři slávy. Takhle si svůj možný konec maloval snad každý astronaut, kdyby ho smrt zastihla ve vesmíru. Jen krátký moment hrůzy, a rychlý konec. Rychlá dekomprese nebo oheň! Nikdo z nich si nepřipouštěl, že by ho konec mohl zaskočit nějakým podobným trapným způsobem, jako pomalé a bolestné ubývání těla úměrné postupu cizopasníka, který se ho bude zmocňovat a zvolna ho konzumovat k obědu. Zbudeš tu sám, všemi opuštěný. Chladnokrevně obětován pro větší blaho lidstva.

Jsi postradatelný, rozmýšlel Griggs. Vyměnitelný.

Griggs byl připraven smířit se s tímto faktem za svou osobu, ale celá jeho duše se zpěčovala přijmout takový osud pro Dianu. Nebyl připraven přijmout fakt, že svou milou ztratí.

Matně si vybavoval jejich první setkání ve výcvikové části Johnsonova kosmického střediska. Dianu považoval od první chvíle za chladnou a odmítavou dámu, za ledovou blondýnu s atrofovaným sebevědomím. Také ho mátl její britský přízvuk, který jako by jí přidával aureolu nadřazenosti. Hlas měla zpěvavý a kultivovaný, na rozdíl od jeho texaského unylého tónu. Na konci prvního týdne

společného výcviku už se nesnášeli tak dokonale, že spolu sotva ztratili povinné slůvko.

Na konci třetího týdne byli pod nátlakem Gordona Obieho nuceni vyhlásit příměří.

Osmého týdne se Griggs začal zjevovat na prahu Dianina domu. Akorát na jeden drink, prohlásil pokaždé: dva kolegové astronauti, posuzující problémy nastávající mise… Posléze se profesionální rozhovory stočily na osobnější témata. Také na Griggsovo nevydařené manželství. Na tisíc a jeden zájem, který, jak se ukázalo, je spojoval. To vše vedlo, jak jinak, k nevyhnutelnému vyústění.

Svůj románek museli přirozeně skrývat přede všemi v okolí. Až teprve zde, nahoře, přestal jejich vztah být tajemstvím skrývaným před kolegy. Kdyby ještě během přípravy na zemi vznikl jen stín podezření, že něco takového mezi nimi existuje, ředitel Blankenship by neváhal a z mise by je nemilosrdně vyškrtl. Dokonce v naší osvícené epoše je totiž rozvod v rodině astronauta považován za černou kaňku v kariéře. A kdyby se zjistilo, že rozvod souvisí s milostným vztahem k jinému členu týmu astronautů, mohli by se oba dva rozloučit s jakoukoli nadějí na let do kosmu nadobro.

Griggse by degradovali na řadového člena sboru, neviditelného i neslyšitelného…

Miloval Dianu po celé poslední dva roky. Po dlouhé dva roky, kdykoli uléhal vedle své zákonné manželky, si

vyvolával obraz Diany, toužil po ní a plánoval tajná setkání.

Věděl s jistotou, že nakonec jednoho dne budou spolu, i kdyby měli opustit svá místa v NASA. Tento sen, tato naděje ho provázely a udržovaly ve snesitelné náladě během dlouhých a nešťastných manželských nocí. Na jejich romanci nezměnily nic ani dva měsíce těsného společného pobytu s milovanou osobou na palubě ISS. Nerozhodily je ani drobné rozmíšky, které nutně na tak omezeném prostoru a v tak těžkých podmínkách vyvstávaly. Miloval ji teď, neustále a napořád neztenčenou měrou. Nikdy se nevzdal snu o jejich společné budoucnosti. Až teď…

„Jaký máme dnes den?“ zašeptala Diana.

„Pátek.“ Pohladil ji po vlasech. „V Houstonu je půl šesté večer. Šťastná hodinka!“

„Tak zvaná padla,“ pokusila se o žert Diana.

„Všichni teď sedí u baru. Chřupou chipsy a pijí osvěžující koktejly. Taky bych si dal jeden ostrej. A potom pohled na západ slunce s tebou… Jen ty a já a jezero…“

Slzy, které zpozoroval na jejích opuchlých víčkách, mu lámaly srdce. Dávno nedbal na možnost, že se sám může nakazit, na možnou biokontaminaci, na nebezpečí vlastního onemocnění. Rukou jí osušil slzy.

„Máš bolesti? Mám ti dát ještě morfium?“

„Ne. Šetři s ním.“ Brzo ho bude potřebovat ještě někdo další, byl podtext jejích slov.

„Pověz mi, co by sis přála. Co pro tebe můžu udělat?“

„Mám žízeň. Asi proto, že jsi mluvil o koktejlech.“

Dokázal se zasmát: „Jeden takový ti namíchám. V

nealkoholickém provedení. Budeš se divit.“

„Prosím, prosím.“

Griggs přeplul ke kuchyňskému koutu a otevřel spížku.

Byla plná ruských zásob, naprosto jiných druhů potravin, než na jaké byli zvyklí v americké části stanice. Našel tam vakuově zabalené rybičky v kyselé zálivce. Salámy. A ještě celou řadu neznámých ruských pochutin. A taky vodku!

Malou lahvičku, kterou Rusové poslali nahoru zjevně pro případ medicínské potřeby.

Tenhle doušek může být poslední, co spolu vypijeme.

Vodku přelil do dvou nápojových sáčků a láhev vrátil na její místo do ledničky. Pak přilil do sáčků vodu, přičemž

do Dianina v takovém poměru, že by už nikdo namíchaný nápoj nenazval alkoholickým. Nechám tomu jen odlesk chuti, jako vzpomínku na naše šťastnější chvíle. Aby si připomněla večery, kdy sedávali na zápraží chatky u jezera a těšili se západům slunce. Zatřepal sáčky, aby se voda s vodkou dobře promíchaly. Otočil se a spěchal k Dianě.

Dianě vystupoval z úst velký červený krvavý balon.

Sama se celá zmítala v křečích. Oční bulvy měla vyvrácené nahoru, rudá bělma obnažená. Zuby jí cvakly spasmodickou křečí a odkously jí špičku jazyka. Oddělený cípek zůstal viset jen na nitce tkáně.

„Diano!“ vykřikl Griggs zoufale.

Krvavá koule praskla a na jejím místě se zjevila bledězelená globule, která, odfouknutá přerývaným Dianiným dechem, okamžitě odplula pryč. Místo ní se začal z krvácející rány vylévat další napuchající rudý balon.

Griggs sáhl pohotově po gumovém roubíku, který ležel pro všechny případy připraven vedle vyšetřovacího stolu.

Levou rukou přidržel Dianě hlavu, pravou se pokusil rozpáčit její skousnutí a zasunout jí do úst roubík tak, aby se přestala zraňovat vlastními zuby. Rozpáčit obě čelisti od sebe se mu však nedařilo. Věděl, že čelistní svaly patří v lidském těle k nejsilnějším a pevný skus Diany to jen potvrzoval. Hmátl po stříkačce s valiem, navedl její špici do jehly nitrožilní výživy a plnou silou tiskl na píst. Ještě se ani celá dávka nedostala do žíly, když pocítil, že křeč Dianina těla povoluje a záchvat pomíjí. Vstříkl jí do žíly plnou dávku.

Obličej se Dianě nakonec uvolnil a sanice poklesla.

„Diano?“ oslovil ji. Nereagovala.

Nad ústy se jí počala tvořit nová krvavá bublina.

Rozhodl se použít nikoli maličký roubík, nýbrž řádnější jisticí prostředek. Otevřel brašnu s léčivy, nahmátl balíček sterilní gázy, roztrhl papírový obal, odmotal hodný díl látky a zmačkal ho do smotku. Poté přešel za Dianinu hlavu a jemně jí vytáhl jazyk z úst. Diana zakašlala a odvrátila hlavu. Griggs pochopil, že se dusí vlastní krví a vdechuje ji do plic.

„Nehýbej se, Diano,“ přikázal jí, pravou dlaní jí jemně stlačil čelist dolů, otevřel jí pusu a levou rukou začal vysušovat ránu na odkousnuté špičce jazyka. V té chvíli dostala Diana další záchvat: tělo se nečekaně propnulo v nové křeči a čelist scvakla mocnou silou. Griggs zaječel, neboť Dianiny ostré zuby se mu zakously do bříška pravé dlaně. Bolest byla tak náhlá a ostrá, že se Griggsovi zatmělo před očima. Ucítil, že mu na tváři přistál pleskanec vlhké krve: smíšená krev jeho a Dianina. Krev dvou milenců

smíchaná dohromady, nyní do jedné velké rudé koule.

Neztrácel duchapřítomnost. Přes šílenou bolest v ruce se snažil vyprostit uvězněnou ruku ze sevření zubů. Ty mu však vnikaly s každou vteřinou hlouběji do masa. Krev se valila proudem ven a napájela jako čerstvý pramen zářivě červenou kouli rostoucí mu před očima. Nedalo se to zastavit. Napuchlá koule dosáhla velikosti basketbalového míče. Překousla mi tepnu, napadlo Griggse. Vykrvácím.

Stisk Dianiných čelistí byl tak nepřekonatelný, že Griggs nemohl připadnout na způsob, jak zraněnou ruku vyprostit.

Každé pootočení ruky bolelo tak nesnesitelně, že málem ztrácel vědomí i zrak. Ztratil nad sebou vládu. Posedla ho jediná myšlenka, zbavit se bolesti za každou cenu. Aniž si uvědomoval, co činí, sevřel volnou ruku v pěst a navedl úder na zdroj bolesti, která ho připravovala o rozum, na Dianiny zuby, proti její dolní čelisti. Ani pod jeho úderem sanice nepovolila. Pološílený bolestí a panikou udeřil znovu.

Rozmachem přitom narazil do rudé koule před sebou a roztříštil ji na tisíc krvavě jiskřivých kuliček. Celá polovina z nich mu vchrstla do očí, další nesčetné množství jich vdechl. Přes opakované údery po Dianiných ústech však sevření nepovolovalo. Krve kolem už bylo tolik, že mu připadalo, že se v ní koupe celý, že se v ní máčí jako v krvavém rybníku, a nikde se nemůže nadechnout čistého vzduchu. Přes šarlatový závoj zastírající mu pohled Griggs už nic pořádně nevnímal. Udeřil znovu, tentokrát naslepo.

Trefil Dianu přímo do obličeje. Pod klouby sevřené pěsti pocítil, že povolila nějaká kost, jenže druhá ruka byla stále sevřená jako ve svěráku a krev se nepřestávala řinout! Čím víc se snažil ruku vyprostit, tím nezadržitelněji bolest narůstala. Teď už ovšem narostly také jeho hrůza a vztek na Dianu. Ovládla ho jediná myšlenka: mám právo tu bolest zastavit za každou cenu, mám právo učinit těm mukám přítrž! Aniž by věděl, co činí, v agonii smyslů, úder za úderem, roztloukal své milence tvář. Ještě! A ještě jednou!

Uvězněná ruka se nečekaně vytrhla z milenčiných úst a vylétla ven. Griggs, náhle osvobozený, odlétl reakcí na druhou stranu modulu, rozmachuje se krvácející rukou na všechny strany. Za rukou pozůstávaly v povětří červené šmouhy jako pokroucené stuhy a postupně naplňovaly celý prostor modulu. Opíraje se o stěnu, přicházel Griggs pomalu k sobě. Stěny se přestávaly hýbat a chvět, vracel se mu i zrak. Odloučil se od stěny, vrátil se k Dianě a pohlédl jí do

tváře. Tvář byla zohavena na nesčetných místech. Zuby vpáčeny dovnitř. Místo předních řezáků jen zkrvavené pahýly. Výsledek práce mé pěsti! zhrozil se Griggs.

Zoufalé zavytí se odrazilo od hluchých stěn stanice a vrátilo mu ozvěnou jeho vlastní úzkost. Co jsem to vyvedl?

Co jsem to proboha vyvedl?

Postavil se k Dianě z boku a uchopil její hlavu do obou dlaní. Přestal vnímat vlastní bolest a rány od pokousáni, jako by jich ani nebylo, to vše nyní přehlušeno bolestí daleko větší, větší hrůzou, pramenící z pohledu na výsledek vlastního řádění.

Pak vydal další zavytí. Tentokráte bylo plné zloby a bezmocné hrůzy. Zraněnou ruku sevřel v pěst a plnou silou jí udeřil proti kovové stěně. Zdravou rukou pak strhl plastikový závěs zastiňující vchod do modulu. Na všechno se vykašlat! Stejně tu všichni pomřeme!

Pohled mu padl na brašnu s lékařskými nástroji. Sáhl dovnitř a vytáhl skalpel.

Službu konající lékař Todd Culter hleděl nevěřícně na obrazovku svého monitoru a propadal vlně paniky. Odčítal biotelemetrické údaje snímané z těla pacientky Diany Estesové. Její záznam EKG právě přijal tvar zubů na pile: špičatě nahoru a špičatě dolů. Ten obraz naštěstí zmizel tak

rychle, jako se objevil a křivka se ustálila opět na pravidelné sinusoidě.

„Veliteli,“ ohlásil se, „tady lékař. Mám problém se srdečním rytmem pacientky. Záznam ukázal pětisekundový záchvat ventrikulární tachykardie.“

„To znamená?“ reagoval Woody Ellis obratem.

„Kdyby takový rytmus trval delší dobu, bude fatální.

Teď je zpět na sinusoidě, kolem jedna třiceti. Je o něco rychlejší, než měla předtím. Není to nic bezprostředně nebezpečného, ale dělám si starost.“

„Doporučení, službo?“

„Doporučil bych antiarytmika. Měla by dostat intravenózně lidokain a amiodaron. Oba přípravky mají na stanici.“

„Ames a Watsonová jsou stále ještě venku. Musel by jí to aplikovat Griggs.“

„Promluvím s ním o tom,“ slíbil Todd Cutler.

„Spojaři! žádám o spojení s Griggsem.“

Zatímco čekali, až se Griggs ozve, nespouštěl Todd oči z monitoru. Co viděl, ho vyděsilo: Dianě se zrychloval pulz na sto třicet pět, teď už na sto čtyřicet… Teď dokonce na sto šedesát, křivka se spoustou poruch, způsobených buď pohyby pacienta, nebo poruchami při přenosu. Todd horečně uvažoval: to sebou Diana tak mlátí, nebo to jsou elektromagnetické poruchy? Co se to tam proboha děje?

Tentokrát se spojař ohlásil sám: „Volám Griggse, ale neodpovídá.“

„Estesová musí dostat ten lidocain,“ trval na svém Todd. „Nedaří se nám navázat s ním spojení. Prostě se nehlásí,“ sdělil spojař.

Buď nás neslyší, nebo nás ignoruje, napadlo Todda. Už

delší dobu si dělali starosti o velitelovo duševní zdraví. že by se stáhl naprosto do sebe, že by neodpovídal ani na urgentní zavolání?

Toddův zrak se opět přimknul k monitoru. Záznam EGK Diany Estesové střídavě vstupoval do fibrilace a opět z něho vypadával. Srdeční komory se stahovaly tak překotně, že nebylo myslitelné, že by vůbec stačily vehnat do oběhu dostatek krve. Takový režim neudrží krevní tlak v potřebné výši.

„Ten lék musí dostat okamžitě!“ vyštěkl Todd. „Griggs se nehlásí,“ sdělil chladně spojař. „Tak ať se vrátí ti dva z výstupu dovnitř!“

„Vyloučeno,“ rozhodl na místě spojař. „Jsou uprostřed důležité opravy. Tu nemůžeme přerušit.“

„Estesová je v kritickém stavu.“

„Když vrátíme astronauty na palubu, máme utrum s opravami pro příštích dvacet čtyři hodin.“

Todd Cutler tušil, o čem je řeč. Potíž byla v tom, že posádka nemohla, čistě fyziologicky, vystoupit do vesmíru dvakrát po sobě za dobu kratší než uvedený interval.

Potřebovala nutně čas na zotavenou a na novou dekompresi.

I když to Woody Ellis nevyslovil nahlas, myslil pravděpodobně na totéž, na co všichni ostatní v hale: i kdyby teď oba astronauty stáhli dovnitř, na osudu Diany Estesové to už nic nezmění. Její smrt byla neodvratná.

K Toddově hrůze se teď Dianino EKG ustálilo v režimu fibrilace a odmítalo se vrátit do normálu.

„Jde to s ní z kopce!“ vykřikl. „Zavolejte jednoho z nich dovnitř! Watsonovou!“

Následovala pauza, znamenající váhání. Pak se ozval spojařův hlas: „O. K. Proveďte.“

Proč se neozývá Griggs? Na to myslila Emma, ručkujíc podél dlouhého hlavního výsuvného ramene od jednoho držadla k druhému. Ve skafandru jí to šlo zatraceně ztěžka, namáhala se, seč byla, aby při každém úchopu překonala odpor neohebných rukavic. Při práci na opravách si hrábla až na dno sil, a teď ještě musí spěchat o překot zpátky do lodi, celá zmáčená potem, se svaly cukajícími únavou.

„Odpověz, Griggsi. Ozvi se sakra, chlape,“ vykřikovala už do mikrofonu přilby. Jenže celá stanice mlčela jako hrob.

Když popadla znovu dech, obrátila se na pozemní základnu: „Jaký je její stav?“

„Je v tachyfibrilaci.“

„Do řiti.“

„Nespěchej, Watsonová. Dej si načas. Buď na sebe opatrná.“

„Zemře. Nepřežije to. Kde je ten debil Griggs?“

Dýchala už tak zprudka, že ze sebe stěží dávila jednotlivá slova. Musela se teď plně soustředit na své vlastní pohyby v otevřeném kosmu. Zejména musela dávat pozor na to, aby řádně přibírala kabel, spojující ji se stanicí, aby se do něj nezapletla. Když se konečně dostala až k patce ramene, do místa, v němž je ukotveno ke stanici, bylo jejím dalším úkolem přeskočit na žebřík přivařený napevno. Odrazila se, odskočila, a zadrhla se v prázdnu. Pohyb byl násilím zastaven. Jedním mrknutím se prohlédla a zjistila, že se rukávem zahákla o výstupek ramene.

Zbrzdi, nebo se sama zabiješ, vynadala si. Zručně se vyhákla z překážky. S úlevou zjistila, že na kombinéze nevidí žádné patrné poškození. Se srdcem ještě zprudka bušícím se konečně dostala po žebříku k ústí přechodové komory a vstoupila do ní. Ještě nestačila jedním trhnutím za sebou zaklapnout vzduchotěsné dveře a už otevírala druhou rukou kohout na vyrovnání tlaku. „Mluv na mě, Todde. Jak to s ní vypadá?“

„Ostré fibrilace. A Griggse pořád nemůžeme sehnat.“

„Dianu ztratíme.“

„Vím to.“

„Dobrá, teď jsem na 345 hPa –“

„Nezapomeň zkontrolovat vzduchotěsnost komory!“

„Na to teď není čas.“

„Watsonová, žádné zkrácené postupy! žádné zkraty!“

Zastavila se, aby si zase vydechla. Todd má pravdu. V

nepřátelském prostředí kosmu si člověk nesmí dovolit pominout žádnou proceduru. Jen žádné zkraty! Provedla kontrolu těsnosti komory, dokončila rekompresi, pomalu otevřela spojovací průlez vedoucí do nářaďovny. Tam si hbitě svlékla rukavice. Seznala přitom, že sundat ruský kosmický skafandr dá méně práce než se vyprostit ze skafandru americké verze. Přesto jí dalo zabrat, než se jí podařilo stáhnout ze zad záložní aparaturu, ten odporný ruksak poskytující podporu životních funkcí a osazený pomocnými motorky. Nakonec se zbavila i toho břemene.

Horečně ze sebe nyní odkopávala spodní část skafandru a osvobozovala nohy. Stejně to nemůžu stihnout, hučelo jí v hlavě. „Stav, službo?“ křikla do mikrofonku. „Jemné fibrilace.“

Závěrečné stadium, blesklo Emmě hlavou. Na Dianinu záchranu zbývala jen malá a poslední naděje. Oblečená nyní jen do vnitřní kombinézy vybavené nezávislým chladicím systémem projela Emma spojovací chodbou do hlavní části stanice. Ve snaze být u pacienta co nejdříve, nezdržovala se už žádnými ohledy: rozhodila dvířka vedoucí do stanice a vrhla se vpřed.

Do tváře jí udeřila vlhkost a zastřela jí zrak. Oslepená minula Emma rukou přidržovací madlo a prolétla napříč

celým modulem až k jeho protější stěně. O ni se také zastavila. Rychle zamrkala víčky, aby se co nejrychleji zbavila té mázdry, která jí zastřela zrak. Co to mám na očích? Snad ne ta vajíčka? Prosím, prosím, jen ne ta vajíčka). Znenáhla se jí vracelo ostré vidění, ale i tak nebyla dlouho s to pochopit, na co se teď dívá.

V polotemném uzlu stanice, všude kam pohlédla, se vznášely ve vzduchu obrovské koule. Právě včas pohlédla na své oblečení, aby si všimla, jak jí jedna z menších kuliček přistála na rukávu. Rozpadla se a poměrně rychle se vsákla do látky kombinézy. Také na jiných místech svého oblečení nyní zpozorovala spoustu skvrn. Neschopná pochopit, odkud se tam vzaly, pozvedla paži vzhůru a natáhla ji až k jedné slabě svítící lampičce na stropě. Ve světle si skvrnu prohlédla. Byla to krev.

Ochromená hrůzou se znovu rozhlédla: všude kolem ní pluly velké rudé koule, mizející v temných koutech uzlu.

Bože, kolik jich tu je…

Jakmile jí došlo, o co se jedná, zabouchla za sebou dvířka průlezu od nástrojárny a od přechodové komory.

Zbytek stanice už asi před tou záplavou nezachráním, napadla ji marnost jejího počínání.

Už na nic nečekala: prolétla spojovací chodbičkou a ocitla se v obytném prostoru. Tam skočila ke skříňce s ochrannými maskami, jednu z nich vytrhla z držáku a

bryskně si ji přetáhla přes hlavu. Třeba ta krev není nakažená, zadoufala. Třeba se ještě dokáže ochránit.

„Watsonová?“ uslyšela opět Cutlera.

„Je tu všude krev. Plno krve.“

„Estesová je v agonii. Jestli ji chceš zachránit, musíš okamžitě k ní!“

„Už tam jdu,“ odpověděla zlomeně. Vyjela z obytného uzlu a zamířila k ruskému systému Zarja, který měl tvar tunelu. Ruský modul byl v porovnání s temnými kouty modulu amerického osvětlen jasně a zářivě jako taneční sál.

Tím hůř pro podívanou, kterou skýtal: Emma se prodírala skrz spoustu rudých bublinek, jako by proplouvala červenou okysličenou vodou. Jakmile kulička narazila na stěnu modulu, vždycky se rozprskla a zbarvila ji do ruda. Stěny tak postupně nabývaly rudé barvy, jako čerstvě vymalované. Když už téměř dosáhla protějšího výstupu z tunelu, nepodařilo se jí vyhnout se jedné větší nafouklé kouli. Instinktivně zavřela oči, a tak ani nemohla spatřit, jak se koule rozstříkla o obě skla jejích ochranných brýlí. Když

oči otevřela, měla před nimi jen červenou mlhu. Rukávem si obě skla otřela. Hleděla přímo do tváře Michaela Griggse.

Tvář kolegy astronauta byla křídově bílá. Bílá jako smrt.

Emma zaječela. Zamávala rukama nohama ve snaze se co nejrychleji odpoutat od toho strašného zjevu. Ruce ani nohy se neměly oč opřít, takže sebou jen bezmocně zmítala v

prostoru, setrvávajíc na jednom místě, tváří v tvář Griggsovi.

„Watsonová?“ ozvalo se opět ve sluchátkách.

Němě zírala na obrovskou krvavou bublinu, která pomalu vystupovala z otevřené rány na Griggsově krku, a stále se zvětšovala. Tohle je zdroj vší té krve, přeťatá krkavice. S očima rozevřenýma dokořán hrůzou se Emma přinutila sáhnout Griggsovi na druhou stranu hrdla a pokusit se nahmatat pulz. žádný nenahmátla. Do toho se ozval Todd se svým oznámením:

„Dianino EKG ukazuje rovnou čáru.“

To už bylo nad Emminy síly. Vyčerpaně pohlédla směrem k průchodu do prostoru ošetřovny, v níž ležela Diana v izolaci. Plastický závěs, který měl zakrývat vchod, zmizel. Ošetřovna měla dvířka otevřená a všechno z ní se šířilo do zbytku vesmírné stanice.

Rozechvělá Emma proplula do prostoru ošetřovny.

Dianino tělo našla stále ještě připoutané k vyšetřovacímu stolu. Tvář rozbitou jako boxer po zápase, chrup vražený do hrdla. Z úst jí vystupoval krvavý balon.

Konečně si Emma povšimla kvílivého zvuku EKG

snímače. Napříč monitorem se táhla bílá vodorovná čára.

Natáhla se, aby zastavila jekot varovného signálu, ale vprostřed gesta se zarazila. Na desce přístroje ležela přilepená vrstva zelenomodrého želatinového mazance.

Vajíčka! Diana už vypustila do ovzduší vajíčka! Vypustila Chiméru do stanice!

