Hříšnice

Tess Gerritsen

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Bílé vločky se tiše snášejí do bostonských ulic, je pár dnů před Vánoci - a v klášterní kapli jsou nalezeny dvě jeptišky v kalužích krve. Kdo je tak brutálně ubil a jaký k tomu mohl mít motiv? Když pak soudní lékařka Maura Islesová zjistí, že jedna z žen nedávno porodila, a mrtvého chlapce pak vytáhnou z rybníka nedaleko kláštera, směřuje pátrání Jane Rizzoliové za otcem dítěte…O pár dnů později je na záchodcích opuštěné restaurace v chudinské čtvrti objeveno tělo neznámé ženy, zohavené neznámou nemocí, s odříznutým obličejem, dlaněmi a chodidly, ohlodané krysami.Dva zcela jiné způsoby vraždy, oběti bez jakékoli souvislosti. Anebo přece jen?

HŘÍŠNICE

Tess Gerritsenová

Tess Gerritsenová

HŘÍŠNICE

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Tatjana Jandourková

THE SINNER

Copyright © 2003 by Tess Gerritsen

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k.

Translation © Tatjana Jandourková, 2006

ISBN 80-242-1619-1

Mé matce, Ruby J. C. Tomové, s láskou.

Poděkování

Mé nejvřelejší díky:

Peteru Marsovi a Bruci Blakeovi za jejich zasvěcené informace o Bostonském policejním oddělení.

Margaret Greenwaldové, M. D., za to, že mi umožnila nahlédnout do světa soudního lékaře.

Gině Centrellové, za její neutuchající nadšení.

Lindě Marrowové, ideální vydavatelce každého spisovatele.

Selině Walkerové, mé pomocnici za velkou louží, která dokáže zázraky.

Jane Berkeyové, Donaldu Clearymu a báječnému týmu v Jane Rotrosen Agency.

Meg Ruleyové, mé literární agentce, zastánkyni a vůdčímu světlu. Nikdo to nedělá lépe.

A mému manželovi Jacobovi, který je i po všech těch letech stále mým nejlepším přítelem.

Prolog

Ándhrapradéš

Indie

Dál ho řidič odmítl zavézt.

Asi po kilometru a půl, hned jak minuli opuštěný chemický závod Octagon, ustoupil asfalt zarostlé prašné silnici. Řidič si začal stěžovat, že poškrábe auto o keře, že po nedávných deštích tu jsou rozblácená místa, kde se jim můžou zabořit kola.

A co s nimi bude? Uvíznou tu, sto padesát kilometrů od Hajdarábádu. Howard Redfield poslouchal jeho dlouhé nářky s vědomím, že to je jen záminka a ne skutečný důvod, proč nechce pokračovat v cestě. Nikdo jen tak nepřizná, že má strach.

Redfield neměl na vybranou, dál bude muset pěšky.

Naklonil se řidiči až k uchu, aby ho ten muž dobře slyšel, a přitom zachytil nepříjemný závan jeho potu. Ze zpětného zrcátka, na kterém visely chřestící korálky, na něj hleděly řidičovy černé oči. „Počkáte tu na mě, že ano?“ ujišťoval se Redfield. „Zůstaňte tady, na silnici.“

„Jak dlouho?“

„Asi hodinu. Jak dlouho bude zapotřebí.“

„Říkám vám, že tam není nic k vidění. Už tam nikdo nežije.“

„Jen tu počkejte, ano? Počkejte. Až se vrátíme do města, zaplatím vám dvojnásobek.“

Redfield si vzal batoh, vystoupil z klimatizovaného auta a okamžitě ho obklopilo moře vlhkosti. Batoh nenosil od doby, co chodil na školu a o prázdninách cestoval po Evropě s nepatrným množstvím peněz, a teď, v jednapadesáti letech, se cítil trochu nepatřičně, když si ho přehodil přes ochablá ramena.

Ale za žádnou cenu by v téhle skleníkové zemi neudělal ani krok bez láhve s čistou pitnou vodou, repelentu proti hmyzu, opalovacího krému a léků na průjem. A bez fotoaparátu; ten tu nesmí zapomenout.

Venku se protáhl, celý zpocený v pozdním odpoledním vedru, pohlédl na oblohu a pomyslel si: Skvělé, zapadá slunce a za soumraku vylezou ven všichni komáři. Tady jde vaše večeře, vy malí neřádi.

Vykročil po silnici. Vysoká tráva zakrývala cestu, takže klopýtl o vyježděnou brázdu a turistické boty mu zapadly po kotníky do bláta. Očividně tudy neprojelo žádné auto dlouhé měsíce a matka příroda si své území rychle vzala zpět. Zastavil se s prudkým oddechováním a odháněl hmyz. Když se ohlédl, zjistil, že vůz už zmizel, a to ho zneklidnilo. Mohl věřit, že na něj řidič počká? Ten muž se zdráhal zavézt ho až sem, a jak nadskakovali po stále hrbolatější cestě, byl čím dál nervóznější.

Potulují se tu zlí lidé, tvrdil, a dějí se hrozné věci. Oba se můžeme ztratit a kdo by se obtěžoval sem přijít a hledat nás?

Redfield se dál prodíral vpřed.

Měl pocit, že ho vlhký vzduch pevně obklíčil. Když uslyšel, jak mu v batohu čvachtá láhev s vodou, hned dostal žízeň, ale nezastavil, aby se napil. Zbývala jen asi hodina denního světla, a tak musel jít dál. V trávě se ozýval bzukot hmyzu a z okolních korun stromů k němu doléhal křik, který považoval za ptačí.

Nepodobalo se to ale zpěvu žádného ptáka, jakého kdy slyšel.

V téhle zemi vypadalo všechno cize a neskutečně, a jak se vlekl dál v jakémsi snovém transu, pot mu stékal po hrudi. Rytmus jeho dechu se zrychloval s každým krokem. Podle mapy to měly být jen necelé tři kilometry, ale zdálo se mu, že jde celou věčnost. Ani čerstvá dávka repelentu neodpudila komáry – uši měl plné bzučení a obličej jako svědivou masku z jejich rojů.

Zakopl o další hlubokou brázdu a upadl na kolena do vysoké trávy. Vyplivl chuchvalec rostlin, nahrbil se a lapal po dechu, tak demoralizovaný a vyčerpaný, že usoudil, že je nejvyšší čas vydat se zpět. Vrátit se letadlem do Cincinnati jako zpráskaný pes. Zbabělost byla koneckonců mnohem bezpečnější.

A pohodlnější.

Zhluboka si povzdychl, opřel se rukama o zem, aby se vyškrábal na nohy, pak strnul a upřeně se zadíval do trávy. Mezi zelenými stébly se něco zalesklo, nějaký kov. Byl to jen laciný kovový knoflík, ale v tu chvíli mu to připadalo jako znamení.

Talisman. Strčil si ho do kapsy, vstal a pokračoval v cestě.

Jen o pár desítek metrů dál cesta najednou ústila na velkou mýtinu obklopenou vysokými stromy. Na protějším konci stála osamělá stavba, nízká budova ze škvárobetonových tvárnic a s rezivějící střechou z vlnitého plechu. Větve ševelily, tráva se vlnila v mírném vánku.

To je to místo, pomyslel si. Tady se to stalo.

Jeho dech zněl najednou příliš hlasitě. Redfield si s tlukoucím srdcem sundal batoh, rozevřel zip a vytáhl fotoaparát. Všechno zdokumentuj, říkal si. Octagon se bude snažit udělat z tebe lháře. Zkusí všechno možné, aby tě zdiskreditovali, proto musíš být připraven se hájit. Musíš dokázat, že mluvíš pravdu.

Vyšel na mýtinu, k hromadě zčernalých větví. Když do nich strčil botou, rozvířil pach zuhelnatělého dřeva. S mrazením v zádech rychle ucouvl.

Byly to zbytky pohřební hranice.

Zpocenýma rukama sundal kryt objektivu a začal fotografovat. S okem přitisknutým k hledáčku pořizoval snímek za snímkem. Ohořelé pozůstatky chatrče. Dětský sandál ležící v trávě.

Kousek pestré látky utržené ze sárí. Ať se podíval kamkoli, všude viděl smrt.

Rychle se otočil doprava, přejel hledáčkem po zelené ploše trávy a chystal se udělat další snímek, ale prst mu ztuhl na spoušti.

Na kraji záběru se mihla nějaká postava.

Spustil ruku s fotoaparátem, narovnal se a upřeně se zahleděl mezi stromy. Neviděl nic, jen pohupující se větve.

Tam – byl to rychlý pohyb, který zahlédl koutkem oka? Zachytil pouze krátký záblesk něčeho tmavého, co poskakovalo mezi stromy. Opice?

Musel dál fotografovat. Světla rychle ubývalo.

Prošel kolem kamenné studny a pokračoval k domku s plechovou střechou. Při chůzi se rozhlížel napravo a nalevo, jeho kalhoty přitom v trávě vydávaly svištivý zvuk. Zdálo se, že stromy mají oči a pozorují ho. Když se přiblížil k budově, všiml si, že zdi jsou ožehnuté ohněm. Přede dveřmi ležela hromada popela a zčernalých větví. Další pohřební hranice.

Obešel ji a nahlédl dovnitř.

Zpočátku v tmavé místnosti téměř nic nerozeznal. Denní světlo rychle sláblo a uvnitř bylo šero ještě větší, paleta černých a šedých odstínů. Na okamžik se zastavil, než si jeho oči přivykly. S rostoucím zmatkem zaznamenal lesk čisté čerstvé vody v kameninovém džbánu. Vůni koření. Jak je to možné?

Za ním zapraskala větvička.

Prudce se otočil.

Na mýtině stála osamělá postava. Stromy všude okolo znehybněly, utichli dokonce i ptáci. Postava, pohybující se podivným trhavým krokem, se vydala k němu a zastavila se jen pár metrů před ním.

Fotoaparát vypadl Redfieldovi z rukou. S hrůzou v očích ucouvl.

Byla to žena. A neměla tvář.

Kapitola 1

Nazývali ji Královnou mrtvých.

I když jí tak nikdo nikdy neřekl do očí, doktorka Maura Islesová občas slýchala, jak si tu přezdívku za ní šeptají, když se pohybovala po chmurném trojúhelníku své profese mezi soudní síní, místem činu a márnicí. Někdy zachytila tón černého sarkasmu: Ha ha, naše gótská bohyně si jde vyzvednout nové poddané. Občas se v tom šepotu ozývalo znepokojené tremolo jako mumlání zbožných věřících, když kolem nich prochází ďábelský cizinec. Bylo to znepokojení těch, kteří nemohou pochopit, proč z vlastní vůle jde ve stopách smrti.

Opravdu se jí to líbí? Ptají se. Má pro ni dotek studeného těla, zápach rozkladu, takové kouzlo, že se k živým obrátila zády?

Řeknou si, že to nemůže být normální, a vrhají za ní nervózní pohledy, všímají si detailů jen posilujících jejich přesvědčení, že je divná. Slonovinová pleť, černé vlasy ve strohém kleopatrovském střihu. Rudá skvrna rtěnky. Kdo jiný nosí rtěnku na místě vraždy? Nejvíc ze všeho je však děsí její klid, chladný královský pohled, jímž zkoumá hrůzy, které oni sami jen stěží mohou snést. Na rozdíl od nich ona pohled neodvrací.

Místo toho se skloní blíž a upřeně se dívá, dotýká se. Čichá.

A později, pod jasnými světly v pitevní laboratoři, řeže.

Teď právě také, její skalpel projel zchlazenou kůží, podkožním tukem, který se mastně žlutě zaleskl. Měl rád hamburgery a smažené hranolky, pomyslela si, když vzala zahradnické nůžky, přeťala žebra a vyzvedla trojúhelníkový štít hrudní kosti, tak jako někdo otevře dvířka skříně a odhalí její drahocenný obsah.

Srdce spočívalo ve svém houbovitém loži z plic. Devětapadesát let pumpovalo krev do těla pana Samuela Knighta.

Vyrůstalo s ním, stárlo s ním, měnilo se jako on, ze štíhlého svalu v mládí v tento kus masa obrostlého tukem. Všechny pumpy nakonec vypovědí službu, stejně jako u pana Knighta, když seděl v bostonském hotelovém pokoji před puštěnou televizí a se sklenkou whisky z minibaru vedle sebe na nočním stolku.

Nezastavila se, aby zauvažovala o tom, jaké asi byly jeho poslední myšlenky, anebo zda cítil bolest či strach. I když zkoumala jeho nejintimnější zákoutí, i když rozevřela jeho kůži a držela v rukou jeho srdce, Samuel Knight pro ni zůstal cizincem, tichým a nenáročným, ochotně vydávajícím svá tajemství. Mrtví jsou trpěliví. Nestěžují si, nevyhrazují, nepřemlouvají.

Mrtví vám neublíží, to dělají jen živí.

Maura pracovala s klidnou výkonností, vyjmula hrudní orgány a položila osvobozené srdce na pitevní podložku. Venku padal první prosincový sníh, bílé vločky tiše kroužily za okny a snášely se do ulic. Ale tady v laboratoři bylo slyšet jen tekoucí vodu a syčení ventilátoru. Mauřin asistent Yoshima se pohyboval s tajuplným mlčením, předvídal její žádosti a zjevil se, kdykoli ho potřebovala. Pracovali spolu jen rok a půl, přesto už fungovali jako jediný organismus spojený telepatií dvou logických mozků. Nemusela ho žádat, aby přesměroval lampu, už se stalo a světlo svítilo na vlhké srdce, nůžky byly připravené a čekaly, až si je Maura vezme.

Tmavě skvrnitá stěna pravé komory a bílá apikální jizva jí vypověděly smutný příběh tohoto srdce. Starý infarkt myokardu, starý měsíce nebo dokonce léta, zničil část stěny levé komory. Pak, někdy v posledních čtyřiadvaceti hodinách, došlo k novému infarktu. Trombus ucpal pravou koronární tepnu a zablokoval přívod krve do svalu pravé komory.

Provedla resekci tkáně kvůli histologii, i když předem věděla, co uvidí pod mikroskopem. Koagulaci a nekrózu. Invazi bílých krvinek, přesunujících se jako obranná armáda. Možná si Samuel Knight myslel, že mírný tlak v hrudi zavinilo jen špatné trávení. Příliš vydatný oběd, neměl sníst tolik cibule. Možná to spraví pepto-Bismol. Anebo tu byly mnohem zlověstnější příznaky, které prostě ignoroval: tíha na hrudi, dýchavičnost.

Určitě ho nenapadlo, že má srdeční záchvat. Že o den později zemře na arytmii.

Srdce leželo odhalené a rozřezané na podložce. Maura se podívala na trup, který teď postrádal všechny své orgány. A tak skončila vaše obchodní cesta do Bostonu, pomyslela si. Žádná překvapení. Žádný zločin – až na špatné zacházení, kterým jste týral vlastní tělo, pane Knighte.

Zabzučel interkom. „Doktorko Islesová?“ ozvala se Louise, její sekretářka.

„Ano?“

„Na druhé lince čeká detektiv Rizzoliová. Přijmete hovor?“

„Vezmu to.“

Maura si stáhla rukavice a přešla k nástěnnému telefonu.

Yoshima, který myl nástroje ve výlevce, zavřel vodu, otočil se a pozoroval ji svýma tichýma tygříma očima. Už předem věděl, co telefonát znamená.

Když Maura konečně zavěsila, uviděla v jeho pohledu tu otázku.

„Dneska to začíná brzo,“ poznamenala. Pak si svlékla plášť a opustila márnici, aby do své říše uvedla dalšího poddaného.

Ranní sněžení přešlo ve zrádnou směsici deště se sněhem a městské pluhy nebyly v dohledu. Maura jela opatrně po Jamaica Riverway, pneumatiky svištěly v hluboké břečce, přední stěrače oškrabovaly ze skla námrazu. Byla to letošní první zimní bouře a řidiči si na tyto podmínky museli teprve zvyknout.

Už teď sjelo několik aut ze silnice a Maura minula zaparkované policejní auto s blikajícími světly a policistu, který stál vedle řidiče odtahového vozu, oba se dívali na auto zabořené předkem v příkopu.

Kola jejího lexusu začala najednou ujíždět stranou a přední nárazník se stočil směrem k protijedoucím vozům. Maura v panice dupla na brzdy a ucítila, jak se automatický protismykový systém rázně probudil k činnosti. Znovu se vrátila s autem do svého pruhu. Do háje s tím, pomyslela si s tlukoucím srdcem.

Přestěhuju se zpátky do Kalifornie. Zpomalila do ustrašeného šnečího tempa bez ohledu na to, kdo na ni troubí anebo nakolik zdržuje dopravu. Jen do toho a předjeďte mě, idioti. Už jsem měla na stole v márnici až příliš mnoho řidičů jako vy.

Cesta ji zavedla do Jamaica Plain, západní bostonské čtvrti s majestátními starými luxusními sídly a širokými trávníky, poklidnými parky a nábřežími. V létě by to bylo listnaté útočiště před hlukem a horkem městského Bostonu, ale dnes, pod pochmurnou oblohou a větrem vanoucím přes holé trávníky, působila tato čtvrť bezútěšně.

Adresa, kterou hledala, vypadala nejhrozivěji ze všech, budova skrytá za vysokou kamennou zdí, přes niž se plazila dusivá spleť břečťanu. Barikáda před vnějším světem. Z ulice byly vidět jen gotické vrcholy břidlicové střechy a jedno vysoké okno ve štítu, které na ni zíralo jako černé oko. Před hlavní bránou parkovalo policejní auto, potvrzení, že našla správnou adresu. Zatím přijelo jen pár dalších vozů – zásahová jednotka, než na místo činu dorazí větší armáda policejních techniků.

Zaparkovala na druhé straně ulice a obrnila se proti prvnímu náporu větru. Když vystoupila, uklouzla jí noha a Maura se jen tak tak zachytila a přidržela dveří. Když se znovu narovnala, ucítila, jak jí po lýtkách stéká pramínek ledové vody z promočeného lemu kabátu, který zapadl do rozbředlého sněhu. Pár sekund tam jen stála v plískanici, jež ji bodala do tváře, šokovaná tím, jak rychle se všechno odehrálo.

Pohlédla přes ulici na policistu sedícího v autě – pozoroval ji a určitě viděl, jak uklouzla. S uraženou hrdostí popadla z předního sedadla svůj kufřík, zabouchla dveře a se vší důstojností, jakou dokázala sebrat, se vydala přes zledovatělou silnici.

„Jste v pořádku, paní doktorko?“ zavolal policista přes okno se starostlivostí, která jí rozhodně nebyla milá.

„Nic mi není.“

„Dávejte si v těch botách pozor. Na nádvoří to klouže ještě víc.“

„Kde je detektiv Rizzoliová?“

„Jsou v kapli.“

„A to je kde?“

„Nemůžete to minout. Jsou to ty dveře s velkým křížem.“

Pokračovala k hlavní bráně, ale zjistila, že je zamčená. Na zdi visel železný zvonec, zatahala za provaz a středověké cinkání se pomalu rozplynulo v tišším zvuku, v pleskání padajícího deště se sněhem. Hned pod zvoncem byla bronzová deska s nápisem, částečně zakrytá výhonem zhnědlého břečťanu.

Opatství Graystones

Sestry Panny Marie Božího světla

„Žeň je velká, dělníků málo.

Proste proto Pána, ať vyšle dělníky na svou žeň.“

Za branou se objevila žena zahalená v černém; přišla tak tiše, že Maura sebou škubla, když před sebou najednou uviděla tvář, která na ni civěla přes mříže. Byla to velmi stará tvář, hluboce zvrásněná, jako by se propadala do sebe, ale oči jasné a pronikavé jako ptačí. Jeptiška nepromluvila, svou otázku vyjádřila jen pohledem.

„Jsem doktorka Islesová z Úřadu soudního lékaře,“ představila se Maura. „Zavolala mě sem policie.“

Brána se se skřípotem otevřela.

Maura vešla na nádvoří. „Hledám detektiva Rizzoliovou.

Myslím, že je v kapli.“

Jeptiška ukázala rovně přes nádvoří. Poté se otočila, pomalu se odšourala do nejbližších dveří a nechala Mauru, aby si cestu do kaple našla sama.

Sněhové vločky vířily a tančily mezi jehličkami deště jako bílí motýli kroužící kolem svých těžkonohých bratranců. Nejkratší cesta vedla přes nádvoří, ale kameny byly zledovatělé a Mauřiny boty s hladkými podrážkami se už jednou ukázaly jako zcela nevhodné pro takový povrch. Proto zabočila na úzký krytý ambit po obvodu nádvoří. I když byla chráněná před plískanicí, ani tady neunikla větru, který pronikal jejím kabátem.

Byla tou zimou otřesená a znovu si uvědomila, jak může být prosinec v Bostonu krutý. Většinu života žila v San Francisku, kde je pohled na sněhové vločky vzácnou radostí, nikoli mukami jako tyto žahavé kopřivy, které vířily pod stříškou a štípaly ji do tváře. Držela se co nejblíž k budově, a když procházela kolem potemnělých oken, přitáhla si kabát ještě těsněji. Zpoza brány sem doléhal slabý svist dopravy na Jamaica Riverway, ale tady, mezi těmito zdmi, slyšela jen ticho. Až na starou jeptišku, která ji pustila dovnitř, vypadal celý areál opuštěně.

Proto ji polekalo, když si všimla, že z jednoho okna na ni zírají tři tváře. Jeptišky stály v mlčenlivém výjevu jako černě odění duchové za sklem a sledovaly vetřelce, který pronikal stále hlouběji do jejich svatyně. Jejich pohledy se jednotně stočily a následovaly ji, když procházela kolem nich.

Vchod do kaple uzavírala žlutá policejní páska, která ve dveřích spadala až na zem a byla pokrytá břečkou. Maura pásku nadzvedla, prošla pod ní a otevřela dveře.

Před očima jí explodoval fotografický blesk, takže zůstala stát za dveřmi, které za ní pomalu se zašustěním zapadly, a několikrát zamrkala, aby zaplašila vjem vypálený do sítnice. Když se jí zrak pročistil, uviděla řady dřevěných kostelních lavic, obílené zdi a vpředu v kapli obrovský kříž visící nad oltářem.

Byla to chladně strohá místnost, jejíž tísnivou atmosféru ještě zdůrazňovala barevná vitrážová okna, jež propouštěla jen kalnou šmouhu světla.

„Stůjte. Dávejte pozor, kam šlápnete,“ upozornil ji fotograf.

Maura se podívala dolů na kamennou podlahu, kde spatřila krev. A stopy nohou – celou nepřehlednou změť, spolu s odhozenými zdravotnickými potřebami. Uzávěry od injekčních stříkaček a roztržené obaly. Zbytky po posádce sanitky. Ale žádné tělo.

Přesunula pohled v širokém oblouku o kousek dál a zaznamenala kus zmuchlané bílé látky ležící v uličce, rudé stříkance na lavicích. V tomto ledově studeném prostoru mohla vidět svůj dech a zdálo se jí, že teplota stále klesá; mrazilo ji čím dál víc, když si prohlížela krvavé skvrny, sledovala řadu kapek táhnoucí se podél lavic a v duchu si představovala, co se tu odehrálo.

Fotograf začal pořizovat další snímky a každý záblesk znovu zaútočil na Mauřiny oči.