I když zvuk varovného signálu EKG neustával a stále ještě se Emmě zařezával nesnesitelně do uší, ta jako by ho nevnímala. Stála nepohnutě u hroznu vajíček jako přikovaná. Zdálo se jí, že vajíčka pulzují. Zamrkala, aby lépe viděla, a přitom si vzpomněla na vlhkost, která ji udeřila do tváře, hned jak se dostala ven z přechodové komory. Když jí ta věc zasáhla obličej, neměla nasazené ochranné brýle. Ještě teď cítila, že jí na tváři ulpívá něco vlhkého, chladného a slizkého. Sáhla si prsty na tvář, nahmátla sliz, spustila ruku a podívala se na prsty: mezi nimi jí ulpěla chvějící se vajíčka, ne nepodobná perlám.

Konečně si uvědomila neodbytné ječení monitoru. Sáhla na tlačítko a celý monitor vypnula. Jekot ustal. Ticho, které se rozhostilo, se zdálo být stejně nesnesitelné. Něco tady chybí: uvědomila si, že neslyší sykot běžící ventilace, systému výměny vzduchu. Ventilátory by měly nasávat veškerý vzduch a hnát ho nepřetržitě přes filtry HEPA. Je tu příliš mnoho krve! Ta ucpala filtry a zablokovala je. Senzory na filtrech vyslaly signál k větrákům, že systém je neúčinný.

Větráky se pak automaticky zastavily.

„Watsonová, čekáme na tvé zprávy,“ uslyšela Zemi.

„Jsou mrtví.“ Hlas se jí zlomil k pláči. „Oba zemřeli.“

V tu chvíli uslyšela také Luthera Amese a jeho energický hlas: „Vracím se. Už jsem skoro uvnitř.“

„Nechoď!“ zarazila ho. „Nechoď sem.“

„Jen vydrž, Emmo, hned jsem u tebe.“

„Luthere, zastav se! Dál nemůžeš. Všude je krev a všechny ty globule. Stanice už není obyvatelná. Zůstaň v přechodové komoře, ta je jediná v pořádku.“

„To ale není dlouhodobé řešení.“

„žádné dlouhodobé řešení neexistuje, Luthere.“

„Podívej, Watsonová. Teď vstupuju do přechodové komory. Zavírám za sebou vnější poklop. Startuju rekompresi –“

„Poslouchej dobře, ty cvoku: ventilace nefunguje.

Vzduch se už nevyměňuje ani nečistí, chápeš?“

„Jsem na tři sta pětačtyřiceti. Čekám na test těsnosti.“

„Jestli půjdeš dál, nakazíš se.“

„Jsem na plné rekompresi. Tlak obnoven. Tak.“

„Luthere, já už jsem to dostala. Chrstlo mi to do oka, než jsem se nadála.“ Udělala pauzu a měla co dělat, aby se nerozplakala lítostí. „Teď jsi jediný, kdo zbyl. Jediný, kdo má šanci to přežít. Chápeš?“

Nastalo ticho. Potom se ozvalo: „Ježíši, Emmo, co mi to říkáš?“

„Dobrá. Poslouchej mě.“ Odmlčela se, aby si srovnala myšlenky. „Luthere, přejdi do nástrojárny vedle. Tam by to mělo být ještě relativně čisté. Tam si můžeš sundat helmu.

Potom vypni svůj komunikační systém.“

„Cože?“

„Udělej, prosím, co ti říkám. Já jdu do Uzlu 1. Budu tudíž hned těsně u tebe, jen za dvířkama. Uslyšíš mě dobře.

Promluvíme si soukromě.“

Teď se ze Země ozval Todd Cutler: „Emmo, ať tě ani nenapadne přerušit spojení se Zemí –“

„Lituju, službo,“ zašeptala a sama vypnula svou komunikační soupravu.

Zanedlouho uslyšela Lutherův hlas přenášený velkým staničním intercomem: „Emmo, jsem v nástrojárně.“

Teď spolu hovořili soukromě, jen mezi sebou, aniž by Země měla možnost je monitorovat.

„Je tu jedna možnost, a týká se jen tebe,“ říkala přes dvířka Emma. „Ta, o kterous tolik usiloval. Mě se už netýká, ale tebe ano, jsi stále ještě čistý. Nic s sebou dolů

nepřineseš.“

„To už jsme probrali. Na palubě nezůstane nikdo, ani ty.“

„Ve skafandru máš ještě na tři hodiny rezervu čistého dýchatelného kyslíku. Když se do něho navlečeš a vyrazíš dolů na záchranném modulu, když hned zahájíš sestup, tak to stihneš. Dostaneš se dolů včas.“

„Ty budeš v pasti.“

„Já jsem v pasti tak jako tak.“ Odmlčela se, aby pokračovala klidnějším tónem. „Podívej, oba dva víme, že je to absolutní porušení předpisů. Možná je to ten nejpitomější

nápad. Nevíme, jak se k tomu postaví ti dole, to je riziko.

No, Luthere, je to na tobě, aby ses rozhodl.“

„Tobě už nezbude žádná možnost evakuace.“

„Mě z té rovnice vynech. Vypusť mě z hlavy.“ Pak tiše dodala: „Já už jsem mrtvá.“

„Emmo, prosím tě –“

„Ptej se, co by se chtělo tobě. Mysli teď už jen na sebe!“

I přes zavřená dvířka slyšela jeho těžký povzdech. „Já chci domů,“ prohlásil konečně.

Já také, pomyslila si a setřela slzu. Ach bože, já chci taky domů! Pak vydala příkaz: „Nasaď si helmu. Otevřu průlez.“

Kapitola 24

Jack vyběhl svižně po schodech k budově č. 30, mávnul bezpečnostní stráži před nosem odznakem a bral to chodbou přímo do velkého sálu řídicího střediska.

Těsně před vchodem do sálu ho zachytil Gordon Obie.

„Počkej, Jacku. Jestli tam vrazíš takhle zprudka a budeš dělat potíže, obratem tě vyhodí. Dej si na moment pohov a vydýchej se, nebo nic nepořídíš.“

„A já zase po vás chci, abyste mi vrátili mou ženu domů. Neprodleně!“

„Všichni je chceme dostat domů. Děláme, co můžeme, abychom situaci dobře vyřešili. Celá stanice je teď zamořená. Filtrační systém je vyřazený z provozu. Ani napoprvé, ani napodruhé neměli dost času na opravu ramene solárních článků, takže jsou pořád bez proudu. A teď s námi ještě ke všemu přestali mluvit.“

„Cože?“

„Emma a Luther s námi přerušili komunikaci.

Momentálně nevíme, co a jak se tam děje. Proto jsme poslali pro tebe, abys nám s nimi pomoh navázat kontakt.“

Jack nahlédl do sálu skrz otevřené dveře. Muži a ženy seděli rozsazení u svých pultíků a plnili své úkoly, stejně poklidně a soustředěně jako každý jiný den. Jacka rozčilovalo, že k celé situaci zaujímají takový nezúčastěný a profesionálně chladný postoj. že ani tragická smrt dvou astronautů na palubě stanice je nevyvedla z míry natolik, aby nějak ovlivnila jejich zaběhlou profesionální rutinu.

Tenhle chladnokrevný přístup jemu nejbližších lidí jen prohluboval Jackovo hoře.

Jakmile se vydýchal a trochu uklidnil, vstoupil Jack do hlavního řídicího sálu. Spatřil, že ředitel provozu ISS

Woody Ellis se věnuje monitorování stavu spojení mezi střediskem a stanicí. Za Ellisovými zády postávali dva příslušníci vojenského letectva USA v uniformách. Byli nepřehlédnutelnou připomínkou toho, že NASA se stále ještě nachází pod kontrolou armády Spojených států

amerických. Jack kráčel kolem zadních řad a směřoval k pultu medicínské služby. Když kolegy míjel, několik jich k němu vzhlédlo a věnovalo mu sympatizující pohledy. Jack na nic neodpovídal, jen se mlčky sesul do svého křesla vedle Todda Cutlera. Stále si byl vědom toho, že vzadu, nahoře na galerii nad nimi, stojí ještě další důstojníci, povolaní z amerického velitelství pro kosmické operace a pozorují každé hnutí v sále.

„Znáš poslední vývoj?“ zašeptal Todd.

Jack přikývl. Na monitoru už neuviděl žádné signály EKG. Diana je po smrti. Griggs zemřel též.

„Polovina stanice jede stále jen na půl plynu. Navíc jim tam po celé stanici už poletují ta vajíčka.“

A taky krvavé bubliny. Jack si dokázal představit, jak to asi na stanici vypadá. Světla pohaslá. Pach smrti. Krev rozmazaná po stěnách. Čisticí filtry ucpané a nefunkční.

Rakev hrůzy na oběžné dráze.

„Potřebujem s ní mluvit, Jacku. Ať nám popíše, jak to u nich vypadá.“

„Proč neodpovídají?“

„Nevíme. Třeba se na nás naštvali. Ani bych se nedivil.

Nebo jsou oba v šoku.“

„To nemyslím. K tomu musejí mít nějaký svůj specifický důvod.“ Jack pohlédl na obrovskou obrazovku na přední stěně, vykreslující pohyb stanice kolem Země. O čem tam teď přemýšlíš, Emmo? Jack si nasadil sluchátka a

ohlásil se: „Veliteli! Mluví Jack McCallum. Jsem zde a připraven.“

„Rozumím, službo. Čekejte. Zkusíme to ještě jednou.“

Čekali. Stanice nereagovala.

U třetí řady pultů se dva pracovníci najednou a souběžně ohlédli po řediteli Woodym Ellisovi. V interní komunikační smyčce nezaslechl Jack ani hlásku, zato spatřil, že se jeden z těch dvou pracovníků, ten, co byl odpovědný za palubní datové sítě, zvedl z křesla a nahnul se celým tělem dopředu, nad kolegy sedící před ním u druhé řady pultů. Z třetí řady se zvedl jeden z navigačních odborníků, rozvážně sňal z hlavy sluchátka, protáhl se a pomalu se vydal po schůdkách vzhůru, uličkou vedoucí do zadní části sálu. Kráčel nenápadně a nonšalantně, jako by směřoval na toaletu. Když míjel pult lékařské služby, upustil Toddovi Cutlerovi do klína zmačkaný lístek papíru a bez zaváhání pokračoval v chůzi ven ze sálu.

Todd rozbalil kuličku papíru a naklonil se k Jackovi.

„Stanice rekonfigurovala počítače do režimu ASCR, bezpečný návrat posádky,“ zašeptal mu do ucha. „Posádka zahájila proceduru odpoutání záchranného člunu od stanice.“

Jack nebyl mocen slova. Rekonfigurace počítačů do režimu ASCR znamenala, že počítače budou od této chvíle pracovat na úloze „evakuace posádky“. Jack se bystře

rozhlédl po sálu. Nikdo z přítomných nejevil známky vzrušení. Ani ve sluchátkách se neozývala žádná sdělení.

Panovaly klid a ticho, jako by se nechumelilo. Jack přehlédl řady svých spolupracovníků: všichni seděli tiše jako pěny a soustředěně sledovali údaje na obrazovkách na svých pultech. Jack střelil pohledem směrem k Woodymu Ellisovi. Ten stál a nehnul ani brvou. Právě jeho strnulá pozice, ta neomylná řeč těla, promlouvala jasně, Ellis je v kurzu věcí. Ví dobře, co se děje. A mlčí. Ani necekne.

Jacka polil pot. Tak proto se posádka odmlčela!

Posádka učinila své vlastní rozhodnutí a drží se ho jako klíště. Takhle tedy, pomyslil si Jack. Jenže tohle se před U.S. Air Force nepodaří nadlouho utajovat. Letecké síly Spojených států mají svou vlastní síť pro sledování kosmu, své radarové a optické systémy, své senzory, citlivé tak, že na nižších oběžných drahách jsou schopny zaznamenat a sledovat objekty velké jen jako baseballový míček. Jack věděl, že jakmile se záchranný člun CRV od stanice oddělí, jakmile se stane samostatnou oběžnicí, kontrolní středisko velitelství pro kosmické operace nacházející se na základně v pohoří Cheyenne ho okamžitě zaregistruje. Jak na to budou vojáci reagovat? Kdyby ho Jack měl, dal by milion dolarů za to, aby to věděl předem.

Jen doufám při Bohu všemohoucím, Emmo, že dobře víš, co děláš! modlil se Jack.

Zvažoval situaci: záchranný modul CRV se od stanice oddělí a do dvaceti pěti minut naváže kontakt s naváděcími a přistávacími pozemními systémy. Za dalších patnáct minut provede zážeh, čímž zahájí sestup z oběžné dráhy do atmosféry. Za další hodinu přistane na Zemi. Kosmické velitelství ozbrojených sil USA objekt zaregistruje, identifikuje ho a začne ho sledovat ještě dlouho před tím, než se člunu podaří dostat na Zem.

Tu povstal jeden ze specialistů sedících ve druhé řadě, natáhl paže šikmo do výše, aby se protáhl: palce obou rukou přitom držel jakoby náhodou vytrčená vzhůru. Jack pochopil, že právě obdržel, spolu s ostatními kolegy, tichou poštou poslední novinku: odpoutání CRV od stanice proběhlo hladce. A bylo vymalováno, ať se od této chvíle děje cokoliv, posádka je nezastavitelně a neodvolatelně na cestě domů.

A velká hra začala, pomyslil si Jack.

Cítil celým tělem, že v sále narůstá mlčenlivé napětí.

Risknul jeden pohled směrem k těm dvěma důstojníkům, co stáli Woodymu Ellisovi za zády. Ti nejevili žádnou známku vzrušení. Zjevně a naprosto mimo obraz. Jeden z nich se co chvíli díval na hodinky, jako kdyby se chystal na rande.

Míjely minuty a nic se nedělo. Celý sál se ponořil do nepřirozeného ticha. Jack se naklonil kupředu. Srdce mu bušilo, jen jen vyskočit z hrudi. Košile se mu přilepila na záda. Teď už musí být člun zcela mimo dosah stanice. Záhy

se jeho naváděcí navigační systém napojí na celosvětový orientační družicový systém GPS.

Tak dělejte sakra, poháněl je v duchu Jack. Zahajte sestup. Pryč z tý proklatý oběžný dráhy!

Ticho přerušilo zazvonění telefonního přístroje. Jack tam hodil okem. Jeden z leteckých důstojníků zvedl sluchátko. Jack viděl, že chlápek strnul jako solný sloup, otočil oči k Woodymu Ellisovi a vyštěkl: „Co se to tu u vás děje?“

Ellis odvedl zrak na obří obrazovku v čele sálu, aniž se obtěžoval odpovědět.

Důstojník se sehnul, rychle a bez dovolení vyťukal něco na Ellisově klávesnici a napjatě sledoval obrazovku monitoru. Po chvilce přiložil sluchátko opět k uchu: „Ano, pane. Obávám se, že to mohu potvrdit. Evakuační modul CRV se oddělil od stanice. Ne, pane. Nevím, jak je to možné, ale, Ano, pane. Okruh jsme monitorovali, ale –“

Všichni teď sledovali, jak vojákovi brunátní tvář, jak se mu čelo orosuje potem, přičemž ze sluchátka se na něj valí vodopád rozzlobených vět. Když muž nakonec zavěsil, chvěl se celý vztekem: „Otočte to zpátky!“ přikázal rozhodně.

Woody Ellis odpověděl naprosto vyrovnaným hlasem, ale se špatně skrývaným pohrdavým podtónem. „Tohle není modul Sojuz. Záchrannému člunu CRV nemůžete přikázat jezdit sem a tam jako taxíku.“

„Zabraňte mu v přistání!“

„To nepůjde v žádném případě, pane. Tohle je čistá jednosměrka, směrem domů.“

Dveře se náhle rozletěly. Dovnitř vpadli další tři důstojníci od letectva. V jednom z nich poznal Jack generála Gregoriana z velitelství kosmických operací USA. Byl to ten, který měl teď právo kontrolovat jednání a postupy NASA.

„Stav?“ vyštěkl Gregorian.

„CRV se odpoutal od stanice, ale je stále ještě na oběžné dráze,“ hbitě odpovídal jeho brunátný podřízený.

„Za jak dlouho vstoupí do atmosféry?“

„To mi není známo, pane.“

Gregorian se otočil k řediteli provozu: „Za jak dlouho, pane Ellisi?“

„To není tak zcela jasné. Jsou tu různé možnosti.“

„Inženýrských keců mě laskavě ušetřete. Chci jasnou odpověď. Čísla! Čas!“

„Máte je mít.“ Ellis se vypnul do pozoru a raportoval generálovi přímo do očí. „Tak někdy mezi necelou hodinkou až osmi hodinami. Záleží na posádce. Na oběžné dráze mohou setrvat celé čtyři oběhy. Nebo se mohou taky rozhodnout zahájit sestup cobydup a máme je tady za slabou hodinku.“

Gregorian se sehnul a zvedl telefon. „Pane prezidente?

Obávám se, že na rozhodování nemáme moc času. Mohou

zahájit sestup každou chvíli. Ano, pane. Vím, že je to těžké rozhodování. Ale moje doporučení se shoduje s doporučením pana Profitta.“

Jaké ještě doporučení! přepadla Jacka vlna náhlé paniky.

Jeden z důstojníků sledující vývoj situace na obrazovce monitoru zvolal: „Provedli brzdicí manévr pro sestup.“

Gregorian znovu promluvil do telefonu: „Čas běží, pane. Potřebujeme znát vaši odpověď.“ Chvíli se nedělo nic.

Pak generál přikývl, a jako by se mu ulevilo. „Je to jediné správné rozhodnutí, pane. Děkuji vám.“

Zavěsil sluchátko a otočil se ke svým důstojníkům: „Máme souhlas.“

„Máte souhlas k čemu?“ zastoupil mu cestu Ellis. „Co jste si to vzali do hlavy? K čemu se to chystáte?“

Nikdo z vojáků se neobtěžoval mu odpovědět. Jeden z důstojníků zvedl opět sluchátko a chladně přikázal: „Příprava k vypuštění EKV.“

Bože, co je to zase EKV, rozpomínal se horečně Jack.

Podíval se na Todda, ale z prázdného výrazu jeho tváře poznal, že ani ten netuší, o co jde.

Jejich kolega, odborník na výpočet startovacích a přistávacích drah, se zvedl od svého pultu, přešel k Jackovi a šeptal mu do ucha: „EKV je projektil na ničení objektů

ležících vně atmosféry, Exoatmospheric Kill Vehicle.

Vyšlou ho proti modulu. Sestřelí ho.“

„Cíl musí být zničen dřív, než dosáhne atmosféry,“

prohlásil do ticha náhle Gregorian.

Jack vyskočil ze židle a bez rozmyšlení vykřikl: „Ne!“

Ihned poté se ze svých křesel zvedli také další desítky pracovníků a začali hlasitě protestovat. V jejich křiku téměř zanikl hlas spojaře, který teď křičel z plných plic, aby přehlušil lomoz: „Mám spojení se stanicí. Volá ISS!“

ISS? To znamená, že stanice není opuštěná? že v ní někdo zůstal…?

Jack přitiskl dlaně k oběma sluchátkům, aby mu z relace neuniklo ani slovo. Zaposlouchal se do vzdáleného hlasu.

Hovořila Emma. „Houstone, tady ISS, astronautka Watsonová. Letový specialista Ames není infikován.

Opakuji, Luther Ames není infikován. Ames je v návratném modulu sám. Vrací se v záchranném člunu CRV. žádám vás se vší vážností, abyste mu zajistili bezpečné přistání.“

„Rozumím, stanice,“ odpověděl obratem spojař.

„Chápete už? Není důvod modul sestřelovat,“ ozval se obratem Woody Ellis s výhružným pohledem upřeným na Gregoriana. „Zastavte tu proklatou akci s vaším EKV!“

„A kdo mi zaručí, že Watsonová nelže?“ ptal se Gregorian.

„Pro pána krále, to napovídá sama logika! Proč by jinak zůstávala sama na stanici? Proč by se tam sama dobrovolně uvěznila. CRV byl jediný záchranný prostředek, jaký měla stanice k dispozici!“

Až teprve teď, až teprve když to ze sebe Ellis celé vychrlil, došla Jackovi celá hrůza té pravdy. Klesl do křesla.

Rozhořčená výměna názorů mezi Ellisem a Gregorianem jako by se ho pojednou přestala dotýkat. Osud záchranného člunu přestal Jacka pro tu chvíli naprosto zajímat. Nebyl schopen myslit na nic jiného než na svou ženu. Na Emmu, která zůstala na stanici sama, samotinká a opuštěná. Bez možnosti ji opustit. Uvězněná v kleci řítící se lhostejně kosmem… To ale znamená, že Emma ví, že je sama nakažená. A také to znamená, že zůstala na stanici, aby tam zemřela.

„CRV ukončil brzdicí manévr pro sestup. Začíná klesat.

Dráhu vidíte na čelní obrazovce,“ ohlásil technik. Po mapě světa rozvinuté na čelní stěně sálu se posunoval jako zářivá tečka před jejich očima záchranný člun CRV se svým jediným pasažérem.

Už ho také ve sluchátkách uslyšeli: „Zde astronaut Luther Ames. Brzy zahájím sestup do horní vrstvy atmosféry. Všechny systémy fungují normálně.“

Letecký důstojník hodil okem po svém nadřízeném generálovi: „Jsme pořád připraveni k vypuštění EKV.“

„Nic takového není nutné,“ protestoval okamžitě Woody Ellis. „Pilot je zdráv. Může v klidu přistát.“

„Zamořený bude nejspíš i celý modul CRV,“ namítl generál Gregorian.

„To nemůžete vědět!“

„To nemůžeme riskovat! Nemůžu riskovat životy lidí tady, na Zemi.“

„Jděte k šípku, vždyť tohle je vražda!“

„Váš astronaut neuposlechl rozkazů. Jednal na vlastní pěst. Měl si být vědom toho, jaká bude naše odezva.“

Gregorian kývnul směrem k důstojníkovi a zvedl obočí.

„EKV vypuštěna, pane,“ ohlásil důstojník.

V sále všechno rázem odumřelo. Woody Ellis, bledý, otřesený, neschopen slova, zíral v oněmění na čelní obrazovku. Zíral na dvě dráhy, na dvě trajektorie, které se k sobě pomalu a nezadržitelně přibližovaly, aby se záhy osudově protnuly.

Celé dlouhé minuty ubíhaly v mrtvolném tichu. U

přední řady stolů se rozplakala jedna z ženských specialistek.

„Houstone, začínám vstupovat do atmosféry,“ ozval se všem ve sluchátkách hlas Luthera Amese, plný energie a dobré nálady. „Velmi bych ocenil, kdyby mi někdo z vás přišel dole naproti. Počítám, že se z toho proklatýho skafandru sám nevysvlíknu.“

Amesovi nikdo neodpověděl. Nikdo z přítomných na to neměl nervy.

„Houstone?“ ozval se znovu Luther, když se nedočkal odpovědi. „Chrápete tam nebo co, chlapi?“

Nakonec se odhodlal spojař. Když promluvil, zněl jeho hlas roztřeseně a chraptivě: „Rozumíme, kamaráde. Máme

tu pro tebe připravený sud piva, Luthere, starý brachu. A taky tanečnice. Celý ansámbl holek…“

„Teda, v porovnání s tím, co jsme spolu mluvili naposled, jste se řádsky vodvázali, to vám teda řeknu. No dobrá. Koukám, že se musím začít připravovat na přistání.

To pivo ať je dobře vychlazený a –“

Následoval nesnesitelný praskot ve sluchátkách, ze kterého se všem rozskakovala hlava. V tu chvíli byl taky přenos uťat.

Sluchátka zaplnilo jen tiché šumění vesmíru.

Ta malá jasná skvrnka, pohybující se do té doby klidným tempem po obrazovce, explodovala pojednou zářivým jasem, aby se rozpadla na myriády svítivých čáreček, které vyhasínaly, jedna po druhé, jako droboučké rozptýlené jiskřičky usedajícího hvězdného prachu…

Woody Ellis se zhroutil do křesla a zakryl si rukama tvář.

19. SRPNA

„Zajišťujeme vám soukromé spojení se Zemí,“ uslyšela Emma ve sluchátkách spojařův hlas. „Stanice, připravte se.“

Promluv na mne ty, Jacku. Ach, jak si jen přeju, abys to byl ty! drmolila si pro sebe o překot Emma, proplouvajíc v

polotmě napříč obytným prostorem. V tichu, které nyní obklopovalo stanici, když už zmlkl i neodbytný šum ventilátorů, slyšela Emma i svůj vlastní tep. A také svistot v plicích při každém nádechu a výdechu.

Překvapil ji hlas spojaře: „Máte spojení se Zemí. Máte zajištěnou soukromou rodinnou relaci.“

„Jacku,“ pravila Emma zkusmo.

„Jsem tu. Jsem tu u tebe tak blízko, jak to jen jde, má milá.“

„On nebyl infikován! Opakovala jsem jim, že není nakažený –“

„Dělali jsme psí kusy, abychom jim to zarazili. Rozkaz přišel přímo z Bílého domu. Nechtěli připustit nejmenší riziko.“

„Je to moje chyba,“ prohlásila náhle Emma. Její vyčerpání se projevilo zavzlyknutím a chvilkou tichého pláče. Na stanici teď zbyla sama. Dolehla na ni tíseň, a strach. A také ji pronásledovala vidina jejího katastrofálně chybného rozhodnutí. „Byla jsem si jista, že ho nechají přistát. Myslila jsem, že je to nejlepší cesta, jak mu zajistit přežití.“

„Proč jsi nenasedla do člunu s Lutherem, Emmo?“

„Nemohla jsem.“ Sebrala všechnu odvahu, co jí ještě zbývala a dodala: „Jsem infikovaná.“

„Byla jsi jen v kontaktu. To ještě vůbec neznamená, že jsi nakažená.“

„Už jsem si udělala krevní obraz. Amyláza mi jde nahoru.“

Na to sdělení nenašel Jack odpověď. „Od mé kontaminace virem uplynulo už osm hodin,“ pokračovala Emma. „Znamená to, že mi zbývá tak dvacet čtyři, maximálně osmačtyřicet hodin do… dokud budu moci fungovat.“ Hlas se jí teď podivuhodně rychle zklidnil. Svůj stav teď Jackovi líčila s naprostou profesionalitou, jako by popisovala nevyhnutelnou smrt třetí osoby, nikoli své vlastní. „Mám tedy dost času na to, abych uvedla některé věci do pořádku. V první řadě musím vypustit mrtvá těla mých kamarádů do kosmu. Dále musím vyměnit filtry, oživit ventilátory. To ulehčí úklid těm, kteří sem přijdou po mně. Nové posádce. Jestli tu ještě někdy nějaká přistane…“

Jack stále ještě nebyl mocen slova. „Pokud jde o mé tělo,“

pokračovala Emma s ledovým klidem, hlasem prostým jakékoli emoce, „myslím, že nejlepším řešením, až přijde můj čas, bude dopřát si vesmírnou vycházku. Půjdu tam, kde už nic a nikoho nemohu ohrozit, až bude po všem. Až mé tělo…“ Až tady se jí zlomil hlas, ale za několik vteřin opět pokračovala. „Orlanová kombinéza se obléká poměrně snadno. To zvládnu sama, bez cizí pomoci. Valia a narkotik mám taky dost. Dost na to, abych klidně usnula. Takže až mi dojde kyslík, budu už klidně spát. Jacku, když se na to podíváš takhle, není to ta nejhorší smrt. Viděla jsem už

horší… Zprvu se budu vznášet venku a kochat se posledním

pohledem na naši dobrou Zemi. A na hvězdy. Pak pomaloučku usnu…“

Zaslechla ve sluchátkách, že Jack tiše pláče.

„Jacku,“ promlouvala k němu něžně. „Miluju tě. Nevím, co se to s námi dvěma dělo. Vím jen, že to byla i moje vina.“

Jack sebral všechny síly a řekl: „Emmo, nedělej to.“

„Víš, Jacku, je hloupé, když člověk některé věci odkládá a odkládá. Ty si budeš myslet, že ti to říkám jen proto, že za chvíli zemřu. Ale Jacku, já ti přísahám při Bohu všemohoucím, že –“

„žádné umírání, Emmo!“ Jack už to nemohl poslouchat a zvolal: „žádné umírání! To pusť úplně z hlavy!“

„Slyšel jsi, co říkal doktor Roman. Nemají ani páru, co proti tomu organismu podniknout. žádné protilátky. žádné výsledky. Nic, co by proti tomu zabralo.“

„To není pravda. Přetlaková komora zabírá.“

„žádnou komoru mi sem nikdo včas nedotáhne. A bez záchranného člunu, který tu už není, se zase já nedostanu dolů. I kdyby mi to nakrásně povolili.“

„Uvidíš, že ještě na něco účinného přijdem, čím nahradit ten přetlakový efekt. Přetlak zabírá na infikované myši. Udržuje je při životě a to znamená, že zabírá. Všimni si, že to přežily jedině ty myšky, které jsme tady šoupli do přetlakové komory.“

Ale ne, napadlo Emmu. Přežily nejen ty dole na Zemi.

Hbitě se na místě otočila a zahleděla směrem k průchodu do Uzlu 1. Mám tu taky ještě jednu. Copak s ní asi je? žije ještě?

„Emmo?“

„Počkej moment. Musím si něco ověřit v laboratoři.“

Proplula do americké laboratoře. Krvavých cákanců po stěnách tu bylo stejně tolik jako v sousedním modulu.

Spěchala k oddělení s pokusnými zvířaty. Jedním trhnutím otevřela schránu s myškami, zamířila ruční lampičku dovnitř a nedočkavě tam nahlédla.

Jejím dychtivým očím se naskytl žalostný pohled. Myš právě prodělávala poslední spasmodické stadium se silně nafouknutým bříškem. Nožkama hrabala do stran, hubičku měla otevřenou a dýchala z posledních sil.

Neumírej, myško, modlila se Emma. Neopouštěj mě.

Přežiješ to. Buď výjimkou z pravidla. Buď mi důkazem, že i já mám naději!

Myška jako by její prosby neslyšela. Naopak, tělíčko se jí zkroutilo v křečovité agonii. Mezi zadníma nožkama se jí objevila bublinka rudé barvy. Myška vylučovala krev.

Emma už tušila, co bude následovat, záchvat křečí, při němž se myší mozeček promění definitivně v kaši strávených proteinů. Teď znečistila bílý myší kožíšek další bublinka. Tu si Emma povšimla ještě něčeho jiného: mezi zadníma nožkama myši se objevilo cosi růžového a pomaloučku se to soukalo ven.

A hýbalo se to.

Myšku znovu zachvátila křeč.

Celá ta nová růžová věcička už se nadobro dostala z myšího těla a začala se ve vzduchu kroutit. Byla celá hladká, jen na její spodní části objevila Emma jakousi šňůrku, která ji poutala k myši. Pupeční šňůra! osvítilo Emmu.

„Jacku,“ šeptala nevěřícně do mikrofonku, jako by sdělovala důvěrnou zprávu. „Jacku –“

„Co je?“

„Představ si, ta myš, víš… ta samička…“

„Vím. Co je s ní?“

„Během posledních tří týdnů byla několikrát v kontaktu s nákazou, ale nikdy sama neonemocněla. Na rozdíl od jiných. Ona jediná přežila.“

„Chceš říct, že stále žije?“

„A ještě jak! A já dokonce vím, proč. Byla březí.“

Myška se opět začala kroutit. Z těla jí vyšlo další růžové stvoření, ještě kluzké od plodové vody. „Musela zabřeznout v tu noc, co ji Keniči omylem vpustil do mužské společnosti,“ vzpomínala Emma. „Já jsem u toho nebyla.

Nikdy by mě nenapadlo –“

„Proč by měla mít zrovna březost takový vliv? Proč by ji měla chránit právě březost?“

Taky Emma horečně přemítala, hledajíc odpověď.

Nemohla se však řádně soustředit. Její výstup do vesmíru a následující smrt Luthera Amese jí daly zabrat. Cítila se

dokonale na dně. Jenže ani Jack na tom nebyl o mnoho lépe.

Dva naprosto vyčerpané a těžce zkoušené mozky se nyní namáhaly přijít na kloub neznámé a zcela nové záhadě. Dva mozky bojující proti odtikávající biologické bombě.

„No dobrá, uvažujme o těhotenství,“ přerušila Emma mlčení jako první. „Těhotenství je složitý fyziologický stav.

Nejde jen o výživu plodu. Je to změněný stav metabolismu.“

„Hormony. Březí samice mají všechny zvýšenou hladinu hormonů. Kdybychom dokázali ten stav napodobit, mohli bychom uměle zopakovat procesy, které proběhly v té myšce.“

Hormonová terapie, napadlo Emmu. Pokoušela se vzpomenout, jaké sloučeniny to bloudí tělem těhotné ženy.

Estrogen. Progesteron. Prolaktin. Lidský chorionický gonadotropin.

„Poslyš,“ přerušil ji Jack, „napadají mě antikoncepční pilulky. Mohli bychom napodobit těhotenství pomocí antikoncepčních hormonů.“

„Jenže, Jacku, na palubě kosmické stanice nemáme ani jednu antikoncepční pilulku,“ nemohla si Emma pomoct a musela se uchechtnout. „Pilulka jaksi nepatří do základního vybavení mezinárodní vesmírné stanice.“

„Co takhle Dianina osobní zásuvka? Dívala ses tam?“

„Nemohla brát pilulky, aniž bych se to nedozvěděla.

Byla jsem její lékařka. Musela bych to poznat.“

„Emmo, nesmíme pominout žádnou možnost. Jdi a ověř to.“ Emma vyplula ven z laboratoře a namířila si to k ruskému servisnímu modulu. Jakmile se tam dostala, začala vytahovat všechny zásuvky Dianiny osobní skříňky. Neměla při tom dobrý pocit, vkrádala se do osobních věcí druhé ženy, i když ta už nebyla mezi živými. Mezi pečlivě složeným Dianiným prádlem nahmátla ruličku s bonbony.

Emmu by nikdy nenapadlo podezřívat Dianu z toho, že tajně mlsá. A ejhle! Zřejmě toho o Dianě nikdy nevěděla dost. V

další zásuvce našla lahvičku šamponu, zubní pastu a tampony. Ale žádné antikoncepční pilulky.

Když dospěla až na konec, nechala všechny zásuvky rozevlátě otevřené a vzdychla si pro sebe: „Na týhle stanici není nic, co by mi mohlo pomoct.“

Jack ji zaslechl až na Zemi: „Kdybychom ale zítra vypustili raketoplán… kdybychom ti doručili hormony…“

„To neudělají. Ale i kdybyste mi sem poslali celou lékárnu, potrvá to nejméně tři dny, než ke mně dorazí.“

Za tři dny už budu s jistotou po smrti, věděla smutně Emma.

Opírala se o skříňku posetou zaschlými stříkanci krve a naslouchala svému dechu: byl zrychlený, přerývaný a nepravidelný. Emmy se pomaloučku polehoučku zmocňoval strach, a zoufalství.

„Tak se na to musíme podívat z jiné strany,“ pokračoval Jack věcně. „Emmo, přemýšlej se mnou. Potřebuju, abys

spolupracovala. Přemýšlej se mnou: proč by měly zabrat právě hormony? Jaký mechanismus zde působí? Hormony jsou chemické signály, vnitřní komunikační systém na buněčné úrovni. Aktivují, nebo naopak potlačují genové funkce. Kdybychom změnili naprogramování buněk…“

Jack nechal mozek těkat, dal myšlenkám volný průchod v naději, že ho přivedou k nějakému neotřelému řešení.

„Aby hormon mohl působit, musí se usadit na zvláštním receptoru cílové buňky. Je něco jako klíč, který hledá, ke které dírce by pasoval. Kdybychom prostudovali záznamy z registrů SeaScience, kdybychom zjistili, jaké další DNA doktor Koenigová naroubovala na genom toho organismu, přišli bychom možná na to, jak zastavit její reprodukční proces, mám na mysli Chiméry.“

„Co víš o Koenigové? Na čem jiném ještě pracovala?

To by nám možná něco napovědělo.“

„Máme její životopis. Četli jsme její zveřejněné práce o Archaeonech. To je všechno. Ve všech ostatních ohledech je pro nás naprostou neznámou. Stejně jako celá SeaScience.

Ještě pořád se snažíme o té společnosti sehnat víc informací.“

To vám teda zabere hromadu času. A mně už ho moc nezbývá.

Přistihla se, že stále ještě křečovitě svírá roh Dianiny skříňky. Uvolnila sevření a snažila se odpoutat od vlastních černých myšlenek, od přikrádající se beznaděje. Zásuvky

zapomněla zavřít, a věci, kterými se před chvílí prohrabávala, vypluly ven a vytvořily kolem skříňky povlávající soustředný kruh. Emma si znovu připomněla, že Diana byla na sladké: čokoládové tyčinky, lentilky, celofánový balíček s kandovaným ovocem. Krystalizovaný zázvor. U té poslední sladkosti se Emma zarazila. Krystaly!

připomněla si.

„Jacku,“ promluvila po delší odmlce. „Mám nápad.“

Když vyplouvala z ruského modulu a vracela se do části americké, bušilo jí srdce vzrušením. Ihned zamířila k počítači, na němž měli uložený seznam užitečných zatížení.

V setmělém americkém modulu zářil monitor jako připomínka lepších časů. Vyvolala si na obrazovce archivovaná data a ťukla na zkratku ESA, Evropská kosmická agentura. V tomto souboru měli uloženy všechny postupy a referenční materiály týkající se experimentů

Evropské kosmické agentury.

„Co máš v úmyslu, Emmo?“ volal netrpělivě Jack.

„Diana pracovala na pokusech s růstem proteinových krystalů, pamatuješ se? Byl to farmaceutický výzkum.“

„O jakých proteinech mluvíš?“ ptal se Jack, ale Emma si byla jista, že dobře porozuměl tomu, co má na mysli.

„Projíždím seznam experimentů. Jsou jich tu celé kopy…“ hlásila manželovi.

Na obrazovce se objevily názvy jednotlivých proteinů.

Nakonec se její kurzor zastavil na položce, kterou hledala: „HCG, Humánní chorionický gonadotropin.“

„Jacku,“ ozvala se co nejtišeji „myslím, že jsem si právě koupila nějaký čas.“

„Cos tam našla?“

„HCG. Gonadotropin. Diana pěstovala jeho krystaly.

Abych se k nim dostala, budu se muset dostat do evropského modulu. Jenže tam panuje vakuum. Jestli tam začnu hned teď zvyšovat tlak, mohla bych se ke krystalům dostat během čtyř až pěti hodin.“

„Kolik tam toho celkem bude?“

„Podívám se.“ Prsty jí hbitě tančily po klávesnici, až si vyvolala naměřené množstevní údaje.

„Emmo?“

„Počkej, krucinál… Teď! Poslední údaje o množství, které tu máme. Musím se ještě podívat, jaká je normální úroveň HCG v těhotenství.“

„To ti můžu obratem vyhledat.“

„Není třeba. Už to mám. Fajn. Když to množství, které tu mám, rozpustím v normálním salinickém roztoku… a přepočtu na mou tělesnou hmotnost, což je dnes tak asi čtyřicet pět kilogramů…“

Zatímco je Jackovi sdělovala, vyťukávala Emma uváděná čísla rovnou do kalkulátoru na své obrazovce.

Krajíčkem mysli si uvědomovala, že předpoklady, z nichž

vychází, jsou pořádně divoké. Nevěděla ani, jak dlouho potrvá, než se jí HCG vstřebá do těla, ani jak dlouho může trvat, než jí v těle začne reálně působit. Nakonec se na obrazovce objevila odpověď, založená na vložených datech.

„Na jak dlouho ti to vystačí?“ dorážel netrpělivě Jack.

Emma zavřela oči. Je toho málo. Nebude to stačit. Čas mně vymezený běží rychleji…

„Emmo?“ volal nepřetržitě Jack.

Její výdech se podobal vzlyku plnému odevzdání: „Maximálně na tři dny.“

PŮVOD

Kapitola 25

Bylo tři čtvrtě na dvě v noci. Jackovi únavou už

selhával zrak. Jen s krajním vypětím odečítal z počítačové obrazovky údaje, které se mu zjevovaly před očima a vystupovaly jako z husté mlhy. „Musí tam toho být víc,“

prohlásil. „Hledej dál.“

Gretchen Liuová sedící nad klávesnicí počítače vzhlédla k Jackovi a ke Gordonovi s výrazem marnosti. Gretchen už

dávno spala jako zabitá, když ji nemilosrdně probudili telefonem a povolali do střediska. Tentokrát přijela bez svého obvyklého nalíčení a kontaktních čoček. Gretchen byla pověstná tím, že se na pracovišti vždy zjevovala mistrně upravená, což ji kvalifikovalo k případnému okamžitému vystoupení před televizními kamerami. Oběma mužům se rozevřely panenky údivem, neboť ještě nikdy nespatřili svou tiskovou mluvčí v tak neslavné formě. Na nose měla naražené brýle s tlustými kostěnými obroučkami, které jí zvětšovaly oči jako velké bulvy. „Říkám vám, drazí, že mi prohledávač nedá už nic. Vybrakovala jsem ho celej.

O Heleně Koenigové tam není ani pšouk. O celé SeaScience jen obyčejné podnikové kecy. A pokud jde o jméno Palmer Gabriel, sami vidíte, že po publicitě vůbec netouží.

Za posledních pět let se to jméno objevilo jen jedinkrát, a to ještě ve finanční rubrice The Wall Street Journal a ten článek zmiňující společnost SeaScience pojednával výhradně o jejích produktech. Nikde žádné osobní ani životopisné údaje. Toho chlapa nemají nikde ani vyfocenýho.“

Jack se opřel do opěradla a promnul si oči. Všichni tři už tvrdli celé dvě hodiny v oddělení pro styk s veřejností a žhavili browsery svých počítačů pátrajíce po článcích či zmínkách o Heleně Koenigové a společnosti SeaScience. Na zmínky o SeaScience narazili poměrně často, přišli na tucty článků, jenže ty pojednávaly jen o jejích produktech, od šamponů až po léčiva a hnojiva. O Koenigové či o Gabrielovi ani slovo.

„Zkus ještě jednou heslo Koenigová,“ navrhl Jack.

„Hele, to její blbý jméno jsme už skloňovali ve všech pádech,“ namítla Gretchen. „A prd.“

„Zkus tedy Archaeony.“

Gretchen vzdychla jako na divadle a ťukla na klávesu Hledej.

Obrazovka začala vzápětí chrlit neuvěřitelně dlouhou sadu názvů článků:

„Vetřelci na Zemi. Vědci ohlašují objev nové životní formy“ (Washington Post)

„Archaeony budou tématem mezinárodní konference“

(Miami Herald)

„Hlubokomořské organismy nabízejí klíč k původu života“ (Philadelphia lnquirer)

„Hoši, tohle je beznadějný,“ zkoušela to Gretchen.

„Kdybysme měli tuhle obrovskou hromadu přečíst, tak tu strávíme celou noc. Proč si zkrátka nepřiznáme, že jsme prošvihli polovinu noci? Proč nejdeme na kutě?“

„Počkej!“ zarazil ji náhle Gordon. „Vrať se o kus zpátky.“ Ukázal prstem na spodní okraj obrazovky a četl: „Vědec zahynul při potápění u Galapág.“ (The New York Times)

„Galapágy,“ opakoval Jack. „Právě tam našla Koenigová ty Archaeony. V Galapážské rozsedlině. Ve zlomu.“

Gretchen kliknula na název uvedeného článku a vyskočil text. Článek byl starý dva roky.

Copyright: The New York Times Rubrika: Zahraniční Titulek: „Vědec zahynul při potápění u Galapág“

Autor: Julio Perez, dopisovatel NYT Text:

Americký vědec studující podmořské organismy zvané Archaeony přišel včera o život, když se jeho jednomístná

ponorka zaklínila v podmořském kaňonu nad Galapážskou puklinou. Tělo Dr. Stephena D. Ahearna se podařilo vyzvednout až dnes dopoledne pomocí zařízení spuštěných z výzkumného plavidla Gabriella, která vyzvedla celou ponorku na hladinu. „Věděli jsme, že žil ještě několik hodin, ale nemohli jsme mu pomoci,“ řekl nám jeden z jeho kolegů

na palubě Gabrielly. „Byl lapen v hloubce šesti tisíc metrů.

Trvalo nám strašně dlouho, než se nám podařilo ponorku uvolnit a vytáhnout ji opět na hladinu.“ Dr. Ahearn byl profesorem geologie na Kalifornské universitě, San Diego.

žil v La Jolle, Kalifornie. (Konec zprávy).

Jack pronesl do nastalého ticha: „Ta loď se jmenovala Gabriella?“

Jack si s Gordonem vyměnili rychlé pohledy, oba jakoby zasaženi stejnou myšlenkou: Gabriella. Palmer Gabriell.

„Vsadím se o co chcete, že ta loď patřila SeaScience,“

prohlásil Jack. „A že na její palubě seděla Helena Koenigová.“

Gordon probíral očima obrazovku. „Tohle je taky zajímavý. Proč myslíte, že potřebovali na palubě geologa?“

„A proč teda?“ zazívala Gretchen.

„Co asi tak pohledává geolog na lodi, zkoumající podmořské hlubiny?“

„Kochal se skálama na oceánským dně,“ mínila otrávená Gretchen.

„Podívejme se teď na doktora Ahearna.“

Gretchen vzdychla. „Pánové, dlužíte mi oba jednu noc plnou krásných snů.“ Vyťukala na klávesnici heslo Stephen D. Ahearn a dala příkaz Hledej.

Opět vyběhl seznam, tentokrát kratší, jen sedm položek.

Šest článků se týkalo smrti doktora Ahearna v hlubinách u ostrovů Galapágy. Jeden článek byl ještě o rok starší. Stálo v něm:

„Univerzitní profesor prezentuje poslední objevy v oblasti výzkumu tektitů. Pronese hlavní referát na mezinárodní geologické konferenci v Madridu.“ (San Diego Union)

Oba muži zírali na obrazovku a rovnali si přečtené v hlavě.

První promluvil Gordon: „To je ono, Jacku! Přesně tohle se před náma snažili utajit!“

Jackovi se stáhlo hrdlo a odumřely ruce. Oči měl připoutané k jedinému slovo, k termínu, který mu vyjevil vše: Tektity.

Dům ředitele Johnsonova kosmického střediska Kena Blankenshipa byl jednou z rozlehlých anonymních rezidencí

prostírajících se na předměstí Clear Lake. V téže čtvrti žilo ještě mnoho jiných pracovníků střediska. Pro zapřísáhlého starého mládence Blankenshipa byl ten dům až příliš prostorný. Celá budova se topila v záři bezpečnostních světel. Proto Jack nemohl přehlédnout, že přední trávník je bezvadně zastřižen a živé ploty kolem vypěstěny s geometrickou přesností. Celý dvůr, ve tři hodiny ráno tak bohatě nasvícený, byl přesným obrazem toho, co Jack od Blankenshipova domu mohl očekávat. Kenneth Blankenship byl proslulý svým perfekcionismem o nic méně než

posedlostí, s níž přistupoval k otázce vlastní bezpečnosti.

Počítám, že nás i v tento okamžik sleduje nějaká dobře skrytá kamera, rozvažoval Jack McCallum, zatímco spolu s Gordonem Obie čekal, až se jim otevřou hlavní vrata.

Zazvonit museli několikrát, než se na zápraží objevila postavička, která se k nim zvolna blížila. Nakonec před nimi stanula Blankenshipova vlastní osoba, přesná kopie Napoleona v nočním županu.

„Jsou tři ráno,“ byla první Kenova slova. „Co tu sakra pohledáváte?“

„Musíme s tebou mluvit,“ řekl Gordon.

„Nefunguje mi telefon? Nemohli jste mi zavolat?“

„Tohle není na projednávání po telefonu. Tohle rozhodně ne.“

Všichni tři vstoupili společně do domu. Teprve když za nimi zaklaply hlavní dveře a ocitli se bezpečně uvnitř,

promluvil znovu Jack: „Víme už, co se snaží utajit Bílý dům. Víme, odkud přišla Chiméra.“

Blankenship se na něho upřeně zahleděl. Bylo vidět, že jim rázem odpustil přetržený spánek. Pak převedl pohled na Obieho, hledaje u něho potvrzení Jackových slov.

„Ano. Vysvětluje to všechno,“ převzal slovo Gordon.

„Celé to utajování ze strany USAMRIID. Taky paranoiu Bílého domu. A taky to, proč se ten organismus chová způsobem, s jakým se žádný náš doktor dosud nesetkal.“

„Na co jste tedy přišli?“ zeptal se Blankenship a zároveň jim paží pokynul, aby se posadili.

Odpovídal Jack: „Věděli jsme už, že Chiméra má lidskou, myší a obojživelnou DNA. USAMRIID nám ale odmítala a odmítá sdělit, jakou další DNA má Chiméra ve svém genomu. Jinými slovy, odmítají nám sdělit, co je ta Chiméra ve své podstatě vlastně zač a odkud pochází.“

„Naposledy jste mi tvrdili, že toho brouka vám poslala na stanici společnost SeaScience jako užitečné zatížení.

Měla to být kultura… Archaeonů?“

„To jsme si původně mysleli taky,“ pokračoval Jack.

„Jenže Archaeony jako takové nejsou člověku vůbec škodlivé ani nebezpečné. Nemohou u něj vyvolat žádnou chorobu. Proto je také NASA v pohodě přijala na palubu.

Jenže na tomhle vzorku bylo něco specifického. Něco, co nám SeaScience neřekla.“

„A to je?“

„Místo, odkud Archaeon pochází. Jeho naleziště. Je to puklina v zemské kůře u ostrovů Galapágy,“ vychrlil jedním dechem Jack.

Blankenship potřásl hlavou. „To mi nic neříká.“

„Tu kulturu našli vědci pracující na palubě výzkumného plavidla Gabriella, což je loď patřící SeaScience. Jedním z nich byl doktor Stephen Ahearn, kterého přibrali na palubu na poslední chvíli jako poradce. Do jednoho týdne bylo po něm. Jeho miniponorka uvázla na dně blízko podmořské rozsedliny a on se udusil.“ Blankenship na to neřekl nic, jen Jacka soustředěně pozoroval.

„Doktor Ahearn byl známý odborník na tektity,“

pokračoval Jack. „To jsou sklovité střípky, které vznikají při střetu meteoritu se Zemí. V téhle branži, což byla geologie meteoritů a asteroidů, byl Ahearn na slovo vzatý odborník.“

Ani na tuto informaci Blankenship nereagoval. Co to s ním sakra je? přemítal Jack. Nechápe, co mu říkám? Uniká mu význam? Spí? Řeknu mu to tedy polopatě.