„Zdravím vás, doktorko.“ Vpředu v kapli se vynořila hustá hříva černých vlasů, když se detektiv Jane Rizzoliová vztyčila a zamávala na Mauru. „Oběť je tady.“

„Co ta krev tady, u dveří?“

„Ta je od druhé oběti, sestry Ursuly. Hoši od záchranářů ji odvezli ke svatému Františkovi. V prostřední uličce je další krev a nějaké otisky nohou, které se snažíme zachovat, tak to raději obejděte zleva. Držte se u zdi.“

Maura se zastavila, aby si navlékla papírové chrániče na boty, pak pomalu postupovala po obvodu místnosti těsně kolem zdi. Teprve když obešla první řadu lavic, uviděla tělo jeptišky, která ležela na zádech a látka jejího hábitu splývala jako černá kaluž s větším jezerem rudé krve. Na obou rukou měla navlečené ochranné sáčky, aby se zachovaly důkazy. Mauru překvapilo její mládí. Jeptiška, která jí otevřela bránu, i ostatní, jež viděla za oknem, byly staré. Tahle žena byla mnohem mladší. Měla nadpozemsky krásnou tvář, světle modré oči strnulé v pohledu přízračného klidu. Hlavu měla nepokrytou, světlé vlasy ostříhané na délku sotva tří centimetrů. Každý strašný úder byl zaznamenán v roztržené kůži hlavy, v deformovaném temeni.

„Jmenuje se Camille Maginnesová. Sestra Camille. Narozená v Hyannisportu,“ řekla Rizzoliová ledově chladným a věcným hlasem. „Byla to první novicka, která sem přišla po patnácti letech. V květnu měla složit závěrečné sliby.“ Odmlčela se, pak dodala: „Bylo jí teprve dvacet.“ Na zdánlivě klidné tváři se objevil výraz hněvu.

„Je tak mladá.“

„Ano. Zdá se, že jí vymlátil duši z těla.“

Maura si navlékla rukavice a posadila se do dřepu, aby si prohlédla tu zkázu. Smrtící nástroj zanechal na hlavě nepravidelné lineární tržné rány. Z potrhané kůže trčely úlomky kosti a na povrch vytekl chuchvalec šedé mozkové hmoty. I když kůže na obličeji zůstala většinou neporušená, měla temně purpurovou barvu.

„Zemřela tváří dolů. Kdo ji otočil na záda?“

„Sestry, které ji našly,“ vysvětlila Rizzoliová. „Hledaly pulz.“

„V kolik hodin byly oběti objeveny?“

„Asi v osm dnes ráno.“ Rizzoliová pohlédla na hodinky. „Skoro před dvěma hodinami.“

„Víte, co se stalo? Co vám o tom sestry řekly?“

„Bylo těžké dostat z nich něco užitečného. Zbylo tu jen čtrnáct jeptišek a všechny jsou v šoku. Myslely si, že tady jsou v bezpečí. Pod boží ochranou. A pak sem vpadne nějaký šílenec.“

„Jsou tu známky násilného vniknutí?“

„Ne, ale dostat se na pozemek by nebylo tak těžké. Zdi jsou všude porostlé břečťanem – mohla byste ji přelézt bez velkých problémů. A je tu taky zadní branka, která vede na pole, kde mají zahrady. Pachatel se mohl dostat dovnitř i tudy.“

„Otisky nohou?“

„Tady uvnitř jich pár je. Ale venku je většinou zasypal sníh.“

„Takže nevíme, jestli skutečně vnikl dovnitř násilím. Mohli ho pustit hlavní branou.“

„Je to uzavřený klášterní řád, doktorko. Nikoho nepustí přes bránu, kromě farního kněze, který sem chodí sloužit mši a vyslechnout zpovědi. A je tu taky žena, která pracuje v klášterní kuchyni. Má dovoleno brát si sem svou malou dcerku, když nemůže sehnat hlídání. Ale to je všechno. Nikdo jiný se nedostane dovnitř bez souhlasu abatyše. A sestry zůstávají uvnitř. Chodí ven jen k lékaři nebo při nějaké naléhavé události v rodině.“

„S kým jste zatím mluvila?“

„S abatyší, matkou Mary Clement. A dvěma jeptiškami, které našly oběti.“

„Co vám řekly?“

Rizzoliová zavrtěla hlavou. „Nic neviděly, nic neslyšely.

Nemyslím, že ostatní budou schopné nám toho říct víc.“

„Proč ne?“

„Všimla jste si, jak jsou staré?“

„To neznamená, že nemají všech pět pohromadě.“

„Jedna z nich je ochrnutá po mrtvici a dvě mají Alzheimera. Většina spí v pokojích odvrácených od nádvoří, takže by stejně nic neviděly.“

Maura nejdřív jen zůstala v podřepu nad Camilliným tělem a nedotýkala se ho. Poskytla oběti poslední okamžik důstojnosti. Nic tě už nebolí, pomyslela si. Pak začala prohmatávat kůži na hlavě a ucítila křupání uvolněných úlomků kosti. „Mnohočetné údery. Všechny dopadly na temeno nebo do týlu…“

„A ty podlitiny v obličeji? To jsou jen posmrtné skvrny?“

„Ano. A jsou plně vyvinuté.“

„Takže údery přišly zezadu. A shora.“

„Útočník byl pravděpodobně vyšší.“

„Anebo byla na kolenou. A on stál nad ní.“

Maura se odmlčela, s rukama na chladném těle, upoutána hrůznou představou mladé jeptišky, která klečí před útočníkem a rány prší na její skloněnou hlavu.

„Kterej parchant chodí okolo a mlátí jeptišky?“ vybuchla Rizzoliová. „Co se to doprdele stalo s tímhle světem?“

Maura sebou nad jejím výběrem slov škubla. Ačkoli si ani nepamatovala, kdy naposled byla v kostele, a věřit přestala před mnoha lety, přesto ji takové rouhání na posvátném místě vyvedlo z míry. Tak silná byla výchova, jíž se jí v dětství dostalo. A i když pro ni teď byli svatí a zázraky pouhé fantazie, nikdy by nevyslovila nadávku přímo před křížem.

Ale Rizzoliová byla příliš rozzlobená, aby se starala o to, jaká slova jí vyletěla z úst, i na tomto svatém místě. Vlasy měla ještě rozcuchanější než obvykle, divoká černá hříva se leskla roztátým sněhem. Pod bledou pletí se jí v ostrých úhlech rýsovaly lícní kosti.

Oči jí v přítmí kaple svítily jako jasné uhlíky planoucí zuřivostí. Spravedlivý hněv byl pro Jane Rizzoliovou vždy jako motor, podstata, která ji poháněla k pronásledování netvorů.

Dnes se však zdálo, že je jím téměř horečně rozpálená a její tvář vypadala ještě vyzáblejší, jako by ji ten žár stravoval zevnitř.

Maura nechtěla ty plameny dál rozdmýchávat. Proto hovořila chladným hlasem, kladla věcné otázky. Vědkyně zabývající se fakty, ne emocemi.

Zvedla paži sestry Camille a zkoumala loketní kloub. „Je poddajný. Žádná posmrtná ztuhlost.“

„Takže méně než pět, šest hodin?“

„Je tu taky chladno.“

Rizzoliová si odfrkla a přitom vydechla obláček páry do mrazivého vzduchu. „Vážně?“

„Odhadem těsně nad nulou. Posmrtná ztuhlost by se oddálila.“

„Jak dlouho?“

„Téměř donekonečna.“

„Co její obličej? Ty neměnné posmrtné skvrny?“

„Posmrtné skvrny mohly vzniknout během půl hodiny. To nám s určením doby smrti moc nepomůže.“

Maura otevřela svůj kufřík a vyndala chemický teploměr, aby změřila okolní teplotu. Když se podívala na spoustu vrstev oblečení oběti, rozhodla se, že rektální teplotu změří, až bude tělo převezeno do márnice. Tahle místnost byla špatně osvětlená – nebylo to místo, kde by mohla před zavedením teploměru dostatečně vyloučit znásilnění. Také by se při manipulaci s oblečením mohly zničit stopové důkazy. Místo toho vzala injekční stříkačky, aby nabrala vzorek sklivce pro stanovení postmortální hladiny draslíku. To jí poskytne jeden odhad pro čas smrti.

„Povězte mi o té druhé oběti,“ požádala Maura, zatímco probodla levé oko a pomalu natáhla do stříkačky sklivec.

Rizzoliová nad tou procedurou s odporem zasténala a odvrátila se. „Oběť nalezená u dveří byla sestra Ursula Rowlandová, osmašedesát let. Musí mít tuhý kořínek. Říkali, že ještě hýbala rukama, když ji nakládali do sanitky. Frost a já jsme se sem dostali, právě když ji odváželi.“

„Jak těžce byla zraněna?“

„Neviděla jsem ji. Podle poslední zprávy, kterou jsme dostali z nemocnice svatého Františka, je na operačním sále. Mnohočetné fraktury lebky a krvácení do mozku.“

„Jako tahle oběť.“

„Ano. Jako Camille.“ V hlase Rizzoliové se znovu ozval hněv.

Maura se postavila a roztřásla se. Kalhoty nasály mrznoucí vodu z promočeného lemu kabátu a lýtka měla jako obalená ledem. V telefonu ji informovali, že místo činu je uvnitř, takže si z auta nevzala šálu ani vlněné rukavice. V téhle nevytopené místnosti bylo jen o málo tepleji než na nádvoří bičovaném plískanicí. Zastrčila si ruce do kapes kabátu a v duchu se ptala, jak Rizzoliová, která také neměla teplé rukavice a šálu, může tak dlouho vydržet v promrzlé kapli. Zdálo se, že s sebou nosí nějaký vnitřní zdroj tepla, horečku svého hněvu, a i když jí začínaly modrat rty, zřejmě nijak nespěchala, aby vyhledala teplejší místnost.

„Proč je tu taková zima?“ zeptala se Maura. „Nedovedu si představit, že v tomhle prostoru mají mše.“

„Nemají. Tahle část budovy se v zimě nikdy nepoužívá – je příliš drahé ji vytápět. A stejně jich tu teď žije tak málo. Ke mši používají malou kapli u refektáře.“

Maura si vzpomněla na tři jeptišky, které viděla přes okno, všechny v pokročilém věku. Byly jako skomírající plameny, které postupně uhasínají.

„Když se tahle kaple nepoužívá,“ řekla, „co tu oběti dělaly?“

Rizzoliová si povzdychla a přitom se jí od úst vznesla pára jako dračí dech. „Nikdo neví. Abatyše říká, že naposled viděla Ursulu a Camille včera večer při modlitbách, kolem deváté. Když se neobjevily na ranních modlitbách, sestry je šly hledat. Nečekaly, že je najdou tady.“

„Všechny ty rány do hlavy. To vypadá jako čirá zuřivost.“

„Ale podívejte se na její tvář,“ ukázala Rizzoliová na Camille. „Do obličeje ji neuhodil. Ušetřil její tvář. To vypadá mnohem méně osobní. Jako by neútočil konkrétně na ni, ale na to, čím je. Co reprezentuje.“

„Autoritu?“ zeptala se Maura. „Moc?“

„Zvláštní. Já bych spíš řekla něco, co souvisí s vírou, nadějí a dobročinností.“

„Víte, chodila jsem na katolickou střední školu.“

„Vy?“ Rizzoliová se ušklíbla. „To by mě nikdy nenapadlo.“

Maura se zhluboka nadechla ledového vzduchu a vzhlédla ke kříži při vzpomínce na roky v akademii Svatých neviňátek.

A na zvláštní mučení vynalezené sestrou Magdalene, která vyučovala dějepis. To mučení nebylo fyzické, ale citové, udílené ženou, jež rychle rozpoznala, které dívky mají podle jejího názoru přemíru sebedůvěry. Ve čtrnácti letech nebyli pro Mauru nejlepšími přáteli lidé, ale knížky. Snadno zvládala všechnu školní práci a byla na to také hrdá. Právě to přivolalo na její bedra hněv sestry Magdalene. Pro Mauřino dobro musela být ta hříšná pýcha na vlastní inteligenci pokořena. A sestra Magdalene se tohoto úkolu ujala se zlomyslnou energií. Učinila z Maury terč posměchu ve třídě, psala na okraje jejích neposkvrněných papírů sarkastické poznámky a hlasitě vzdychala, kdykoli Maura zvedla ruku, aby se na něco zeptala. Nakonec se Maura stáhla do poraženeckého mlčení.

„Zastrašovaly mě,“ řekla Maura. „Jeptišky.“

„Myslela jsem, že vás nic nevyděsí, doktorko.“

„Děsí mě spousta věcí.“

Rizzoliová se zasmála. „Jen ne mrtvá těla, že?“

„Na světě jsou mnohem děsivější věci než mrtvá těla.“

Nechaly Camillino tělo ležet na jejím loži ze studeného kamene a vydaly se zpět po obvodu místnosti k zakrvácené podlaze, kde byla nalezena Ursula, dosud živá. Fotograf skončil svou práci a odešel, v kapli zůstala jen Maura a Rizzoliová, dvě osamělé ženy, jejichž hlasy se ozvěnou odrážely od strohých stěn. Maura vždy považovala kaple za univerzální svatyně, kde se může utěšit i duch nevěřícího. Ona ale na tomto pochmurném místě, kudy prošla smrt pohrdavá ke svatým symbolům, žádnou útěchu nenacházela.

„Sestru Ursulu našli právě tady,“ ukázala Rizzoliová. „Ležela hlavou směrem k oltáři a nohama ke dveřím.“

Jako by padla na zem před křížem.

„Ten chlap je zatracený zvíře,“ prohlásila Rizzoliová hněvivými slovy, odsekávanými jako kusy ledu. „Nic jiného. Šílenec. Anebo nějaký zdrogovaný hajzl, který hledá, co by ukradl.“

„Nevíme, jestli to je muž.“

Rizzoliová mávla směrem k tělu sestry Camille. „Myslíte, že to udělala žena?“

„Žena může uzvednout kladivo. Rozdrtit lebku.“

„Našli jsme stopu. Tam, v polovině uličky. Odhaduju to na mužskou velikost dvanáct.“

„Někdo z posádky ambulance?“

„Ne, stopy zdravotníků můžete vidět tady, u dveří. Ta v uličce je jiná. Ta je jeho.“

Zafoukal vítr, až se roztřásla okna a zaskřípaly dveře, jako by za ně tahala neviditelná ruka zoufale se snažící vejít. Rty Rizzoliové zimou zmodraly a její tvář byla mrtvolně bledá, ale nejevila žádnou snahu vyhledat teplejší místnost. To byla celá ona, příliš tvrdohlavá, aby kapitulovala jako první. Aby přiznala, že dosáhla svých mezí.

Maura se podívala na kamennou podlahu, kde předtím ležela sestra Ursula, a musela dát za pravdu instinktům Rizzoliové, tento útok byl aktem nepříčetnosti. To, co tu viděla, v těchto krvavých skvrnách, bylo holé šílenství. V úderech zasazených do lebky sestry Camille. Buď šílenství, anebo zlo.

Zdálo se jí, že jí na záda táhne ledový průvan. Celá roztřesená se narovnala a pohled jí padl na kříž. „Jsem zmrzlá,“ řekla. „Nemůžeme jít někam do tepla? Dát si šálek kávy?“

„Skončila jste tady?“

„Viděla jsem všechno, co potřebuju. Ostatní nám poví pitva.“

Kapitola 2

Vyšly z kaple a překročily pruh policejní pásky, která spadla ze dveří a ležela teď uvězněná v ledu. Když zamířily ke krytému ochozu, s očima přimhouřenýma před vzdorným náporem chumelenice, vítr jim nadzvedával kabáty a bičoval jim tváře. Jakmile vstoupily do tmavého vchodu, zaregistrovala Maura na zkřehlé tváři aspoň slabý závan tepla. Ucítila vejce, starou malbu a zatuchlost starodávného topného systému, který vířil prach.

Cinkot porcelánu je zavedl po zšeřelé chodbě do místnosti, kterou zalévalo světlo zářivek jako rušivě moderní detail. Ostře a nelichotivě osvětlovalo hluboce vrásčité tváře jeptišek rozesazených kolem otlučeného jídelního stolu. Bylo jich třináct, nešťastné číslo. Jejich pozornost se soustředila na čtverečky pestré látky s květinovým vzorem, hedvábné stuhy a podnosy se sušenou levandulí a růžovými okvětními plátky. Hodina ručních prací, pomyslela si Maura, zatímco sledovala, jak artritické ruce nabírají hrsti bylinek a vážou stuhy kolem sáčků. Jedna z jeptišek seděla zhrouceně v kolečkovém křesle. Nakláněla se na stranu, levou ruku svírala jako pařát na opěradle, tvář zborcenou jako částečně rozpuštěná maska. Krutý následek mrtvice. Přesto si dvou vetřelkyň všimla jako první a slabě zasténala. Ostatní sestry vzhlédly a otočily se k nim.

Mauru při pohledu na seschlé tváře vylekala křehkost, kterou zde viděla. To nebyly přísné vzory autority, jaké si pamatovala z dětství, ale zmatené oči, jež k ní vzhlížely a hledaly odpovědi na tuto tragédii. V tomto novém postavení se cítila nesvá jako dospělé dítě, když si poprvé uvědomí, že si s rodiči vyměnilo úlohy.

„Může mi někdo říct, kde je detektiv Frost?“ zeptala se Rizzoliová.

Na otázku odpověděla utrápeně vypadající žena, která zrovna vyšla z přilehlé kuchyně a nesla podnos čistých kávových šálků a podšálků. Byla oblečená ve vybledlé modré šatové zástěře potřísněné mastnotou a mezi bublinkami z vody na nádobí se jí na levé ruce zaleskl drobný diamant. To není jeptiška, pomyslela si Maura, ale zaměstnankyně opatství, která se stará o tuto čím dál chatrnější komunitu.

„Ještě pořád mluví s abatyší,“ odpověděla žena. Kývla hlavou směrem ke dveřím, až se jí přitom uvolnil pramen hnědých vlasů a zkroutil se na čele s vráskami od neustálého mračení.

„Její kancelář je na konci chodby.“

Rizzoliová přikývla. „Znám cestu.“

Opustily pronikavé světlo té místnosti a vydaly se po chodbě.

Maura tu ucítila průvan, šepot mrazivého vzduchu, jako by kolem ní právě prošel duch. Nevěřila v posmrtný život, ale když kráčela ve stopách lidí, kteří nedávno zemřeli, někdy se zamyslela nad tím, zda smrt po sobě nezanechává nějaký otisk, slabé narušení energie, jež mohou vycítit ti, kdo tyto stopy sledují.

Rizzoliová zaklepala na dveře pracovny abatyše a chvějící se hlas řekl: „Vstupte.“

Když vešly do místnosti, ucítila Maura vůni kávy, stejně příjemnou jako parfém. Uviděla tmavé dřevěné obložení a jednoduchý krucifix připevněný na stěně nad dubovým psacím stolem. Za ním seděla shrbená jeptiška v brýlích, které jí zvětšovaly oči v obrovská modrá jezera. Vypadala právě tak staře jako její vetché sestry u stolu v refektáři a zdálo se, že brýle má tak těžké, že jí stáhnou hlavu až na stůl. Ale oči za těmi silnými skly byly ostražité a zářily inteligencí.

Partner Rizzoliové, Barry Frost, okamžitě odložil šálek s kávou a zdvořile vstal. Na každého působil jako mladší bratr, jediný policista v oddělení vražd, který mohl přijít do vyšetřovací místnosti a vzbudit u podezřelého dojem, že je jeho nejlepší přítel.

Byl také jediným policistou v oddělení, jemuž zřejmě nevadilo pracovat se rtuťovitou Rizzoliovou – která se teď zamračila na jeho šálek kávy, protože si bezpochyby uvědomila, že zatímco ona se třásla zimou v kapli, její partner si pohodlně seděl v této vytopené místnosti.

„Ctihodná matko,“ řekl Frost. „To je doktorka Maura Islesová z Úřadu soudního lékaře. Paní doktorko, to je matka Mary Clement.“

Maura stiskla abatyši ruku. Byla pokroucená, kůže na kostech jako suchý papír. Když s ní Maura potřásla, zahlédla, jak z černého rukávu vykoukla béžová manžeta. Tak proto jeptišky snášely tak studenou budovu. Pod vlněným hábitem nosila abatyše dlouhé spodní prádlo.

Nepřirozeně velké modré oči se na ni podívaly skrze silná skla brýlí. „Úřad soudního lékaře? Znamená to, že jste doktorka?“

„Ano. Patoložka.“

„Studujete příčiny smrti?“

„Přesně tak.“

Abatyše se odmlčela, jako by sbírala odvahu k další otázce.

„Už jste byla v kapli? Viděla jste…“

Maura přikývla. Chtěla další očekávanou otázku přerušit, ale nedokázala být k jeptišce hrubá. Pohled na černý hábit ji i ve čtyřiceti letech stále vyváděl z míry.

„Trpěla…“ Hlas Mary Clement přešel do šepotu. „Trpěla sestra Camille hodně?“

„Obávám se, že ještě nemám odpověď. Dokud nedokončím… Vyšetření.“ Mínila tím pitvu, ale to slovo by znělo chráněným uším Mary Clement příliš chladně, příliš klinicky. Nechtěla ani odhalit strašnou pravdu: že v podstatě už má celkem přesnou představu o tom, co se Camille stalo. Někdo tu mladou ženu překvapil v kapli. Někdo ji pronásledoval, když v hrůze prchala uličkou, a strhl jí bílý závoj novicky. Když jí jeho údery roztrhly kůži na hlavě, krev jí stříkala na kostelní lavice, přesto klopýtala dál, až nakonec přemožená padla na kolena u jeho nohou. Ani poté se útočník nezastavil. Dál zasazoval rány a drtil jí lebku jako vajíčko.

Maura se vyhnula pohledu Mary Clement a krátce se zadívala na dřevěný kříž na stěně za psacím stolem, ale tento působivý symbol jí už nepřinášel žádnou útěchu.

Rizzoliová je přerušila: „Ještě jsme neviděli jejich ložnice.“

Jako obvykle si počínala věcně a soustředila se jen na to, co je třeba udělat dál.

Mary Clement zamrkala, aby zahnala slzy. „Ano. Právě jsem chtěla zavést detektiva Frosta nahoru do jejich pokojů.“

Rizzoliová přikývla. „Jsme připraveni, kdykoli si budete přát.“

Abatyše je vedla nahoru po schodišti osvětleném jen září denního světla, které pronikalo přes vitrážové okno. Za jasných dnů by slunce zalévalo stěny bohatou škálou barev, ale tohoto zimního rána byly ztmavlé různými odstíny šedé.

„Pokoje nahoře jsou teď většinou prázdné. Během let jsme musely sestry přestěhovat dolů, jednu po druhé,“ vysvětlovala Mary Clement, zatímco pomalu zdolávala schodiště a pevně se přidržovala zábradlí, jako by sama sebe zvedala, krok za krokem.

Maura napůl čekala, že se skácí dozadu, proto se držela těsně za ní, napjatá, kdykoli se abatyše zastavila a zapotácela. „V poslední době sestru Jacintu zlobí koleno, proto si také vezme pokoj dole. A sestra Helena má potíže s dechem. Zůstalo nás tak málo…“

„Je to dost velká budova na údržbu,“ poznamenala Maura.

„A stará.“ Abatyše se zastavila, aby nabrala dech, pak se smutným smíchem dodala: „Stará jako my. A příliš drahá, aby se udržovala. Myslely jsme, že ji prodáme, ale Bůh nalezl pro nás cestu, jak si ji zachovat.“

„Jak?“

„Minulý rok se nám přihlásil sponzor. Nedávno jsme začaly s renovací. Břidlicové tašky na střeše jsou nové a v podkroví teď máme izolaci. Dál máme v plánu vyměnit topení.“ Pohlédla za sebe na Mauru. „Věřte nebo ne, budova je teď docela útulná, když to srovnáte se situací před rokem.“

Abatyše se zhluboka nadechla a znovu začala stoupat po schodech, až jí chřestily korále růžence. „Bývalo nás tu pětačtyřicet.

Když jsem poprvé přišla do Graystones, zaplnily jsme všechny tyhle místnosti. Obě křídla. Ale jsme stárnoucí komunita.“

„Kdy jste přišla, ctihodná matko?“ zeptala se Maura.