„Společnost SeaScience dopravila Ahearna na Galapágy proto, že potřebovala odborný posudek od nejlepšího specialisty. Potřebovali potvrdit svou domněnku ohledně nálezu na oceánském dně. Domněnku, že našli asteroid.“

Blankenshipův výraz zůstával neproniknutelný. Tu se beze slova otočil a vydal se směrem ke kuchyni.

Jack a Gordon ho následovali a Jack pokračoval při chůzi ve vysvětlování: „Proto se Bílý dům obává Chiméry!

Protože vědí, odkud pochází. Vědí, co je to zač.“

Blankenship si ho nevšímal. Sáhl po telefonu a vytočil číslo. Po chvíli řekl do mluvítka: „Zde ředitel Johnsonova kosmického střediska Kenneth Blankenship. Potřebuji mluvit s Jaredem Profittem. Ano, vím kolik je hodin. Jde o stav nouze a prosím, abyste mne spojili k němu domů…“

Opět se odmlčel a pak náhle promluvil: „Vědí to… Ne, ode mne to nemají. Přišli na to nezávisle sami.“ Opět pauza a pak: „Jack McCallum a Gordon Obie. Ano, jsou tu se mnou, v mé kuchyni.“ Natáhl ruku a podával sluchátko Jackovi: „Chce s vámi mluvit.“

Jack vzal přístroj a představil se: „McCallum.“

„Kolik lidí kromě vás to ví?“ byla první Profittova otázka.

Z toho dotazu Jack rázem pochopil, o jak ošemetnou informaci se jedná. Řekl: „Vědí to naši lidé přes medicínu.

A taky několik dalších ze sekce biologických věd.“ Víc se mu ani nechtělo sdělovat. Dbal na to, aby nevyřkl ničí jméno.

„Můžete to všichni udržet v tajnosti?“

„Záleží na okolnostech.“

„Na jakých okolnostech?“

„Na tom, zda vaši lidé s námi budou spolupracovat.

Poskytovat nám informace.“

„Jaké byste si přál, doktore?“

„Úplný přístup. Všechno, co víte o Chiméře. Výsledky pitev. Výsledky vašich klinických zkoušek.“

„A když na to nepřistoupíme?“

„Moji kolegové z NASA začnou faxovat všechno, co je jim doposud známo, do světových tiskových agentur.“

„A sdělí jim co?“

„Pravdu. že ten organismus není z tohoto světa.“

Následovala delší pauza. Tlukot vlastního srdce slyšel Jack až ve sluchátkách. Tak co? Hádali jsme správně?

Odhalili jsme pravdu?

Pak uslyšel Profittův hlas. „Dám pokyn doktoru Romanovi, aby vám pověděl všechno, co ví. Bude na vás čekat ve White Sands.“

Klapnutí zavěšovaného telefonu. Jack položil sluchátko do vidlice a zvedl oči k Blankenshipovi. „Jak dlouho jste to věděl?“ obořil se na něj zle.

Blankenship neodpovídal, uhýbal očima a to jen zvyšovalo Jackův vztek. Jack se už nemohl ovládnout.

Pokročil hrozivě kupředu, takže Blankenship ustoupil polekaně až ke stěně.

„Jak dlouho jsi to věděl?“ zařval na něho Jack.

„Pouze několik… dní. Musel jsem podepsat prohlášení o mlčenlivosti.“

„Tam nahoře umírali naši lidé!“

„Neměl jsem na vybranou. Všichni byli vyděšeni k smrti. Bílý dům. Obrana.“ Blankenship se trochu uklidnil a konečně pohlédl Jackovi do očí. „Však pochopíte sami, o čem mluvím. Až dorazíte do White Sands.“

20. SRPNA

Jeden konec škrtidla si Emma vstrčila mezi zuby a druhým si obtočila levou paži. Záhy jí naběhly žíly na předloktí fialovými provázky. Místo pro vpich si potřela lihem a mrkla na špičku jehly. Věděla, že se teď ze všeho nejvíc podobá feťákovi. Hladově a rozhodně si vrazila jehlu do paže a vstříkla do žíly celou dávku, přičemž zároveň povolovala sevření gumového škrtidla. Když celou proceduru dokončila, zavřela oči a dovolila si unést se představou: viděla v duchu, jak se jí molekuly HCG

rozbíhají po těle, jak hledají cestičky v žilách, cévách a tepnách, jak běží k srdci a vstupují do plic, jako malé hvězdičky naděje. Prostoupí jí tak celé tělo jako hojivá záplava. Měla pocit, že už cítí účinek preparátu, že bolení hlavy ustupuje, že horečka polevuje, a snad i opouští její tělo. Ještě tři dávky. Ještě tři dny života.

Pak se jí do očí vnutila jiná představa: viděla samu sebe, jak opouští vlastní tělo, jak na sebe hledí ze strany a vidí

sebe samu ležet v rakvi. Z úst jí vystupují krvavé bubliny, svíjejí se, stáčejí a mění se ve velké červy.

Otevřela oči. V příštím okamžiku pochopila, že ji přemohl spánek. Byl to jen sen. Snila. Triko měla promáčené potem. Vzala to za dobrý příznak, svědčící o tom, že horečka ustupuje.

Promnula si spánky ve snaze zaplašit černou můru nehezkých představ a morbidních snů, ale moc se jí to nedařilo. Skutečnost a vidiny se jí smísily v hlavě v jedinou změť.

Stáhla z těla propocené tričko a oblékla si z Dianiny skříňky čisté. Pocítila, že se navzdory odporným a zastrašujícím snům spánkem osvěžila. Byla znovu ve střehu, ve formě, připravena hledat nová řešení. Přemístila se do americké laboratoře a vyvolala si na obrazovce počítače všechny soubory, týkající se Chiméry. Dobrá, tak tedy mimozemský organismus. Tuhle novinu jí sdělil kamarád Todd Cutler. Všechno, co bylo známo kolegům v NASA, jí odvysílali sem nahoru a Emma to teď měla ve svém počítači jako pod pokličkou. Probírala se teď jednotlivými soubory a doufala, že narazí na nějakou novou inspiraci, že ji osvítí nějaký nápad, nový přístup, na který dosud nikdo nepřišel.

Jenže všechno, o čem se dočítala, jí už bylo jaksi povědomé.

Nového nic.

Otevřela soubor se vzorcem genomu. Nukleotidový řetězec se zjevil na monitoru jako nekonečná řada písmenek

A, C, T, G… Genetický kód té nestvůry, alespoň jeho část.

Ta část, kterou se organizace USAMRIID uvolila sdělit pracovníkům NASA. Jako hypnotizovaná nechala Emma probíhat řady písmenek v různém uspořádání, řádku za řádkou, před svýma očima. Prohlížela si formuli nepřátelské životní formy, která si našla cestu do jejího těla, usadila se tam a počala se rozvíjet jako cizopasník. Prohlížela si a studovala klíč, vedoucí do nitra nepřítele. Ach, kdyby jen věděla, na které místo v řetězci ten klíč přiložit, kde s ním otočit!

Klíč…

Vzpomněla si na to, co předtím říkal Jack o hormonech.

Aby mohl hormon začít v organismu pracovat, musí se napojit na určitý receptor cílové buňky. Připomíná to klíč, hledající příslušný zámek, klíčovou dírku, ke které by se hodil a do které by zapadl.

Proč by měl savčí hormon typu HCG potlačovat reprodukční aktivitu cizí životní formy? přemýšlela intenzivně. Proč by měl mimozemský organismus, tak cizí a ničemu pozemskému nepodobný, být vybaven zámkem, k němuž se hodí náš klíč?

Nukleotidový řetězec se už vyroloval na obrazovce celý.

Sledovala teď blikající kurzor a soustředila se na ty pozemské druhy, na jejichž DNA už Chiméra podnikla útok.

Tím, že si ta mimozemská potvora přibrala do výbavy

pozemské geny, proměnila se dílem v myš, dílem v žábu, dílem v člověka.

Emma zapnula linku s Houstonem. „Potřebovala bych si promluvit s někým ze sekce biologických věd.“

„S někým konkrétním?“ přeptal se spojař.

„S odborníkem na obojživelníky.“

„Čekejte, Watsonová.“

O deset minut později se jí ozval RNDr. Wang ze sekce biologických věd při NASA: „Máte dotaz na obojživelníky?“

„Ano. Konkrétně na Rana pipiens, severoamerického skokana levhartího.“

„Co by vás zajímalo?“

„Co se stane, když tu žábu vystavíte působení lidských hormonů?“

„Nějakému určitému?“

„Estrogenu, například. Nebo HCG.“

Doktor Wang odpovídal obratem: „Estrogeny obsažené ve vnějším prostředí působí na obojživelníky obecně velmi negativně. Tahle otázka je docela slušně prostudovaná.

Spousta světových kapacit je toho názoru, že pokles populace žab v celosvětovém měřítku je způsobován právě estrogenními a jim podobnými látkami, které znečišťují řeky a rybníky.“

„Co je to za látky?“

„Některé pesticidy například mohou působit stejně jako estrogeny. Narušují žabí endokrinní systém a znemožňují jim reprodukci a vůbec životní rozvoj.“

„Takže je to přímo nezabíjí?“

„Ne, jen jim to znemožňuje rozmnožování.“

„žáby jsou na to obzvláště citlivé?“

„Ano. Daleko citlivější než savci. Mají totiž prostupnou kůži, takže všeliké toxiny na ně působí obzvláště zhoubně.

Je to jejich, abych tak řekl, Achillova pata.“

Achillova pata, opakovala si Emma mechanicky.

Odmlčela se a přemýšlela.

„Doktorko Watsonová?“ slyšela Wanga. „Máte ještě další dotazy?“

„Ano. Existuje nějaká choroba nebo toxin, který by zabil žábu, ale neuškodil by savci?“

„Velmi zajímavá otázka. Pokud jde o jedovaté látky, záleželo by na dávce. Jestliže žábě podáte trochu arzenu, zahyne. Jenže podáte-li větší dávku arzenu člověku, zabije ho to také. Pak ale existují mikrobiální choroby bakteriální nebo virové povahy, které zabíjejí pouze žáby. Nejsem humánní lékař, takže si nejsem absolutně jistý, zda jsou pro člověka škodlivé, či nikoli, avšak –“

„Řekl jste viry? Které konkrétně?“ přerušila ho Emma netrpělivě.

„No, třeba ranaviry.“

„Nikdy jsem o nich neslyšela.“

„Jsou známé pouze odborníkům, specialistům na obojživelníky. Jsou to DNA viry. Jsou součástí skupiny iridovirů, chápete? My máme za to, že zapříčiňují edemický syndrom u žabích pulců. Pulci se pak nafouknou a krvácejí.“

„Je to pro ně smrtelné?“

„Téměř jistě.“

„Je ten virus smrtelný také pro člověka?“

„To nevím. To asi neví nikdo. Zato vím najisto, že ranaviry vyhubily celé žabí populace v různých oblastech světa.“

Achillova pata! zaradovala se Emma. Kápla jsem na ni!

Odhalila jsem ji!

Jala se chladně rozvažovat: Chiméra připojila DNA skokana levhartího ke svému vlastnímu genomu a proměnila se tím částečně v obojživelníka. A tím pádem a logicky nabyla také jejich zranitelnost!

Zeptala se Wanga ještě: „Existuje způsob, jak získat živý vzorek těch žabích virů? Abych je proti té Chiméře nasadila?“

Tentokrát na Wangovu odpověď čekala dlouho: „Už to mám,“ oznámil konečně Wang. „To totiž ještě nikdo nezkusil. Nikdo kromě mě ještě nepřipadl na myšlenku –“

„Můžete mi ho získat?“ skočila mu do řeči Emma.

„Ano. Znám jednu laboratoř v Kalifornii, kde pracují s obojživelníky. A s živými ranaviry…“

„Tak mi je sežeňte. A povězte o tom Jackovi McCallumovi. Musí se to dozvědět co nejdříve.“

„Pan McCallum a Gordon Obie právě odletěli na základnu White Sands. Spojím se s nimi, jakmile tam dorazí.“

Vítr převaloval a proháněl pouštní druh laskavce po silničce, při jejíchž okrajích ležely nánosy navátého písku.

Oba muži minuli bez potíží první hlídku, potom i elektřinou nabitý plot a nakonec se dostali do nitra vojenského prostoru. Jack a Gordon se vysoukali z auta a zašklebili proti slunci, které bylo překryto mázdrou zvířeného písku a zbarveno do červena. Takovéhle slunko vídával Jack při západu, nikdy však v pravé poledne. Byli unaveni. Než

vyrazili ze základny v Ellingtonu, bylo jim dopřáno jen pár hodin nervózního spánku. Nyní oba cítili, jak mocně denní slunko, byť zastřené prachem, řeže do očí.

„Tudy, pánové,“ ukázal jim řidič.

Převzal si je voják a zavedl dovnitř baráku.

Tentokrát se Jackovi dostalo podstatně lepšího přivítání než při jeho první návštěvě. V hale je vítal osobně doktor Issac Roman, i když se při tom netvářil nijak nadšeně.

„Vstup dovnitř máte povolen jen vy, doktore McCallume,“ oznámil vzápětí doktor Roman. „Pan Obie si bude muset počkat zde. Tak zněla dohoda.“

„O žádné takové nevím,“ opáčil obratem Jack.

„Uzavřel ji pan Profitt, vaším jménem. Jeho rozhodnutí dovoluje vstoupit do této budovy jen vám. Nu, nemám moc času, takže bychom mohli začít hned, ať to máme za sebou.“

Otočil se a vykročil k výtahům.

„Jacku, prohlídni si pečlivě a zblízka tu jeho standardně přiblblou vojenskou prdel,“ sykl mu zblízka do ucha Gordon. „Jen jdi, Jacku, já tady klidně počkám,“ dodal nahlas na celou chodbu.

Jack se vydal za Romanem.

„První zastávku uděláme v druhém podzemním podlaží,“ sdělil mu Roman. „Tam držíme naše pokusná zvířata.“ Výtah sjel dolů a dveře se otevřely. Oba vystoupili, aby vzápětí narazili na skleněnou stěnu těsně před sebou.

Stěna sloužila zároveň jako pozorovací okno.

Jack přistoupil těsně ke sklu a začal si prohlížet laboratoř. Uvnitř pracovalo na tucet pracovníků. Všichni byli navlečení do ochranných biologických kombinéz. V

klecích spatřil Jack opice druhu chápan a psy. Bezprostředně z druhé strany tlustého skla spatřil Jack klícku s krysami.

Roman na ně ukázal prstem. „Na každé kleci najdete datum, kdy jim byla aplikována infekce.

Neznám lepší způsob, jak vám předvést zabijáckou povahu Chiméry.“

V kleci označené tabulkou Den 1 bylo šest krys.

Vypadaly naprosto zdravě a vesele se bavily pobíháním v otáčecím kole.

Na zvířátkách umístěných v klícce s označením Den 2

už byly patrny první příznaky nemoci. Dvě ze šesti krys se chvěly po těle a oči měly zbarvené do červena. Ostatní čtyři se nakupily na jednu hromadu a třásly se ve smrtelné křeči.

Doktor Roman se ujal slova. „První dva dny jsou pro Chiméru fází reproduktivní. Rozumějte, je to přímo opačný průběh vývoje, než jak jej známe na Zemi. Tady musí živočich napřed dosáhnout zralosti a až poté se může rozmnožovat. Chiméra se napřed rozmnožuje a až potom dospívá. Dělí se úžasnou rychlostí. Během čtyřiceti osmi hodin vytvoří sto svých vlastních kopií. Larvičky jsou napřed

docela

mikroskopické

a

lidskému

oku

nepostřehnutelné. Jsou tak drobounké, že je klidně vdechnete, nebo vám proniknou do těla skrz sliznice, aniž si toho vůbec všimnete. Ale, už jste infikován.“

„Znamená to, že ty potvory jsou nositeli infekce již v raném stadiu svého života?“

„Jsou infekční ve všech stadiích svého života! Stačí, když se dostanou do vzduchu. Zpravidla k tomu dojde při úmrtí hostitele, nebo několik dnů poté, když tělo oběti pukne. Jakmile vás Chiméra napadne, jakmile vás nakazí, jakmile se ve vašem těle rozmnoží, každá její kopie zahájí svůj samostatný růst. A začne se vyvíjet do podoby…“ Tady

se Roman zarazil. „My vlastně nevíme, jak to nazvat. Váčku na vajíčka? Třeba. Protože uvnitř těch váčků se vyvíjí jejich larva.“

Jack stočil pohled ke klícce s označením Den 3.

Všechny myši v kleci se svíjely a mrskaly nožkama jako pod opakovanými elektrickými šoky.

Doktor Roman pokračoval ve výkladu. „Třetího dne už

larvy rostou jako o závod. Nahrazují mozek oběti svými vlastními těly. Dezorganizují neurologický systému hostitele a ničí jeho funkce. Čtvrtého dne pak…“

Postoupili o kus dál ke čtvrté kleci. Všechna pokusná zvířata, kromě jedné myšky, byla už chcíplá. Jejich mrtvolky však nikdo neodklízel: myši ležely s nožkama ztuhle nataženýma a hubičkami rozevřenými.

Zbývalo projít ještě tři klece. Zvířata tam ležela netknuta, aby personál mohl pozorovat postup jejich rozkladu.

Jack viděl, že pátého dne se mrtvá těla začínala nadýmat. Šestého dne se bříška nafoukla do neuvěřitelných rozměrů. Kůže se napjala k prasknutí. Z očí vytékala zvířátkům hustá tekutina. Stejná se jim blyštila na nozdrách.

A sedmého dne…

Jack se zastavil před oknem a hleděl do sedmé klece.

Potrhaná těla ležela na dně jako vyfouknuté a splasklé balony. Kožíšky a kůže byly roztrhané a obnažovaly černou kaši rozteklých vnitřností. Na čumáčku jedné z myší se

usadila želatinová masa složená z matných kuliček. Kuličky se chvěly jako živé.

„Váčky s vajíčky,“ řekl Roman. „V této fázi je mrtvolka už zcela zaplněna vajíčky. Ta rostou bleskovým tempem.

živí se vnitřními orgány hostitele. Jeho svaly, tkáněmi.“

Podíval se na Jacka. „Víte něco o životním cyklu parazitických vos, doktore?“

Jack potřásl záporně hlavou.

„Dospělá vosa injektuje svá vajíčka do živé housenky.

Vosí larvy v ní rostou a živí se hemolymfatickými tekutinami svého hostitele. A po celou tu dobu je ta housenka živá. Chová v sobě cizopasníka tak dlouho, dokud jeho larvy nevyrazí ven a svého hostitele nezabijí…“ Roman se zahleděl na tělíčka mrtvých krys. „Tyhle larvičky, co se na nich usadily, se také rozmnožují a vyvíjejí uvnitř těla své živé oběti. Nakonec jí přivodí smrt. Všechny se nacpou do jeho lebeční dutiny. Ukusují z jeho mozku. U člověka ničí vlásečnice a způsobují mu nitrolebeční krvácení. Tlak v lebce narůstá. Cévky v očích to nevydrží a začnou praskat.

Člověk pak trpí oslepujícími bolestmi hlavy a ztrátou orientace. Potácí se jako opilý. Do tří, maximálně do čtyř dnů zemře. Ale jako by toho ještě nebylo dost. Cizopasník pokračuje ve vývoji a živí se jeho mrtvolou. Potom napadne jeho DNA. A tu potom následně použije k akceleraci svojí vlastní evoluce.“

„Evoluce k čemu?“

Roman pohlédl zpříma na Jacka. „Konečný cíl vývoje zatím neznáme. S každou novou generací přibírá Chiméra od svého hostitele novou DNA. Chiméra, s níž pracujeme nyní, není totožná s tou, od níž jsme začali. Její genom je nyní složitější. Je to vyspělejší životní forma.“

Stále více a více podobná člověku, napadlo Jacka.

„A to je důvod, proč to všechno musíme držet v absolutní tajnosti,“ uzavřel Roman. „Kdejaký terorista, kdejaká nepřátelská země by si mohli v klidu doplout ke Galapágám a nakopat si tam libovolné množství těchhle nestvůrek. Jen domyslete, kdyby se tahle potvora dostala do nepravých rukou…“ Roman se efektně odmlčel a nechal na Jackovi, aby si následky představil sám.

„Čili, jestli tomu dobře rozumím,“ rozvažoval nahlas Jack, „nic, co je v tom organismu, nevytvořil záměrně člověk?“

Roman přikývl: „Organismus byl objeven čirou náhodou ve zlomu zemské kůry. Na povrch ho vytáhla loď Gabriella. Zprvu si doktorka Koenigová myslila, že narazila na nový druh Archaeonů. Jenže byla na omylu, našla tohle!“ Roman vrhl pohled na chvějící se kaši složenou z blýskavých kuliček. „Po tisíce let byla ta potvora uvězněna ve zbytcích asteroidu na oceánském dně. V hloubce šest a půl tisíce metrů pod hladinou oceánu. Právě ta nesmírná hloubka, v níž ležela, představovala naši bezpečnostní

pojistku. Měli jsme zkrátka z pekla štěstí, že se ten asteroid zřítil do oceánské hlubiny, a nikoli na pevninu.“

„Teď teprve bych chápal, jak jste přišli na nápad vyzkoušet přetlakovou komoru.“

„Po celou tu dobu, po dlouhá tisíciletí, žila Chiméra ve zlomu kůry zemské, aniž komu škodila. Byla neškodná, nebo, jak my lékaři hezky říkáme, benigní. My jsme jaksi doufali, že když ji opět vystavíme těm děsným tlakům, na které je zvyklá, mohli bychom ji zase zneškodnit.“

„Podařilo se to?“

Roman potřásl hlavou. „Pouze dočasně. Ten vzorek, který nám přivezl raketoplán z kosmu, už není, čím býval.

Byl definitivně modifikován v důsledku účinku mikrogravitace. Když se totiž dostal nahoru na kosmickou stanici, spustil se z nějakého důvodu jeho reprodukční mechanismus. Vypadá to, jako by byl předprogramován tak, aby rozséval smrt, jakmile bude vystaven účinkům mikrogravitace, čili beztíže. Jen co taková situace nastane, spustí se automaticky smrtící program.“

„Jak dlouho může taková přetlaková léčba působit?“

„Infikované myši zůstanou zdravé, pokud je držíme v hyperbarické komoře. Takto se nám daří udržovat je při životě už celých deset dnů. Jakmile ale jednu z nich zkusmo vyjmeme, v tu ránu se v ní obnoví zhoubné procesy. V

plném rozsahu a plnou silou.“

„Zkusili jste nasadit ranavirus?“ zeptal se Jack. Právě před hodinou telefonoval Jackovi dr. Wang ze sekce biologických věd a informoval ho o posledních poznatcích ohledně protivirů. Současně byl virus obojživelníků letecky přepravován do laboratoří doktora Romana. „Naši vědci totiž věří, že by ranavirus mohl působit jako protilátka,“

oznámil Romanovi Jack.

„Teoreticky ano. Jenže na vyslání záchranného raketoplánu ke stanici je příliš brzy. Než tak učiníme, musíme mít důkaz, že ranavirus má prokazatelně žádoucí účinek. V opačném případě bychom riskovali životy posádky dalšího raketoplánu… K otestování účinku toho viru potřebujeme čas. Nejmíň několik týdnů.“

Emma nemá k dispozici týdny, věděl okamžitě Jack.

Dávky hormonu HCG, které si aplikuje, jí vystačí na pouhé tři dny. Mlčky hleděl na mrtvá tělíčka pokusných zvířátek.

Na hrozny vajíček, která vypučela na jejich hlavičkách.

Bože, kde se prodává čas, abych si ho mohl koupit!

Čas. Něco mu na tom začalo vadit. Něco tu nehraje.

Něco v tom, co právě vyslovil Roman. „Říkal jste, že myši přežívají v přetlakové komoře už deset dnů? Jsou živé?“

„Správně.“

„A je tomu zrovna deset dní, co se rozbil Discovery!“

Roman uhnul pohledem. Jack se na něj obořil: „Tyhle testy s přetlakovou komorou jste plánovali od samého počátku. To znamená, že jste už museli vědět, s čím máte tu

čest. Počítali jste s jejich provedením ještě dřív, než jste provedli pitvy zahynulých astronautů!“

Roman se beze slova otočil k Jackovi zády a vydal se směrem k výtahu. Zprudka vydechl, když ho Jack chytil za límec a otočil trhnutím k sobě.

„To nebylo komerční užitečné zatížení!“ zařval Jack.

„že ne!“

Roman se vytrhl ze sevření a odskočil ke zdi.

„To Pentagon použil společnost SeaScience jako krycí organizaci,“ vykřikoval mu do tváře na chodbě Jack. „Vy, vojáci, jste té společnosti zaplatili, aby pod svým jménem poslala nahoru vaši zásilku! Aby se utajilo, že tahle lidstvu nepřátelská životní forma je zajímavá pro vojáky.“

Roman se pohnul k výtahu, směrem k únikovému východu.

Jack ho stačil chytit zezadu za laboratorní plášť a znovu si ho přiškrtit u krku: „Nešlo o žádný akt bioterorismu. Šlo o vaši podělanou chybu!“ vztekal se mu Jack přímo do ucha.