„Nastoupila jsem jako postulantka, když mi bylo osmnáct. Chtěl se se mnou oženit jeden mladý muž. Obávám se, že jeho hrdost byla vážně raněna, když jsem ho odmítla kvůli Bohu.“

Zastavila se na schodu a ohlédla se. Maura si poprvé všimla malého hrbolu naslouchátka pod její plachetkou. „To si patrně nedovedete představit, viďte, paní doktorko Islesová? Že jsem někdy byla tak mladá.“

Ne, to Maura nedovedla. Neuměla si představit Mary Clement jinak než jako vetchou relikvii, jakou byla nyní. Rozhodně ne jako žádoucí ženu pronásledovanou muži.

Došli na vrchol schodiště, odkud se před nimi táhla dlouhá chodba. Tady nahoře bylo tepleji, téměř příjemně, protože teplo zadržoval nízký tmavý strop. Odhalené trámy vypadaly staré nejméně jedno století. Abatyše přistoupila ke druhým dveřím a s rukou na klice chvíli zaváhala. Nakonec ji stiskla, dveře se otevřely a zevnitř jí na tvář dopadlo šedivé světlo. „To je pokoj sestry Ursuly,“ řekla tiše.

Místnost byla jen stěží dost velká, aby se tam všichni najednou vešli. Frost a Rizzoliová vstoupili dovnitř, ale Maura zůstala u dveří a pohledem přejela poličky plné knih a květináče s bujnými africkými fialkami. S okny se svislými příčlemi a nízkým trámovým stropem působila místnost jako ze středověku. Spořádaný podkrovní pokoj učence, zařízený jen prostou postelí, prádelníkem, psacím stolem a židlí.

„Její postel je ustlaná,“ poznamenala Rizzoliová, když si prohlédla úpravně složené přikrývky.

„Tak jsme ji našly dnes ráno,“ přisvědčila Mary Clement.

„Nešla včera večer spát?“

„Spíš vstala brzy ráno. Obvykle to dělává.“

„Jak brzy?“

„Často byla vzhůru pár hodin před laudami.“

„Před laudami?“ podivil se Frost.

„Naše ranní modlitby, v sedm hodin. V létě chodívá časně ráno do zahrady. Velmi ráda pracuje na zahradě.“

„A v zimě?“ zeptala se Rizzoliová. „Co dělá tak brzy ráno?“

„Ať je jakékoli roční období, vždy je třeba udělat nějakou práci, pro ty z nás, které to ještě zvládnou. Ale tolik sester je teď už velmi slabých. Letos jsme musely zaměstnat paní Otisovou, aby nám pomáhala s přípravou jídel. Ale i s její pomocí jen tak tak stačíme na všechny domácí práce.“

Rizzoliová otevřela dveře skříně. Visela v ní skromná sbírka černých a hnědých oděvů. Ani náznak barvy nebo ozdoby. Byl to šatník ženy, pro niž byla nejdůležitější služba Bohu, a tomu měl odpovídat i styl oblékání.

„To jsou jediné šaty, které má? Ty, co vidím v téhle skříni?“ zeptala se Rizzoliová.

„Skládáme slib chudoby, když vstupujeme do řádu.“

„Znamená to, že se vzdáte všeho, co máte?“

Mary Clement odpověděla trpělivým úsměvem, jakým člověk obdaří dítě, které právě položilo absurdní otázku. „Není to takové utrpení, detektive. Necháváme si knihy, pár osobních upomínek.

Jak vidíte, sestra Ursula se těší ze svých afrických fialek. Ale ano, zanecháváme za sebou téměř vše, když sem přijdeme. Toto je kontemplativní řád a nijak nevítáme rozptylování z vnějšího světa.“

„Promiňte mi, ctihodná matko,“ ozval se Frost. „Nejsem katolík, proto nerozumím, co to slovo znamená. Co je kontemplativní řád?“

Jeho otázka byla poklidně uctivá a Mary Clement ho odměnila vřelejším úsměvem, než jaký věnovala Rizzoliové. „Člen kontemplativního řádu vede rozjímavý život. Život modliteb, osobní oddanosti a meditace. Proto se uchylujeme za vysoké zdi. Proto odmítáme návštěvníky. Samota nám přináší útěchu.“

„Co když některá sestra poruší pravidla?“ zeptala se Rizzoliová. „Vykopnete ji?“

Maura si všimla, jak sebou Frost při neomaleně vyjádřené otázce své kolegyně trhl.

„Naše pravidla jsou dobrovolná,“ odvětila Mary Clement. „Dodržujeme je proto, že si to tak přejeme.“

„Ale občas se určitě vyskytne nějaká jeptiška, která se jednou ráno probudí a řekne si: Mám chuť zajít si na pláž.“

„To se nestává.“

„Musí se to stávat. Jsou to jen lidé.“

„Nestává se to.“

„Nikdo neporušuje pravidla? Nikdo neskáče přes zeď?“

„Necítíme potřebu opustit opatství. Paní Otisová nám nakupuje potraviny. Otec Brophy uspokojuje naše duchovní potřeby.“

„A co dopisy? Telefonáty? I v nejpřísnějších vězeních si někdy musíte zatelefonovat.“

Frost potřásl hlavou, na tváři bolestný výraz.

„Máme tu telefon, pro naléhavé případy,“ odpověděla Mary Clement.

„A kdokoli ho může použít?“

„Proč by měl?“

„Co pošta? Můžete dostávat dopisy?“

„Některé z nás se dobrovolně rozhodly nepřijímat žádnou poštu.“

„A když chcete poslat dopis?“

„Komu?“

„Záleží na tom?“

Tvář Mary Clement se stáhla do upjatého úsměvu, který vyjadřoval: Pane, dej mi trpělivost. „Mohu se jen opakovat, detektive. Nejsme vězni. Tento život jsme si dobrovolně zvolily. Ty, které s našimi pravidly nesouhlasí, mohou svobodně odejít.“

„A co by dělaly ve vnějším světě?“

„Zřejmě si myslíte, že o tom světě nic nevíme. Ale některé sestry sloužily ve školách nebo v nemocnicích.“

„Myslela jsem, že život v klauzuře znamená, že nesmíte klášter opustit.“

„Někdy nás Bůh povolá k úkolům mimo tyto zdi. Před několika lety sestra Ursula ucítila, že ji Bůh povolává ke službě v cizině, a byla jí udělena exklaustrace – povolení žít venku při současném dodržování řeholních slibů.“

„Ale vrátila se.“

„V loňském roce.“

„Nelíbilo se jí tam, ve světě?“

„Její poslání v Indii nebylo snadné. A došlo tam k násilí, teroristickému útoku v její vesnici. Proto se k nám vrátila. Tady se znovu mohla cítit bezpečně.“

„Neměla rodinu, u které by mohla žít?“

„Jejím nejbližším příbuzným byl bratr, který zemřel před dvěma lety. Teď jsme my její rodina a Graystones je její domov.

Když jste unavena světem a potřebujete útěchu, detektive,“ řekla abatyše jemně, „nevracíte se také domů?“

Její odpověď Rizzoliovou zřejmě rozrušila. Uhnula pohledem ke stěně, kde visel krucifix. Pak pohled právě tak rychle zase odvrátila.

„Ctihodná matko?“

Žena v umaštěné modré zástěře stála na chodbě a dívala se na ně bezvýraznýma, lhostejnýma očima. Z koňského ohonu se jí uvolnilo několik pramínků hnědých vlasů a zplihle visely kolem kostnaté tváře. „Otec Brophy vzkazuje, že sem jede, aby se postaral o reportéry. Ale volá jich sem teď tolik, že sestra Isabel musela vyvěsit telefon. Neví, co jim má říkat.“

„Hned tam přijdu, paní Otisová.“ Abatyše se otočila k Rizzoliové. „Jak vidíte, máme plné ruce práce. Prosím, zůstaňte tady, jak dlouho budete potřebovat. Já budu dole.“

„Než odejdete,“ zadržela ji Rizzoliová, „který pokoj je sestry Camille?“

„Jsou to čtvrté dveře.“

„A není zamčený?“

„Na těchto dveřích nejsou žádné zámky,“ odpověděla Mary Clement. „Nikdy nebyly.“

Pach bělidla a Murphyho olejového mýdla byla první věc, kterou Maura zaregistrovala, když vešla do pokoje sestry Camille. Jako u sestry Ursuly měla tato místnost okno se svislými přičlemi obrácené na nádvoří a stejný nízký strop s dřevěnými trámy.

Ale zatímco Ursulin pokoj vypadal obývaně, Camillin byl tak důkladně vydrhnut a vyčištěn, že působil sterilně. Obílené stěny byly až na dřevěný kříž visící naproti posteli holé.

Byl to první předmět, na který padl Camillin zrak, když se ráno probudila, symbol její úzce zaměřené existence. Toto byl pokoj kajícnice.

Maura se podívala na podlahu a uviděla místa, kde zuřivé drhnutí obrousilo lak a zanechalo plochy světlejšího dřeva.

Představila si křehkou mladou Camille na kolenou, jak pevně svírá drátky na parkety a snaží se odstranit… Co vlastně?

Všechny skvrny za sto let? Všechny stopy po ženách, které tu žily před ní?

„Ježíši,“ řekla Rizzoliová. „Pokud je čistota jako vlastnost hned na druhém místě za zbožností, pak tahle žena byla svatá.“

Maura přešla k psacímu stolu u okna, kde ležela otevřená kniha. Svatá Brigita Irská: Životopis. Představila si Camille, jak čte u tohoto neposkvrněného stolu a světlo z okna si pohrává na jejích jemných rysech. Maura se v duchu ptala, jestli za teplých dnů Camille někdy sundala svůj bílý závoj novicky, seděla tu prostovlasá a nechala vánek z okna provívat ostříhanými světlými vlasy.

„Je tu krev,“ upozornil Frost.

Maura se otočila a uviděla, že Frost zírá na rozházenou postel.

Rizzoliová odhrnula přikrývky a odhalila jasně červené skvrny na prostěradle.

„Menstruační krev,“ řekla Maura a všimla si, jak Frost zrudl a odvrátil se. I ženatí muži jsou choulostiví, když jde o intimní detaily ženských tělesných funkcí.

Cinkání zvonku přilákalo Mauřin pohled zpět k oknu. Sledovala, jak se z budovy vynořila jeptiška a šla otevřít bránu. Na nádvoří vešli čtyři návštěvníci ve žlutých pláštích do deště.

„Přijeli technici,“ oznámila Maura.

„Půjdu jim dolů naproti,“ řekl Frost a odešel z pokoje.

Stále padal sníh s deštěm, ťukal do okenního skla a vrstva námrazy zkreslovala její výhled dolů na nádvoří. Maura zachytila Frostův rozmazaný obraz, když vyšel ven, aby přivítal policejní techniky. Nové vetřelce porušující posvátnost opatství.

A za zdí se chystali na invazi další. Sledovala televizní zpravodajský vůz, který krokem projížděl kolem brány, bezpochyby se zapnutými kamerami. Jak sem tak rychle našli cestu? Je pach smrti natolik silný?

Obrátila se na Rizzoliovou. „Jste katolička, Jane. Je to tak?“

Rizzoliová si odfrkla a dál se probírala Camillinou skříní.

„Já? Propadla jsem z katechismu.“

„Kdy jste přestala věřit?“

„Asi ve stejné době, kdy jsem přestala věřit na Santa Clause. Nikdy jsem se nedostala k biřmování, což mého otce štve dodnes. Ježíši, taková nudná skříň. Tak se podíváme, mám si dneska vzít černý nebo hnědý hábit? Proč by nějaké děvče, které je při smyslech, chtělo být jeptiškou?“

„Ne všechny jeptišky nosí hábity. Ne od druhého vatikánského koncilu.“

„Pravda. Ale to s tou cudností se nezměnilo. Jen si představte, celý život bez sexu.“

„Já nevím,“ řekla Maura. „Možná by byla úleva přestat myslet na muže.“

„Nejsem si jistá, jestli to je možné.“ Rizzoliová rázně zavřela skříň, pomalu se rozhlédla po pokoji a hledala… Co? ptala se v duchu Maura. Klíč ke Camillině osobnosti? Vysvětlení, proč její život skončil tak záhy, tak brutálně? Ale Maura tu neviděla žádná vodítka. V pokoji byly čistě zameteny všechny stopy po jeho obyvatelce. A to možná právě bylo tím nejvýmluvnějším vodítkem ke Camillině osobnosti. Mladá žena, která stále drhne, stále smývá špínu. Hřích.

Rizzoliová přešla k posteli a klekla si na všechny čtyři, aby se pod ni podívala. „Ježíši, je tu vespod tak zatraceně čisto, že by se z té podlahy dalo jíst.“

Vítr otřásl oknem a déšť se sněhem zachrastil na skle. Maura se otočila a viděla, jak Frost jde s policejními techniky přes nádvoří do kaple. Jeden z nich najednou uklouzl na mokrých kamenech a rozhodil ruce jako bruslař, když se snaží udržet na nohou. Všichni se snažíme udržet se na nohou, pomyslela si Maura.

Vzdorujeme pokušení, stejně jako bojujeme proti působení gravitace. A když nakonec upadneme, je to vždy velké překvapení.

Skupina mužů vešla do kaple a Maura si je představila, jak stojí v tichém kruhu, dívají se na krev sestry Ursuly, od úst jim stoupají obláčky páry.

Vtom se za ní ozval tupý úder.

Prudce se otočila a polekalo ji, když uviděla Rizzoliovou sedět na podlaze vedle převrácené židle. Hlavu měla svěšenou mezi koleny.

„Jane.“ Maura poklekla vedle ní. „Jane?“

Rizzoliová ji odbyla mávnutím. „Je mi dobře. Je mi dobře…“

„Co se stalo?“

„Jen jsem… Myslím, že jsem vstala moc rychle. Trochu se mi točí hlava…“ Rizzoliová se pokusila narovnat, pak rychle znovu sklonila hlavu.

„Měla byste si lehnout.“

„Nepotřebuju si lehnout. Jen mi dejte minutku, abych si pročistila hlavu.“

Maura si vzpomněla, že Rizzoliová nevypadala v kapli dobře, měla příliš bledou tvář, promodralé rty. Tehdy se domnívala, že to je zimou. Teď však byly v teplé místnosti a vypadala stejně vyčerpaně.

„Snídala jste dnes ráno?“ zeptala se Maura.

„Ehm…“

„Nevzpomínáte si?“

„Ale ano, asi jsem jedla. Více méně.“

„Co to znamená?“

„Jeden toast, stačí?“ Rizzoliová odstrčila Mauřinu ruku jako netrpělivé odmítnutí každé pomoci. Právě kvůli té vášnivé hrdosti bylo někdy tak těžké s ní spolupracovat. „Myslím, že na mě leze chřipka.“

„Jste si jistá, že to není nic jiného?“

Rizzoliová si odhrnula vlasy z obličeje a pomalu se posadila zpříma. „Ovšem. A neměla jsem dnes ráno vypít tolik kávy.“

„Kolik?“

„Tři – možná čtyři šálky.“

„Nepřeháníte to?“

„Potřebovala jsem kofein. Ale teď mě z toho pálí žaludek. Je mi na zvracení.“

„Doprovodím vás do koupelny.“

„Ne.“ Rizzoliová ji mávnutím zadržela. „Zvládnu to, jasné?“

Pomalu se zvedla na nohy a chvíli zůstala stát, jako by příliš nedůvěřovala své rovnováze. Pak narovnala ramena a s náznakem své typické rázné chůze odešla z místnosti.

Zvonění zvonku u brány přitáhlo Mauřin pohled k oknu. Viděla, jak se z domu vynořila stará jeptiška a belhala se přes kočičí hlavy, aby se podívala, kdo to přichází. Nový návštěvník nemusel nic vysvětlovat, jeptiška mu hned otevřela bránu. Na nádvoří vstoupil muž v dlouhém černém plášti a položil jeptišce ruku na rameno. Bylo to gesto útěchy a důvěrnosti. Spolu se pak vydali k budově a muž se pohyboval pomalu, aby se přizpůsobil jejímu artritickému kroku, skláněl k ní hlavu, aby nepřeslechl ani jediné její slovo.

V polovině cesty se náhle zastavil a vzhlédl, jako by vycítil, že ho Maura pozoruje.

Na okamžik se jejich pohledy setkaly přes okno. Spatřila úzkou a neobyčejnou tvář, husté černé vlasy rozcuchané větrem.

A kousek bílé látky, zastrčené pod zvednutým límcem černého kabátu.

Kněz.

Když paní Otisová oznamovala, že otec Brophy je na cestě do opatství, Maura si ho představila jako postaršího šedovlasého muže. Ale muž, který se na ni teď díval, byl mladý – ne víc než čtyřicet.

Kněz a jeptiška pokračovali v cestě k budově a Maura je ztratila z dohledu. Nádvoří opět zůstalo opuštěné, ale udupaný sníh uchoval stopy všech, kteří tudy ráno prošli. Zanedlouho přijede s nosítky tým pro převoz těl do márnice a přidá do sněhu další stopy.

Zhluboka se nadechla, v obavách z návratu do studené kaple a k hroznému úkolu, který ji stále čekal. Pak opustila místnost a odebrala se dolů, aby počkala na svůj tým.

Kapitola 3

Jane Rizzoliová stála nad umyvadlem v koupelně, upřeně se na sebe dívala do zrcadla a vůbec se jí nelíbilo, co tam viděla. Nemohla si pomoci, ale musela se srovnávat s elegantní doktorkou Islesovou, která vždy vypadala královsky vyrovnaná a pod kontrolou, každý černý vlásek na svém místě, rtěnka jako lesklý rudý řez v dokonalé pleti. Obraz, který Rizzoliová viděla v zrcadle, nebyl ani vyrovnaný, ani dokonalý. Vlasy měla rozcuchané jako divoženka, černé lokny rámovaly bledou a napjatou tvář. To nejsem já, pomyslela si. Tu ženu, která se na mě dívá, nepoznávám. Kdy jsem se změnila v tuhle cizinku?

Najednou ji zachvátila další vlna nevolnosti a ona zavřela oči, bránila se jí, potlačovala ji tak zuřivě, jako by na tom závisel její život. Ale pouhá síla vůle nemohla odvrátit nevyhnutelné. S rukou přitisknutou k ústům vyrazila k nejbližší kabince, kam se dostala právě včas. Ale i když se už její žaludek vyprázdnil, otálela tam s hlavou skloněnou nad mísou a neodvažovala se ještě opustit bezpečí kabinky. Pomyslela si: To musí být chřipka. Prosím, ať je to chřipka.

Když nevolnost konečně pominula, cítila se tak vyčerpaná, že se posadila na toaletu a sklesle se opřela stranou o zeď. Myslela na práci, která ji čekala. Všechny rozhovory, které musí absolvovat, pocit marnosti, až se bude pokoušet vydolovat nějakou užitečnou informaci z této komunity ohromených a mlčenlivých žen. A to nejhorší, postávat tady do úpadu, zatímco policejní technici budou lovit své mikroskopické poklady. Obvykle sama dychtivě hledala důkazy, stále víc důkazů, bojovala o kontrolu nad každým místem činu. A teď tu sedí, zalezlá v kabince toalety, a bojí se vrátit do centra dění, kde se vždycky snažila být. Přála si, aby se mohla schovat, tady, kde bylo blažené ticho a kde nikdo nemohl zahlédnout zmatek vepsaný na její tváři. Ráda by věděla, kolik už toho doktorka Islesová uhodla.

Možná nic. Islesová se vždy víc zajímala o mrtvé než o živé, a když zkoumala místo vraždy, soustřeďovala pozornost jen na mrtvé tělo.

Konečně se Rizzoliová napřímila a vyšla z kabinky. Hlavu teď měla jasnou, žaludek uklidněný. Přízrak staré Rizzoliové, znovu oblékající svou kůži. U umyvadla si dlaněmi nabrala ledovou vodu do úst, aby smyla nakyslou pachuť, pak si opláchla celý obličej. Vzchop se, děvče. Nebuď padavka. Když ti hoši uvidí díru ve tvém brnění, zamíří přímo na ni. Vzala si papírový ručník, osušila tvář a už chtěla papír odhodit do odpadkového koše, ale zarazila se, když si vzpomněla na postel sestry Camille. Na krev na prostěradle.

Odpadkový koš byl asi z poloviny plný. Mezi hromadou zmačkaných papírových ručníků zahlédla malý chomáč toaletního papíru. Rizzoliová potlačila odpor a chomáč rozbalila.

Ačkoli předem věděla, co bude obsahovat, přesto ji pohled na menstruační krev jiné ženy šokoval. Měla co dělat s krví neustále a právě před chvílí jí viděla kaluž pod Camilliným tělem.

Přesto s ní mnohem víc otřásl pouhý pohled na dámskou vložku. Byla nasáklá, těžká. Tak proto jsi vstala z postele, pomyslela si. Teplo prosakující mezi stehny, mokré prostěradlo. Vstala jsi, šla sis do koupelny vyměnit vložku a tuhle pošpiněnou odhodila do koše.

A potom… Co jsi tedy dělala potom?

Opustila koupelnu a vrátila se do Camillina pokoje. Doktorka Islesová už odešla, Rizzoliová byla v místnosti sama a zamračeně si prohlížela zakrvácené prostěradlo, jedinou jasnou skvrnu v této bezbarvé místnosti. Pak přešla k oknu a vyhlédla ven na nádvoří.

Po mrznoucí břečce a sněhu se táhly četné stopy. U brány za zdí zastavil další televizní vůz a instaloval satelitní techniku.

Příběh o mrtvé jeptišce, vysílaný přímo do vašeho obýváku. Jistě to bude hlavní událost ve zprávách v pět hodin, pomyslela si Rizzoliová, všichni jsme zvědaví na jeptišky. Zříkají se sexu, uchylují se za zdi a každého zajímá, co skrývají pod svými hábity. Nejvíc nás fascinuje jejich cudnost, udivuje nás lidská bytost, která vzdoruje nejsilnějšímu ze všech pudů, obrací se zády k tomu, co máme podle přírody naplnit. Právě svou čistotou jsou pro nás vzrušující.

Její pohled se přenesl přes nádvoří ke kapli. Teď bych tam měla být, pomyslela si, a třást se zimou se skupinou policejních techniků. Nezdržovat se v téhle místnosti, která páchne dezinfekcí. Ale jen z tohoto pokoje si mohla představit, co asi uviděla Camille, když se za kalného zimního rána vracela ze svého nočního výletu do koupelny. Světlo prosvítající vitrážovými okny kaple.

Světlo, které tam nemělo svítit.

Maura přihlížela, jak dva zřízenci rozložili čisté prostěradlo a opatrně na ně přenesli sestru Camille. Mnohokrát se dívala, jak převozní týmy odvážejí těla z míst činu. Někdy tito muži vykonávali svůj úkol s lhostejnou efektivitou, jindy se zjevnou nechutí. Ale občas byla svědkem, jak přenášejí oběť s mimořádnou něžností. Této pozornosti se dostávalo malým dětem, jejich hlavičku muži zvedali s péčí, letmo pohladili nehybné obrysy ve vaku na těla. Se sestrou Camille zacházeli se stejnou něžností, stejným smutkem.

Přidržela dveře kaple, aby mohli projet s nosítky, a následovala je na pomalé cestě k bráně. Za zdmi se hemžili novináři, kamery připravené zachytit klasický obraz tragédie: tělo na nosítkách, plastový rubáš zřetelně obsahující lidskou postavu. I když veřejnost nemohla oběť vidět, doslechli se už, že to je mladá žena, dívali se na vak a v duchu pitvali jeho obsah. Jejich bezohledné představy narušovaly Camillino soukromí způsobem, jakým to Mauřin skalpel nikdy neudělal.

Když nosítka vyjela z brány opatství, vrhl se vpřed dav reportérů a kameramanů, ignorující policejní hlídku, která na ně volala, aby ustoupili.

Nakonec to byl kněz, komu se podařilo udržet celou tu smečku v patřičných mezích. Vyšel důstojným krokem z brány jako impozantní postava v černém a obořil se na dav hněvivým hlasem, který se nesl nad chaotickými zvuky.

„Tato ubohá sestra si zaslouží vaši úctu! Tak proč jí trochu úcty neprokážete? Uvolněte jí cestu!“

Dokonce i reportéři mohou být někdy zahanbeni, a tak několik z nich ustoupilo, aby převozní skupina mohla projít. Ale televizní kamery při nakládání nosítek do vozu neustále běžely.

Teď se vyhladovělé kamery obrátily na další kořist: Maura, která proklouzla branou a mířila ke svému vozu, plášť těsně přitažený k tělu, jako by se chránila před jejich pozorností.

„Doktorko Islesová! Máte nějaké prohlášení?“

„Jaká byla příčina smrti?“

„– nějaké důkazy, že to byl sexuální zločin?“

Když se reportéři na ni vrhli, rychle v kabelce nahmatala klíčky a stiskla dálkové ovládání zámku. Při otevírání uslyšela vykřiknout své jméno. Ale tentokrát v panice.

Ohlédla se a zjistila, že na chodníku leží natažený muž a nad ním se sklání několik lidí.

„Zhroutil se nám tu kameraman!“ křičel někdo. „Potřebujeme záchranku!“

Maura zabouchla dveře auta a spěchala zpátky k ležícímu muži. „Co se stalo?“ zeptala se. „Uklouzl?“

„Ne, běžel – pak se najednou složil –“

Dřepla si k němu. Kdosi ho už obrátil na záda a ona teď uviděla podsaditého padesátníka se zmodralým obličejem. Vedle něj na sněhu ležela kamera ozdobená písmeny WVSU.

Nedýchal.

Zaklonila mu hlavu dozadu a natáhla jeho býčí krk, aby uvolnila dýchací cesty, potom se sehnula a začala s resuscitací.

Z pachu zvětralé kávy a cigaret se jí málem zvedl žaludek. Pomyslela na žloutenku, AIDS a všechny další mikroskopické hrůzy, které člověk může chytit z tělních tekutin, ale přinutila se přiložit ústa k jeho ústům. Začala s umělým dýcháním a viděla, jak se mu nadzvedla hruď, když se plíce naplnily vzduchem. Ještě dvakrát mu vdechla vzduch, pak nahmatala pulz na krční tepně.

Nic.

Chtěla muži rozepnout zip bundy, ale mezitím to už někdo dělal místo ní. Když vzhlédla, zjistila, že naproti ní klečí kněz a velkýma rukama hledá na mužově hrudi orientační body. Položil dlaně na hrudní kost, pak se podíval na Mauru, aby se ujistil, že má začít stlačovat hrudník. Uviděla jeho neobyčejné modré oči. Výraz vážné cílevědomosti.

„Začněte s masáží,“ řekla. „Dělejte.“

Energicky se pustil do práce a přitom s každým stlačením nahlas počítal, aby mohla měřit intervaly vdechů. „Jednadvacet. Dvaadvacet…“ Žádná panika v hlase, jen pravidelné počítání muže, který ví, co dělá. Nemusela mu dávat pokyny, spolupracovali, jako by vždy byli tým, beze slova si dvakrát vyměnili pozice, aby si trochu odpočinuli.

Než dorazila záchranka, Maura měla kalhoty vpředu promočené, jak klečela ve sněhu, a navzdory zimě byla zpocená. Ztuhle se postavila a vyčerpaná se dívala, jak zdravotníci zavádějí muži infuzi a endotracheální kanylu a nakládají nosítka do sanitky.

Televizní kamerou, kterou muž upustil, nyní natáčel jiný zaměstnanec WVSU. Show musí pokračovat, pomyslela si Maura při pohledu na reportéry tísnící se kolem sanitky, i když teď to je příběh o kolapsu jejich kolegy.

Otočila se ke knězi, který stál vedle ní, kalhoty na kolenou stejně mokré od roztátého sněhu. „Děkuji za vaši pomoc,“ řekla, „zdá se, že jste kardiopulmonární resuscitaci už někdy dělal.“

Usmál se a pokrčil rameny. „Jen na plastové figuríně. Nemyslel jsem, že to opravdu někdy využiji.“ Potřásl si s ní rukou. „Jsem Daniel Brophy. Vy jste soudní lékařka?“

„Maura Islesová. To je vaše farnost, otče Brophy?“

Přikývl. „Můj kostel je tři bloky odtud.“

„Ano, viděla jsem ho.“

„Myslíte, že jsme toho muže zachránili?“

Zavrtěla hlavou. „Když oživování trvá takhle dlouho, bez pulzu, není prognóza moc dobrá.“

„Ale je šance, že bude žít?“

„Nepříliš velká.“

„I tak, rád bych si myslel, že jsme k tomu přispěli.“ Pohlédl na televizní reportéry, stále soustředěné na sanitku. „Doprovodím vás k vozu, abyste se odtud dostala a nikdo vám nestrkal kameru před obličej.“

„Teď budou pronásledovat vás. Doufám, že jste na ně připravený.“

„Slíbil jsem, že udělám prohlášení. I když vážně nevím, co ode mě chtějí slyšet.“

„Jsou to kanibalové, otče Brophy. Nechtějí nic menšího než libru vašeho masa. Deset liber, když je mohou dostat.“

Zasmál se. „Pak bych je měl varovat, protože to je pěkně tuhé maso.“

Šel s ní k jejímu autu. Mauře se lepily mokré kalhoty k nohám, látka už ve studeném větru začínala tuhnout. Až se vrátí do márnice, bude se muset převléknout do lékařského obleku a kalhoty dát sušit na věšák.

„Jestli mám vydat prohlášení,“ řekl, „je tu něco, co bych měl vědět? Cokoli, co mi můžete sdělit?“

„Budete si muset promluvit s detektivem Rizzoliovou. Ona je vedoucí vyšetřovatelka.“

„Myslíte, že to byl izolovaný útok? Měly by být znepokojeny i další farnosti?“

„Já vyšetřuji jen oběti, ne útočníky. O jejich motivech vám nemůžu nic říct.“

„Jsou to staré ženy. Nemohou se bránit.“

„Já vím.“

„Tak co jim řekneme? Všem sestrám, které žijí v náboženských komunitách? Že nejsou v bezpečí ani za zdmi?“

„Nikdo z nás není naprosto v bezpečí.“

„To není odpověď, kterou jim chci dát.“

„Ale je to odpověď, kterou musejí slyšet.“ Otevřela dveře auta.

„Byla jsem vychována jako katolička, otče. Myslela jsem si, že jeptišky jsou nedotknutelné. Ale právě jsem viděla sestru Camille. Jestliže se tohle může stát jeptišce, pak nedotknutelný není nikdo.“ Posadila se za volant. „Hodně štěstí s tiskem. Cítím s vámi.“

Zavřel dveře vozu, pak zůstal stát a díval se na ni přes okno.

I když měl pozoruhodnou tvář, její pohled přitahoval kněžský kolárek. Úzký proužek bílé látky, a přesto ho odděloval od všech ostatních. Činil ho nedosažitelným.

Kněz zvedl ruku a zamával jí. Pak se podíval na houf reportérů, kteří se teď k němu blížili. Maura viděla, jak se napřímil a zhluboka se nadechl. Odhodlaně jim vyšel vstříc.

„Ve světle celkových anatomických nálezů, stejně jako známé anamnézy hypertenze zemřelého, jsem toho názoru, že jeho smrt nastala z přirozených příčin. Nejpravděpodobnějším sledem událostí byl akutní infarkt myokardu, k němuž došlo v rozmezí čtyřiadvaceti hodin před smrtí, následovaný ventrikulární arytmií, což byla fáze poslední. Předpokládaná příčina smrti:

fatální arytmie, která nastala po akutním infarktu myokardu.

Nadiktovala Maura Islesová, M. D., Úřad soudního lékaře, stát Massachusetts.“

Maura vypnula diktafon a zadívala se na předtištěné diagramy, do nichž předtím zaznamenala základní údaje o těle Samuela Knighta. Stará jizva po operaci slepého střeva. Posmrtné skvrny na hýždích a zadní straně stehen, kde se krev nahromadila během hodin, kdy seděl už mrtvý na posteli. Neexistovali žádní svědci posledních chvil pana Knighta v hotelovém pokoji, ale Maura si dovedla představit, co mu probíhalo hlavou. Náhlé nepravidelné chvění v hrudi. Možná pár sekund paniky, když si uvědomil, že to vibruje jeho srdce. A pak se postupně propadl do bezvědomí. S tebou jsem neměla velkou práci, pomyslela si Maura.

Jeden rychlý diktát a pan Knight mohl být odložen stranou. Jejich krátká známost skončí podpisem pod jeho pitevní zprávou.

Na stole ležely další zprávy, hromada přepsaných diktátů, které potřebovaly její kontrolu a podpis. V chladicím boxu na ni však čekala nová známost: Camille Maginnesová, jejíž pitva byla naplánována na devátou hodinu příští ráno, až se budou moci zúčastnit Rizzoliová a Frost. Zatímco se Maura probírala zprávami a psala na okraje opravy, musela na Camille stále myslet. Chlad, který cítila to ráno v kapli, ji ještě neopustil, takže při práci u psacího stolu seděla ve svetru, schoulená při vzpomínce na tu návštěvu.

Vstala ze židle, aby hmatem zkusila, jestli už uschly vlněné kalhoty pověšené přes radiátor. Skoro, pomyslela si, rychle rozvázala šňůru v pase a svlékla si nemocniční kalhoty, které nosila celé odpoledne.

Pak se znovu zabořila do židle, chvíli zůstala nehybně sedět a prohlížela si jednu z fotografií květin na stěně. Aby vyvážila pochmurnost svého zaměstnání, vyzdobila si kancelář připomínkami života, ne smrti. V rohu místnosti bujně rostl fíkus v květináči, šťastný to příjemce neustálé péče a pozornosti jak Maury, tak Louise. Na stěnách visely zarámované obrázky květin: kytice bílých pivoněk a modrých kosatců. Na dalším byla váza stolistých růží s tak velkými květy, že se stonky ohýbaly. Když hromada složek na jejím psacím stole příliš narostla i tíha smrti vypadala drtivě, dívala se na tyto fotografie a myslela na svou zahradu, vůni úrodné půdy a jasnou zeleň jarní trávy. Myslela na věci, které rostou, neumírají. Nerozkládají se.

Ale v tomto prosincovém dni vypadalo jaro nepředstavitelně vzdálené. Na okno ťukal mrznoucí déšť a Maura se obávala cesty domů autem. Ráda by věděla, jestli už město posypalo solí silnice, anebo venku stále bude kluziště, kde se auta smýkají jako hokejový puk.

„Doktorko Islesová?“ ozvala se Louise přes interkom.

„Ano?“

„Volá vám nějaký doktor Banks. Je na lince jedna.“

Maura strnula. „Je to… Doktor Victor Banks?“ zeptala se tiše.

„Ano. Říkal, že je z mezinárodní humanitární organizace Jedna Země.“

Maura na to neřekla nic, jen upřeně zírala na telefon, nehybné ruce složené na stole. Téměř nevnímala plískanici narážející do okna. Slyšela jen tlukot svého srdce.

„Doktorko Islesová?“

„Volá meziměstsky?“

„Ne. Už předtím nechal vzkaz. Bydlí v hotelu Colonnade.“

Maura polkla. „Nemůžu teď přijmout jeho hovor.“

„Volá už podruhé. Tvrdí, že vás zná.“

Ano. To tedy zná.

„Kdy volal?“ zeptala se Maura.

„Dnes odpoledne, to jste ještě byla na místě činu. Nechala jsem vám jeho vzkaz na psacím stole.“

Maura našla tři růžové lístky se vzkazy schované pod hromadou složek. Tady to bylo. Dr. Victor Banks. Volal ve 12.45.

Se staženým žaludkem upřeně hleděla na to jméno. Proč teď? ptala se v duchu. Po všech těch měsících, proč mi najednou voláš? Proč si myslíš, že můžeš znovu vstoupit do mého života?

„Co mu mám vyřídit?“ naléhala Louise.

Maura se zhluboka nadechla. „Řekněte, že mu zavolám.“ Až sakra budu připravená.

Zmačkala lístek se vzkazem a hodila ho do koše. Po chvíli, když se nemohla soustředit na vyřizování papírů, vstala a oblékla si kabát.

Louise se zatvářila překvapeně, když ji uviděla vycházet z pracovny, teple oblečenou do ošklivého počasí. Maura obvykle odcházela jako poslední a téměř nikdy neopustila úřad před půl šestou. Teď bylo sotva pět a Louise právě vypínala počítač na noc.

„Chci vyjet, než začne dopravní špička,“ oznámila Maura.

„Myslím, že na to je pozdě. Viděla jste to počasí venku? Dneska už zavřela většina městských úřadů.“

„Kdy to bylo?“

„Ve čtyři.“

„Co tu tedy ještě děláte? Měla jste jít domů.“

„Přijede pro mě manžel. Mám auto v servisu, nevzpomínáte si?“

Maura sebou škubla. Ano, Louise ráno o tom autě mluvila, ale ona na to samozřejmě zapomněla. Jako obvykle měla myšlenky tak soustředěné na mrtvé, že hlasům živých nevěnovala dost pozornosti. Dívala se, jak si Louise uvazuje šálu na krk a obléká kabát, a pomyslela si: Netrávím dost času posloucháním. Nevěnuji čas seznámení s lidmi, dokud ještě žijí. I po roce práce v tomto úřadu věděla o osobním životě své sekretářky jen málo.

Jejího manžela nikdy neviděla a pamatovala si pouze, že se jmenuje Vernon. Nemohla si vzpomenout, kde pracuje anebo čím se živí, částečně proto, že se jí Louise zřídka svěřovala s důvěrnými informacemi o svém životě. Je to moje vina? přemýšlela Maura.

Vycítí Louise, že nejsem ochotný posluchač, že si lépe poradím se skalpelem a diktafonem než s city lidí kolem sebe?

Společně prošly chodbou k východu na parkoviště pro zaměstnance. Bez jakéhokoli nezávazného rozhovoru, jen dva náhodní chodci mířící ke stejnému cíli.

Louisin manžel čekal ve voze, jehož přední stěrače zuřivě rozháněly padající déšť se sněhem. Když odjížděli, Maura jim zamávala na rozloučenou a vysloužila si Vernonův zmatený pohled, patrně neměl ponětí, kdo je ta žena, která jim mává, jako by je znala.

Jako by opravdu někoho znala.

Přešla parkoviště, kde jí nohy klouzaly po zledovatělém asfaltu, s hlavou skloněnou před bodavými kuličkami deště se sněhem. Musela udělat ještě jednu zastávku. Vykonat ještě jednu povinnost, než jí skončí den.

Odjela do nemocnice sv. Františka, aby si ověřila stav sestry Ursuly.

I když od své počáteční praxe před mnoha lety nepracovala na nemocničním oddělení, vzpomínky na poslední stáž na jednotce intenzivní péče zůstávaly nepříjemně živé. Pamatovala si na chvíle paniky, na úsilí proniknout mlhou nevyspalosti.

Vzpomínala si na jednu noc, kdy během její služby zemřeli tři pacienti a všechno se najednou zvrtlo. Nedokázala tam vstoupit bez pocitu, že ji pronásledují stíny starých povinností a starých neúspěchů.

Jednotka intenzivní péče při chirurgii ve svatém Františku měla centrální stanoviště sester obklopené dvanácti lůžkovými kójemi pro pacienty. Maura se zastavila u stolu vrchní sestry, aby ukázala své průkazy totožnosti.

„Jsem doktorka Islesová z Úřadu soudního lékaře. Mohu vidět kartu vaší pacientky sestry Ursuly Rowlandové?“

Sestra se na ni zmateně podívala. „Ale pacientka ještě nezemřela.“

„Detektiv Rizzoliová mě požádala, abych se informovala o jejím stavu.“

„Ach tak. Karta je tam v té přihrádce. Číslo deset.“

Maura přešla k řadě malých přihrádek, vytáhla aluminiový obal s nemocniční kartou lůžka číslo 10 a nalistovala předběžnou operační zprávu. Byl to rukou psaný souhrn načmáraný neurochirurgem hned po operaci:

„Zjištěn rozsáhlý subdurální hematom, provedena drenáž.

Otevřená tříštivá fraktura pravé temenní kosti vyčištěna, elevována. Trhlina tvrdé pleny uzavřena. Nadiktována úplná operační zpráva. James Yuen, M. D.“

Přešla k záznamům sester a zběžně přelétla vývoj stavu pacientky od operace. Nitrolební tlak byl s pomocí nitrožilního podávání manitolu a lasixu udržován stabilní, stejně jako dýchání s podporou přístrojů. Zdálo se, že bylo uděláno vše, co se dalo; teď nezbývalo než čekat, až se zjistí, jak rozsáhlé bude neurologické poškození.

S kartou v ruce prošla Maura oddělením ke kóji číslo 10. Policista, který seděl před vchodem, jí kývl na pozdrav. „Dobrý den, doktorko Islesová.“

„Jak se daří pacientce?“ zeptala se.

„Domnívám se, že prakticky stejně. Myslím, že se ještě neprobrala.“

Maura se podívala na zatažené závěsy. „Kdo je u ní?“

„Doktoři.“

Zaklepala na rám dveří a prošla kolem závěsu. U lůžka stáli dva muži. Jeden byl vysoký Asiat s černýma pronikavýma očima a hustou kšticí stříbrných vlasů. Neurochirurg, pomyslela si, když na jeho visačce uviděla jméno: dr. Yuen. Muž vedle něho byl mladší – třicátník s rozložitými rameny, která vyplňovala bílý plášť. Dlouhé světlé vlasy měl stažené do úpravného culíku. Fabio jako doktor medicíny, pomyslela si Maura, když si prohlížela mužovu opálenou tvář a hluboko posazené šedé oči.

„Promiňte, že vyrušuji,“ řekla. „Jsem doktorka Islesová z Úřadu soudního lékaře.“

„Z Úřadu soudního lékaře?“ podivil se doktor Yuen. „Není to trochu předčasná návštěva?“

„Hlavní vyšetřovatelka mě požádala, abych se podívala na vaši pacientku. Jak asi víte, máme ještě jednu oběť.“

„Ano, slyšeli jsme.“

„Zítra budu dělat její pitvu. Chtěla jsem porovnat vzor jejich poranění.“

„Nemyslím, že tu mnoho uvidíte. Teď už ne, když je po operaci. Víc se dozvíte, když si prohlédnete její rentgeny a ultrazvukové vyšetření hlavy pořízené hned, jak ji přivezli.“

Maura se podívala na pacientku a musela mu dát za pravdu. Ursula měla hlavu zakrytou obvazy, její poranění teď byla napravena rukou chirurga. Byla v hlubokém komatu, dýchala s pomocí ventilátoru. Na rozdíl od štíhlé Camille byla Ursula statná žena, se silnou pevnou kostrou a obyčejnou kulatou tváří venkovské ženy. Po masitých pažích se jí kroutily hadičky infuze. Na levém zápěstí měla náramek s alarmem a vyrytým nápisem „Alergie na penicilin“. Přes pravý loket se táhla ošklivá jizva, tlustá a bílá – pozůstatek po starém poranění, neobratně sešitém. Památka na její působení v cizině? uvažovala Maura.

„Na operačním sále jsem udělal, co jsem mohl,“ pokračoval Yuen. „Teď doufejme, že se tady doktoru Sutcliffovi podaří zabránit všem zdravotním komplikacím.“

Maura se podívala na lékaře s culíkem, který s úsměvem přikývl. „Jsem Matthew Sutcliffe, její internista,“ představil se. „Nebyla u mě na prohlídce několik měsíců. Dokonce jsem ani nevěděl, že byla přijata do naší nemocnice. Zjistil jsem to teprve před chvílí.“

„Máte telefonní číslo jejího synovce?“ zeptal se ho Yuen.

„Když mi volal, zapomněl jsem si ho vzít. Říkal, že s vámi bude mluvit.“

Sutcliffe přikývl. „Mám ho. Bude jednodušší, když zůstanu ve styku s rodinou jen já. Budu je informovat o jejím stavu.“

„Jaký je její stav?“ zeptala se Maura.

„Řekl bych, že po lékařské stránce stabilní,“ odpověděl Sutcliffe.

„A neurologicky?“ Podívala se na Yuena.

Potřásl hlavou. „Je příliš brzy něco předpovídat. Při operaci šlo všechno dobře, ale jak jsem právě říkal doktoru Sutcliffovi, i když znovu nabude vědomí – což není jisté –, pravděpodobně si nebude pamatovat žádné detaily útoku. Retrográdní amnézie je při poraněních hlavy běžná.“ Pohlédl na pípátko, které se mu ozvalo u pasu. „Promiňte, ale volají mě. Doktor Sutcliffe vás může seznámit s její anamnézou.“ A dvěma rychlými kroky vyšel ze dveří.

Sutcliffe podal Mauře svůj stetoskop. „Můžete ji vyšetřit, jestli chcete.“

Vzala si od něj stetoskop a přistoupila k lůžku. Chvíli se dívala, jak se Ursule zvedá a klesá hruď. Zřídka vyšetřovala živé, musela si připomenout své klinické znalosti. Přitom si pronikavě uvědomovala, že doktor Sutcliffe bude svědkem, jak vyšla z praxe, když vyšetřuje tělo, jehož srdce stále bije. Pracovala s mrtvými tak dlouho, že se teď s živými cítila neobratná.

Sutcliffe, který se svými širokými rameny a soustředěným pohledem působil velmi impozantně, se postavil do čela lůžka.

Přihlížel, když Maura posvítila tužkovou svítilnou do pacientčiných očí, prohmatala krk a dotýkala se prsty teplé kůže. Takový rozdíl od chladu těla z lednice. Najednou se zarazila. „Na pravé straně není žádný tep na krkavici.“

„Cože?“

„Na levé straně cítím silný tep, ale na pravé ne.“

Vzala si kartu a otevřela ji na záznamech z operace. „Aha.

Anesteziolog se tu o tom zmiňuje. Zjištěna nepřítomnost pravé krční tepny. Pravděpodobně normální anatomická odchylka.‘“

Sutcliffe se zamračil, jeho opálená tvář zrudla. „Zapomněl jsem na to.“

„Takže to je starý nález? Nepřítomnost pulzu na téhle straně?“

Přikývl. „Vrozené.“

Maura si zasunula do uší stetoskop, zvedla pacientce nemocniční košili a odhalila její velká prsa. Ursula měla i ve svých osmašedesáti letech stále bílou a mladistvou pokožku. Hábit jeptišky ji desítky let chránil před slunečními paprsky urychlujícími stárnutí. Když Maura přitiskla membránu stetoskopu k jejímu hrudníku, uslyšela pravidelný, energický tlukot srdce.

Srdce bojovníka, které dál pumpovalo krev, neporažené.

Do kóje strčila hlavu sestra. „Doktore Sutcliffe? Volali z rentgenu, že mají snímky hrudníku, jestli se na ně chcete jít podívat dolů.“

„Díky.“ Podíval se na Mauru. „Můžeme si taky prohlédnout snímky lebky, chcete-li.“

Ve výtahu jeli se šesti mladými dobrovolnými pracovnicemi nemocnice, se svěžími tvářemi a lesklými vlasy, které se mezi sebou chichotaly, zatímco vrhaly na doktora Sutcliffa obdivné pohledy. Ale i když byl atraktivní, zřejmě si jejich pozornosti nevšímal a upíral vážný pohled na měnící se čísla podlaží. Kouzlo bílého pláště, pomyslela si Maura a připomněla si léta, kdy jako mladá dívka dobrovolně pracovala v nemocnici sv. Lukáše v San Francisku. Doktoři jí připadali nedotknutelní. Nedosažitelní. Ale teď, když sama byla doktorkou, věděla až příliš dobře, že bílý plášť ji neuchrání před chybami. Nečiní ji neomylnou.