„Nemůžu… nemůžu dýchat,“ ozval se tenkým hláskem Roman.

Jack ho pustil. Roman se už nepokusil o únik. Nohy pod ním povolily a nečekaně se sesul podél zdi na podlahu do sedu. Chvíli popadal dech a jen tam tak mlčky a zhrouceně seděl Jackovi u nohou. Když znovu promluvil, zmohl se jen na zašeptání.

„Nemohli jsme tušit, co to provede. Jak se to bude ve stavu beztíže měnit…“

„Ale věděli jste, že se jedná o mimozemský organismus!“

„To ano.“

„A věděli jste, že je to Chiméra. že už má v sobě DNA z obojživelníků.“

„Ne. Ne! To jsme nevěděli.“

„Nedělejte ze mě blbce.“

„Dodnes nevíme, jak se do jejího genomu dostala žabí DNA. Muselo k tomu dojít v laboratoři Koenigové. Došlo k nějaké chybě. K přehlédnutí. Koenigová našla organismus ve zlomu, a právě ona si jako první uvědomila, o co jde.

Společnost SeaScience ihned pochopila, že po tom my skočíme jak hladoví. Mimozemský organismus! Božínku, jak by nás to nemělo zajímat? Od té chvíle platí vojáci její experimenty se stavem beztíže prováděné na letounu KC-135. Zaplatili jsme také zaslání vzorku na ISS. Přirozeně jsme to nemohli poslat jako vojenskou zásilku. Bylo by příliš mnoho dotazů, příliš mnoho dozorčích výborů. NASA by se začala zajímat o to, co si armáda slibuje od nevinných a neškodných mořských mikrobů. Na užitečná zatížení od soukromého sektoru se ale nikdo zvlášť neptá. Tak to odjelo jako komerční zásilka. Garantem experimentu byla SeaScience.

A

doktorka

Koenigová

hlavním

výzkumníkem.“

„Kde je Koenigová teď?“

Roman se začal pomalu zvedat na nohy. „Je po smrti.“

Jacka to div neporazilo. „Na to vám neskočím.“

„Zahynula nešťastnou náhodou.“

„To vám mám věřit?“

„Je to pravda.“

Jack chvíli studoval výraz Romanovy tváře a usoudil, že tentokrát nelže.

„Došlo k tomu před dvěma týdny v Mexiku,“

pokračoval Roman. „Krátce poté, co podala v SeaSience výpověď. Jela taxíkem. Taxík byl při bouračce totálně zničen.“

„A to vloupání bandou z USAMRIID do její laboratoře?

Vás nezajímaly její pokusy, že ne? Chtěli jste v první řadě zničit veškerou dokumentaci, mám pravdu?“

„Mluvíme tu o nepřátelské životní formě, doktore! O

organismu daleko nebezpečnějším, než jsme kdy mohli tušit.

Ano, uznávám, že ten experiment byl omyl. Katastrofa, Dokážete si ale představit, co všechno by následovalo, kdyby se takové informace dostaly k uším světových teroristů?“

Tak proto nechali lidi z NASA záměrně tápat. Proto jim nechtěli nikdy říct plnou pravdu, domýšlel se Jack.

„Pane doktore, musím vám ale říct, že to nejhorší jste ještě neviděl,“ řekl náhle Roman už vyrovnaným tónem a konečně vstal.

„Co může být horšího?“

„Ukážu vám ještě něco.“

Vstoupili do výtahu a Roman stiskl tlačítko. Spustili se do podzemí ještě o jedno podlaží níže. Ještě hlouběji do pekla, napadlo Jacka. Stejně jako o patro výš narazili při výstupu z kabiny výtahu ihned na protější skleněnou stěnu.

Také zde se uvnitř pohybovali laboranti výhradně v kosmických kombinézách. Roman stiskl tlačítko vedle okna a promluvil do intercomu: „Přineste nám jeden vzorek.“

Jeden z laborantů přikývl. Přešel k rozměrnému trezoru, zastínil tělem zámek, navolil kombinaci čísel a po otevření masivních dveří zmizel uvnitř. Když se znovu objevil, pochopil Jack, že v neforemné kombinéze se skrývá laborantka. Tlačila před sebou vozík podobný těm v samoobsluze, jenže na jeho sítu ležel těžký ocelový kontejner. Laborantka manévrovala vozík tak, že se záhy ocitla z druhé strany těsně u skleněné přepážky, která je navzájem oddělovala. Skrz hledí helmice pohlédla na doktora Romana. Ten přikývl.

Laborantka odklopila svrchní víko ocelového boxu, vyňala odtud válec z plexiskla a položila ho vedle ocelové schránky na síto vozíku. Obsah průhledného válce byl nyní vystaven pohledu všech, vznášel se volně a splývavě v čirém formalinovém roztoku.

„Tohle jsme našli a vypreparovali z páteřní oblasti astronauta Keniči Hiraie,“ sdělil Roman Jackovi. „Při nárazu

raketoplánu Discovery o zem to před zničením zaštítila páteř. Když jsme tu… záležitost… vyňali, byla ještě živá, i když zjevně v posledním tažení.“

Jack chtěl něco říct, ale slova mu uvázla v hrdle. Slyšel jen sykot ventilace a šum vlastního tepu. Vše ostatní bylo potlačeno hrůzou z pohledu, který se nyní naskytl jeho očím.

Zíral nevěřícně na průhledný válec.

„Larvy se vyvinou až do této podoby,“ pravil doktor Roman nevzrušeně. „Takhle vypadá další stadium vývoje.“

Tímto okamžikem Jack pochopil mnohé z toho, co se dosud odehrálo. Důvody nejpřísnějšího utajování. To, co se nabízelo jeho zrakům, naložené do formalinového nálevu, svinuté ve válcovité cylindrické nádobě, vysvětlovalo všechno. I když bylo patrno, že během extrakce z astronautova těla utrpěl vzorek úhonu, základní rys, jeho základní obrysy ho nenechaly na pochybách. Byla tam skelná pokožka obojživelníka. Larvální ocásek. A také zárodečný, nicméně dobře patrný náznak formující se svinuté páteře, nikoli žabí, ale daleko strašidelnější, protože její genetický původ byl už zřejmý. Savec, napadlo Jacka.

Možná dokonce člověk? Podoba zárodku napovídala, že by mohl nakonec vyrůst do podoby svého mrtvého hostitele.

Jack se domýšlel, že tento organismus, jestliže dostane příležitost pást se na dalších vzorcích DNA, přijme zároveň i jejich tvářnost. Může atakovat DNA libovolného živočicha na zemi, přijmout libovolnou podobu či tvar. Nakonec se

vyvine do takového stadia, kdy mu nebude zapotřebí žádný hostitel, do jehož podoby by se dosud vtěsnával a vyrůstal.

Získá svou vlastní existenci. Stane se soběstačným.

Nezávislým. Možná dokonce inteligentním!

A Emma, jeho Emma, je nyní živou sádkou pro rozvoj těchhle kříženců a její tělo výživným zámotkem, v němž si ta potvora hoví, vyvíjí se a roste.

Jack stál na okraji letištní plochy už hodnou chvíli, a přesto ho třas, který se ho zmocnil uvnitř budovy, ne a ne opustit. Postával vedle Gordona Obieho a spolu s ním pozoroval vzdalující se armádní džíp, který je vyvezl zpátky na leteckou základnu White Sands, vyklopil je tu, na místě se otočil a nyní mizel v oblacích prachu opět k horizontu.

Vítr se mezitím usadil a Jack bez tmavých ochranných brýlí slzel pod palčivými paprsky pouštního slunce. Chvílemi se mu zdálo, že se poušť chvějivě potápí a mizí jakoby pod vodní hladinu, aby se opět objevila v horoucí výhni.

Jack se otočil ke Gordonovi. „Nic jiného nám nezbývá.

Musíme to udělat.“

„Sto a jedna věc může selhat,“ mínil Gordon.

„Tak je tomu vždycky. Při každém startu. Při každé misi. Proč by to mělo být tentokrát jiné?“

„Protože tentokrát není žádná záloha. žádný východ z nouze. žádná bezpečnostní pojistka. Je to čistý hazard a chceš-li znát můj odborný názor, kovbojská akce.“

„Což celou věc zjednodušuje. Jakže zní jejich motto: „Menší, rychlejší, levnější!“

„Dobrá,“ promluvil opět Gordon. „Připusťme na chvíli, že nevyletíš do povětří hned na startovacím podstavci.

Připusťme na chvíli, že tě naše slavné vojenské letectvo nesejme hned po startu. I když se tam jakž takž v pořádku dostaneš, teprve začneš čelit největšímu riziku: totiž

problému, jestli ten ranavirus jako protilátka vůbec zabere.“

Na to řekl Jack. „Od samého počátku, Gordone, tu byla jedna věc, která mi ne a ne jít do hlavy, a totiž: proč se do toho genomu dostala DNA obojživelníků? Jak se Chiméra dostala k žabím genům? Roman si myslí, že to byla náhoda.

Snad jakási chyba či omyl, ke které došlo v laboratoři.“ Jack přistoupil až těsně ke Gordonovi, div že ho nechytil za klopu saka. „Já si vůbec nemyslím, že šlo o náhodu nebo chybu. Já jsem přesvědčený, že doktorka Koenigová zavedla do toho organismu žabí geny jako konečnou pojistku!“

„Nechápu,“ řekl Gordon.

„Jsem si jist, že přemýšlela a hleděla dopředu, k možným rizikům a nebezpečím. Uvažovala například, co by mohlo nastat, kdyby se ta potvora začala měnit v něco neznámého v podmínkách mikrotíže či beztíže. Kdyby se vymkla jakékoli kontrole. Pro ten případ měla Koenigová

připraveno řešení: zabít ji. Mít připravená zadní vrátka k obrannému valu Chiméry. A teď jsme na to kápli!“

„žabí viry?“

„Budou účinkovat, Gordone. Musí účinkovat. Vsadím na to svůj život.“

Větrný vír ne nepodobný malému tornádu se mezi ně vetřel a vmetl jim do tváří horký a zvířený červený prach.

Gordon se odvrátil směrem k letištní ploše, kde na konci startovací dráhy na ně čekala té-třicet osmička, kterou sem přiletěli z Houstonu.

„Toho jsem se u tebe nejvíc obával,“ pravil Gordon Obie ztěžka.

Kapitola 26

22. SRPNA

Casper Mulholland ucucával už z třetího pytlíku kyselých bonbonů a ani nevnímal, že žaludek se mu pozvolna proměňuje v nádrž na kyseliny. Apogee II se blyštila ve slunci jako plášť střely, s patou opřenou o pouštní písek a špičkou zamířenou k nebesům. Přesto raketa nepůsobila nijak oslňujícím dojmem, nejméně pak na nespočetné přítomné diváky. Většina z nich dávno přivykla

ohlušujícímu zemětřesnému řevu motorů nosných raket vypouštěných z kosmodromů NASA. Nechávali se opájet pohledy na majestátní sloupy ohňů vystupujících z pomocných startovacích motorů, vynášejících vzhůru kosmické raketoplány. Apogee II, nabízející se jejich zvědavým zrakům, se nijakému raketoplánu ani nepodobala.

Vypadala spíše jako rakety, jaké vypouštějí děti za městem o víkendech. Casper Mulholland si nemohl nevšimnout rozčarování zračícího se v očích masy návštěvníků, kteří se teď zvolna soukali po schodech vzhůru na narychlo postavenou tribunu a prohlíželi si nevábný pouštní terén až k dalekému horizontu. Startovací plošina se před nimi krčila vzadu dole. Potíž je v tom, přemítal Casper, že všichni by to chtěli obrovský. Všichni jsou posedlí velikostí a silou. Je-li něco malé, třebaže elegantně jednoduché, tak je to jednoduše nezajímá.

Dorazil další mikrobus a vysypal z útrob čerstvou dávku návštěvníků. Všichni jako na povel pozvedali dlaň k očím a kryli si je před ostrými pronikavými paprsky ranního pouštního slunce. Casper rozeznal na první pohled Marka Lucase i Hashemi Rashada, podnikatele, kteří se k nim přišli na Apogee podívat před třemi týdny. Když ti dva poprvé pohlédli směrem ke startovací plošině, také v jejich očích četl Casper odlesk rozčarování.

„Blíž nás už k tomu startu nepustíte?“ zněla první Lucasova otázka.

„Obávám se, že nikoli,“ odpovídal Casper. „Je to pro vaši vlastní bezpečnost. Raketa je naplněná výbušným palivem až po okraj.“

„Jenže já jsem věřil, že nám dáte důvěrně nahlédnout do průběhu vaší odpalovací operace…“

„Všechno uvidíte zblízka v našem řídicím středisku. Je stejné jako řídicí středisko v Houstonu. Jakmile se raketoplán zvedne, odvezeme vás do naší budovy a budete moci sledovat, jak ho navádíme na nízkou oběžnou dráhu.

To je totiž ta pravá zkouška našeho systému, pane Lucasi.

Vypustit raketu dnes dokáže každej čerstvě vyštudovanej inženýr. Ale dostat ji řádně na žádanou dráhu a potom ji navést tak, aby se přiblížila ke kosmické stanici, to už se musí něco umět! Proto jsme taky posunuli náš demonstrační start o čtyři dny kupředu, abychom se trefili do toho pravého startovacího „okna“ pro let ke stanici ISS.

Abychom vám předvedli, že náš bumbrlíček je schopen dokonalého přiblížení. Dá si se staničkou jednoduše rande.

Jedním slovem, Apogee II je přesně ten ptáček, jaký NASA potřebuje a hodlá od nás koupit.“

„Ale vy se nechystáte na stanici přistát, že ne?“ zajímal se Rashad. „Informovali mne, že mezinárodní stanice je v jakési karanténě.“

„Přistát u stanice nehodláme. Apogee II je pouhý prototyp. Ani by u stanice přistát nemohl, protože nemá patřičné stykovací zařízení. My ho akorát navedeme do

bezprostřední blízkosti stanice, abychom celému světu ukázali, že na to máme, že to dokážeme, kdykoli si zamaneme. Víte, už sám fakt, že dokážeme zkrátit termín startu promptně a na požádání, tedy urychlit ho, je naší nejlepší prodejní vizitkou. Když už hovoříme o letech do kosmu, největší devízou v tomhletom podnikání je pružnost! V kosmické branži vyjde vždycky něco šejdrem, vždycky se najde nějaké to překvápko. Například ta motocyklová havárka mého partnera!

I když pan Obie teď leží v nemocnici s polámanou pánví, náš start jsme přesto nemuseli odložit. Celý průběh letu jsme schopni řídit odsud ze země. Pánové, tomu já říkám pružnost!“

„Já bych pochopil,“ pokračoval Lucas, „kdybyste start odložili na později kvůli špatnému počasí, například. Ale proč jste ho urychlovali o čtyři dni? Kvůli vašemu časovému posunu sem nemohli tak narychlo přijet někteří naši obchodní partneři.“

Casper cítil, že mu kyselé žaludeční šťávy, mohutně posilované spotřebovaným množstvím bonbonů, stoupají jícnem až do hrdla. „Na to je jednoduchá odpověď, pane Lukasi,“ protáhl Casper. Udělal pauzu, vytáhl z kapsy kapesník a otřel si opocené čelo a pak pokračoval: „Je to v tom startovacím okně, o kterém jsem mluvil. Víte, rovina oběžné dráhy kosmické stanice je vůči zemskému rovníku nakloněna pod úhlem padesáti jednoho a šesti desetin

stupně. Když se podíváte na rozloženou mapu zeměkoule, zjistíte, že stanice na ní svou polohou kreslí sinusoidu, s výkyvy do 51,6 stupně k severu a o stejnou veličinu k jihu.

Vzhledem k tomu, že se Země otáčí kolem své osy, stanice se při dokončení každého celého oběhu kolem Země ocitne nad jiným zeměpisným bodem. Další složitost vzniká tím, že Země nemá dokonale sférický tvar. Dohromady vzato, když

oběžná dráha stanice protne místo nad vaší startovací základnou, nastane nejvhodnější moment k odpálení rakety.

Jestliže teď sečtete všechny ovlivňující faktory, máte na vybranou z několika možností. Dále můžete vybírat mezi denní a noční dobou startu. Krom toho tu máte ještě přípustné startovací úhly. V úvahu pak ještě vezmete poslední předpověď počasí…“ Casper si všiml, že se pohledy obou klíčových návštěvníků začínají rozbíhat do stran. Konstatoval s uspokojením, že se mu podařilo je unavit.

„Úhrnem tedy vzato,“ uzavřel Casper už s pocitem hlubokého ulehčení, „nám výpočet nejvhodnější doby startu vyšel na hodinu há, což je sedmá hodina a desátá minuta za rozbřesku právě dnešního rána. Věřím, že je vám to už

jasné.“

Lukas se zatvářil jako právě probuzený pes. „Och ano.

Děkujeme vám.“

„A přesto,“ vmísil se vždy nespokojený Rashad, „přesto bych se rád dostal co možná nejblíže ke startovací plošině.“

Rashad upíral zrak k raketoplánu, který se leskl na vzdáleném horizontu. „Z téhle dálky není prakticky na co koukat, není-liž pravda? Celá ta věc je taková maličká…“

Casper dokázal vyloudit na tváři úsměv a dbal na to, aby doň nepronikly jeho kyselé žaludeční šťávy. „Však víte, pane Rashade, co se říká: na velikosti až tak nesejde, záleží na tom, co s tím dokážete.“

Moje poslední šance, pomyslil si Jack. Kapka potu mu sjela po pravém spánku a vsákla se do měkkého obložení astronautické přilby. Jack vůlí uklidňoval svůj pádící tep, jenže srdce si nedalo poručit. Jelo na plné obrátky a snažilo se vyskočit mu z hrudi. Kolik dlouhých let snil Jack o tomto okamžiku. Sedí v křesle kabiny připoután popruhy, hledí přilby spuštěné, v uších sykot vháněného kyslíku, s odpočtem blížícím se nule. V těch snech nebylo místo pro nějaké strachy, jen pro vzrušení. A pro velké očekávání. S

nějakým strachem Jack ani nepočítal.

„Jsi na té minus pět. Poslední šance zastavit odpočítávání.“ To byl hlas Gordona Obieho, který mu vnikal ze sluchátek přímo do mozku. Po celou dobu letové přípravy dával Gordon Jackovi opakovaně příležitost start odvolat, zastavit odpočet, změnit rozhodnutí. Začal s tím ještě během jejich společného letu z White Sands do Nevady. Pak znovu v časných ranního hodinách, kdy se Jack už začal

připravovat zde, v hangárech společnosti Apogee Engineering. A pak ještě jednou během jízdy přes černý písek pouště k odpalovací rampě. Teď tedy nastal poslední rozhodný okamžik.

„Celý odpočet ještě můžeme zastavit,“ hlásil mu Gordon Obie. „Můžeme zrušit i celou misi.“

„Jsem stále v režimu připraven,“ odpověděl Jack.

„Dobrý, Jacku. Tohle je náš poslední hlasový kontakt. Od této chvíle neexistuje žádné přímé spojení, žádná komunikace. žádné spojení se Zemí, ani se stanicí, nebo je to všechno v háji. Jestli zaslechneme tvůj hlas, jestli jenom pípneš, v ten moment zrušíme celý let a vrátíme tě dolů.“

Jestli to ještě vůbec dokážeme, pomyslil si Gordon Obie, ale pomlčel. „Je mi to jasné,“ odpověděl Jack.

Po chvíli promluvil do sluchátek ještě Gordon. „Jacku, nemusíš do toho jít. Nikdo to od tebe nežádá.“

„Heleďte, spusťte to už. Už tu zatracenou svíčku zapalte, jo?“ Gordonův těžký vzdech se k němu donesl jasně a čistě. „Dobře. Máš povolený start! Jsme na té minus tři minuty a odpočet pokračuje.“

„Díky, Gordie. Za všechno dík.“

„Mnoho štěstí a zlom vaz, Jacku McCallume!“ Spojení se přerušilo. Tak tohle byla možná poslední slova, poslední zvuk lidského hlasu, které jsem v životě zaslechl, napadlo Jacka. Od této chvíle bude jedinou nitkou, spojující ho se Zemí, proud písmenek, čísel a dat, vyskakující před ním na

obrazovce, povely a příkazy pro Apogee z pozemního kontrolního střediska, jež budou vtékat do navigačních a řídicích systémů raketoplánu. Celá loď se bude řídit sama.

Jack bude na palubě jen za slepého pasažéra.

Zavřel oči a zaposlouchal se do rytmu vlastního srdce.

To kupodivu zpomalilo svůj tep. Cítil se pojednou podivuhodně klidný, připravený přijmout nevyhnutelné a osudové, ať má jakoukoli podobu. Slyšel jen klapání a cvakání spínaných přístrojů a systémů, jak se loď chystala ke skoku do vzdušného moře. Bezoblačné nebe nad hlavou si představil jako moře, do něhož se musí skokem vnořit, aby se vynořil na protější straně do chladného a otevřeného vakua kosmu. Na té straně, kde umírá jeho žena.

Dav diváků tísnící se na nevelké tribuně ztichl. Měli před sebou instalovanou obrazovku monitoru, na níž se jim v uzavřeném videookruhu promítal obraz hodin, odpočítávajících minuty a vteřiny do odpálení. Časový údaj ukazoval čas té minus šedesát sekund a padal dále nezadržitelně směrem k nule. Blíží se startovací okno, uvědomil si Casper, jemuž na čele vyrazila čerstvá dávka potu. Hluboko v srdci nedokázal nikdy uvěřit tomu, že se této osudové chvíle někdy dočká. Mohl spíš počítat s odkladem, s odvoláním letu, s definitivním zrušením mise. S

tímhle proklatým přístrojem zažil už tolik zklamání, tolik

rozčarování a smůly, že mu strach stoupal k hrdlu jako žluč.

Vrhl rychlý pohled stranou směrem k divákům na tribuně a spatřil, že mnozí z nich si jen pro sebe odpočítávají pohybujícími se rty jednotky odtikávajících vteřin. Poté se němý odpočet proměnil v pravidelné hlasité počítání: „…

dvacet devět… dvacet osm… dvacet sedm…“

Šepot sílil a poznenáhlu se měnil ve sborovou recitaci, nabývající na síle s každou ubíhající vteřinou: „Dvanáct!

Jedenáct! Deset!…“

Casperovi se roztřásly ruce neovladatelným třesem.

Musel uchopit tyč zábradlí přeď sebou, aby si toho nikdo nepovšiml. V konečcích prstů nadále cítil svůj pádící pulz.

„Sedm! Šest! Pět!…“

Zavřel pevně oči. Bože můj, do čeho jsme se to pustili?

„Tři. Dva. Jedna!“

Zástup vtáhl jedním společným nádechem vzduch.

Casper uslyšel, že se přes něj valí zvuková vlna, vyvolaná řevem zapínaných motorů a otevřel oči. Když zaostřil pohled, spatřil ohnivý ohon, stoupající hbitě k nadhlavníku.

Teď, teď k tomu může dojít každou osudovou sekundu.

Oslepující exploze, zákmit světla, poté se zpožděním dorazivší zvuková vlna jako ohlas výbuchu bušícího do jejich nevěřícných a zoufalých uší. Vzpomněl si: přesně takhle se to odehrálo s Apogee I.

Casper soustředěně zíral. Ohnivý ohon pokračoval nerušeně po své nebeské dráze směrem vzhůru, stále vzhůru,

až se proměnil v pouhý maličký bílý bod na temně modrém pozadí nebeské báně. Setrval s hlavou zvrácenou k obloze.

Na záda mu dolehlo těžké plácnutí. Bryskně se ohlédl a spatřil zářící tvář Marka Lukase. „Tak jdeme, Mulhollande!

Panečku, jaký to bezchybný start!“

Casper si dovolil ještě jeden pohled nahoru k mizející raketě. Ještě stále se nic nestalo. Stále ještě žádná exploze.

„Ale počítám,“ pokřikoval vedle něho nadšeně Lucas, „že vy jste si žádnou pochybnost nikdy ani nepřipustil, viďte?“

Casper naprázdno polkl a prohlásil s jistotou: „Na to můžete vzít jed.“

Poslední dávka…

Emma si vpíchla jehlu do žíly a pomalu do ní vyprazdňovala obsah injekční stříkačky. Jehlu vytáhla, na ranku přiložila smotek gázy a sevřela paži v lokti, aby měla volnou ruku k odložení jehly. Celou proceduru prováděla Emma spíše jako slavnostní mši, vážně a s úctou, s vědomím, že každý z těch úkonů vykonává naposledy v životě: zavedení jehly, tlak na píst stříkačky, vynětí jehly, přitlačení gázy do jamky lokte… Nuže-jak dlouho vydrží působit tahle poslední dávka hormonu HCG? Jak dlouho ji udrží naživu?

Otočila hlavu a podívala se na myší klícku, kterou přemístila sem do ruského servisního modulu, neboť v něm bylo podstatně více světla. Poslední myška se nyní svinula do malého balíčku, do chvějícího se klubka chlupů a tiše umírala. Účinek hormonu tedy netrvá věčně. Myší pokolení natáhlo nožky už dnešního rána, do posledního kusu. Na téhle stanici zbude zítra už jen jediný živý tvor, já, Emma Watsonová, pomyslila si s hořkostí.