Zahleděla se na dobrovolnice v naškrobených uniformách a představila si sebe v šestnácti letech – nebyla uchichtaná jako tyto dívky, ale tichá a vážná. Už tehdy si uvědomovala temné tóny života. Instinktivně ji přitahovaly melodie v mollové stupnici.

Dveře výtahu se otevřely, dívky se vyhrnuly ven jako veselý houf růžové a bílé a zanechaly Mauru a Sutcliffa samotné.

„Unavují mě,“ řekl. „Tolik energie. Přál bych si, abych jí měl aspoň desetinu, zvlášť po noční pohotovosti.“ Pohlédl na Mauru. „Máte jich hodně?“

„Nočních pohotovostí? Střídáme se.“

„Předpokládám, že vaši pacienti neočekávají, že k nim přispěcháte.“

„Není to takové jako váš život tady v zákopech.“

Zasmál se a najednou se proměnil ve světlovlasého chlapeckého surfaře s usměvavýma očima. „Život v zákopech. Přesně tak to někdy cítím. První linie.“

Rentgeny už na ně čekaly na přepážce recepce. Sutcliffe odnesl velkou obálku do místnosti se světelnými panely. Zasunul soubor snímků do úchytek a stiskl vypínač.

Světlo mihotavě prosvítilo obrazy lebky. Linie fraktur se proplétaly kostí jako blesky. Maura mohla rozeznat dva oddělené body nárazu. První rána dopadla na pravou spánkovou kost a způsobila jedinou jemnou prasklinu táhnoucí se dolů k uchu.

I ta druhá, mnohem silnější, následovala po první ráně, prorazila klenbu lebky a vtlačila ji dovnitř.

„Napřed ji udeřil do hlavy ze strany,“ poznamenala.

„Jak můžete poznat, že to byl první úder?“

„Protože první linie fraktury zastavila šíření protínající se zlomeniny z druhé rány.“ Ukázala na čáry zlomenin. „Vidíte, že tahle čára končí právě tady, kde dosahuje k čáře první fraktury?

Síla nárazu nemůže překonat tuhle mezeru. To napovídá, že rána do pravého spánku byla první. Možná se Ursula obrátila.

Anebo ho neviděla, když k ní přicházel ze strany.“

„Překvapil ji,“ řekl Sutcliffe.

„A ta rána byla tak silná, že se po ní zatočila. Pak dopadla druhá, víc vzadu na hlavě, tady.“ Ukázala na linii druhé zlomeniny.

„Těžší rána,“ dodal. „Stlačila lebeční klenbu.“

Sundal rentgeny lebky a připevnil na panely snímky z tomografu. Počítačová axiální tomografie umožňovala nahlédnout do lidské lebky a odhalovala mozek řez po řezu. Maura uviděla ložisko nahromaděné krve, která prosákla z roztržených cév.

Rostoucí tlak zmáčkl mozek. Bylo to poranění stejně potenciálně ničivé jako u Camille.

Ale lidská anatomie a odolnost jsou velmi proměnlivé. Zatímco mnohem mladší jeptiška zraněním podlehla, Ursulino srdce bilo dál a její tělo se odmítalo vzdát své duše. Žádný zázrak, pouze jeden z rozmarů osudu, jako když dítě přežije pád z okna v pátém patře a utrpí jen škrábance.

„Udivuje mě, že vůbec přežila,“ zamumlal Sutcliffe.

„Mě taky.“ Podívala se na něj. Záře ze světelného panelu napůl osvětlovala jeho obličej, leskla se na výrazných úhlech jeho tváře. „Tyhle rány ji měly zabít.“

Kapitola 4

Camille Maginnesová měla mladé kosti, pomyslela si Maura, když si prohlížela rentgenové snímky zavěšené na světelném panelu v márnici. Roky ještě neohlodaly její klouby, nezbortily obratle ani nezkalcifikovaly žeberní chrupavky hrudního koše. A už se to nikdy nestane. Camille bude uložena do země a její kosti navždy zůstanou uvězněny ve stavu mládí.

Yoshima zrentgenoval tělo, dokud bylo zcela oblečené, jako standardní bezpečnostní opatření k určení polohy kulek nebo jiných kovových úlomků, které snad uvízly v šatech. Kromě krucifixu a spínacích špendlíků na hrudi nebyly na rentgenech patrné žádné jiné kousky kovu.

Maura sňala snímky trupu a tuhé fólie vydaly melodický zvuk, když se jí ohnuly v rukou. Sáhla pro rentgeny lebky a zasunula je do úchytek světelného panelu.

„Ježíši,“ zamumlal detektiv Frost.

Poškození lebky bylo děsivé. Jedna z ran byla natolik prudká, že vpáčila úlomky kostí hluboko pod okolní lebeční kost.

Ačkoli Maura ještě neprovedla jediný řez, dovedla si už představit spoušť uvnitř lebky. Protržené cévy, rozsáhlá ložiska krvácení. A mozek utlačovaný rostoucím tlakem krve.

„Povězte nám k tomu něco, doktorko,“ požádala Rizzoliová úsečně a věcně. Dnes ráno vypadala zdravěji a do márnice vešla svým obvyklým rázným krokem válečnice opět v akci.

„Co vidíte?“

„Tři oddělené údery,“ odpověděla Maura. „Jeden dopadl sem, na temeno.“ Ukázala na samostatnou linii zlomeniny vedoucí po diagonále dopředu. „Následovaly dva další údery, do týlu. Domnívám se, že v té době ležela tváří dolů. Bezbranná a vydaná na milost. Pak poslední úder prorazil lebku.“

Byl to závěr tak brutální, že Maura a oba detektivové chvíli mlčeli a představovali si ležící ženu s tváří přitisknutou ke kamenné podlaze. Zvednutou paži útočníka, ruku svírající smrtící zbraň. Zvuk tříštící se kosti, který porušil ticho kaple.

„Jako když holí utlučou mládě tuleně,“ řekla Rizzoliová.

„Neměla žádnou šanci.“

Maura se otočila k pitevnímu stolu, kde ležela Camille Maginnesová stále oblečená ve zkrvaveném hábitu. „Svlékneme ji.“

Yoshima čekal připravený v rukavicích a plášti jako duch pitevního sálu. S mlčenlivou výkonností už přichystal podnos s nástroji, zaměřil světla a připravil nádobky na vzorky. Maura ani nemusela promluvit, pouhým pohledem dovedl vyčíst její myšlenky.

Nejprve zuli černé kožené boty, ošklivé a praktické. Pak se na okamžik zastavili, prohlíželi si mnoho vrstev oblečení oběti a připravovali se na úkol, o jaký se ještě nikdy nepokusili: svléknout jeptišku.

„Nejprve by se měla sundat řeholnická halena,“ řekla Maura.

„Co je to?“ zeptal se Frost.

„Krátká pelerína kryjící ramena. Jenže vpředu není žádné zapínání. A na rentgenu jsem neviděla zip. Otočíme ji na bok, abych mohla prohlédnout záda.“

Tělo v posmrtné ztuhlosti nevážilo víc než dítě. Přetočili ji na bok a Maura rozepnula kraje peleríny.

„Suchý zip,“ poznamenala.

Frost se překvapeně zasmál. „Děláte si legraci.“

„Středověk se setkává s moderní dobou.“ Maura svlékla pelerínu, složila ji a uložila na igelitové prostěradlo.

„To je tedy velké zklamání. Jeptišky používají suchý zip.“

„Chcete je snad pořád držet ve středověku?“ namítla Rizzoliová.

„Jen jsem si myslel, že by měly být tradičnější nebo tak něco.“

„Musím vás zklamat, detektive Froste,“ řekla Maura, když sundala řetízek s křížkem. „Ale některé ženské kláštery dnes dokonce mají vlastní webové stránky.“

„Propána. Jeptišky na internetu. To mi nejde na rozum.“

„Zdá se, že teď přijde na řadu škapulíř,“ ukázala Maura na svrchní část oděvu bez rukávů, který spadal od ramen na zem.

Jemně přetáhla škapulíř přes hlavu oběti. Látka byla nasáklá krví a ztuhlá. Položila ho na další igelitové prostěradlo a za ním následoval kožený opasek.

Teď se dostali k poslední vrstvě vlněné látky – černé tunice volně zřasené kolem Camilliny štíhlé postavy. Poslední bariéra cudnosti.

Za všechna ta léta, co Maura svlékala mrtvoly, ještě nikdy necítila takovou nechuť, jako když měla obnažit tuto oběť. To byla žena, která si zvolila život skrytý před zraky mužů; teď měla být krutě odhalená, její tělo zkoumáno, z tělních otvorů pořizovány stěry. Vyhlídka na takový vpád vyvolala u Maury hořkou pachuť na patře a musela chvíli počkat, aby znovu získala klid. Všimla si Yoshimova tázavého pohledu. Pokud byl vyveden z míry, nedával to najevo. Jeho bezvýrazná tvář působila uklidňujícím dojmem v místnosti, kde se i vzduch zdál nabitý emocemi.

Znovu se začala soustředit na práci. Společně s Yoshimou nadzvedli tuniku a přetáhli ji přes stehna a boky. Byla dost volná, takže ji mohli odstranit, aniž by prolomili posmrtnou ztuhlost paží. Pod tunikou následovala ještě další vrstva oblečení – bílá bavlněná kapuce, jež sklouzla na krk, přední klopy upevněné zavíracími špendlíky k zakrvácenému tričku. Těmi špendlíky, které se zobrazily na rentgenu. Na nohou měla silné černé punčochové kalhoty. Když svlékli i punčocháče, objevily se pod nimi bílé bavlněné kalhotky. Byly to absurdně cudné spodní kalhotky, střižené tak, aby zakrývaly co možná nejvíc kůže, podvlékačky pro starou paní, ne pro půvabnou mladou ženu.

Pod bavlnou se rýsovala dámská vložka. Jak Maura předpokládala už dřív podle krví potřísněného prostěradla, oběť zrovna menstruovala.

Pak bylo na řadě tričko. Maura rozevřela špendlík, odepnula klopy opět na suchý zip a svlékla kapuci. Tričko však kvůli posmrtné ztuhlosti nešlo svléknout tak snadno. Vzala tedy nůžky a uprostřed ho rozstřihla. Látka se rozestoupila a odhalila ještě další vrstvu.

To Mauru překvapilo. Dívala se na pruh látky utažený kolem hrudi a upevněný vpředu dvěma zavíracími špendlíky.

„Na co to je?“ zeptal se Frost.

„Zdá se, že si stahovala prsa,“ odpověděla Maura.

„Proč?“

„Nemám tušení.“

„Náhražka za podprsenku?“ mínila Rizzoliová.

„Nedovedu si představit, proč by tohle dobrovolně nosila místo podprsenky. Podívejte, jak pevně to je utažené. Muselo to být velmi nepohodlné.“

Rizzoliová si odfrkla. „Jo, a podprsenka je pohodlná?“

„Není to nějaká náboženská věc?“ otázal se Frost. „Součást jejich hábitu?“

„Ne, je to běžné pružné obinadlo. Stejné obinadlo, jaké koupíte v lékárně, abyste si zavázal vymknutý kotník.“

„Ale jak víme, co jeptišky obvykle nosí? Myslím tím, že vzhledem k tomu, co víme, můžou nosit pod všemi těmi šaty třeba černou krajku a bikinky.“

Nikdo se nezasmál.

Maura hleděla upřeně na Camille a najednou ji udeřil do očí symbolismus ovázaných prsou. Zamaskované, potlačené ženské rysy. Spoutané k poslušnosti. Co se Camille odehrávalo v hlavě, když si vázala látku kolem hrudi, utahovala si pružný pás pevně na kůži? Cítila odpor k těmto připomínkám ženskosti?

Cítila se čistší, nevinnější, když její prsa zmizela pod pruhy obinadla, křivky se zploštily, sexualita byla zapřena?

Maura odstranila dva zavírací špendlíky a odložila je na podnos. Pak s Yoshimovou pomocí začala rozbalovat obinadlo a odhalovat postupně proužky kůže. Ale ani pod dusivým pružným materiálem se zdravé tělo nesvraštilo. Když zmizel poslední pás, odhalil plná mladá ňadra s pokožkou tečkovanou otiskem látky. Jiné ženy by na taková ňadra byly pyšné, Camille Maginnesová je schovávala, jako by se styděla.

Zbývalo odstranit poslední část oblečení. Bavlněné spodní kalhotky.

Maura stáhla elastický pás přes boky a kolem stehen. Vložka, přichycená k prádlu, byla potřísněna jen malým množstvím krve.

„Nová vložka,“ poznamenala Rizzoliová. „Zdá se, že si ji zrovna vyměnila.“

Ale Maura se na vložku nedívala, upírala pohled na ochablé břicho, povislé a volné mezi vystupujícími kyčelními kostmi, vybledlou kůži hyzdily stříbřité jizvičky. Na okamžik se odmlčela a tiše vstřebávala jejich význam. Také myslela na pevně stažená prsa.

Pak se otočila k podnosu, kam odložila smotek pružného obinadla, pomalu ho rozbalila a zkoumala látku.

„Co hledáte?“ zeptala se Rizzoliová.

„Skvrny,“ odpověděla Maura.

„Vidíte přece tu krev.“

„Ne krvavé skvrny…“ Maura zmlkla, a když rozložila pružné obinadlo na podnosu, objevily se tmavé kruhy na místech, kde tekutina zaschla. Panebože, pomyslela si. Jak je to možné?

Podívala se na Yoshimu. „Připravíme ji pro vyšetření pánve.“

Zamračil se na ni. „Prolomíme rigor mortis?“

„Nemá moc svalové hmoty.“ Camille byla štíhlá žena, jejich úkol tedy bude snazší.

Yoshima se přesunul k nohám stolu. Zatímco Maura přidržovala pánev, vklouzl rukama pod levé stehno a pokusil se ohnout kyčel. Prolomení posmrtné ztuhlosti bylo právě tak brutální, jak to znělo – násilné přetržení ztuhlých svalových vláken. Tato procedura není nikdy příjemná, ale Frosta zjevně vyděsila tak, že zbledl a ucouvl od stolu. Yoshima pevně zatlačil a Maura ucítila přes pánev prasknutí trhajícího se svalu.

„Ach bože,“ zamumlal Frost a odvrátil se.

Byla to ale Rizzoliová, kdo se odpotácel k židli u výlevky.

Ztěžka se na ni posadila a svěsila hlavu do dlaní. Rizzoliová, věčný stoik, která si nikdy nestěžovala na scény nebo zápach v pitevním sále, teď zřejmě nemohla snést ani tyto předběžné úkony.

Maura obešla stůl na druhou stranu a znovu pevně přidržela pánev, zatímco Yoshima pracoval na pravém stehnu. Dokonce i ona pocítila záchvěv nevolnosti, když se snažili překonat strnulost. Ze všech těžkých zkoušek, jimiž prošla během studia medicíny, ji nejvíc odpuzovala stáž na ortopedické chirurgii.

Vrtání a pilování kostí, hrubá síla potřebná k oddělení kyčlí.

Stejný odpor se v ní zvedl i teď, když ucítila prasknutí svalu.

Pravá kyčel se najednou ohnula a i Yoshimův obvykle netečný výraz prozrazoval záblesk nechuti. Ale jiný způsob, jak plně odhalit genitálie, neexistoval, a Maura si chtěla potvrdit svá podezření co nejrychleji.

Vyvrátili obě stehna směrem ven a Yoshima namířil světlo přímo na poševní hráz. Ve vaginálním kanálu se nahromadila krev – normální menstruační krev, jak Maura předtím předpokládala. Teď na ni zírala ochromená tím, co viděla. Sáhla pro gázu a jemně krev setřela, aby odhalila sliznici.

„V dolní části vaginy je trhlina druhého stupně,“ upozornila.

„Chcete pořídit stěry?“

„Ano. A budeme muset vyjmout celé orgány.“

„Co se děje?“ zeptal se Frost.

Maura na něj pohlédla. „Nedělám to příliš často, ale vyjmu pánevní orgány jako celek. Protnu stydkou kost a všechno vyndám.“

„Myslíte, že byla znásilněná?“

Maura mu neodpověděla. Přešla k podnosu s nástroji a vzala skalpel. Pak se vrátila k tělu, aby provedla řez ve tvaru Y.

Zabzučel interkom. „Doktorko Islesová?“ řekla Louise do mikrofonu.

„Ano?“

„Máte hovor na lince jedna. Je to znovu doktor Victor Banks, z té organizace Jedna Země.“

Maura ztuhla, skalpel sevřený v ruce. Špičkou se právě dotkla kůže.

„Doktorko Islesová?“ opakovala Louise.

„Nejsem k zastižení.“

„Mám mu říct, že zavoláte?“

„Ne.“

„Volá dnes už potřetí. Ptal se, jestli vás může zastihnout doma.“

„V žádném případě mu nedávejte moje telefonní číslo domů.“ Její odpověď vyzněla hruběji, než měla v úmyslu, a všimla si, že se k ní Yoshima otočil. Cítila, že Frost a Rizzoliová ji taky pozorují.

Nadechla se a prohlásila o něco klidněji: „Řekněte doktoru Banksovi, že nejsem k zastižení. A to mu opakujte pořád, dokud nepřestane volat.“

Nastalo ticho. „Ano, doktorko Islesová,“ odpověděla nakonec Louise poněkud dotčená tímto rozhovorem. Maura s ní ještě nikdy nemluvila tak úsečně, a proto teď bude muset najít nějaký způsob, jak roztržku s Louise urovnat a napravit škodu. Ten drobný konflikt ji znervóznil. Podívala se na tělo Camille Maginnesové a znovu se pokusila soustředit na nadcházející úkol.

Ale myšlenky měla neuspořádané, skalpel v ruce držela nejistě.

Ostatní to mohli vidět.

„Proč vás otravuje Jedna Země?“ zeptala se Rizzoliová.

„Chtějí z vás vymámit nějaké dotace?“

„Tohle nemá s Jednou Zemí nic společného.“

„Tak o co jde?“ naléhala Rizzoliová. „Obtěžuje vás ten chlap?“

„Je to jen někdo, komu se snažím vyhnout.“

„Zdá se, že je pěkně vytrvalý.“

„To si ani neumíte představit.“

„Chcete, abych vás ho zbavila? Řekla mu, kam má jít?“ Rizzoliová nehovořila jen jako policistka, bylo v tom něco víc, mluvila jako žena, která nesnáší dotěrné muže.

„Je to osobní věc,“ odpověděla Maura.

„Jestli potřebujete pomoc, stačí říct.“

„Díky, ale já to zvládnu.“ Maura přiložila skalpel ke kůži; nepřála si nic víc než opustit téma Victor Banks. Zhluboka se nadechla a přitom si uvědomila tu ironii, že pach mrtvého těla je pro ni méně znepokojivý než pouhé vyslovení Banksova jména. Že ji živí mučí mnohem víc, než by to kdy dokázali mrtví. V márnici jí nikdo neublížil ani ji nezradil. V márnici měla nad vším kontrolu.

„Tak kdo je ten chlap?“ vyptávala se Rizzoliová. Na tu otázku zjevně mysleli všichni. Na otázku, na niž Maura bude muset dříve či později odpovědět.

Zajela čepelí do masa a dívala se, jak se kůže rozestupuje jako bílá opona. „Můj bývalý manžel,“ řekla.

Provedla ypsilonový řez, pak odhrnula chlopně bledé kůže.

Yoshima obyčejnými zahradnickými nůžkami proťal žebra, odstranil trojúhelník žeber a hrudní kosti a odhalil zdravé srdce a plíce, nepoškozená játra, slezinu a slinivku. Čisté, zdravé orgány mladé ženy, která neužívala tabák ani alkohol a nežila dost dlouho, aby se jí zúžily a ucpaly tepny. Maura pronesla pár poznámek, zatímco odstraňovala jednotlivé orgány a ukládala je do kovové mísy, pak rychle přistoupila ke svému dalšímu cíli:

vyšetření pánevních orgánů.

Vyjmutí celého bloku pánevních orgánů obvykle používala u smrtelných případů znásilnění, protože to umožňovalo mnohem detailnější zkoumání než obvyklá pitva. Nebyla to příjemná procedura. Když s Yoshimou přepilovávala raménko stydké kosti, nijak ji nepřekvapilo, že se Frost odvrátil. Ale i Rizzoliová ucouvla od stolu. Nikdo už nehovořil o telefonátech jejího bývalého manžela; nikdo se nevyptával na osobní detaily. Pitva se najednou stala příliš děsivou na nějaký rozhovor a Mauře to přinášelo perverzní úlevu.

Vyzvedla celý blok pánevních orgánů, vnější genitálie a stydkou kost a přenesla je na pitevní podložku. Ještě než začala rozřezávat dělohu, podle pouhého vzhledu už věděla, že se její obavy potvrdily. Tento orgán byl větší, než by měl být, horní část dělohy daleko nad úrovní stydké kosti, stěny houbovité.

Rozřízla ji a odhalila děložní sliznici s výstelkou stále zesílenou a hojně prokrvenou.

Podívala se na Rizzoliovou a úsečně se zeptala: „Opustila ta žena opatství někdy během minulého týdne?“

„Camille naposled opustila opatství v březnu, kdy navštívila svou rodinu v Cape Cod. To mi aspoň řekla Mary Clement.“

„Pak musíte prohledat areál kláštera. Okamžitě.“

„Proč? Co máme hledat?“

„Novorozeně.“

To zřejmě Rizzoliovou zasáhlo s ohromující silou. S tváří bílou jako stěna zůstala zírat na Mauru, pak se podívala na tělo Camille Maginnesové, ležící na stole. „Ale… byla to jeptiška.“

„Ano,“ přisvědčila Maura. „A nedávno porodila.“

Kapitola 5

Když Maura to odpoledne vyšla z budovy, už zase sněžilo, jemné krajkové vločky poletovaly jako můry a lehce se snášely na zaparkovaná auta. Dnes však byla na takové počasí vybavená a měla kotníkové boty se silnými podrážkami, ale i tak šla přes parkoviště opatrně, protože jí boty klouzaly na náledí se sněhovým popraškem, a byla připravena na případný pád. Když se konečně dostala k autu, vydechla si úlevou a sáhla do kabelky pro klíčky. Jak se soustředila na hledání, nevěnovala pozornost bouchnutí dveří nedaleko stojícího vozu. Teprve když uslyšela kroky, otočila se a spatřila muže, který se k ní blížil. Když byl pár kroků před ní, beze slova se zastavil. Jen se na ni díval, s rukama zastrčenýma do kapes kožené bundy. Vločky usedaly na jeho světlé vlasy a lepily se na úpravně zastřižené vousy.

Podíval se na její lexus a poznamenal: „Domyslel jsem si, že ten černý bude tvůj. Jsi vždycky v černém. Vždycky jdeš po té temné straně. A kdo jiný udržuje auto tak čisté?“

Konečně se jí zase vrátil hlas. Zněl chraptivě, jako cizí. „Co tu děláš, Victore?“

„Zdálo se, že to je jediný způsob, jak bych tě konečně mohl vidět.“

„Přepadnout mě na parkovišti?“

„Tak to podle tebe vypadá?“

„Seděl jsi tu a čekal na mě. Tomu říkám přepadení.“

„Nedala jsi mi jinou šanci. Odmítla jsi všechny mé telefonáty.“

„Neměla jsem čas.“

„Nikdy jsi mi neposlala své nové telefonní číslo.“

„Nikdy jsi o ně nepožádal.“

Pohlédl na sníh, poletující jako konfety, a vzdychl si. „No dobře. Je to jako za starých časů, že?“

„Až moc jako za starých časů.“ Otočila se k autu a stiskla dálkové ovládání. Zámek se s cvaknutím otevřel.