Ba ne, napadlo ji obratem. Bude tu s ní ještě něco zdravě prosperujícího a s chutí do života, přeci ta nová životní forma rozmáhající se uvnitř jejího těla. Spousty larev se za krátkou chvíli probudí v jejím těle a dostanou obrovskou chuť na první snídani…

Dlaň levé ruky si přitiskla na břicho, jako to činí těhotné ženy, chtějí-li se dotknout plodu. A stejně jako její pravý plod převezme i tento vetřelec, jehož si nyní chová v těle, část její vlastní DNA. V tomto smyslu se ten nechtěnec stane jejím biologickým potomkem a ke genetické informaci ukradené svým předchozím hostitelům připojí také část její vlastní, Emminy osobnosti, stejně jako to učinil dříve: něco od Keniči Hiraie, něco od Nikolaje Ruděnka a Diany Estesové. A nyní také od astronautky Emmy Watsonové.

Na tom to ale také skončí. Informace načerpané z jejího těla budou taky poslední, které se té stvůře podaří získat. Dál už žádní noví hostitelé, žádné nové oběti, neboť nebudou ani žádní další zachránci. Kosmická stanice se stane hrobkou té

nákazy, bude vyhlášena za zakázané a nedotknutelné území, jako jimi byly kolonie malomocných v dávnověku.

Emma se odrazila a plavně opustila ruský modul.

Vracela se do skromně osvětlené americké části stanice. Po cestě div nezabloudila, tak uboze byl nyní osvícen spojovací modul, že by lehce ztratila cestu. V americké části panovalo mrtvolné ticho, narušované nyní jen pravidelným rytmem jejího dechu. Pohybovala se nyní říší vzduchových molekul, které ještě před krátkou dobou vstupovaly dovnitř a ven z plic jejích kolegů, nyní nenávratně mrtvých.

Nedávnou přítomnost svých pěti kolegů astronautů, pěti kamarádů, kteří se již rozloučili se svými životy, pociťovala Emma naprosto živě. Snadno si vybavovala barvu jejich hlasů, bohužel také jejich poslední výdechy, vyrážené do ticha stanice, až ztichly. Toto bylo ovzduší, v němž se ještě zcela nedávno, stejně jako Emma teď, pohybovali oni. Jako by byli ještě přítomni. Jako by se jejich duše ještě stále vznášely kolem ní. Záhy se k nim připojí, a bude tudy bloudit, také můj duch, pomyslila si hořce.

24. SRPNA

Jareda Profitta vzbudili těsně po půlnoci. Stačilo dvojí zazvonění telefonního přístroje na nočním stolku a Jared

Profitt už seděl v plné bdělosti a pohotovosti na krajíčku postele se sluchátkem u ucha.

Hlas na druhé straně byl velmi strohý a stručný: „Hovoří generál Gregorian. Právě jsem mluvil s naším řídicím střediskem v pohoří Cheyenne. Zpráva zní takto: Ten tak zvaný demonstrační start rakety z Nevady pokračuje v kurzu na setkání s mezinárodní kosmickou stanicí.“

„Jaký start?“

„Apogee Engineering.“

Profitt se zamračil a snažil si vzpomenout, kde už

zaslechl to jméno. Každý týden startovaly z nejrůznějších míst světa nejrůznější rakety. Tucty komerčních firem specializujících se na lety do vesmíru, zkoušely bez ustání nosné rakety. Na oběžné dráhy vysílaly nejrůznější družice či kdovíco ještě. Dokonce tam vystřelovaly zpopelněné ostatky

nebožtíků.

Kosmické

velitelství

celkem

monitorovalo a registrovalo už na devět tisíc objektů

vyrobených lidskou rukou, obíhajících po oběžných drahách. „Mohl byste mi osvěžit paměť, pokud jde o ten start v Nevadě?“ zeptal se Profitt.

„Společnost Apogee testuje svůj nový originální mnohonásobně použitelný kosmický nosič. Vypustili ho v sedm deset včera ráno. Je sice pravda, že to nahlásili, jak předepsáno, do Federálního úřadu pro leteckou dopravu, jenže až poté, co provedli start. Let je zaevidován jako letová zkouška jejich návratného modulu typu RLV.

Program: vypuštění na nízkou oběžnou dráhu, průlet kolem ISS a návrat. Sledujeme ten modul už půldruha dne. Jeho poslední manévry na dráze nasvědčují tomu, že se chce přiblížit mezinárodnímu komplexu podstatně víc, než nám autoři projektu řekli.“

„Až jak blízko se k němu mohou dostat?“

„To nám ukážou jejich další korekční manévry.“

„Tak blízko, že by snad mohli uskutečnit dotyk?

Setkání? Spojení?“

„To ne. Tenhle modul nemůže na stanici přistát. Máme o něm všechny údaje a podle nich jde jen o prototyp, který není vybaven žádným stykovacím zařízením. Ke stanici se může akorát zatraceně blízko přiblížit, zamávat jí a zase odplout.“

„Říkáte, zamávat?“

Jared Profitt byl rázem na nohou. „Chcete mi říct, že to RLV nese posádku?“

„Ne, pane. Myslil jsem to obrazně. Firma Apogee nám sdělila, že modul bude prázdný. Tedy, mají na palubě pokusná zvířata, včetně opice, které se snad říká chápan, ale ne pilota. Mezi lodí a jejich základnou jsme nezaznamenali žádnou hlasovou komunikaci.“

Takže opice, rozvažoval Profitt. Její nahlášená přítomnost vlastně nevylučuje možnost, že místo ní sedí na palubě nějaký pravý a nefalšovaný pilot. Nikoli chápan, nýbrž Homo sapiens. V takovém případě by monitory

sledující životní prostředí v kabině nahlásily určitou hladinu výskytu oxidu uhličitého v ovzduší modulu, jenže odsud by nikdo nerozeznal, kdo ten vzduch vlastně vydýchal, opice, nebo člověk? Nedostatek přesných informací o situaci a nemožnost jejich ověření vyváděla teď Profitta opravdu z míry. A ještě víc ho z ní vyváděl ten podivný timing, načasování celého experimentu.

Profitt sebou cuknul, když opět uslyšel Gregoriana: „Teda, já ani vlastně nevím, jestli je nějaký důvod k poplachu, ale přál jste si být informován o všech případných přiblíženích ke stanici.“

„Řekněte mi něco víc o té firmě,“ skočil mu do řeči Profitt.

Gregorian se zřejmě neovládl a promluvil tónem neskrývajícím pohrdání: „žabaři. Ochotníci. Tucet lidí, co si v nevadské poušti hraje na nezávislou konstrukční kancelář.

Zatím víc smůly než rozumu. Před rokem a půl se zmohli na vypuštění prvního prototypu. Udržel se ve vzduchu plných dvacet sekund, než explodoval na třísky.

Všichni tehdejší investoři je pak hodili přes palubu.

Nejde mi na rozum, že se ještě vůbec držej nad vodou.

Jejich pomocné startovací motory jsou založeny na ruské technologii. Sám družicový stupeň je velmi prostinký, kost a kůže vracející se na zem na padácích. Maximální užitečné zatížení všeho všudy tři sta kilo, plus pilot.“

„Letím tam,“ oznámil obratem Profitt. „Na tohle si chci posvítit zblízka.“

„Pane, jsme s to sledovat každý sebemenší pohyb toho objektu. Není důvod nikam spěchat. Je to jen malá firmička, pokoušející se udělat dojem na investory. Kdyby se ta věc začala projevovat nějak nebezpečně, vždycky za ní ještě stihneme vyslat antirakety a sundat toho jejich ptáka z nebes.“

Generál Gregorian má nejspíš pravdu, rozvažoval Profitt. Skutečnost, že nějací horkokrevní žertéři se rozhodli vyslat do kosmu opičku ještě nepředstavuje ohrožení národní bezpečnosti Spojených států. Je nutno postupovat krajně obezřetně. Smrt Luthera Amese vyvolala celonárodní vlnu protestů. Na sestřelení další kosmické sondy, v dovršení všeho postavené americkou soukromou firmou, není právě nejvhodnější doba. Na druhé straně musí vypuštění modulu Apogee a okolnosti to provázející Profitta zákonitě znepokojovat. Načasování startu. Manévrování objektu. Fakt, že nemohou přítomnost člověka na palubě ani prokázat, ani vyloučit. Co jiného to, proboha živýho, může být než záchranná mise?

„Jedu do Nevady,“ oznámil nakonec do telefonu své konečné rozhodnutí.

O čtyřicet pět minut později seděl už Jared Profitt ve voze a hnal se po dálnici. Noc byla jasná a hvězdy se na nebi třpytily jako zlaté knoflíky na modrém sametu. Profitt měl

čas přemýšlet. Ve vesmíru jsme našli sto miliard galaxií, a každá galaxie obsahuje sto miliard hvězd. Kolik z těchto hvězd má svou planetární soustavu a na kolika z nich se vyvinul život? Teorie o panspermii dovozující, že život ve vesmíru existuje všude a šíří se, není dnes pouhou spekulací.

Víra, že život existuje výhradně na této naší maličké modré planetě, na bezvýznamném místě, v bezvýznamné sluneční soustavě, se dnes zdá být už stejně nesmyslná a nepravděpodobná jako naivní víra našich předchůdců, že slunce a hvězdy se otáčejí kolem Země. Jediný požadavek, který si život pro svou existenci klade, je přítomnost uhlíkatých sloučenin a nějaké formy vody. To i ono se vyskytuje v přemíře po celém vesmíru. A to znamená, že i život může bujet v nadbytku tu či tam a že mezihvězdný prach může roznášet bakterie a spory do všech koutů

vesmíru. Veškerý život by pak bral svůj počátek u těchto jednoduchých primitivních zárodků.

A co se stane, přistanou-li takové životní formy na planetě, na níž život již existuje v rozvinutější podobě?

Tahle otázka pronásledovala Jareda Profitta jako noční můra už drahnou dobu. Kdysi považoval hvězdy za něco nádherného. K vesmíru vzhlížel s obdivem a úctou. Kdežto dnes, kdykoli pohlédne ke hvězdám, pociťuje nekonečnou hrozbu. Vidí biologický poslední soud, vyslovený nad životem na Zemi. Armagedon. Vidí dobyvatele, sestupujícího z nebes, aby Zemi pokořil.

Nastal čas přichystat se na smrt.

Emmě se ruce už silně chvěly. Píchání v hlavě bylo tak nesnesitelné, že ho přemáhala jen se zaťatými zuby, potlačujíc pláč a vzlykání. Poslední dávka morfia, kterou si vstříkla jen stěží, překryla ostří kousavé bolesti. Emma byla už tak přecpaná narkotiky a utišujícími preparáty, že se na údaje z obrazovky soustřeďovala jen stěží. Jen s krajní námahou nahmatávala klávesnici uhýbající jí pod prsty.

Silou vůle se přinutila zastavit třes a uklidnit prsty. Psala:

Osobní e-mail.

Komu: Jackovi McCallumovi

Text: Kdybych mohla vyslovit své poslední přání, chtěla bych ještě jednou uslyšet tvůj hlas. Nevím, kde jsi a proč s tebou nemohu hovořit. Vím jen, že ta věc, co se mi usadila v těle, vyhlašuje pomalu, ale jistě své vítězství. Cítím, jak ve mně dobývá jednu pozici za druhou, dokonce i teď, když

píši tyto poslední řádky. Cítím, jak mne opouštějí síly.

Bojovala jsem tak dlouho, jak jen to šlo. Nyní jsem vyčerpána. Jsem připravena ke spánku.

Píši tato slova, ale ve skutečnosti se chystám sdělit ti to nejdůležitější: Miluju tě, Jacku. Nikdy jsem tě nepřestala

milovat. Praví se, že ti, kdo stojí na prahu věčnosti a hledí jí vstříc, nepřekročí její práh se lží na rtech. Říká se, že vyznání pronesená na smrtelné posteli si zasluhují, abychom jim plně věřili. A to je moje poslední vyznání.

Prsty jí už vypovídaly službu, takže nemohla pokračovat. Klepla na ikonku s příkazem „Pošli“ a odhlásila se. Poté zašmátrala v hlubinách skříňky s léčivy a našla tubičku s valiem. Zbývaly jí dvě poslední tabletky. Položila si je obě na dlaň a spolkla najednou s douškem vody. Cítila, že ji opouští zrak. Do nohou jí vstoupila jakási malátnost a cizost. Jako by její nohy už patřily někomu jinému.

Můj čas se nachýlil.

Pochopila už také, že nebude mít dost síly na to, aby se řádně vsoukala do kosmického skafandru určeného pro výstupy do volného prostoru. Koneckonců, co záleží na tom, kde zemře? Venku mimo stanici nebo tady uvnitř? Stanice je beztak skrz naskrz zamořena. Její tělo bude jen další předmět, který bude nutno později odklidit.

Naposledy se vydala do temných úseků stanice.

Své poslední bdělé chvíle se rozhodla strávit v pozorovací kopuli. Bude se tam vznášet v temnotě a do poslední chvilky a dokud ji definitivně neopustí zrak bude pozorovat nádheru planety Země. Teď ji ještě vidí! Skrz průzor spatřila modravé vody Kaspického moře. A také mračna posouvající se nad Kazachstánem. A sněhy Himaláje! Tam dole teď miliardy lidí žijí své všední životy,

pomyslila si, zatímco já jsem tady, drobná tečka umírající na obloze.

„Emmo?“ zaslechla ve sluchátkách hlas Todda Cutlera.

Cutler ji oslovil tichým hlasem. „Jak se ti vede?“

„No, popravdě se moc dobře necítím,“ zamumlala Emma. „Mám bolesti. Ztrácím pomalu zrak. Vzala jsem si poslední valium.“

„Emmo, musíš se držet, slyšíš? Poslouchej mě teď dobře: nevzdávej to. Ještě to nevzdávej, rozumíš?“

„Tuhle poslední bitvu jsem prohrála, Todde.“

„Neprohrála. Musíš mít víru –“

„V zázraky?“ Dokázala se tiše usmát. „Pro mne byl zázrak už to, že jsem se dostala až sem, že mohu pozorovat Zemi z místa, kam vstoupit bylo dopřáno jen nemnoha pozemšťanům…“ Natáhla ukazováček a dotkla se okna.

Pocítila, že ho zvenčí rozehřívají sluneční paprsky. „Víš, ze všeho nejvíc bych si přála promluvit ještě naposledy s Jackem.“

„Děláme všechno možné i nemožné, abychom ti to vyplnili.“

„Kde je, že ho nemůžete sehnat?“

„Pracuje jako šílenec na tom, aby tě vrátil domů. Musíš tomu věřit.“

Emma stiskla pevně víčka obou očí a zašeptala: „Věřím.“

„Můžeme pro tebe ještě něco udělat? Chtěla bys ještě s někým mluvit?“

„Ne. Děkuju. Jen s Jackem.“

Nastala odmlka. Potom Emma ještě dodala: „Myslím…

myslím, že ze všeho nejvíc bych si teď přála…“

„Ano?“ řekl Todd.

„Ráda bych usnula. To je vše. Usnout. Jen usnout.“

Odkašlal si. „Jistě. Jen si odpočiň. Budu pořád tady s tebou, kdybys mě potřebovala.“ Pak dodal sotva slyšitelně: „Dobrou noc, ISS.“

Dobrou noc, Houstone, pomyslela si. Sundala sluchátka i s mikrofonem a dala jim odplout pryč od sebe, do temnoty stanice…

Kapitola 27

Konvoj černých sedanů zastavil před budovou společnosti Apogee Engineering. Pneumatiky zvedly mračna černočerveného prachu. Jared Profitt vystoupil z předního vozu a zahleděl se k budově. Ta vypadala jako letecký hangár: bez oken a omšele průmyslově. Střecha se ježila anténami a satelitními zařízeními.

Profitt kývl směrem ke generálovi Gregorianovi: „Zajistěte budovu.“

Generál vydal rozkaz. Netrvalo ani minutu a jeho muži signalizovali, že ovládli budovu zevnitř i zvenčí. Profitt vstoupil dovnitř. Střetl se tam s různorodou směsicí mužů a žen shluklých do rozzlobeného chumlu. Z prvního pohledu poznal dvě tváře: ředitele oddělení pilotovaných letů

Gordona Obieho a letového ředitele pro expedice raketoplánů Randyho Carpentera. Takže celá NASA je tady v příslušné sestavě, pomyslil si Profitt. Přesně jak předpokládal. A tahle nenápadná barabizna uprostřed nevadské pouště se proměnila v dočasné řídicí středisko skupiny rebelů.

Na rozdíl od střediska NASA v Houstonu odpovídalo místní zařízení úrovni vesnice. Podlaha byla z holého betonu. Od stropu se různě táhly propletence drátů, vodičů a kabelů. Na hromadě použitých a vyhozených součástek v rohu hangáru se usídlila kočka trpící nadváhou.

Profitt pokročil beze slova a bez pozdravu k prvnímu pultu a přečetl odvíjející se data. „Kde je družicový stupeň?“

otázal se.

Jeden z Gregorianových mužů, specialista z Kosmického velitelství, který odčítal data z obrazovky zároveň s ním, hlásil: „Vypadá to, že uskutečnil závěrečný přibližovací manévr a nyní se pohybuje po vertikále ke stanici. K ní se přiblíží asi tak do pětačtyřiceti minut.“

„Zastavte přibližování.“

„Ne!“ ozval se Gordon Obie pevným hlasem. Oddělil se od skupiny svých mužů a pokročil k Profittovi: „Nedělejte to. Nevíte, že –“

„žádnou evakuaci posádky nepovolím.“

„Tohle není evakuace,“ namítl Obie.

„Ne? Tak copak tam ten modul nahoře pohledává?

Přistane na ISS, to je nad slunce jasnější.“

„Nepřistane. Ani nemůže, protože orbiter nemá stykovací zařízení. Se stanicí se nemůže v žádném případě spojit. žádné nebezpečí přenosu nákazy tudíž nehrozí.“

„Zapomněl jste mi odpovědět na mou otázku, pane Obie. Co tam Apogee II pohledává?“

Gordon zaváhal, kam až může jít. „Provede manévr na hranici dotyku, nic víc. Je to test současných možností Apogee II.“

„Pane?“ ozval se jeden z mužů z vojenského Kosmického velitelství. „Zjišťuji značnou anomálii.“

Profitt vrhl sám pohled na monitor před vojenským specialistou. „O co jde?“

„Jde o tlak v kabině družicového stupně. Klesl na 550

hektopascalů. Měl by být na 1010. Buď došlo k havarijnímu úniku vzduchu, nebo orbiter snižuje tlak záměrně.“

„Jak dlouho už je na tak nízké hodnotě?“

Muž poťukal na několik kláves a na obrazovce vyskočil graficky vyvedený přehled časového vývoje tlaku. „Podle údajů jejich počítačů udržovali tlak na tisíc třinácti po

prvních dvanáct hodin od startu. Potom, asi tak před třiceti šesti hodinami, ho snížili na sedm set tři. Tam se také držel ještě před hodinou.“ Tu muž pohodil prudce hlavou: „Promiňte, pane. Už vím, co to znamená! Vypadá to jako příprava k EVA.“

„K čemuže?“

„K výstupu ven. K vesmírné procházce.“ Voják vypoulil oči a rozpačitě dodal: „Jsem přesvědčen, že na palubě družicového stupně někdo je.“

Profitt se obratem otočil k Obiemu. „Je někdo na palubě? Koho tam máte?“

Gordon Obie pochopil, že byl právě zahnán do nejzazšího kouta, z něhož není úniku. „Je tam Jack McCallum. Manžel Emmy Watsonové,“ pravil odevzdaným hlasem.

„Takže přeci jen je to záchranná výprava. Jaký je plán?

On tedy vystoupí do kosmu, a pak co?“

„Má k dispozici osobní soupravu SAFER. Na zádech skafandru nese zařízení vybavené tryskami pro vlastní nezávislý pohyb. Ten ho dostrká z Apogee II ke stanici. Do stanice vstoupí přes přechodovou komoru.“

„Aby vyzvedl manželku a odvezl si ji domů?“

„Ne. To nebyl náš úmysl. Podívejte se, pane Profitte, on chápe, my všichni chápeme, že astronautka se nesmí vrátit na Zemi. Jacka McCalluma jsme vyslali, aby tam své ženě přivezl ranavirus.“

„Aha. A když virus nezabere?“

„Museli jsme to risknout.“

„Jenže on sám se vystaví nákaze, která předtím zamořila stanici. Nikdy mu nepovolíme návrat!“

„S návratem on ani nepočítá. Apogee II se vrátí bez něho.“ Gordon ztěžka oddychoval a teď se beze slova, když

už bylo vše podstatné vyřčeno, vpíjel do Profittova pohledu.

Pak ještě dodal: „Je to jednosměrný výlet a doktor McCallum to ví. Naše podmínky přijal. Umírá mu tam žena.

Nenechá jí tam umřít samotnou. Prohlásil, že to prostě nedopustí.“

Profitt ztratil překvapením řeč. V rozpacích zabloudil očima zpět k monitoru, který nadále chrlil nepřetržitý tok dat. Díval se na odvíjející se pásmo čísel a jak míjely vteřiny, vybavil se mu před vnitřním zrakem obraz jeho vlastní ženy, umírající v nemocnici Bethesda. Znovu spatřil sám sebe, jak sprintuje odbavovacími halami letiště v Denveru a pokouší se chytit právě odlétající letecký spoj domů. Znovu pocítil zoufalství, jež se ho zmocnilo, když

dorazil k zavřené nástupní bráně a zjistil, že jeho letadlo se už zvedá ze startovací dráhy. Náhle si představil, jaké zoufalství musí pohánět McCalluma stále kupředu, ale i jeho bezmezný vztek, až mu teď Jared Profitt přeruší let, tak blízko cíle, už tak na dosah, už jen ruku natáhnout, a náhle konec, kýžený cíl se počne vzdalovat, ruka sáhne do nekonečného prázdna…

Profitt horečně přemýšlel: Nikomu zde na Zemi to neuškodí. Vyjma Jacka McCalluma nikomu žádné nebezpečí nehrozí. Ten člověk se rozhodl sám za sebe, plně si vědom všech následků z jeho činu vyplývajících. Jaké mám tedy já právo ho zastavit!

Zvolna se otočil k představiteli vojáků: „Vraťte kontrolu nad letem do rukou Apogee. Ať pokračují v misi.“

„Pane?“

„Řekl jsem, ať družicový stupeň pokračuje v přibližovacím manévru.“

V hangáru se rozhostilo vyčkávavě ticho. O vteřinu později se pracovníci Apogee vrhli zpět ke svým pultíkům.

„Pane Obie,“ pokračoval Profitt a obrátil se ke Gordonovi. „Jistě chápete, že budeme monitorovat každý McCallumův pohyb. Nejsem váš nepřítel, ale jistě chápete, že mou povinností je zabránit větším škodám, než jsou ty, které jsme zatím utrpěli a učiním pro to vše nezbytné.

Jestliže však zaznamenám, že činíte sebemenší pokus dostat jednoho z nich nebo oba domů, vydám příkaz, aby Apogee II zničili.“

Obie přikývl: „Nic jiného bych od vás ani nečekal.“

„Takže teď oba víme, na čem jsme.“ Profitt se zastavil, zhluboka se nadýchl a otočil se ke všem obsazeným stolům s počítači: „Teď se do toho obujte a koukejte udělat možné i nemožné, abyste toho chlapa dostali k jeho ženě.“

Jack stál jako přimrazen na pokraji věčnosti. Nižádná příprava, výcvik či trénink absolvovaný pod vodou nebo v krátkých beztížných stavech ve cvičných letadlech nemohly předjímat a odvrátit svíravý pocit strachu, který se mu vkrádal do útrob, to plíživé zmrtvění, jež se ho nezadržitelně zmocňovalo při pohledu na nekonečnou hlubinu pod nohama. Odtáhl poklop, vedoucí do otevřeného nákladového prostoru pro užitečné zatížení.

Jackovi se ihned naskytl pohled na matičku Zemi, vzdálenou a plovoucí volně v prostoru. Kosmickou stanici, k níž směřoval, však nezahlédl. Ta se pohybovala někde mimo zorný úhel. Pochopil, že chce-li se dostat ke stanici, musí vyplout z nákladového prostoru ven a obeplout celý modul Apogee II, aby stanici spatřil přímo. Jenže ještě předtím bude muset potlačit všechny instinkty, které se v něm v tuto chvíli vzpouzejí a táhnou ho nazpět z volného prostoru do bezpečí pilotní kabiny.

„Emmo,“ pronesl tiše a zvuk toho jména mu zazněl jako tichá modlitba. Nadechl se z plných plic, povolil sevření rukavic, jimiž se přidržoval ve veřejích komory a byl připraven poroučet se osudu.

„Apogee II, hovoří spojař z Houstonu. Haló, Apogee!

Jacku! Ozvi se.“

Náhlé důvěrné oslovení, známý hlas doléhající k němu z té dálky až do sluchátek na hranici vesmíru vyvedl Jacka z

míry. Jestli s něčím naprosto nepočítal, pak s kontaktem se Zemí. Fakt, že Houston Jacka oslovuje jménem, znamená, že veškeré utajení bylo prolomeno.

„Apogee, žádáme tě naléhavě, aby ses ozval.“

Jack váhal. Má, nebo nemá potvrdit svou přítomnost na orbitě?