„Nechceš vědět, proč jsem tady?“

„Musím už jet.“

„Letím celou cestu až do Bostonu a ty se ani nezeptáš proč.“

„Fajn.“ Podívala se na něj. „Tak proč?“

„Tři roky, Mauro.“ Přistoupil blíž, takže ucítila jeho vůni.

Kůže a mýdlo. Sníh mu roztával na teplé tváři. Tři roky, pomyslela si, a skoro se nezměnil. Stejný chlapecký sklon hlavy, stejné vrásky od smíchu kolem očí. A i v prosinci vypadaly jeho vlasy jako vybělené od sluníčka, žádný umělý přeliv z lahvičky, ale skutečné světlé pramínky od hodin strávených venku. Victor Banks vyzařoval jakousi vlastní gravitační sílu a ona jí podléhala stejně jako všichni ostatní. Pocítila, jak ji k němu přitahuje stará touha.

„Nezamýšlela ses aspoň jednou, jestli to nebyla chyba?“ zeptal se.

„Rozvod? Anebo naše manželství?“

„Není snad jasné, co tím myslím? Protože jsem tady a mluvím s tebou.“

„Čekal jsi hodně dlouho, abys mi to řekl.“ Otočila se ke svému autu.

„Už ses znovu nevdala.“

Zastavila se a ohlédla se na něho. „Ty ses znovu oženil?“

„Ne.“

„Pak se asi s jedním i s druhým z nás těžko žije.“

„Nezůstala jsi se mnou tak dlouho, abychom to zjistili.“

Zasmála se. Trpký, odmítavý zvuk se rozlehl v bílém tichu.

„To ty jsi pořád chvátal na letiště. Pořád jsi odcházel zachraňovat svět.“

„Já z našeho manželství neutekl.“

„Ale nebyla jsem to já, kdo měl poměr.“ Otočila se a trhnutím otevřela dveře vozu.

„Zatraceně, nemůžeš chvíli počkat? Vyslechnout mě?“

Obemkl rukou její paži a Mauru polekal hněv, který se na ni přenášel z toho sevření. Zlostně se na něj podívala chladným pohledem, který mu dával najevo, že zašel příliš daleko.

Pustil její paži. „Promiň. Ježíši, nechtěl jsem, aby to dopadlo takhle.“

„Co jsi čekal?“

„Že mezi námi něco zůstalo.“

Skutečně zůstalo, pomyslela si. Bylo toho až příliš, a proto nemohla připustit, aby tento rozhovor dál pokračoval. Bála se, že jí to znovu pohltí. Cítila, že k tomu nemá daleko.

„Podívej,“ pokračoval, „jsem ve městě jen na pár dní. Zítra mám schůzku na harvardské zdravotnické škole, ale potom nemám nic v plánu. Brzy budou Vánoce, Mauro. Myslel jsem si, že bychom mohli svátky strávit spolu. Jestli máš volno.“

„A pak zase někam odletíš.“

„Aspoň bychom si mohli popovídat o spoustě věcí. Nemůžeš si vzít pár dní volna?“

„Mám práci, Victore. Nemůžu ji jen tak opustit.“

Pohlédl na budovu, pak se nevěřícně zasmál. „Nevím, proč sis vybrala takové povolání.“

„Temná strana, pamatuješ? To jsem já.“

Podíval se na ni a hlas mu zjihl. „Nezměnila ses. Ani trochu.“

„Ty taky ne, a to je ten problém.“ Sedla si do auta a zavřela dveře.

Zaťukal na okno. Když viděla, jak se na ni dívá, sněhové vločky se mu třpytí na řasách, neměla jinou možnost než stáhnout okno a pokračovat v rozhovoru.

„Kdy si můžeme znovu promluvit?“ zeptal se.

„Teď už musím jít.“

„Tak tedy později. Dnes večer.“

„Nevím, kdy se dostanu domů.“

„No tak, Mauro.“ Naklonil se blíž a tiše řekl: „Využij šance. Bydlím v Colonnade. Zavolej mi.“

Povzdychla si. „Rozmyslím si to.“

Natáhl ruku dovnitř a stiskl jí paži. Jeho vůně v ní znovu probudila živé vzpomínky na noci, kdy spolu spali pod čisťounkými přikrývkami, nohy vzájemně propletené. Na dlouhé, pomalé polibky a na chuť čerstvých citronů a vodky. Dva roky manželství zanechají nesmazatelné vzpomínky, jak dobré, tak špatné, a v tuto chvíli, s jeho rukou na paži, převládaly ty dobré.

„Budu čekat, až zavoláš,“ řekl. Už předpokládal, že vyhrál.

Myslí si, že to je tak snadné? Přemýšlela Maura, když vyjela z parkoviště a zamířila k Jamaica Plain. Jeden úsměv, jeden dotek a vše je odpuštěno?

Najednou se jí na zledovatělé silnici rozkmitala kola a ona pevně sevřela volant a okamžitě soustředila pozornost na to, aby opět ovládla řízení. Byla tak rozrušená, že si neuvědomila, jak rychle jede. Zadek vozu tancoval ze strany na stranu, pneumatiky prokluzovaly a hledaly nějakou oporu. Teprve když lexus vyrovnala, dovolila si znovu volně dýchat. Znovu se nechat ovládnout hněvem.

Nejdřív jsi mi zlomil srdce. Teď jsi mě málem zabil.

Iracionální myšlenka, ale tak už to bylo. Victor vyvolával iracionální myšlenky.

Když zastavovala naproti přes ulici u opatství Graystones, cítila se tou jízdou vyčerpaná. Chvíli zůstala sedět v autě a snažila se dostat své emoce pod kontrolu. Kontrola byla slovo, jímž se v životě řídila. Jakmile vystoupila z vozu, byla veřejnou osobou sledovanou policií a tiskem. Očekávali od ní, že si bude počínat klidně a rozumně, a tak se musela podle toho chovat. Její práce většinou vyžadovala, aby prostě takto působila.

Vystoupila a tentokrát přešla silnici s jistotou díky botám se silnou podrážkou. Ulici lemovala policejní auta a dva televizní zpravodajské štáby seděly v přenosových vozech a čekaly na nějaký senzační vývoj. Zimní světlo už ustupovalo večeru.

Zazvonila na zvonec u brány a po chvíli se mezi stíny objevila jeptiška v černém hábitu. Poznala Mauru a pustila ji dovnitř, aniž mezi nimi padlo jediné slovo.

Sníh na nádvoří narušovaly desítky stop. Bylo to zcela jiné místo než včera ráno, kdy sem Maura vkročila poprvé. Dnes bylo veškeré zdání klidu porušeno probíhajícím vyšetřováním. Ve všech oknech se svítilo a Maura mohla z klenutých chodeb slyšet ozvěnu mužských hlasů. Ve vchodu do haly ucítila vůni rajské omáčky a sýra, nepříjemné pachy, které přivolaly vzpomínky na mdlé a tuhé lasagne, tak často podávané v nemocniční jídelně, kam jako studentka medicíny chodila na praxi.

Nahlédla do jídelny, kde seděly řádové sestry u velkého stolu a mlčky večeřely. Viděla třaslavé ruce nejistě zvedající vidličky k bezzubým ústům, viděla, jak jim mléko stéká po vrásčitých bradách. Po většinu života žily tyto ženy za zdmi a zestárly v ústraní. Litovala některá z nich toho, co promeškala, života, který by mohla vést, kdyby vyšla z brány a už se nevrátila?

Jak pokračovala chodbou dál, uslyšela mužské hlasy, v tomto ženském příbytku cizí a znepokojivé. Dva policisté ji poznali a zamávali na pozdrav.

„Dobrý den, paní doktorko.“

„Našli jste něco?“ zeptala se.

„Zatím ne. Pro dnešní noc toho necháme.“

„Kde je Rizzoliová?“

„Nahoře. V ložnici.“

Když Maura stoupala po schodech, minula další dva členy vyšetřovací skupiny vracející se dolů – policejní kadeti, kteří nevypadali dost staří ani na to, že už vyšli střední školu.

Mladík s tváří ještě plnou pupínků a dívka s povýšeným výrazem na tváři, který si rychle osvojí tolik policistek, zřejmě jako formu sebezáchovy. Oba uctivě sklopili zrak, když Mauru poznali. Cítila se přitom stará, když viděla, jak oba mladí lidé úslužně ustoupili stranou, aby mohla projít. Je pro ně tak zastrašující, že v ní nevidí ženu sužovanou mnoha nejistotami?

Zdokonalila svou masku nepřemožitelnosti a i teď hrála svou úlohu. Kývla hlavou při zdvořilém pozdravu a zběžně je přelétla pohledem. Pak pokračovala po schodech, vědoma si toho, že se za ní dívají.

Rizzoliovou našla v pokoji sestry Camille, kde seděla na posteli, s rameny skleslými vyčerpáním.

„Zdá se, že všichni jdou domů, kromě vás,“ řekla Maura.

Rizzoliová na ni obrátila pohled. Její oči byly černé a hluboce vpadlé, ve tváři měla vrásky únavy, jež tam Maura nikdy předtím neviděla.

„Nenašli jsme vůbec nic. Hledáme už od samého poledne.

Ale chce to čas pročesat každou skříň, každou zásuvku. Pak tu je pole a zahrady vzadu – kdoví, co je pod sněhem? Mohla to zabalit a před pár dny prostě hodit mezi odpadky. Mohla to předat někomu za bránou. Můžeme strávit dny hledáním něčeho, co tu ani nemusí být.“

„Co si o tom myslí abatyše?“

„Neřekla jsem jí, co hledáme.“

„Proč ne?“

„Nechci, aby to věděla.“

„Třeba by nám mohla pomoct.“

„Anebo by se mohla postarat, abychom to nenašli. Myslíte, že tahle arcidiecéze potřebuje další skandály? Myslíte, že abatyše chce, aby se svět dozvěděl, že jeptiška z tohohle řádu zabila vlastní dítě?“

„Nevíme, jestli to dítě je mrtvé. Jen víme, že se pohřešuje.“

„A jste si naprosto jistá svými pitevními nálezy?“

„Ano. Camille byla v pokročilém stupni těhotenství. A v neposkvrněné početí nevěřím.“ Posadila se na postel vedle Rizzoliové. „Otec dítěte by mohl být klíčem k tomu útoku. Musíme ho identifikovat.“

„Ano, právě jsem na to slovo myslela. Otec. Jako kněz.“

„Otec Brophy?“

„Hezký muž. Viděla jste ho?“

Maura si vzpomněla na zářivé modré oči, které na ni upřeně hleděly přes tělo bezvládného kameramana. Vzpomněla si, jak důstojně prošel branou opatství jako černě oděný válečník, aby zadržel vlčí smečku reportérů.

„Měl neomezený přístup,“ pokračovala Rizzoliová. „Sloužil mše. Poslouchal zpovědi. Je něco intimnějšího než svěřovat svá tajemství ve zpovědnici?“

„Naznačujete tím, že to byl konsenzuální sex?“

„Jen říkám, že to je hezký chlap.“

„Nevíme, jestli dítě bylo počato tady v opatství. Nenavštívila Camille v březnu rodinu?“

„Ano. Když jí zemřela babička.“

„To je správný časový rámec. Jestli otěhotněla v březnu, byla by teď v devátém měsíci. Mohlo se to stát při návštěvě doma.“

„A mohlo se to stát přímo tady. Za těmihle zdmi.“ Rizzoliová si cynicky odfrkla. „To pokud jde o slib cudnosti.“

Chvíli mlčky seděly a obě se dívaly na kříž na stěně. Jak jsme my lidé chybující, pomyslela si Maura. Existuje-li Bůh, proč nám dává takové nedosažitelné zásady? Proč požaduje cíle, jakých nikdy nemůžeme dosáhnout?

Nahlas řekla: „Kdysi jsem chtěla být jeptiškou.“

„Myslela jsem, že nevěříte v Boha.“

„Bylo mi teprve devět. Právě jsem zjistila, že jsem adoptovaná. Prozradil mi to bratranec, jedno z těch ošklivých odhalení, která najednou všechno vysvětlují. Proč jsem nebyla podobná rodičům. Proč jsem neměla žádné fotografie jako mimino. Strávila jsem celý týden tím, že jsem brečela ve svém pokoji.“ Potřásla hlavou. „Chudáci rodiče. Nevěděli si rady, tak mě vzali do kina, aby mě rozveselili. Viděli jsme Za zvuků hudby, jen za pětasedmdesát centů, protože to byl starý film.“ Odmlčela se.

„Myslela jsem si, že Julie Andrewsová je krásná. Chtěla jsem být stejná jako Marie. V klášteře.“

„Poslyšte, doktorko. Chcete slyšet tajemství?“

„Co?“

„Já taky.“

Maura se na ni užasle podívala. „Děláte si legraci.“

„Je pravda, že jsem z katechismu propadla. Ale kdo by odolal kouzlu Julie Andrewsové?“

Obě se tomu zasmály, ale byl to stísněný smích, který se brzy rozplynul v tichu.

„Co tedy změnilo váš názor?“ zeptala se Rizzoliová. „O tom, že budete jeptiškou?“

Maura vstala a přistoupila k oknu. Vyhlédla ven na temné nádvoří, pak řekla: „Prostě jsem z toho vyrostla. Přestala jsem věřit ve věci, které jsem nemohla vidět, cítit nebo se jich dotknout. Ve věci, které se nedaly vědecky dokázat.“ Odmlčela se. „A objevila jsem kluky.“

„No jo. Kluci.“ Rizzoliová se zasmála. „Tak je to vždycky.“

„To je pravý smysl života, víte? Z biologického hlediska.“

„Sex?“

„Rozmnožování. Žádají si to naše geny. Abychom pokračovali a množili se. Myslíme si, že řídíme svůj život, ale jsme stále jen otroky naší DNA, která nám nařizuje, abychom měli děti.“

Maura se otočila a byla překvapená, když si všimla, že se Rizzoliové na řasách lesknou slzy; ale právě tak rychle zmizely, setřeny prudkým pohybem ruky.

„Jane?“

„Jsem jen unavená. Špatně jsem spala.“

„Nic jiného se neděje?“

„Co by se mělo dít?“ Ta odpověď byla příliš rychlá, příliš defenzivní. Uvědomila si to i Rizzoliová a začervenala se. „Musím si odskočit do koupelny,“ prohlásila a vstala, jako by chtěla utéct. U dveří se zastavila a ohlédla se. „Mimochodem, znáte tu knížku na psacím stole? Tu, kterou četla Camille. Vyhledala jsem si to jméno.“

„Jaké?“

„Svatá Brigita Irská. Je to životopis. Zvláštní, že na všechno, na každou příležitost, je nějaký svatý patron. Existuje svatý pro kloboučníky. Svatý pro narkomany. Sakra, je dokonce svatý pro ztracené klíče.“

„A čí svatá je Brigita?“

„Novorozenců,“ odpověděla Rizzoliová tiše. „Brigita je patronkou novorozenců.“ A vyšla z místnosti.

Maura pohlédla na psací stůl, kde ležela kniha. Ještě včera si představovala Camille, jak sedí u tohoto stolu, pokojně obrací stránky a čerpá inspiraci ze života mladé irské ženy předurčené ke svatosti. Teď se jí vybavil jiný obraz – nikoli Camille vyrovnaná, ale Camille trýzněná, modlící se ke svaté Brigitě za spásu svého mrtvého dítěte. Prosím, přijmi ho do své odpouštějící náruče. Přines ho ke světlu, i když není pokřtěno. Je nevinné. Je bez hříchu.

Rozhlédla se po strohé místnosti s novým pochopením. Neposkvrněná podlaha, pach bělidla a vosku – to vše nabývalo nového významu. Čistota jako metafora pro nevinnost.

Camille jako padlá žena zoufale drhnutím odstraňovala své hříchy, svou vinu. Dlouhé měsíce si musela uvědomovat, že v sobě nosí dítě, ukryté pod objemnými záhyby svého roucha. Anebo odmítala uznat skutečnost? Popírala to sama sobě tak, jako někdy nezletilé těhotné dívky popírají důkaz svého zvětšeného břicha?

A co jsi udělala, když tvé dítě přišlo na svět? Propadla jsi panice? Anebo ses chladně a klidně zbavila důkazu svého hříchu?

Uslyšela venku mužské hlasy a z okna viděla nezřetelné postavy dvou policistů vycházejících z budovy. Oba se zastavili, podívali se na sníh, který se z noční oblohy sypal jako pozlátko, a přitáhli si těsněji kabáty. Přešli nádvoří a pak zavrzaly panty, když se za nimi zavřela brána. Maura poslouchala, jestli neuslyší další zvuky, další hlasy, ale nic se neozývalo.

Jen ticho zasněžené noci. Takový klid, pomyslela si. Jako bych byla jediná, kdo v budově zůstal. Zapomenutá a osamělá.

Najednou zaslechla zaskřípání a ucítila šelest pohybu, přítomnost někoho cizího v pokoji. Vyděsilo ji to, až se jí zježily vlasy na hlavě, ale pak se zasmála. „Proboha, Jane, nemusíte se takhle za mnou plížit jako…“ Otočila se, hlas jí utichl v polovině věty.

Nikdo tam nebyl.

Na okamžik se ani nepohnula, nedýchala, jen zírala do volného prostoru. Prázdný vzduch, naleštěná podlaha. V tom pokoji straší, napadlo ji zcela iracionálně, než u ní znovu převládla logika. Staré podlahy často vržou a trubky od topení sténají. Nebyly to kroky, ale prkna podlahy, která se zimou smršťovala. To bylo naprosto racionální vysvětlení, proč se jí zdálo, že tam někdo je.

Přesto však stále cítila jeho přítomnost, stále cítila, že ji pozoruje.

Teď se jí zježily i chloupky na rukou, každý nerv vyzváněl na poplach. Něco jí zašustilo nad hlavou, jako drápky na dřevě. Prudce vzhlédla ke stropu. Nějaké zvíře? Utíká přede mnou.

Vyšla z místnosti a poplašený tlukot jejího srdce téměř přehlušil všechny zvuky shora. Tam to bylo – vzdalovalo se to po chodbě!

Buch-buch-buch.

Vydala se za tím zvukem, s pohledem upřeným na strop, a šla tak rychle, že se málem srazila s Rizzoliovou, která se vynořila z koupelny.

„Hej,“ zastavila ji Rizzoliová. „Nač ten spěch?“

„Pst!“ Maura ukázala na strop s tmavými trámy.

„Co je?“

„Poslouchejte.“ Čekaly a snažily se zachytit každý zvuk.

Maura však kromě bušení vlastního srdce slyšela jen ticho.

„Možná jste jen slyšela téct vodu v potrubí,“ mínila Rizzoliová. „Zrovna jsem spláchla.“

„To nebylo potrubí.“

„Tak co jste slyšela?“

Mauřin pohled rychle přelétl přes starobylé trámy táhnoucí se přes celý strop. „Tam.“

Škrábání se ozvalo znovu, na opačném konci chodby.

Rizzoliová se upřeně zadívala nahoru. „Co to sakra je?

Krysy?“

„Ne,“ zašeptala Maura. „Ať je to cokoli, je to větší než krysa.“ Tiše se vydala po chodbě, Rizzoliová hned za ní a blížily se k místu, kde to slyšely naposled.

Bez varování zaduněl na stropě sled úderů, který směřoval zpět k místu, odkud vyšly.

„Běželo to do druhého křídla!“ zvolala Rizzoliová a jako první prošla dveřmi na konci chodby a stiskla vypínač.

Ocitly se v úzké prázdné chodbě. Byla tam zima, zatuchlý a vlhký vzduch. Přes otevřené dveře viděly opuštěné místnosti a přízračné obrysy nábytku zakrytého povlaky.

Ať sem uteklo cokoli, bylo to teď zticha, aby se to neprozradilo.

„Prohledal váš tým tuhle část budovy?“ zeptala se Maura.

„Důkladně jsme prohledali všechny tyto pokoje.“

„Co je nahoře? Nad stropem?“

„Jen podkroví.“

„Inu, něco se tam hýbá,“ řekla Maura tlumeným hlasem.

„A je to dost inteligentní, aby to vědělo, že ho pronásledujeme.“

* * *

Maura s Rizzoliovou se hrbily v horním ochozu kaple a prohlížely si mahagonový panel, o němž jim Mary Clement řekla, že vede na půdu. Rizzoliová do něj jemně strčila, nehlučně se otevřel a obě ženy se zadívaly do tmy a čekaly, jestli neuslyší zvuky pohybu. Na tvář jim zavanul záchvěv tepla. Půda zadržovala teplo stoupající z budovy, které teď dveřmi unikalo ven.

Rizzoliová posvítila baterkou do prostoru. Zahlédly masivní trámy a růžovou vrstvu nově instalované izolace. Po podlaze se táhly elektrické dráty.

Rizzoliová prošla otvorem jako první. Maura rozsvítila vlastní baterku a následovala ji. Nebylo tu dost místa, aby mohla stát vzpřímeně, musela sehnout hlavu, aby se vyhnula dubovým trámům klenoucím se přes strop. Světla baterek opisovala široké oblouky a vytesávala do tmy kruh. Za ním bylo neviditelné území; Maura cítila, jak se jí zrychluje dech.

Pod nízkým stropem v zatuchlém vzduchu si připadala jako v hrobce.

Téměř nadskočila, když se nějaká ruka dotkla její paže.

Rizzoliová beze slova ukázala napravo.

Dřevo vrzalo pod jejich tíhou, když procházely mezi stíny, Rizzoliová v čele.

„Počkejte,“ zašeptala Maura. „Neměla byste zavolat posily?“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, co je tady nahoře, ať je to cokoli.“

„Nezavolám posily, jestli to, co tu honíme, je jen nějaký pitomý mýval…“ Odmlčela se, mávla baterkou doleva, pak doprava. „Myslím, že jsme teď nad západním křídlem. Je tu příjemně teplo. Zhasněte baterku.“

„Cože?“

„Zhasněte ji. Chci si něco ověřit.“

Maura neochotně zhasla. Rizzoliová také.

V náhlé tmě Maura ucítila, jak jí rychle běží pulz. Nevidíme, co je kolem nás. Co se k nám může blížit. Zamrkala, jak se snažila přinutit oči, aby si zvykly na tmu. Potom si všimla světla – úzkých proužků prosvítajících skulinami v podlaze.

Tu a tam širší paprsek, kde se prkna rozestoupila anebo kde se v suchém zimním vzduchu rozevřely díry od suku.

O kousek dál zavrzaly kroky Rizzoliové. Její nejasná postava se najednou přikrčila, hlavu skloněnou k podlaze. Na okamžik setrvala v této pozici, pak se tiše zasmála. „Podívejme. To je jako tajně koukat do chlapecké šatny na střední v Revere.“

„Co vidíte?“

„Camillin pokoj. Jsme hned nad ním. Je tu díra od suku.“

Maura pomalu tápala tmou k místu, kde se krčila Rizzoliová.

Tam si klekla a podívala se otvorem.

Hleděla přímo na Camillin psací stůl.

Narovnala se a najednou jí přeběhl mráz po zádech. Ať tu nahoře bylo cokoli, mohlo mě to vidět v tom pokoji. Pozorovalo mě to.

Buch-buch-buch.

Rizzoliová se otočila tak prudce, že narazila loktem do Maury.

Maura tápavě stiskla vypínač baterky, jejíž světlo poskakovalo ve všech směrech, jak se Maura snažila objevit někoho nebo něco – co bylo v tomto podkroví s nimi. Zahlédla vzdušné pavučiny, masivní příčné trámy, které visely nízko nad hlavou.