„Jacku, byli jsme ujištěni, že nikdo z Bílého domu se nebude vměšovat do tvé mise. Při dodržení jedné podmínky, že je to jednosměrná cesta!“ Spojař se odmlčel, a poté dodal: „Jestli vstoupíš na palubu ISS, Jacku, už ji nikdy nesmíš opustit. Nesmíš se vrátit domů.“

Jack se rozhodl promluvit. „Tady Apogee II. Potvrzuji příjem sdělení.“

„Chceš přesto pokračovat? Rozmysli si to.“

„Proč si proboha myslíte, že jsem to celé podnikl? Proč jsem vystoupil až sem? Pro krásnou vyhlídku?“

„Dobrá, bereme na vědomí. Než ale budeš pokračovat, měj na paměti jedno: před šesti hodinami jsme se stanicí ztratili veškerý kontakt.“

„Co to znamená, ztratili kontakt?“

„To znamená, že Emma přestala odpovídat.“

Šest hodin, uvědomil si Jack. Co se mohlo stát během posledních šesti hodin? Jeho raketa odstartovala už přede dvěma dny. Tak dlouho to trvalo Apogee II, než se dostala na stejnou dráhu, po níž se pohybovala mezinárodní kosmická stanice, než ji dohnala a provedla setkávací

manévr. Po celou tu dobu, po celé dlouhé dva dny, byl odříznut od veškerého spojení, od komunikace s kýmkoli.

Celou tu dobu neměl jedinou zprávu o tom, co se děje na stanici.

„Je možné, že už přicházíš pozdě. Možná bys měl ještě jednou uvážit –“

„Co říkají telemetrické údaje, sakra? Jaký má pulz?“

skočil jim do řeči Jack.

„Neříkají nic. Sama se odpojila od všech snímačů.“

„Takže nevíte nic. Nevíte, co se ve skutečnosti děje!“

„Jacku, ještě než se odpojila, poslala ti poslední zprávu.“ Zde se spojař na chvíli odmlčel. „Jacku, poslala ti poslední sbohem.“

Ne!

Už bez nejmenšího zaváhání, bez nejmenšího prodlení se Jack odrazil rukama od okraje průlezu a hlavou napřed jako skokan z výšky do vody se vrhl i on do otevřeného prostoru před sebou. Zachytil se na okamžik o vnější madla, přelezl na protější stranu celého družicového stupně a teprve zde se na vteřinku zastavil. Kosmická stanice byla na dosah, tak blizoučko, tak překvapivě přímo nad ním, jen jen se jí dotknout, a zároveň tak obrovská a rozložitá, že mu to v první chvíli vzalo dech. Vzápětí přišel k sobě, nabral duchapřítomnost, aby si hned také v panice uvědomil, že neví, nevidí, kde je přechodová komora.

Kde je proboha živýho přechodová komora?

Jeho pohledu se nabízelo tolik modulů, uzlů, spojovacích zámků a konstrukcí, ramen, platforem, nosníků

a solárních panelů a dalších a dalších kuželovitých a kulovitých součástí, rozbíhajících se do všech stran, že dohromady zabíraly plochu velkého fotbalového hřiště.

Nebyl s to se v tom zorientovat. Nezměrnost celého objektu ho porazila tak, až zmalomyslněl. Díval se, čas ubíhal a ničemu nerozuměl.

A tu náhle, aniž musel vynaložit námahu, ho osvítilo poznání, že hledí přímo na zelenou kabinu starého Sojuzu, vystupující do strany. Rázem mu došlo, že se nachází těsně pod ruskou částí mezinárodního komplexu. Rázem se na svá místa v prostoru rozestavily i všechny ostatní moduly. Vrhl pohled k americké části a ihned rozpoznal její obytný modul. K jeho vršku byl připoután Uzel 1. A za Uzlem 1

bude přístupová přechodová komora, vstup do komplexu!

Už věděl, kterým směrem se má odrazit. Nyní tedy skočí a dále poletí jen na křídlech své víry.

S rancem SAFER na zádech, který ho bude postrkovat kupředu se pustí do otevřeného vesmíru, bez zajišťovacích lan či kabelů, už nebude mít po ruce nic pevného, po čem by se mohl vrátit v případě nezdaru. Jack aktivoval trysky, odrazil se od Apogee a vyrazil prázdným prostorem směrem ke stanici.

Byl to jeho vůbec první výstup do vesmíru a podle toho také vypadal. Jack postupoval s chybami a nešikovně jako

každý nováček, neschopen odhadnout, jakou rychlostí se vlastně ke stanici ISS přibližuje. Když se přiblížil na dosah trupu obytné části stanice, narazil do ní s takovou prudkostí, že ho to obratem odrazilo zpět. Tak tak, že se dokázal ještě zachytit rukou za vnější madlo.

Spěchej, Jacku. Nezastavuj se! Umírá ti tam žena!

Strach ochromoval jeho pohyby, a přestože byly nezvykle křečovité, se mu podařilo hbitě jako kočce vyšplhat se po řadě držadel až nahoru.

„Houstone,“ zvolal do mikrofonku, „potřebuju mít stále na drátě lékařskou službu. Ať jsou připraveni.“

„Příjem. Potvrzeno.“

„Jsem už těsně… těsně u Uzlu 1.“

„Jacku, tady služba,“ poznal Jack naléhavý Toddův hlas. „Zdravím tě. Byl jsi po dva dny mimo obraz. Nejsi plně informován. Co jsi byl na cestě, udály se některé věci.

Musíš si to přebrat v hlavě. Není to nic radostného. Emma si vstříkla poslední dávku HCG před pětapadesáti hodinami.

Od té doby se její stav a nám vysílané nálezy neustále zhoršovaly. Hladina amylázy šla až do nebe. Při poslední relaci si také stěžovala na silné bolesti hlavy a postupnou ztrátu zraku. To všechno už před šesti hodinami.“ Cutler se odmlčel. „Současný stav neznáme.“

„Už jsem u poklopu přechodové komory!“ vykřikl Jack.

„Režim komory jsme naprogramovali na přístup zvnějšku. Máš souhlas pro obnovu tlaku v komoře.“

Jack vytrhl poklop a vplul do přechodové komory.

Vzápětí se otočil, aby za sebou poklop zatáhl. Spatřil přitom Apogee II, která se v tu chvíli od stanice již samovolně vzdalovala. Jediný záchranný prostředek, který býval měl k dispozici a na němž by se mohl vrátit domů, se teď od něho každou vteřinu vzdaloval a odplouval dále a dále… Tak překročil bod, z něhož nebylo návratu. Nedbaje ničeho, začal se věnovat bezodkladným činnostem: vzduchotěsně zatáhl a utěsnil vnější poklop a na Zemi ohlásil: „Otevírám ventily. Obnovuji tlak. Proces rekomprese zahájen.“

„Jacku, abys rozuměl,“ navázal na jejich rozhovor Todd Cutler, „snažím se tě jaksi připravit na nejhorší. Na eventualitu, že Emma –“

„Pověz mi raději něco užitečnějšího!“

„Dobrá. Něco lepšího. Poslední zpráva z USAMRIID, zdá se, že ranavirus účinkuje na jejich pokusných zvířatech.

Bohužel jen v počátečním stadiu infekce. Během prvních třiceti šesti hodin od nákazy.“

„A když se aplikuje později?“

Odpovědí mu bylo mlčení, výmluvnější než jakékoli vysvětlování.

Tlak v komoře dosáhl 965 hektopascalů. Jack nečekal a bez zaváhání otevřel spojovací průlez a vplul do nářaďovny.

Tam si ve spěchu stáhl rukavice, vysoukal se ze skafandru a shodil ze sebe také chladicí kombinézu obepínající celé tělo.

Z úkrytů a kapes skafandru začal vyjímat nejrůznější balíčky

se soupravou první pomoci a hlavně injekční stříkačky, již

předem připravené a naplněné s ranavirem. A až teprve teď, když se chystal k poslednímu kroku, se ho zmocnil třes.

Jakýsi záchvat hrůzy z toho, co uvidí, s čím se setká uvnitř stanice. Nadechl se a zatáhl za poklop vnitřního průlezu, aby ho otevřel.

Nejhorší Jackovy vidiny došly svého naplnění.

V temnosvitu Uzlu 1 se vznášela Emma jako plavec v temné hlubině, jako beznadějně se topící plavec. Máchala rukama i nohama, svíjejíc se v rytmických křečích.

Konvulze zmítaly celým jejím tělem, prohýbaly ji, metaly jí hlavou hned vpřed, hned vzad. Vlasy jí poletovaly sem a tam jako bičující provazy důtek. Předsmrtné křeče, diagnostikoval podvědomě Jack… Ne!

Ne! Ne a ne. Nenechám tě umřít! Přece mě, Emmo, neopustíš! zaprotestoval Jack celou svou osobností.

Objal ženu kolem pasu a vlekl ji s sebou směrem do ruské části stanice. Do modulu, který měl ještě stále dodávku proudu a osvětlení. Emmino tělo se mu v náručí škubalo jako pod elektrickými šoky, skoro jako by se snažilo mu z objetí vytrhnout. Emma byla sice drobná, přesto však musel Jack nasadit veškerou svou fyzickou sílu, aby ji přemohl. Umírající tělo vydávalo nepředstavitelně silné výboje posledních zbytků energie a v jednu chvíli to vypadalo, že Jacka přemůže. Jeho úkol byl o to těžší, že neměl žádnou zkušenost se stavem beztíže. Každé trhnutí

Emmina těla, každý její atak ho vrhal proti stěnám a všemu, co se mu stavělo do cesty a znemožňovalo postup skrz úzké průchody stanice. Konečně dorazil do ruského modulu.

„Jacku, co se děje? Mluv na mne,“ slyšel ve sluchátkách Todda.

„Už jsem ji dostal do ruské části. Teď ji přivazuju na desku stolu.“

„Dal jsi jí ten virus?“

„Jakej virus, do prdele! Neserte mě! Dělám, co můžu a zatím ji přivazuju ke stolu. Má záchvaty. Těžký křeče –“

Jackovi se podařilo přetáhnout Emmě řemeny přes hruď a boky a spoutat tak celé její tělo do nehybnosti na vyšetřovacím stole. Volná zůstávala jen hlava a Emma si ji ihned počala otloukat o stůl, oči vypoulené a vyvrácené vzhůru. V ten okamžik také Jack poprvé spatřil její rudě svítící bělma. Dej jí ten virus! Dělej, hlupáku!

Rozhlédl se a prvním pohledem našel gumové škrtidlo visící volně podél boku stolu. Jack ho uvolnil a jedním zkušeným hmatem omotal Emmě kolem paže v nadloktí.

Pak musel vynaložit veškerou sílu, aby paži napřímil, měla ji v lokti křečovitě ohnutou a nepoddávala se ani velkému tlaku. Nakonec k sobě natočil jamku Emmina lokte tak, že z ní vhodně vyvstávala naběhlá žíla. Druhou rukou zvedl připravenou injekční stříkačku ke rtům a zuby stáhl z jehly ochrannou čepičku. Pak zručně vpíchl jehlu do žíly a tlakem palce vháněl dávku ranaviru do Emmina těla.

„Je tam!“ vykřikl Jack. „Celá dávka!“

„Jaký má účinek?“

„Nijaký. Stále se zmítá v křeči.“

„V lékárničce najdeš dilantin k intravenózní aplikaci.“

Po chvíli se Jack ozval znovu. „Mám ho. Vstříknu jí ho taky.“

Pružné škrtidlo poletovalo Jackovi kolem hlavy jako připomínka toho, že to, co nechá nepřivázané, se od něj vzápětí vzdálí, jestli to včas nezachytí. Jednou rukou hmátl po gumové hadici, a druhou si opět přidržel Emminu paži.

O chvíli později už hlásil: „Dilantin aplikován. Teče do ní jako řeka.“

„A reakce?“

Jack pozoroval upřeně tvář své bezvědomé ženy.

Neumírej, milá! To mi přeci neuděláš…

Pak si všiml, že napětí v Emmině páteři zvolna polevuje. Také šíje se jí uvolnila a Emma si přestala otloukat spodinu lebeční o stůl. Najednou upřela oči před sebe a Jack mohl nahlédnout do jejích zorniček. Dvě černé tůňky obklopené šarlatovým mořem. Při pohledu do Emminých očí se Jackovi vydralo z hrdla zasténání. Levá zřítelnice byla úplně rozšířená. Černá a neživotná.

Přišel jsem pozdě. Umře mi v náručí.

Přikryl ženě dlaněmi obličej, jako by ji chtěl vrátit životu čirou vůlí. Nejniternějším hlasem ji přemlouval, aby ho neopouštěla, a přitom mu rozum napovídal, že žádné

modlitby, doteky ani zaklínání nepomohou. Věděl, ke své smůle, že smrt je objektivní organický proces. Postupně ustávají biochemické reakce, zastavuje se pohyb iontů

pronikajících skrz buněčné membrány. Vlny vysílané mozkem se zplošťují. Rytmické stahy srdečního svalu se zklidní, až se zastaví. Rozum Jackovi napovídal, že jeho prostinké přání, aby zůstala naživu, ji při životě neudrží.

Ale ještě nezemřela. Ještě ne!

„Todde?“

„Ano, Jacku?“

„Jak vypadá závěrečné jednání? Co se děje s pokusnými zvířátky?“

„Co konkrétně chceš vědět, Jacku?“

„Říkal jsi, že ranavirus začne působit, je-li aplikován záhy po počátku infekce a že de facto Chiméru zabíjí. Proč ale nepůsobí později stejným způsobem?“

„Dojde k příliš rozsáhlému poškození tkání. Následuje vnitřní krvácení –“

„Krvácení kam? Co říkají výsledky pitev?“

„V sedmdesáti pěti procentech případů dochází u pokusných psů k nitrolebečnímu krvácení. Enzymy Chiméry poškodí cévy na povrchu kůry mozkové. Cévy popraskají a následné krvácení vede ke zvýšení nitrolebečního tlaku. Je to jako při masivní kontuzi hlavy. Mozek se zaplaví krví.“

„Co kdyby se podařilo krvácení zastavit? Zastaví se i poškozování mozku? Co kdyby se akutní vývoj zastavil a

oběť získala čas a dočkala se toho, až začne působit ranavirus?“

„To by mohlo být řešení.“

Jack hleděl soustředěně na černou propast Emminy černé rozšířené zornice. Připomněl se mu strašný výjev z nedávné minulosti: obraz Debbie Haningové ležící v bezvědomí na nemocničním lůžku. Debbie mu zemřela pod rukama. Příliš dlouho váhal, příliš dlouho seděl, koukal a váhal, až ji ztratil nenávratně v důsledku své nerozhodnosti.

Tebe ale neztratím, Emmo. Tebe ne!

Řekl do mikrofonu: „Todde, levá zornice už zmrtvěla pod vnitřním přetlakem. Musím ten tlak snížit, a je jediná cesta…“

„Cože? Chceš pracovat naslepo? Bez rentgenu?“

„Je to její jediná šance. Potřebuju vrtačku. Vyhledej mi, kde jsou uloženy nástroje.“

„Hned, Jacku.“

Za několik vteřin se Todd vrátil na linku. „Nevíme přesně, kde mají Rusové uložené nástroje. Skříňka s nástroji NASA se nachází v Uzlu 1. Najdeš tam schránky a na nich příslušná označení. Podle nich se zorientuješ.“

Jack vystřelil ze servisního modulu a houštím překážek si v polotemnu razil cestu do Uzlu 1. Když otevíral příslušnou skříňku, ruce se mu třásly netrpělivostí. Musel postupně vytáhnout tři schránky, než našel tu s označením „Vrtáky/Vrtačky/Adaptéry“. Popadl ještě i druhou schránku

vybavenou šroubováky a kladívky a překotně se vracel do ruského modulu. Byl pryč jen několik minut, ale i to stačilo k tomu, aby ho posedla předtucha, že se tam něco změnilo, že ji najde mrtvou. Hnal se spojovacími chodbičkami a průchody jako šílený. Zastavil se až nad Emmou. Dýchá.

Stále ještě dýchá. Zaplať pámbu.

Obě schránky připevnil na okraj stolu, aby je měl po ruce, a vyndal malou elektrickou vrtačku. Hodila se na drobné vrtání a opravy na stanici, nikoli k účelům operačním. Teď, když dosáhl toho, k čemu směřoval a další vývoj už záležel jen na jeho šikovnosti, a když pomyslil na to, do jak riskantního dobrodružství se to pouští, zmocnila se ho panika. Hodlá operovat v nesterilním prostředí s pomocí vrtačky na vyvrtávání otvorů do oceli, nikoli do kostí a tkání. Pohlédl na Emmu, která ležela už uklidněná na vyšetřovacím, nyní vlastně už operačním stole a pomyslil na to, co asi najde pod lebeční kostí. Viděl v duchu šedou kůru mozkovou, v níž Emma uchovává celoživotní vzpomínky, paměť a sny a emoce, všechny neviditelně uloženy v pevné schráně hlavy. Jako v pokladnici je tam uloženo vše, co činí tu ženu jedinečnou, jedinou, odlišnou od všech ostatních, jeho Emmou. A to vše nyní s každou uplývající vteřinou odumírá.

Sáhl do medicínské brašny a vytáhl odtud nůžky a holičskou břitvu. Potom uchopil pramen Emminých vlasů a odstřihl ho. Břitvou pak začal vyholovat místo nad levou

spánkovou kostí. Ach, tvé nádherné vlasy… Vždy jsem je miloval… Vždy jsem tě miloval…

Když vyčistil potřebné místo až na kůži, přehodil všechnu ostatní záplavu Emminých vlasů na druhou stranu, aby nepřekážely. Poté vzal širokou lepicí pásku a připevnil Emminu hlavu k desce stolu tak, aby ji znehybnil. Čím více se hroužil do práce, tím více se mu vracela jeho profesionální jistota. Jednal nyní čím dál tím sebejistěji, cílevědoměji a se značnou zručností si připravoval nástroje k dalším úkonům: odsávací katetr, skalpel, gázu a obinadla.

Zvolený vrtáček omočil v desinfekčním roztoku a vytřel ho čistým lihem.

Z brašny vyňal sterilní rukavice a pravou rukou uchopil skalpel.

Na moment se soustředil, lehce nadechl, zastavil dech a provedl první řez. Krev se vyřinula z ranky a pomalu narůstala do podoby expandující koule. Nabral ji smotkem gázy a krev se do ní vsákla tak, že koule zmizela. Poté zajel skalpelem hlouběji, až pocítil odpor. Narazil na kost.

Věděl, že otevřít lebku znamená vystavit mozek nepřátelskému světu mikrobiálních vetřelců. Na druhé straně věděl, že lidské tělo je neuvěřitelně odolné a dokáže se vypořádat i s nejbrutálnějšími vpády neznámých nepřátel.

To si musel tvrdě připomínat, když přikládal hrot křížového šroubováku k lebeční kosti, nadzvedl kladívko a ťukl.

Vytvořil tím v kosti nepatrnou jamku, drobnou

prohlubeninu. Do ní pak nasadil špičku vrtáčku, upnutého do elektrické vrtačky. Maně mu hlavou prolétla vzpomínka na staré učebnice, v nichž se připomínalo, že trepanace lebek prováděli s úspěchem už staří Egypťané a Inkové.

Navrtávali otvory v lebkách svých současníků, nejhrubšími nástroji a bez nejmenšího ponětí o tom, co je to sterilní prostředí. Ano, já to také dokážu, ujišťoval se Jack.

Díval se na své ruce a zjišťoval, že je má profesionálně klidné. Spustil běh vrtačky, nasadil na jamku a soustředěně se začal prokousávat do kosti. Nedá-li si pozor a pronikne-li náhle dovnitř, o milimetr hlouběji než je přípustné, poškodí šedou kůru mozkovou. Ve zlomku sekundy by vymazal své ženě z hlavy tisíce nenahraditelných a drahých vzpomínek.

Nebo by také mohl zavadit o střední meningeální arterií a otevřít tak nezastavitelný proud krvácení. Dával si pozor, aby postupoval rozvážně, činil krátké přestávky k vydechnutí a opětovnému nadechnutí, aby neznervózněl a správně sledoval postup vrtáčku. Jen klidně. Jen klidně a pomalu, Jacku.

Tu pod rukou pocítil, že poslední jemný odpor ustal a že vrtáček pronikl kostí dovnitř. Se srdcem v hrdle vytáhl Jack vrták jemně z otvoru.

Na okraji dírky se okamžitě začala tvořit bublinka krve a nabírala opět tvar balonku. Krev byla temně rudá, žilní.

Jack ulehčeně vzdychl. Kdyby měl smůlu, narazil by na cévu. Teď si ale byl jist, že krve v mozkovně ubývá, že tlak

v Emmině hlavě klesá, čímž se snižuje také tlak působící na mozek a že přebytečná krev se valí právě otevřeným otvorem ven. Vzal katetr a bublinu vysrkl. Smotek gázy přiložil k ráně, aby se vytékající krev průběžně vsakovala.

Znovu se plně soustředil a pustil se do vyhlubování dalšího otvoru, ve vzdálenosti asi tří centimetrů od prvního. Když

dokončil druhé otevření, pustil se do dalšího, a ještě dalšího, čím dál tím zručněji, až vytvořil po obvodu lebky věnec odlehčujících dírek, z nichž vyvěrala krev. Když dokončoval poslední operaci, pocítil, že je naprosto vyčerpán, ruce mu umdlévají a pot se mu po zádech jen leje. Ale oddech si dopřát nemohl, teď se počítala každá vteřina.

Uchopil drobné dlátko a kladívko.

Bože, ať mám šťastnou ruku! Ať to zabere! modlil se v duchu, zmaten svou opovážlivostí.

Navedl dlátko do lebečního švu, nasadil ho do rýhy a jemně poťukával kladívkem z druhé strany na jeho rukojeť.

Jakmile vniklo ostří dlátka nepatrně dovnitř, použil ho jako páčidla, jemně zatlačil a zkusil odklopit část lebeční kosti.

Šev povolil a část zaobleného pouzdra se zvedla.

Teď se krev vyvalila ven proudem. Otevřená štěrbina jí umožňovala rychlý odtok. Řinula se spousta krve, a s ní také ještě něco jiného: vajíčka. Ven vyplul malý hrozen vajíček a ustavil se Jackovi ve vzduchu před očima. Jack k němu natáhl ruku s odsávadlem a celý hrozen nasál dovnitř do vakuové nádoby. Tehdy si připomněl, že v dějinách

lidstva byly největšími nepřáteli člověka ty nejmenší životní formy, viry, bakterie a paraziti. A teď také vy, pomyslil si Jack a prohlížel si lapená vajíčka, nyní bezpečně uvězněná ve skleněné nádobce uvnitř. Ale my vás porazíme.

V tuto chvíli již krev z lebeční dutiny vytékala a vystupovala jen zvolna. Jakmile se mu podařilo lebku otevřít, nejhorší bylo zažehnáno. Hrozivý přetlak rázem povolil a tlak na mozek ustal.

Pohlédl Emmě do levého oka. Zornice byla stále nehnutě rozšířená. Posvítil do zornice maličkou svítilnou, a zazdálo se mu, nebo si to jen namlouval?, že se na okraji lehoulince pohnula, jako se vánkem začeří vodní hladina.

Budeš žít, Emmo. Budeš žít.

Kost přiklopil nazpět, zraněné místo přitlačil a omotal obinadlem. Poté zavedl Emmě znovu nitrožilní infuzi s obsahem steroidů a fenobarbitalu, které ji ještě po nějakou dobu udrží v kómatu a ochrání mozek před dalším poškozováním. K hrudi jí opět připnul snímače EKG.

Teprve když dokončil všechny tyto práce, uchopil škrtidlo, ovinul si ho kolem vlastní paže a sám si vstříknul do žíly dávku ranaviru. Bylo rozhodnuto, buď je oba zabije, nebo oba spasí. A dozví se to dříve, než se naděje.

Na monitoru EKG mohl pozorovat Emminu srdeční činnost. Snímače kreslily pravidelnou sinusoidu. Vzal Emminu ruku do své, nahmátl tepnu a čekal, na kterou stranu se teď nakloní jejich osud…

27. SRPNA

Gordon Obie vstoupil do sálu řídicího střediska ISS, přehlédl řady svých spolupracovníků skloněných nad řídicími a kontrolními pulty. Na čelní obrazovce pokračovala Mezinárodní kosmická stanice v běhu po předepsané dráze po rozvinuté mapě světa. Kdyby vesničané ztracení kdesi v alžírské poušti pozvedli zraky k nebesům, spatřili by na nočním nebi podivnou hvězdu jasnou jako Venuše, avšak sunoucí se nezvyklou rychlostí po temné nebeské báni. Hleděli by na hvězdu, lišící se ode všech ostatních nebeských těles, neboť nebyla stvořena a na nebeskou klenbu vyvedena všemohoucím Bohem, nýbrž

křehkou rukou člověka.

A na druhé straně zase, na protější straně světa, v místě nekonečně vzdáleném od alžírských vesniček, sedí lidé a hlídají pohyb té umělé hvězdy.

Ředitel provozu ISS Woody Ellis otočil hlavu ke Gordonu Obiemu a jaksi truchlivě kývl hlavou: „Ani hlásku.