Tady nahoře bylo tak teplo, vzduch tak těžký a dusivý, že její paniku ještě vystupňoval pocit, že nemůže dýchat.

Spolu s Rizzoliovou pátraly ve tmě, instinktivně se pohybovaly v obranné pozici, záda k zádům, a Maura cítila napjaté svaly Rizzoliové, slyšela její rychlý dech. Čekaly záblesk nějakých očí, divokou tvář.

Maura prohledávala okolí tak rychle, že to napřed v rozmáchlém pohybu kužele světla přehlédla. Teprve když znovu posvítila na podlahu z hrubých prken, světlo zachytilo nějakou nepravidelnost. Maura se zahleděla před sebe, ale nevěřila svým očím.

Udělala krok vpřed, a jak postupovala dál, její hrůza rostla, protože světlo odhalovalo další podobné tvary ležící opodál.

Bylo jich tolik…

Panebože, to je hřbitov! Hřbitov mrtvých dětí.

Světlo baterky se zachvělo. Maura, jejíž ruka se skalpelem byla u pitevního stolu vždy naprosto pevná, se nemohla přestat třást. Když zůstala stát, paprsky světla přímo ozářily nějakou tvář na zemi. Zasvítily na ni modré oči, lesklé jako hrací kuličky. Upřeně se na to dívala a pomalují začalo docházet, co vidí.

A pak se zasmála. Polekaným přerušovaným smíchem.

Rizzoliová teď stála vedle ní a přejížděla světlem baterky po růžové pleti, našpulených ústech, neživém pohledu. „Co to sakra…,“ zabručela. „Vždyť je to jen pitomá panna.“

Maura zamířila baterkou na ostatní předměty ležící nedaleko.

Uviděla hladkou plastovou kůži, baculaté nožky a ručky. Skleněné oči odrážející světlo. „Jsou to všechno panenky,“ řekla. „Je jich celá sbírka.“

„Vidíte, jak jsou vyrovnané do řady? Jako nějaká divná školka.“

„Anebo nějaký rituál,“ dodala Maura tiše. Ďábelský rituál v božím svatostánku.

„To snad ne. Teď jste mě vážně vystrašila.“

Buch-buch-buch.

Obě se najednou otočily dozadu, světla jejich baterek prořízla tmu, ale nic nenašla. Zvuk teď slábl. Ať bylo v podkroví s nimi cokoli, ustupovalo to, vzdalovalo se mimo dosah jejich světel.

Maura se vyděsila, když si všimla, že Rizzoliová má v ruce pistoli, vytáhla ji tak rychle, že to Maura ani nepostřehla.

„Nemyslím, že to je zvíře,“ poznamenala Maura.

Po krátké pauze Rizzoliová přikývla. „Taky si to nemyslím.“

„Pojďme odtud. Prosím.“

„Jo.“ Rizzoliová se zhluboka nadechla a Maura v tom uslyšela první záchvěv strachu. „Jo, dobře. Spořádaný ústup. Půjdeme krok za krokem.“

Držely se blízko u sebe a postupovaly zpátky stejnou cestou, kterou přišly. Vzduch byl stále chladnější, vlhčí – anebo to možná byl strach, co ochlazovalo Mauřinu kůži. Když se dostaly k mahagonovému panelu, byla připravena bleskurychle vyběhnout z podkroví.

Prošly otvorem v panelu do ochozu v kapli a s prvním hlubokým vdechnutím studeného vzduchu se Mauřin strach začal rozplývat. Tady na světle zase našla svou sebejistotu. Znovu byla schopná uvažovat logicky. Co skutečně viděla v tom temném prostoru? Řadu panenek, nic víc. Plastová kůže, skleněné oči a nylonové vlasy.

„Nebylo to zvíře,“ prohlásila Rizzoliová. Seděla v podřepu a prohlížela si podlahu ochozu.

„Cože?“

„Je tu stopa.“ Rizzoliová ukázala na šmouhy v jemném prachu. Vzorek podrážky sportovní boty.

Maura se ohlédla dozadu a uviděla, že i po jejích botách zůstaly v prachu na ochozu otisky. Ten, kdo tu zanechal tuto stopu, utekl z podkroví chviličku před nimi.

„No, to je ten náš tvor,“ řekla Rizzoliová a potřásla hlavou.

„Ježíši. Jsem ráda, že jsem na to nevystřelila. Nechci si ani představit…“

Maura se zadívala na otisk boty a otřásla se. Byla to dětská bota.

Kapitola 6

Grace Otisová seděla u klášterního jídelního stolu a vrtěla hlavou. „Je jí teprve sedm. Nemůžete věřit všemu, co říká. Pořád lže.“

„Stejně bychom s ní rády mluvily,“ trvala na svém Rizzoliová. „S vaším dovolením, samozřejmě.“

„O čem s ní chcete mluvit?“

„Co dělala nahoře v podkroví.“

„Nadělala tam nějakou škodu, že?“ Grace nervózně pohlédla na matku Mary Clement, která ji sem dala zavolat z kuchyně. „Bude potrestaná, ctihodná matko. Snažila jsem se ji hlídat, ale vždycky je tak potichu, když má za lubem nějakou neplechu. Nikdy nevím, kam zmizela, abych…“

Mary Clement položila zkroucenou ruku na Gracino rameno.

„Prosím. Ať s ní policie promluví.“

Grace na okamžik zůstala nehybně sedět, ve tváři nejistý výraz. Po večerním úklidu v kuchyni jí na zástěře zůstaly skvrny od mastnoty a rajské omáčky, z koňského ohonu se jí uvolnily prameny matných hnědých vlasů a zplihle visely do zpocené tváře. Byla to nevlídná, udřená tvář, která patrně nikdy nebyla krásná a ještě víc ji zničily zatrpklé vrásky. Teď, zatímco ostatní čekali na její rozhodnutí, byla najednou významná, měla moc a zřejmě si to užívala. Proto s rozhodnutím otálela tak dlouho, jak to jen šlo, a Rizzoliová s Maurou musely potlačit svou netrpělivost.

„Čeho se bojíte, paní Otisová?“ zeptala se Maura klidně.

Ta otázka zřejmě vyvolala nepřátelskou reakci. „Nebojím se ničeho.“

„Tak proč nechcete, abychom mluvily s vaší dcerou?“

„Protože je nespolehlivá.“

„Ano, chápeme, že je jí teprve sedm –“

„Lže.“ Ta slova zazněla ostře jako prásknutí biče. Gracina tvář, už tak dost nehezká, nabyla ještě ošklivějšího vzezření.

„Lže ve všem. I v nejmenších hloupostech. Nemůžete věřit tomu, co říká – ničemu.“

Maura pohlédla na abatyši, která udiveně potřásla hlavou.

„Ta dívka byla obvykle tichá a nevtíravá,“ prohlásila Mary Clement. „Proto jsme Grace umožnily, aby si jí brala do opatství s sebou, když tu pracuje.“

„Nemůžu si dovolit někoho na hlídání,“ přerušila ji Grace.

„Nemůžu si dovolit vlastně nic. Tohle je jediný způsob, jak vůbec můžu chodit do práce, když ji tu mám po škole u sebe.“

„A ona tu na vás prostě čeká?“ zeptala se Maura. „Dokud ten den neskončíte?“

„A co s ní mám dělat? Víte, musím pracovat. Není to tak, že by tam nechali mého manžela zadarmo. Dneska dokonce ani nemůžete umřít, když nemáte peníze.“

„Cože?“

„Můj manžel. Je pacientem v hospicu svaté Kateřiny. Bůhví, jak dlouho tam bude muset ležet.“ Grace vrhla na abatyši krátký pohled, jedovatý jako otrávený šíp. „Pracuju tady jako součást té dohody.“ Zjevně nepříliš šťastná dohoda, pomyslela si Maura. Grace nemohla být o moc starší než pětatřicet, ale zřejmě měla dojem, že její život už skončil. Byla rukojmím závazků.

K dceři, k níž očividně nechovala velkou lásku, k manželovi, jemuž trvalo umírání příliš dlouho. Pro Grace Otisovou nebylo opatství Graystones žádným útočištěm, bylo to její vězení.

„Proč je váš manžel u svaté Kateřiny?“ zeptala se Maura jemně.

„Už jsem vám to řekla. Umírá.“

„Na co?“

„Lou Gehrigovu nemoc. ALS.“ Grace to vyslovila bez emocí, ale Maura věděla, jaká hrozná realita se skrývá za tímto názvem. Jako studentka medicíny jednou vyšetřovala pacienta s amyotrofickou laterální sklerózou. Ačkoli byl naprosto bdělý, při plném vědomí a mohl cítit bolest, nemohl se hýbat, protože jeho svaly atrofovaly a z něho nezbylo nic víc než mozek uvězněný v nepoužitelném těle. Zatímco vyšetřovala pacientovo srdce a plíce a prohmatávala mu břicho, cítila na sobě jeho pohled, ale neopětovala ho, protože věděla, že by v očích toho muže viděla zoufalství.

Když konečně vyšla z jeho nemocničního pokoje, cítila jak úlevu, tak záchvěv provinilosti – ale jen malý záchvěv. Jeho tragédie se jí netýkala. Byla jen studentka, která krátce projde jeho životem, bez závazku sdílet břemeno jeho neštěstí. Mohla svobodně odejít, a také odešla.

Grace Otisová odejít nemohla. Následky měla vepsané ve zlostných vráskách na tváři a v předčasně zešedivělých pramenech vlasů. Teď řekla: „Aspoň jsem vás varovala. Je nespolehlivá. Vymýšlí si. Někdy to jsou směšné historky.“

„Chápeme to,“ ujišťovala ji Maura. „Děti to dělávají.“

„Jestli s ní chcete mluvit, musím v té místnosti být. Jen abych se ujistila, že se chová slušně.“

„Samozřejmě. Je to vaše právo jako rodiče.“

Konečně se Grace postavila. „Noni se schovává v kuchyni.

Přivedu ji.“

Za několik minut se znovu objevila a vlekla za ruku tmavovlasé děvčátko. Bylo jasné, že se Noni nechtěla ukázat a celou cestu se bránila, každičký sval v těle napínala proti matčinu nesmlouvavému tahu. Nakonec Grace prostě dcerku zvedla v podpaží a posadila ji na židli – nijak jemně, ale s unavenou zlostí ženy, jíž došla trpělivost. Děvčátko chvíli sedělo klidně, zřejmě ohromené, že se nechalo tak snadno přemoci. Byl to kudrnatý diblík s hranatou bradou a živýma tmavýma očima, které rychle zaznamenaly každého v místnosti. Mary Clement věnovala jen letmý pohled, pak se trochu déle zastavila u Maury a nakonec upřela oči na Rizzoliovou. Tak setrvala, jako by Rizzoliová byla jediná, kdo si tu zasloužil pozornost. Jako pes, který si vybere pro obtěžování jediného astmatika v místnosti, se Noni soustředila na osobu, která měla nejméně ráda děti.

Grace do své dcerky šťouchla. „Musíš s nimi mluvit.“

Noni na protest protáhla tvář. Vyslovila dvě slůvka, chraptivě jako když zaskřehotá žába. „Já nechci.“

„Nezajímá mě, že nechceš. To je policie.“

Nonin pohled dál spočíval na Rizzoliové. „Nevypadají jako policajti.“

„Ale jsou,“ odsekla Grace. „A jestli nebudeš mluvit pravdu, strčí tě do vězení.“

To byla přesně slova, jaká policisté od rodičů neradi slyší.

Děti se pak bojí právě těch lidí, jimž by měly věřit.

Rizzoliová Grace rychle pohybem umlčela. Pak si dřepla před Noninu židli, aby si viděly z očí do očí. Byly si překvapivě podobné, obě s tmavými vlnitými vlasy a pronikavým pohledem, jako by se Rizzoliová dívala na svůj mladší klon. Jestli Noni byla i stejně umíněná, pak se dalo čekat, že budou létat jiskry.

„Něco si hned na začátku vyjasníme, ano?“ řekla Rizzoliová děvčátku příkrým a věcným hlasem, jako by nemluvila k dítěti, ale k miniaturnímu dospělému. „Nestrčím tě do vězení. Nikdy nezavírám děti do vězení.“

Děvčátko ji pochybovačně pozorovalo. „Ani zlobivé děti?“ namítlo.

„Ani zlobivé děti.“

„Ani moc moc zlobivé děti?“

Rizzoliová zaváhala, v očích jí podrážděně zajiskřilo. Noni ji hned tak nemínila pustit z háčku. „Tak dobře,“ připustila. „Moc moc zlobivé někdy posílám do dětského domova.“

„To je vězení pro děti.“

„Máš pravdu.“

„Takže posíláte děti do vězení.“

Rizzoliová vrhla na Mauru pohled vyjadřující věřila byste tomu? „Tak jo,“ povzdychla si. „Dostalas mě. Ale tebe do vězení nepošlu. Jen si chci promluvit.“

„Jak to, že nemáte uniformu?“

„Protože jsem detektiv. Nemusíme nosit uniformy. Ale jsem policista.“

„Vždyť jste žena.“

„Jo. Dobře. Policistka. Tak povíš mi, co jsi dělala nahoře na půdě?“

Noni se schoulila v křesle a jen se na tazatelku dívala jako bubák. Dobrou minutu se vzájemně měřily pohledem a čekaly, která jako první poruší ticho.

Nakonec Grace ztratila trpělivost a pleskla děvčátko po rameni. „No tak! Pověz jí to!“

„Prosím, paní Otisová,“ obrátila se na ni Rizzoliová. „To není nutné.“

„Ale vidíte, jaká je? Nic u ní není jednoduché. Všechno je boj.“

„Jen se uklidněte, můžu počkat.“ Můžu počkat stejně dlouho jako ty, děvče, naznačila Rizzoliová pohledem děvčátku. „Dobře, Noni. Pověz nám, odkud máš ty panenky. Ty, se kterými sis nahoře hrála.“

„Neukradla jsem je.“

„To jsem přece neřekla.“

„Našla jsem je. Celou krabici.“

„Kde?“

„Na půdě. Jsou tam ještě další krabice.“

Grace se na ni obořila: „Na půdě nemáš co dělat. Máš se držet v kuchyni a nikoho neobtěžovat.“

„Nikoho jsem neobtěžovala. I kdybych chtěla, v celém domě není nikdo, koho bych mohla obtěžovat.“

„Takže jsi panenky našla na půdě,“ vrátila Rizzoliová rozhovor znovu k danému tématu.

„Celou krabici.“

Rizzoliová se tázavě obrátila na Mary Clement, která odpověděla: „Byly součástí charitativního projektu před několika lety. Šily jsme šaty pro panenky jako dar sirotčinci v Mexiku.“

„Takže jsi našla panenky,“ opakovala Rizzoliová. „A hrála sis s nimi tam nahoře?“

„Nikdo jiný je nepoužíval.“

„A jak jsi věděla, jak se dostaneš na půdu?“

„Viděla jsem tam jít toho muže.“

Muže? Rizzoliová krátce pohlédla na Mauru, pak se naklonila blíž k Noni. „Jakého muže?“

„Měl na opasku ty věci.“

„Věci?“

„Kladivo a tak.“ Noni ukázala na abatyši. „Ona ho taky viděla. Mluvila s ním.“

Matka Mary Clement se nervózně zasmála. „Ach! Už vím, koho myslí. V posledních několika měsících jsme tu měly řadu oprav. V podkroví dělníci montovali novou izolaci.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Rizzoliová.

„V říjnu.“

„Máte jména všech těch mužů?“

„Mohu zkontrolovat účetní knihy. Zaznamenáváme všechny platby dodavatelům.“

To koneckonců nebylo tak překvapivé zjištění. Děvčátko tajně sledovalo dělníky šplhající do ukrytého prostoru, o němž nevědělo. Záhadný prostor, dosažitelný jen skrz tajná dvířka.

Touze nahlédnout dovnitř by neodolalo žádné dítě – zvlášť takhle zvědavé.

„Nebála ses té tmy nahoře?“ pokračovala Rizzoliová.

„Měla jsem přece baterku.“ Taková hloupá otázka, vyjadřoval tón Nonina hlasu.

„Nebála ses? Jít tam sama?“

„Proč?“

Opravdu, proč? Pomyslela si Maura. Tahle holčička byla nebojácná, neděsila ji ani tma, ani policie. Seděla tam s naprosto klidným pohledem upřeným na svou vyšetřovatelku, jako by rozhovor vedla ona, a ne Rizzoliová. Ale i když vypadala tak sebevědomě, bylo to přece jen dítě, navíc dost zanedbané. Kudrnaté vlasy měla rozcuchané, matné od prachu z podkroví. Její růžová mikina vypadala hodně obnošená, z druhé ruky. Byla jí příliš velká a ohrnuté rukávy měla špinavé. Jen boty se zdály nové – zbrusu nové tenisky na suchý zip. Nohy jí nedosahovaly ze židle na zem a ona jimi houpala sem a tam v jednotvárném rytmu. Metronom s přebytečnou energií.

Grace řekla: „Věřte mi, nevěděla jsem, že je tam nahoře. Nemůžu ji pořád hledat. Musím nosit jídlo na stůl, pak musím všechno uklidit. Nedostaneme se odtud před devátou a do deseti se mi ji nepodaří uložit.“

Podívala se na Noni. „To je část toho problému, víte? Je pořád unavená a rozmrzelá, takže všechno skončí hádkou. Loni se mi kvůli ní udělal vřed. Byla jsem z ní tak nervózní, že můj žaludek začal trávit sám sebe. Mohla jsem se kroutit bolestí, ale jí to bylo jedno. Vždycky vyvádí, když má jít spát nebo se jít vykoupat. Na nikoho jiného se neohlíží. Ale takové jsou děti, hrozně sobecké. Celý svět se točí kolem ní.“

Zatímco Grace dávala průchod svým strastem, Maura sledovala Noninu reakci. Děvčátko sedělo naprosto klidně, už nehoupalo nohama, čelisti zaťaté v umíněném stisku. Ale v tmavých očích se krátce zaleskly slzy. Pak stejně rychle zmizely, nenápadně setřené špinavým rukávkem. Není přece hluchoněmá, pomyslela si Maura. Slyší hněv v matčině hlasu. Každý den, tuctem různých způsobů, Grace určitě dává najevo svou nechuť k tomuto dítěti. A dítě tomu rozumí. Není divu, že to je s Noni těžké, není divu, že v Grace vyvolává zlost. Je to jediný cit, který může ze své matky vymámit, jediný důkaz, že mezi nimi vůbec existuje nějaký cit. Je jí teprve sedm a už ví, že svou marnou snahu o lásku prohrála. Ví toho víc, než si dospělí uvědomují, a to, co vidí a slyší, je jistě bolestné.

Rizzoliová seděla v podřepu na úrovni dítěte dost dlouho.

Teď vstala a protáhla si nohy. Bylo už osm hodin, vynechaly večeři a zdálo se, že jí ubývá energie. Stála a dívala se na děvčátko, obě se stejně neupravenými vlasy, stejně odhodlanými tvářemi.

S unavenou trpělivostí řekla: „Tak, Noni, chodíš na půdu často?“

Zaprášená změť kudrn nadskočila při přikývnutí.

„Co tam nahoře děláš?“

„Nic.“

„Právě jsi řekla, že si hraješ s panenkami.“

„Tohle jsem vám už říkala.“

„Co tam ještě děláš?“

Děvčátko pokrčilo rameny.

Rizzoliová naléhala pevně a nesmlouvavě. „Tak mluv, musí to tam být nuda. Nedovedu si představit, proč se potloukáš na půdě, pokud tam není něco zajímavého k vidění.“

Noni zabořila pohled do klína.

„Díváš se někdy na sestry? Pozoruješ, co dělají?“

„Vidím je pořád.“

„A co když jsou ve svých pokojích?“

„Tam nesmím chodit.“

„Ale pozoruješ je někdy, když se nedívají? Když o tom nevědí?“

Noni měla hlavu stále skloněnou. Pak do mikiny zamumlala: „To je špehování.“

„A ty víš, že se to nesmí,“ ozvala se Grace. „Je to narušení soukromí. Říkala jsem ti to.“

Noni si založila ruce a prohlásila zvučným hlasem: „Rušení soukromí.“ Znělo to, jako by se matce vysmívala. Grace zrudla a přistoupila k dceři, jako by ji chtěla uhodit, ale Rizzoliová ji rychlým gestem zadržela. „Mohla byste vy a matka Mary Clement na minutku opustit místnost, paní Otisová?“

„Říkala jste, že tu můžu zůstat,“ bránila se Grace.

„Myslím, že Noni potřebuje ještě trochu policejního přesvědčování. Bude to účinkovat líp, když nebudete v místnosti.“

„Ach.“ Grace přikývla, v očích nepřívětivý záblesk. „Samozřejmě.“ Rizzoliová odhadla tu ženu správně. Nechtěla svou dceru chránit, spíš chtěla vidět, jak bude přivedena k poslušnosti. Zkrocena. Teď vrhla na Noni pohled to ti patří a vyšla z místnosti, následovaná abatyší.

Na okamžik nikdo nepromluvil. Noni seděla s hlavou skloněnou, ruce v klíně. Obraz dětské poslušnosti. Taková přetvářka.

Rizzoliová si přitáhla židli a posadila se naproti ní. Pak beze slova čekala. Nechala na ni působit ticho.

Konečně Noni vrhla na Rizzoliovou potutelný pohled zpod kštice kudrnatých vlasů. „Na co čekáte?“ zeptala se.

„Až mi povíš, co jsi viděla v Camillině pokoji. Protože vím, že jsi ji špehovala. Taky jsem to dělala, když jsem byla malá. Špehovala jsem dospělé. Tajně jsem se dívala, jaké divné věci dělají.“

„To je rušení soukromí.“

„Ano, ale je to zábava, že?“

Noni zvedla hlavu, upřela tmavé pronikavé oči na Rizzoliovou. „To je trik.“

„Nepoužívám na nikoho triky, jasné? Potřebuju, abys mi pomohla. Myslím, že jsi moc chytrá. Vsadím se, že vidíš věci, kterých si dospělí ani nevšimnou. Co říkáš?“

Noni nevlídně pokrčila rameny. „Možná.“

„Tak mi pověz, jaké věci jsi viděla dělat jeptišky.“

„Myslíte divné věci?“

„Ano.“

Noni se naklonila k Rizzoliové a tiše řekla: „Sestra Abigail nosí plínky. Počurává se do kalhot, protože je moc, moc stará.“

„Jak stará, co myslíš?“

„Asi padesát.“

„Páni. To je pořádně stará.“

„Sestra Cornelia se šťourá v nose.“

„Fuj.“

„A hází to na podlahu, když si myslí, že se nikdo nedívá.“

„Dvakrát fuj.“

„A nařizuje mi, abych si myla ruce, protože jsem špinavá malá holka. Ale ona si ruce nemyje a má na nich holuby z nosu.“

„Ničíš mi chuť k jídlu, dítě.“

„Tak jsem jí řekla, proč si neumyje ty holuby, a ona se na mě naštvala. Že prý moc mluvím. Sestra Ursula to řekla taky, protože jsem se jí zeptala, proč ta paní nemá žádné prsty, a ona mě okřikla, abych byla zticha. A máma mi pořád nařizuje, abych se omluvila. Že jí dělám ostudu. To proto, že chodím – tam, kam nemám.“

„Dobře, dobře,“ vzdychla si Rizzoliová s trpitelským výrazem člověka, kterého začíná bolet hlava. „To je spousta opravdu zajímavých věcí. Ale víš, co chci slyšet?“

„Co?“

„Co jsi viděla v Camillině pokoji. Tou dírou ve dřevě. Dívala ses, že?“

Noni znovu sklopila oči do klína. „Možná.“

„Je to tak?“

Tentokrát Noni pokorně přikývla. „Chtěla jsem vidět…“

„Copak?“

„Co nosí pod těmi šaty.“

Maura měla co dělat, aby se nerozesmála. Vzpomněla si na svá léta u Svatých neviňátek, kdy ji hrozně zajímalo, co sestry nosí pod hábity. Jeptišky byly tak tajemná stvoření, těla zamaskovaná a beztvará, černá roucha odrážející pohled zvědavců.