Mlčení, hrobové mlčení.“

„Kolik času uplynulo od poslední relace?“

„Jack se sám odpojil před pěti hodinami a jako důvod udal, že si potřebuje odpočinout. Vyspat se. Už tři dny je v jednom zápřahu. Rozhodli jsme se to vydržet a nebudit ho.“

Tři dny a žádná změna k lepšímu ve zdravotním stavu Watsonové, pomyslil si Gordon Obie rezignovaně a vykročil kolem řady zadních sedadel až k místu, kde pracovali lékaři.

Našel tam Todda Cutlera, neoholeného a rozcuchaného, soustředěně studujícího biotelemetrické údaje, vtékající proudem do jeho monitoru. Kdy ten spal naposledy?

napadlo Gordona. A vůbec, všichni lidé z jeho týmu už

vypadali krajně vyčerpaně, a přesto nikdo z nich neopouštěl své pracoviště, nikdo nechtěl jako první přiznat porážku.

„Stále si vede dobře. žádná změna k horšímu,“ řekl tiše Todd. „Vysadili jsme fenobarbital.“

„Tak co, nabyla vědomí?“

„Ne.“ Todd se s povzdechem zvrátil dozadu do křesla a drbal se prstem na kořeni nosu. „Nevím, co jiného můžeme ještě dělat. Nikdo s tím nemá nejmenší zkušenost, neurochirurgický zákrok v kosmu. Jen pomyslet!“

Právě tyhle věty jste mohli v posledních týdnech v řídicím středisku zaslechnout nejčastěji: Nemáme s tím zkušenost. Je to naprosto nové. Nikdy jsme nic takového neviděli ani neslyšeli… Ale na druhé straně, není snad právě tohle podstatou a jádrem všeho výzkumu, že totiž nic se nedá předem s jistotou tvrdit, nic definitivně odhadnout ani předpovědět? Jste-li na špici výzkumu a vývoje,

vyžaduje od vás každý problém nové a původní řešení.

Každý nový triumf je založen na nějaké oběti.

A o triumfech, navzdory právě se odvíjející tragédii v blízkém kosmu, mohla být přesto řeč. Apogee II se bezchybně vrátila na zem a přistála celá a nezraněná v arizonské poušti. Casper Mulholland začal sjednávat svůj první kontrakt s představiteli vojenského letectva USA. Jack McCallum je dosud zdráv navzdory třem dnům stráveným na zamořené stanici, příznak toho, že ranavirus je jednak lékem, jednak prevencí proti zlořečené Chiméře. Konečně i skutečnost, že Emma Watsonová je stále ještě naživu, je možno započítat jako úspěch v jejich nevšedním snažení.

A přes to přese všechno Gordon cítil, že se ho při pohledu na pulzující zářivou tečku, zobrazující na monitoru vlny srdeční činnosti astronautky a pohybující se v pravidelném rytmu nahoru a dolů, zmocňuje vlna nepotlačitelného smutku. Jak dlouho ještě může bít srdce astronautky, byl-li její mozek vyřazen z činnosti? Jak dlouho může tělo přežít stav bezvědomí? Jak dlouho může celý organismus vzdorovat kómatu, aniž by definitivně vypověděl službu? Gordonovi připadlo, že snáší mnohem hůře to pomalé ubývání, vzdalování a vytrácení se této ještě nedávno tak živé a energické ženy než představu její rychlé katastrofické smrti.

Tu se pojednou vytrhl ze svých myšlenek, a když se zorientoval, zjistil, že na monitoru došlo ke změně. „Todde, co se to děje?“

„Prosím?“

„Něco se děje s jejím srdcem.“

Ukázalo se, že Todd si trochu zdřímnul. Přišel k sobě až

na Gordonovo zavolání a pohlédnul na monitor: „Ne,“ řekl Todd a sáhl po spínači intercomu. „To není srdce.“

Vysoký varovný tón poplašného zařízení zabudovaného do monitoru přeťal Jackův lehký spánek. Vyskočil bdělý a čiperný. Léta lékařské praxe, nespočetné noci strávené v lékařském pokoji ho naučily být pohotový na první zazvonění, i kdyby byl vytržen z nejhlubšího spánku.

Jakmile na svých nočních službách otevřel oči, věděl ihned přesně, kde se nachází a co má dělat. A teď také okamžitě zaznamenal, že něco není, jak má být. Ohlédl se za zvukem poplašného signálu a poprvé za dobu, co byl na stanici, ztratil smysl pro orientaci. Vzápětí pochopil, že se vznáší volně uprostřed modulu a právě hledí na svou ženu shora, směrem dolů, jako anděl spásy. Zaznamenal také okamžitě, že jeden ze senzorů elektrokardiografu se odpojil od Emmina těla a komíhá se nyní volně ve vzduchu jako stvol vodní traviny pod hladinou. Jack se odrazil od stěny nad sebou, otočil vlastní tělo o sto osmdesát stupňů a vpravil se do přirozenější polohy vedle Emmina těla. Uvolněný snímač EKG jí upevnil opět k hrudi. Nyní, v očekávání toho, co

spatří na obrazovce monitoru, pocítil silné bušení vlastního srdce. Jakmile se obraz na obrazovce obnovil, Jack si zhluboka vydechl. Srdce pracovalo v klidném pravidelném rytmu.

Jak Jack hleděl spokojeně na ten obraz, zaznamenal i cosi nového. Zářivá linka, vlnící se na obrazovce se pojednou lehce zachvěla. Pohyb!

Jack pohlédl Emmě do tváře a shledal, že zírá do jejích otevřených očí.

„ISS neodpovídá,“ oznámil spojař.

„Jen to pořád zkoušejte. Musím s ním okamžitě mluvit,“

vyštěkl netrpělivě a bez rozmyšlení Todd.

Také Gordon, postávající za Culterovými zády, sledoval údaje biotelemetrického přenosu. Nerozuměl z toho ničemu, ale obával se nejhoršího. Čára elektrokardiografu poskakovala nahoru a dolů v nepravidelných záškubech a nakonec uprostřed vytvořila rovnou nehybnou linku. To snad ne! chtělo se mu ozvat. Ztratili jsme ji.

„Muselo se to samo odpojit,“ uklidnil ho Todd.

„Některý ze snímačů asi odpadl. Watsonová má nejspíš záchvat nebo křeče.“

„Stanice se stále neozývá,“ informoval je spojař.

„Co se tam k čertu děje?“

„Podívejte se!“ řekl vzrušeně Gordon Obie.

Oba muži zůstali jako přimrazeni, když se na monitoru opět obnovil signál. Byla to tečka, za ní ještě jedna a ještě další…

„Službo, mám spojení,“ oznámil spojař. „žádají okamžitou konzultaci.“

Todd se zprudka naklonil na křesle vpřed. „Veliteli, dejte mě na uzavřený okruh, ano? Jsi to ty, Jacku? Mluv!“

Nyní byli on a Jack napojeni na uzavřený komunikační okruh vyhrazený pro soukromé nebo přísně služební hovory.

Nikdo kromě Todda teď nemohl odposlechnout, co říká Jack. Zvědavost ale přemohla všechny přítomné v sále.

Všichni otočili směrem k Toddovi Cutlerovi hlavy a pozorovali výraz jeho obličeje. Ale co se v ní zračilo či odráželo, nebylo dopřáno spatřit ani jim, ani Gordonu Obiemu, stojícímu nad ním. Todd Cutler spustil hlavu až k samotnému stolu, oběma rukama objal kolem hlavy soupravu se sluchátky, takže si zakryl i celý obličej a pohroužil se do soustředěného naslouchání. Pak se náhle napřímil v křesle a prohlásil nahlas na celý sál: „Moment, Jacku! Tady sedí spousta lidí, kteří to budou chtít slyšet taky. Musím jim to říct.“ Todd se otočil v křesle směrem k řediteli Ellisovi a ukázal mu vztyčený palec pravé ruky.

„Watsonová je vzhůru. Mluví!“

Další okamžiky zůstanou navždy hluboce a nesmazatelně vryty do Gordonovy paměti. Slyšel volání stoupající vzhůru do crescenda. Výkřiky nadšení a hvízdot.

Todd Cutler byl na nohou a tloukl ho otevřenou dlaní zběsile do zad. Líza Gianniová tloukla dlaní o pusu a vydávala bojový indiánský pokřik. Woody Ellis se zhroutil do svého mohutného křesla, zíral nezúčastněně před sebe a zařezaně mlčel. Nejvíc ze všeho však Gordona Obieho zaskočila jeho vlastní reakce. Konstatoval, že se mu jaksi podivně stahuje hrdlo, že vydává jakési nezvyklé zvuky a že se mu poněkud rozostřuje zrak. Za celá dlouhá léta, co Gordon Obie sloužil u NASA, ho nikdy nikdo neviděl uronit slzu. Rozhodl se, že si dá setsakramentsky záležet na tom, aby ji nikdo nespatřil ani dnes.

Všichni ještě jásali a poskakovali zběsile kolem svých pracovních pultů, když se Gordon Obie otočil na místě, vykročil po schodech vzhůru a nikým nepozorován se vytratil z řídicího sálu.

O PĚT MESÍCU POZDĚJI

PANAMA CITY, FLORIDA

Skřípot pantů a chřestění kovu provázely otevírání masivních dvířek od hyperbarické komory umístěné uprostřed prostorného hangáru patřícího vojenskému námořnictvu. Jared Profitt sledoval pozorným zrakem dva

vojenské lékaře, jak vystupují z komory a nabírají do plic první doušky čerstvého vzduchu. V těsně uzavřeném prostoru strávili oba dva víc než měsíc a vypadalo to tak, že náhlý přechod do volného prostoru jim dělá potíže. Oba lékaři se však vzápětí otočili zpátky směrem k průlezu a jali se pomáhat při vystupování z komory dvěma jejím obyvatelům.

A tak se ve dvířkách objevili Jack McCallum a Emma Watsonová. Oba dva také hned zaměřili zraky směrem k Jaredovi Profittovi, který jim kráčel vstříc s nataženými pažemi…

„Vítám vás zpátky v našem světě, paní Watsonová,“

pronesl Profitt procítěně a podával Emmě napřaženou pravici.

Emma jako by zprvu krátce zaváhala, ale pak nabídnutou ruku přijala. Zdála se být daleko hubenější než

na fotografiích, které si Profitt nechal před časem předložit.

A také daleko zranitelnější. Čtyři měsíce strávené v kosmické karanténě na oběžné dráze, po nichž následovalo ještě pět týdnů, které McCallum a Watsonová byli nuceni strávit v přetlakové komoře, se zejména na Emmě viditelně podepsaly. Ztratila na váze i spoustu svalové hmoty. Oči jí žhnuly černým jasem a z pohublého bledého obličeje vystupovaly jako nepřirozeně rozšířené uhlíky. Chybějící vlasy jí dorůstaly již jako prošedivělé a kontrastovaly s

neostříhanými prameny, které si podržely svou původní kaštanovou barvu.

Profitt se obrátil ke dvěma vojenským lékařům, postávajícím kolem. „Nechali byste nás laskavě na chvilku o samotě?“ požádal je. Oba lékaři se otočili a Profitt trpělivě vyčkal, až jejich kroky dozní na druhém konci hangáru.

Poté se obrátil k Emmě: „Cítíte se dobře?“

„Dost dobře,“ odpověděla Emma. „Řekli mi, že nemoc prakticky zmizela.“

„Ano, v té míře, v jaké jsme s to ji diagnostikovat,“

opravil ji Profitt. To byl významný rozdíl. I když si nyní mohli být jisti, že ranavirus likviduje Chiméru v tělech laboratorních pokusných zvířat, nemohli se s jistotou zaručit za dlouhodobé výsledky, šlo-li o dospělou ženu. V nejlepším případě mohli lékaři prohlásit, že toho času nevykazuje pacientčino tělo žádné známky přítomnosti cizopasné Chiméry. Od prvního okamžiku, kdy ji dopravili zpět na Zemi raketoplánem Endeavour, podrobovala se Emma opakovaným zkouškám krve, rentgenovým vyšetřením a biopsiím. I když už od prvních provedených testů měla nálezy negativní, trvali specialisté od USAMRIID na tom, aby astronautka zůstala v přetlakové komoře tak dlouho, dokud testování neukončí. Před dvěma týdny jim oběma, Jackovi i Emmě, snížili tlak v komoře na běžnou a přirozenou jednu atmosféru a sledovali jejich reakce. Pokud šlo o Emmu, zdálo se, že je zdravá.

I když jí od nynějška dopřejí svobodu, i když bude od tohoto okamžiku volná, již nikdy se nezbaví pozornosti lékařů beze zbytku, provždy už zůstane předmětem jejich neustálého studia a výzkumu.

Emma pohlédla na Jacka a našla v jeho očích zatvrzelý výraz.

Jack dosud nepronesl ani slova, zato Emmu svíral paží kolem pasu v jakémsi ochranitelském gestu, které říkalo všem: „Nikomu se nepodaří mi ji odejmout.“

Profitt to zřejmě vycítil, neboť se k němu vzápětí obrátil: „Doktore McCallume, doufám, že dobře chápete, že všechna rozhodnutí, která jsem byl nucen učinit, byla z dobrého důvodu a ve prospěch věci?“

„Chápu vaše důvody, ale to neznamená, že schvaluji vaše rozhodnutí.“

„Nu, v tom případě si rozumíme alespoň v něčem,“

prohlásil Jared Profitt potěšeně. Ruku ke stisku Jackovi nenabídl, snad podvědomě cítil, že by se mu dostalo odmítnutí. Místo toho pravil: „Venku stojí spousta lidí, kteří se nemohou dočkat, až se s vámi setkají. Nebudu vás déle zdržovat.“

Otočil se a už beze slova vykročil směrem k východu.

„Moment,“ zavolal za ním Jack. „A co bude dál?“

Profitt se zastavil a otočil: „Jste volní. Vyjma případů, kdy se budete oba dostavovat na pravidelné prohlídky…“

„O to mi nejde. Myslím tím, co se stane s lidmi, kteří jsou za to všechno odpovědní? Ti, co vyslali nahoru Chiméru?“

„Byli zbaveni rozhodovacích pravomocí.“

„A to je všechno?“ začal se Jackovi rozčilením a zlostí vytáčet hlas. „žádný postih? žádné osobní důsledky?“

„Záležitost projde řádnou a předepsanou vyhodnocovací procedurou. Takovou, jaká je běžná ve všech státních institucích, včetně NASA. Někteří lidé budou diskrétně přesunuti na méně významné pozice. Za čas odejdou v tichu do důchodu. K žádnému vyšetřování, jak chápete, nemůže dojít. K žádnému odhalení ničeho. Nic. Chiméra je příliš ožehavá a nebezpečná záležitost na to, aby se o ní klábosilo před širým světem.“

„Vždyť zahynuli lidé!“

„To přece zavinil virus Marburg! Na palubu se dostal náhodou, v těle infikované opičky. Smrt Luthera Amese bude připsána na vrub mechanické závadě, k níž došlo na záchranném člunu CRV při jeho sestupu do atmosféry.“

„Ale někdo by snad měl nést konečnou odpovědnost!“

„Za co, pane doktore? Za nesprávné rozhodnutí?“

Profitt potřásl hlavou. Než pokračoval, ohlédl se za sebe, směrem k vratům hangáru, u nichž skrz štěrbinu prosvítaly dovnitř paprsky slunce. „K žádnému přečinu, k žádnému zločinu zasluhujícímu potrestání nedošlo. Pracují tu jen lidé a dopustili se možná určitých chyb. Na samém počátku

nemohli ani tušit, s čím se vlastně potýkají. Chápu, že vás to frustruje. Chápu také, že byste rád někoho konkrétního obvinil. Ale v téhle hře, vážený doktore McCallume, nevystupovali žádní koncesovaní padouši. V tomhle kusu vystupovali a hráli pouze hrdinové.“ Profitt hleděl Jackovi zpříma a tvrdě do očí.

Tak setrvali jistou chvíli, ale žádný z nich neuhnul pohledem. Profitt v Jackových očích nenašel ani stín pochopení, vřelosti či důvěry. Ale našel v nich respekt k autoritě. To mu stačilo.

„Čekají vás vaši přátelé,“ vybídl je měkce.

Jack po krátkém zaváhání přikývl. Mrknul na Emmu a oba vykročili bok po boku směrem k východu. Jared Profitt je následoval z povzdálí. Když se vrata hangáru otevřela, vtrhla do temné haly běsnící záře rozjásaného denního slunce. Profitt musel před jeho prudkým jasem přivřít oči. Z

Jacka McCalluma a Emmy Watsonové tak spatřil už jen stíny jejich siluet, z nichž ta vyšší objímala paží ramena té drobnější. K Jaredu Profittovi pronikl zvenčí ohlušující lomoz vítajících hlasů. Dvě postavy, muž a žena, vstoupily do plného poledního slunce, aby se rozplynuly v jeho oslepující záři.

OCEÁN

Kapitola 28

Emma zachytila pohledem padající hvězdu křižující nebeskou klenbu, rozplynuvší se vposledku v zářivou spršku rozpadlých jiskérek. Ta podívaná jí v neutuchajícím údivu vždycky vyrazí dech. Do chřípí jí pronikla sytá vůně moře, roznášená vánkem nad Galvestonským zálivem. Vše, co nyní jako znovuzrozená prožívala v souvislosti s domovem a pozemským životem, jí připadalo nevšední a zázračné. Jasné nebe nad hlavou. Kolébání lodní paluby pod jejími zády.

Pleskání vln, odrážejících se od trupu jejich plachetnice Sanneke. Tak dlouho si musela odpírat prostá pozemská potěšení, že se teď dokázala bezelstně jako děcko radovat z těch zdánlivě nejnepatrnějších radostí: třeba z vánku, příjemně jí ovívajícího tvář… Během posledních několika měsíců strávených na oběžné dráze v karanténě hleděla neustále k Zemi, vyhladovělá po vůni trav, chuti slaného oceánského vzduchu a horkosti pobřežních písků pod bosýma nohama. Myslila si tehdy: až se vrátím domů, jestli se tam kdy vrátím, už nikdy ho neopustím.

Nuže, nyní je zde a okouší chuť a pachy moře i zeminy.

A přesto se nechává unášet pohledy vzhůru, ke hvězdám…

„Přála by sis vrátit se někdy tam nahoru?“ zeptal se jí znenadání Jack hlasem tak tichým, že ho přes šum moře sotva zachytila. Ležel vedle ní na zádech, její dlaň svíraje ve své, s očima rovněž zabořenýma do noční nebeské hlubiny.

„Říkáš si někdy, kdyby mi nabídli, abych se ještě jednou vypravila nahoru, přijala bys to?“

„Ihned a na místě,“ odpověděla a otočila k němu hlavu.

„Není to divné? Když jsme spolu žili nahoře, nemluvili jsme o ničem jiném a netěšili se na nic jiného než na návrat na Zemi. A teď jsme tady a neustále se nám vracejí myšlenky na návrat nahoru.“ Projela si prsty na hlavě tam, kde jí dorůstaly před operací ostříhané vlasy. Ty dorůstající jí už

prokvétaly nitkami stříbra. Ukazováčkem narazila na okraj jizvy, jež jí na hlavě zůstala od Jackova skalpelu. Ta rána byla nezhojitelnou připomínkou všeho, co zažila nahoře na stanici, trvalý záznam o prožitých hrůzách, jako zářez v kůži. A přesto a všemu navzdory, kdykoli pohlédla vzhůru, pocítila neodbytnou touhu znovu se tam vydat.

„Myslím, že budu po nové nabídce vždycky podvědomě toužit,“ řekla mu. „Jako námořníci, jsou-li na pevnině, touží po moři. Bez ohledu na bouře, které museli přečkat. Bez ohledu na vášnivé polibky, jimiž častovali zemi po přistání.

I oni časem znovu zatouží po moři, po návratu tam.“

To všechno byla slova. Emma věděla, že cesta do kosmu je jí navždy uzavřena. Byla v postavení námořníka, jehož drží násilím na ostrově, kolkolem nekonečné moře,

svůdné, navěky zakázané. A Emmě je provždy zakázán vesmír, kvůli Chiméře.

I když lékaři z Johnsonova kosmického střediska i z armádního USAMRIID nenacházeli v Emmině těle žádnou známku ani stopu infekce, nikdy si nemohli být jisti, jak říkali, že Chiméru definitivně odstranili. Mohla jednoduše spát jako tichý a nenápadný nájemník v jejím těle. Nikdo v NASA si nedovolil předpovědět, co by nastalo, kdyby se Emma vrátila do stavu beztíže.

Verdikt tedy zněl: již nikdy více… Stala se astronautickým duchem, stále ještě členkou sboru astronautů, avšak bez naděje na jmenování do budoucí mise.

Byla řada na jiných, aby uskutečňovali ten sen. Nyní byl na palubě Mezinárodní kosmické stanice ISS jiný tým, dokončující opravy a biologickou očistu, již započali společnou rukou ona a Jack. Už příští měsíc se ke stanici vydá raketoplán Columbia, který na ni dopraví náhradní příhradovou konstrukci a solární panely, rozbité při poslední havárii. ISS nedají zahynout. Příliš mnoho bylo obětováno, příliš mnoho životů zmařeno ve prospěch dávného snu, proměnit ideu oběžné stanice ve skutečnost. Kdyby ten odvážný projekt nyní zavrhli, znamenalo by to, že životy byly obětovány nadarmo. Další padající hvězda rozčísla noční nebe, zaplála, aby vzápětí blikla a zhasla jako skomírající uhlík. Oba dva mlčky hleděli k nebi a čekali, zda se objeví další vesmírný posel. Jsou lidé, kteří považují

padající hvězdy za znamení přicházejících událostí, za anděly hrající si na nebi, za příležitost pomyslit si přání, které se vyplní… Emma a Jack je viděli, jaké jsou, stopy kosmických úlomků, nevyzpytatelní poutníci z chladných a temných zákoutí vesmíru. A přesto, mají své kouzlo pro všechny, ač nejsou ničím víc než balvany, slepenými dohromady hroudami ledu…

Tu se plachetnice nadzdvihla na nečekaně vysoké vlně a Emma podlehla na chviličku iluzi, že jí hvězdné nebe letí vstříc, že se do něj co chvíli vnoří celou svou bytostí.

Zavřela víčka. A bez nejmenšího varování se jí rozbušilo srdce nečekanou vlnou strachu. Na čele pocítila ledový polibek krůpějí vlastního potu.

Jack si té změny povšiml, protože jí stiskl ruku: „Co se stalo? Není ti zima?“

„Ne, to není chladem.“ Odmlčela se a polkla.

„Najednou jsem pomyslila na něco strašného.“

„Co je to?“

„Jestli mají ti z USAMRIID pravdu, jestli Chiméra vskutku připutovala na Zemi v asteroidu, dokazuje to, že je tam nahoře život.“

„No ano, to by dokazovalo.“

„Dobrá. Co jestli je to inteligentní forma života?“

„Chiméra je příliš maličká, příliš primitivní na to, aby mohla být inteligentní.“

„Jenže ten, kdo ji sem poslal, inteligentní je,“ pravila šeptem.

Jack ležel strnule, ani se nehnul. Pak tiše pronesl: „Kolonizátor.“

„Jako semínka rozsívaná po vesmíru. Kdekoli Chiméra přistane, na libovolné planetě, v libovolné sluneční soustavě, všude se vlomí do místních živých organismů. Přivlastní si jejich DNA a zařadí do své genetické výbavy. Na přizpůsobení se k podmínkám nového domova nebude potřebovat miliony let evoluce. Veškeré genetické nástroje pro přežití získá obratem od živočišných druhů, kteří planetu již obývají.“

A jakmile se tam zavede, jakmile se stane převládajícím živočišným druhem na nové planetě, co potom? Jaký bude její další krok? To Emma nevěděla. Měla za to, že odpověď se bude skrývat v té části genomu Chiméry, již se jim nepodařilo rozluštit. V posloupnostech DNA, jejichž funkce pro ně zůstala věčným tajemstvím.

Přes tmavomodré nebe přeletěl další meteor jako připomínka, že nebesa jsou věčně měnlivá a nepokojná. že Země není než jedna z mnohých poutníků, putujících nesmírnými rozlohami kosmu.

„Musíme se dobře připravit,“ řekla k Jackovi. „Než nás navštíví nějaká další chiméra.“

Jack se posadil a pohlédl na hodinky. „Začíná být chladno. Poplujme domů. Gordon by se zjančil, kdybychom prošvihli tu jeho zítřejší tiskovku.“

„Nikdy jsem ho neviděla ztratit sebevládu.“

„Tys ho nepoznala tak, jako ho znám já.“ Jack přešel ke stěžni, začal tahat za výtahové lanko, až hlavní plachta zapleskala ve větru. „Gordon je do tebe totiž napůl zamilovanej, víš?“

„Gordie? To si nedokážu představit.“

„A víš, co si nedokážu představit já?“ řekl tiše a přitáhl ji k sobě v hloubi kokpitu lodi. „že by ňákej mužskej nebyl.“

Přišel poryv větru a napjal plachtu. Sanneke se naklonila na bok, pod ostřím přídě jí zasyčela vlna rozrážejíc vody zálivu Galveston Bay.

„Připravit k obratu! Ré!“ zavelel Jack. Vratipeň hlavní plachty přeletěl na levobok a loď se stočila k západu.

Vodítkem jim tentokrát nebyly hvězdy, nýbrž blikotavá pobřežní světýlka na obzoru.

Světla domova.