Co nosí nevěsta Kristova na holé kůži? Maura si představovala ošklivé bílé dlouhé spodky vytažené až přes pupík, bavlněnou podprsenku, která má zakrývat a zmenšovat, a tlusté punčochy jako střívka párku přes nohy s vystouplými modrými žílami.

Představovala si těla uvězněná pod mnoha vrstvami beztvaré bavlny. Pak jednoho dne uviděla, jak si přísná sestra Lawrencia po– vytáhla sukni, když šla po schodech nahoru, a zahlédla pod zdviženým lemem záblesk šarlatové barvy. A nebyla to jen červená spodnička, ale červená saténová spodnička. Od té doby na sestru Lawrencii i na jakoukoli jinou jeptišku pohlížela úplně jinak.

„Víš,“ řekla Rizzoliová, naklánějící se k děvčátku, „taky mě vždycky zajímalo, co nosí pod hábity. Viděla jsi to?“

Noni vážně zavrtěla hlavou. „Nikdy si šaty nesvlékala.“

„Ani když šla spát?“

„Musím jít domů dřív, než sestry chodí spát. Nikdy jsem to neviděla.“

„A co jsi tedy viděla? Co Camille dělala, když byla sama v pokoji?“

Noni obrátila oči v sloup, jako by odpověď byla tak nudná, že nestála za zmínku. „Uklízela. Pořád. Byla to ta nejčistotnější paní.“

Maura si vzpomněla na vydrhnutou podlahu s lakem obroušeným na holé dřevo.

„Co ještě dělala?“ zeptala se Rizzoliová.

„Četla si knížku.“

„Co dál?“

Noni se odmlčela. „Hodně plakala.“

„Víš, proč plakala?“

Holčička se kousla do spodního rtu a zamyslela se. Pak se najednou rozzářila, když ji napadla odpověď. „Protože jí bylo líto Ježíše.“

„Proč si to myslíš?“

Noni si podrážděně vzdychla. „Vy to nevíte? Zemřel na kříži.“

„Možná plakala kvůli něčemu jinému.“

„Ale pořád se na něho dívala. Visí tam na zdi.“

Maura si vzpomněla na krucifix připevněný naproti Camillině posteli. A představila si mladou novicku klečící před ním, jak se modlí… Za co? Za odpuštění svých hříchů? Vykoupení z následků? Ale dítě v ní každý měsíc roste a ona začíná cítit jeho pohyby. Kopání. Sebevíc modliteb nebo horečného drhnutí podlahy nemůže tu vinu smýt.

„Jsem hotová?“ zeptala se Noni.

Rizzoliová se s povzdechem opřela na židli. „Ano, dítě. Všichni jsme hotoví. Můžeš jít za maminkou.“

Děvčátko seskočilo ze židle a dopadlo na zem s hlučným žuchnutím, až se mu zatřásly kudrny. „Taky byla smutná kvůli kachnám.“

„Mmm, to by byla dobrá večeře,“ prohodila Rizzoliová. „Pečená kachna.“

„Chodila je krmit, ale pak všechny na zimu odletěly. Máma říká, že se některé už nevrátí, protože je tam na jihu snědí.“

„No, ano, to je život.“ Rizzoliová na ni mávla rukou. „Tak běž, maminka čeká.“

Dívka byla už skoro u kuchyňských dveří, když Maura zavolala: „Noni? Kde byly ty kachny, které Camille krmila?“

„Na rybníku.“

„Na jakém rybníku?“

„Přece tam vzadu. I když odletěly, pořád tam chodila a hledala je, ale máma říkala, že jenom maří čas, protože jsou už asi na Floridě. To je tam, co mají Disney World,“ dodala a odskotačila z místnosti.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

Pak se Rizzoliová pomalu obrátila a podívala se na Mauru.

„Slyšela jste to co já?“

„Ano.“

„Myslíte…“

Maura přikývla. „Musíte prohledat kachní rybník.“

Bylo skoro deset, když Maura vjížděla na svou příjezdovou cestu. V obývacím pokoji se svítilo, což vyvolávalo iluzi, že je někdo doma a čeká na ni, ale věděla, že dům je prázdný. Pokaždé ji vítal jen opuštěný dům se světly, která nerozsvítila lidská ruka, ale tři automatické časové spínače za 5,99 dolaru koupené v místním Wal-Martu. Za krátkých zimních dnů je nastavovala na pět hodin, aby se pojistila, že se nebude vracet do temného domu. Vybrala si tohle předměstí Brookline západně od Bostonu kvůli pocitu bezpečí, který cítila v jeho tichých ulicích lemovaných stromy. Většina sousedů byli mladí úspěšní profesionálové, kteří jako ona pracovali ve městě a prchali každý večer do tohoto předměstského útočiště. Soused na jedné straně, pan Telushkin, byl inženýr robotiky z Izraele.

Sousedky na druhé straně, Lily a Susan, působily jako advokátky v oblasti občanských práv. V létě všichni udržovali své zahrady upravené a auta naleštěná – jako zmodernizovaná verze amerického snu, kde si lesbičky a přistěhovalí odborníci šťastně mávají přes dokonale zastřižený živý plot. Byla to čtvrť tak bezpečná, jakou jen můžete najít takhle blízko města; ale Maura věděla, nakolik je představa bezpečnosti iluzorní. Po cestách do těchto předměstí se mohou pohybovat jak oběti, tak útočníci. Její pitevní stůl byl demokratické místo, nediskriminoval ani předměstské hospodyňky.

Přestože lampy v obývacím pokoji poskytovaly vítající záři, ucítila v domě chlad. Anebo prostě s sebou přinesla závan zimy – jako jedna z postav v kreslených seriálech, nad níž stále visí bouřkové mraky. Nastavila termostat na vyšší teplotu a zapálila oheň v plynovém krbu – vymoženost, která jí kdysi připadala strašně falešná, ale po čase ji začala oceňovat. Oheň byl oheň, ať se rozhořel stisknutím vypínače, anebo pracnou manipulací se dřevem a zápalkami. Dnes toužila po jeho teple, po veselém světle a byla ráda, že může být tak rychle uspokojena.

Nalila si skleničku sherry a usadila se do křesla u krbu.

Oknem viděla vánoční osvětlení zdobící dům naproti přes ulici jako třpytivé rampouchy visící z okapů – nepříjemná připomínka toho, jak je jí vzdálená atmosféra svátků. Ještě si neobstarala stromeček a nenakoupila dárky, dokonce ani nevybrala vánoční pohlednice. Byly to už druhé Vánoce v řadě, které neslavila. Minulou zimu se právě přestěhovala do Bostonu a uprostřed vybalování a zvykání si v práci si ani nevšimla, jak rychle kolem ní svátky proběhly. A jakou máš výmluvu letos? Ptala se sama sebe v duchu. Zbýval jen týden, aby mohla koupit stromeček, pověsit světla a udělat vaječný koňak.

Aspoň by mohla zahrát na klavír pár koled, jako to dělávala, když byla malá. Noty s vánočními písněmi asi stále budou v lavici u klavíru, kde je schovávala od…

Od posledních společných Vánoc s Victorem.

Podívala se na telefon na konci stolu. Cítila už na sobě účinky sherry a uvědomovala si, že každé rozhodnutí, které teď udělá, bude ovlivněné alkoholem. Lehkomyslností.

Přesto telefon zvedla. Když ji hotelový operátor spojoval s Victorovým pokojem, hleděla upřeně do krbu a říkala si: Je to chyba. Jen mi to zlomí srdce.

Ozval se jeho hlas: „Mauro?“ Aniž by řekla jediné slovo, věděl, kdo volá.

„Vím, že je pozdě,“ omlouvala se.

„Je teprve půl jedenácté.“

„Přesto, neměla jsem volat.“

„Proč tedy voláš?“ zeptal se jemně.

Odmlčela se a zavřela oči. Ale i tak stále viděla záři plamenů. I když se na ně nedíváte, i když předstíráte, že tam nejsou, plameny pořád hoří. Ať je vidíte nebo ne, hoří.

„Myslela jsem si, že je na čase, abych se ti přestala vyhýbat,“ odpověděla. „Jinak se nikdy v životě nepohnu dál.“

„Inu, to je lichotivý důvod, proč voláš.“

Povzdychla si. „Asi to nevyznívá správně.“

„Nemyslím, že existuje způsob, jak vyjádřit laskavě to, co mi chceš. To nejmenší, co můžeš udělat, je říct mi to osobně. Ne po telefonu.“

„Bude to laskavější?“

„Bude to aspoň statečnější.“ Výzva. Útok na její odvahu.

Posadila se vzpřímeněji, pohled stále upřený do ohně. „Proč v tom vidíš rozdíl?“

„Protože si to musíme říct na rovinu, oba se potřebujeme pohnout dál. Pořád přešlapujeme na místě, protože ani jeden z nás skutečně nechápe, co se pokazilo. Miloval jsem tě a myslím, že jsi milovala mě, a vidíš, kde jsme skončili. Nedokážeme být ani přáteli. Vysvětli mi, proč to tak je? Proč si dva lidé, kteří náhodou byli manželé, nemůžou spolu civilizovaně promluvit? Tak jako mluvíme s kýmkoli jiným?“

„Protože nejsi kdokoli jiný.“ Protože jsem tě milovala.

„Ale můžeme to zkusit, ne? Jen si promluvit, z očí do očí.

Pohřbít staré duchy. Nezdržím se ve městě dlouho. Je to teď, nebo nikdy. Buď se dál budeme před sebou schovávat, anebo to vyneseme na světlo a promluvíme si o tom, co se stalo. Jestli chceš, můžeš vinu přičíst mně. Přiznávám, že si to částečně zasloužím. Ale přestaňme předstírat, že ten druhý neexistuje.“

Podívala se na svou prázdnou skleničku od sherry. „Kdy se chceš sejít?“

„Mohl bych přijít hned.“

Z okna uviděla, jak ozdobná světla přes ulici najednou zhasla, třpytivé rampouchy se propadly do zasněžené noci. Týden před Vánoci a nikdy v životě se necítila tak osamělá.

„Bydlím v Brookline,“ řekla.

Kapitola 7

Přes padající sníh uviděla reflektory jeho auta.

Jel pomalu, protože hledal její dům, a na začátku příjezdové cesty se zastavil. Taky máš pochybnosti, Victore? Pomyslela si.

Přemýšlíš, jestli to není chyba, jestli by ses neměl otočit a vrátit do města?

Auto dojelo k chodníku a zaparkovalo.

Maura ustoupila od okna a zůstala stát v obývacím pokoji.

Cítila, jak jí buší srdce a potí se jí dlaně. Když zazvonil zvonek u dveří, nervózně se nadechla. Nebyla připravena se s ním setkat, ale teď tu byl a ona ho dost dobře nemohla nechat stát venku v zimě.

Znovu se ozval zvonek.

Otevřela dveře a proud vzduchu vehnal dovnitř sněhové vločky. Třpytily se mu na bundě, leskly se mu ve vlasech i vousech. Byl to klasický románový okamžik, bývalý milenec stojí u dveří, hladovým pohledem pátrá v její tváři a ji nenapadne nic jiného než říct: „Pojď dál.“ Žádný polibek, žádné objetí, dokonce ani letmé podání ruky.

Vstoupil dovnitř a sundal si bundu. Když ji věšela a ucítila důvěrně známou vůni kůže, Victorovu vůni, bolestivě se jí stáhlo hrdlo. Zavřela skříň a otočila se k němu. „Chceš něco k pití?“

„Co takhle trochu kávy?“

„Pořádnou?“

„Jsou to jen tři roky, Mauro. Musíš se ptát?“

Ne, nemusela se ptát. Vždycky ji pil černou a hrozně silnou. Když ho zavedla do kuchyně a vytáhla z mrazáku sáček zrnkové kávy Mt. Sutro Roasters, měla znepokojivý pocit důvěrnosti. Byla to jejich oblíbená značka v San Francisku a ona si stále nechávala každé dva týdny posílat z obchodu čerstvý sáček. Manželství mohou skončit, ale některých věcí se člověk prostě nemůže vzdát. Umlela zrnka a zapnula kávovar s vědomím, že si Victor mezitím pomalu prohlíží její kuchyni, ledničku Sub-Zero z nerezové oceli, sporák Viking a černé žulové pracovní desky.

Celou kuchyň předělala hned poté, co koupila tenhle dům, a teď cítila jistou hrdost na to, že Victor stojí v jejím území a že si na všechno, na co se teď díval, vydělala vlastní tvrdou prací. V tomto ohledu byl jejich rozvod poměrně jednoduchý, jeden od druhého nic nechtěl. Po pouhých dvou letech manželství si prostě každý vzal své věci a šel vlastní cestou.

Tento byt byl jenom její, a když každý večer vstupovala do dveří, věděla, že všechno bude tam, kde to nechala. Že každý kousek nábytku koupila sama, podle svého výběru.

„Zdá se, že máš konečně kuchyň svých snů,“ poznamenal.

„Jsem s ní spokojená.“

„Pověz mi, opravdu jídlo chutná líp, když se uvaří na luxusním sporáku se šesti hořáky?“

Nelíbil se jí jeho sarkastický podtón, a tak prudce odsekla:

„Abys věděl, tak ano. A taky chutná líp na značkovém porcelánu Richard Ginori.“

„Co se stalo se starým dobrým Crate and Barrel?“

„Rozhodla jsem se, že si budu trochu užívat, Victore. Přestala jsem se cítit provinile proto, že mám peníze a utrácím je.

Život je příliš krátký, aby člověk pořád žil jako hippie.“

„Ale jdi, Mauro. Tak sis připadala, když jsi žila se mnou?“

„Vyvolával jsi ve mně pocit, že utrácení peněz na trochu luxusu je zrada věci.“

„Jaké věci?“

„Pro tebe bylo všechno Věc. V Angole hladovějí lidé, proto je hřích koupit hezké povlečení. Nebo jíst steaky. Nebo vlastnit mercedes.“

„Myslel jsem, že v to taky věříš.“

„Víš co, Victore? Idealismus je časem vyčerpávající. Nestydím se za to, že mám peníze, a necítím vinu za to, že je utrácím.“

Nalila mu kávu a v duchu se ptala, zda si uvědomuje malý ironický detail, že on jako milovník kávy Mt. Sutro pije nápoj uvařený z kávových zrn posílaných přes celou zemi (plýtvání leteckým palivem!).

Anebo že šálek, v němž mu ji podává, je ozdoben logem farmaceutické společnosti (korupce firem!). Ale mlčel a šálek si vzal. Byl nezvykle tichý na muže, kterého vždy tak poháněl idealismus.

Právě tato vášnivost ji na něm od počátku zaujala. Poznali se v San Francisku na konferenci o medicíně ve třetím světě. Ona měla referát o počtu pitev v zámoří, on přednesl hlavní projev o mnoha lidských tragédiích, s nimiž se v zahraničí setkaly zdravotnické týmy organizace Jedna Země. Když tam stál před elegantně oděným obecenstvem, vypadal spíš jako unavený a neoholený baťůžkář než lékař. Pravdou bylo, že právě vystoupil z letadla z Guatemala City a neměl ani možnost si přežehlit košili. Do konferenční místnosti přišel jen s krabicí diapozitivů.

Neměl svou řeč napsanou na papíru, nepřinesl si ani žádné poznámky, jen tu drahocennou sbírku fotografií, které se na plátně střídaly v tragickém sledu. Mladá etiopská matka umírající na tetanus. Peruánské dítě s rozštěpem patra, opuštěné u silnice. Kazašské děvčátko, které zemřelo na zápal plic, zabalené do pohřebního rubáše. Každému z těch úmrtí se dalo zabránit, zdůrazňoval.

Byly to nevinné oběti války, chudoby a ignorance, které jeho organizace Jedna Země mohla zachránit. Ale k nápravě všech humanitárních krizí nikdy nebude dost peněz ani dobrovolníků.

I daleko vzadu v temném sále na ni zapůsobila jeho slova, jak vášnivě mluvil o polních nemocnicích a potravinové pomoci, o zapomenutých chudých, kteří bez povšimnutí umírají každý den.

Když se zase rozsvítilo, neviděla už jen neupraveného doktora stojícího na pódiu. Viděla muže, jehož smysl pro povinnost mu dodával na důstojnosti. Maura, která ve svém životě vyznávala řád a rozum, byla přitahována k tomuto muži vyzařujícímu téměř děsivou naléhavost, k muži, kterého práce zaváděla do nejchaotičtějších míst na světě.

A co v ní viděl on? Jistě ne sestru spolubojovnici. Místo toho přinesla do jeho života stabilitu a klid. To ona udržovala jejich účty vyrovnané a vedla domácnost, čekala doma, když cestoval od jedné krize ke druhé, z jednoho kontinentu na druhý.

Jeho život se vešel do cestovního kufříku a byl nabitý adrenalinem. Byl ten život o tolik šťastnější beze mne? Ptala se v duchu.

Když teď seděl u jejího kuchyňského stolu a pil kávu, nevypadal zvlášť šťastně. Přesto to byl v mnoha směrech pořád ten stejný Victor. Vlasy měl trochu rozcuchané, košile potřebovala pořádně vyžehlit a kraje límečku byly roztřepené – všechno důkazy o jeho pohrdání povrchními věcmi. Ale zároveň byl v něčem jiný. Starší, unavenější Victor, který vypadal klidně, dokonce smutně, žár utlumený dospělostí.

Maura se také posadila se šálkem kávy a dívali se na sebe přes stůl.

„Takhle jsme si měli promluvit před třemi lety,“ řekl.

„Před třemi lety bys mě vůbec neposlouchal.“

„Zkoušela jsi to? Přišla jsi někdy za mnou a řekla mi, že už máš po krk toho dělat manželku aktivisty?“

Zadívala se na svou kávu. Ne, to mu nikdy neprozradila.

Držela to v sobě, stejně jako emoce, které ji znepokojovaly.

Hněv, odpor, zoufalství – to vše ji vyvádělo z míry a nemohla to snést. Když konečně podepsala rozvodové dokumenty, cítila se přízračně volná.

„Netušil jsem, jak je to pro tebe těžké,“ pokračoval.

„Změnilo by se něco, kdybych ti to řekla?“

„Mohlas to aspoň zkusit.“

„A co bys udělal? Odešel z Jedné Země? Kompromis nebyl možný. Až příliš tě vzrušuje hrát si na svatého Victora. Všechna ta ocenění, všechna ta chvála. Nikdo se nedostane na obálku People jen proto, že je dobrý manžel.“

„Myslíš, že proto to dělám? Kvůli pozornosti, publicitě? Ježíši, Mauro. Víš přece, jak je moje práce důležitá! Uznej aspoň to.“

Vzdychla si. „Máš pravdu, to ode mě bylo nespravedlivé. Ale oba víme, jak by ti to chybělo.“

„To ano,“ připustil. Pak tiše dodal: „Ale nevěděl jsem, jak moc mi budeš chybět ty.“

Nechala ta poslední slova projít bez odpovědi. Nechala mezi nimi působit tíživé ticho. Ve skutečnosti nevěděla co říct, tolik ji překvapilo jeho přiznání.

„Vypadáš skvěle,“ poznamenal. „A vypadáš spokojeně. Jsi opravdu spokojená?“

„Ano.“ Její odpověď byla příliš rychlá, příliš automatická.

Cítila, jak se při tom začervenala.

„Nové zaměstnání ti vyhovuje?“ zeptal se.

„Je to pro mě výzva.“

„Větší zábava než terorizovat studenty medicíny na univerzitě?“

Zasmála se. „Neterorizovala jsem studenty medicíny.“

„S tím by asi nesouhlasili.“

„Kladla jsem na ně velké nároky, to je všechno. A oni je skoro vždy splnili.“

„Bylas dobrá učitelka, Mauro. Jsem si jistý, že by tě univerzita s radostí vzala zpátky.“

„Inu, každý z nás jde dál, ne?“ Cítila na tváři jeho upřený pohled a odhodlaně se snažila zachovat neproniknutelný výraz.

„Včera jsem tě viděl v televizi,“ změnil Victor téma. „Ve večerních zprávách. O útoku na ty jeptišky.“

„Doufala jsem, že si mě kamery nevšimnou.“

„Hned jsem tě poznal. Ukazovali tě, jak vycházíš z brány.“

„To je jedno z rizik tohoto povolání. Pořád jsi na očích veřejnosti.“

„Zvlášť v tomhle případě, to si dovedu představit. Bylo to ve všech televizních stanicích.“

„Co o tom říkají?“

„Že policie nemá žádné podezřelé. Motiv zůstává neznámý.“ Potřásl hlavou. „Napadnout jeptišky, to zní úplně iracionálně. Pokud nešlo o nějaké sexuální násilí.“

„Pak by to bylo racionální?“

„Víš, jak to myslím.“

Ano, věděla to, a znala Victora natolik dobře, že ji jeho poznámka nepohoršila. Opravdu je rozdíl mezi chladně uvažujícím sexuálním útočníkem a psychopatem, který je mimo realitu.

„Dnes ráno jsem dělala pitvu,“ řekla Maura. „Mnohočetné fraktury lebky. Roztržená střední mozková tepna. Tloukl ji znovu a znovu, pravděpodobně kladivem. Nevím, jestli bys tenhle útok mohl označit za racionální.“

Zavrtěl hlavou. „Jak se s tím vyrovnáváš, Mauro? Přejít od pitev při hezkých, úhledných úmrtích v nemocnici k něčemu takovému.“

„Úmrtí v nemocnici nejsou právě hezká a úhledná.“

„Ale pitva oběti vraždy? A byla mladá, že?“

„Teprve dvacet.“ Odmlčela se dřív, než mu prozradila, co ještě při pitvě zjistila. Dokud byli manželé, vždycky si svěřovali lékařské zajímavosti, protože si vzájemně věřili, že ten druhý je zachová v tajnosti. Jenže tohle téma bylo příliš děsivé a Maura nechtěla zatahovat smrt ještě víc do jejich rozhovoru.

Vstala, aby znovu naplnila šálky. Když se s kávovou konvicí vrátila ke stolu, vybídla ho: „A teď povídej o sobě. Co dělá svatý Victor?“

„Prosím, neříkej mi tak.“

„Dřív ti to připadalo zábavné.“

„Teď mi to připadá hrozné. Když ti tisk začne říkat svatý, víš, že jen čeká na příležitost, aby tě srazil z piedestalu.“

„Všimla jsem si, že se o tobě a o Jedné Zemi dost často mluví ve zprávách.“

Povzdychl si. „Bohužel.“

„Proč bohužel?“

„Pro mezinárodní humanitární organizace to byl špatný rok. Tolik nových konfliktů, tolik uprchlíků na útěku. To je jediný důvod, proč jsme ve zprávách. Protože jsme ti, kdo musí zakročit. Naštěstí jsme letos dostali obrovský finanční příspěvek.“

„Jako důsledek všech těch pochvalných zpráv?“

Pokrčil rameny. „Čas od času začne mít i nějaká velká společnost špatné svědomí a rozhodne se vypsat šek.“

„Jsem si jistá, že jim neublíží ani odpis z daní.“

„Jenže ty peníze mizí tak rychle. Stačí, když nějaký nový šílenec zahájí válku, a najednou máme o milion uprchlíků víc.

Sto tisíc dalších dětí umírá na tyfus nebo choleru. Proto nemůžu v noci spát, Mauro. Myslím na ty děti.“ Napil se kávy, pak šálek položil, jako by už nesnesl její chuť.

Dívala se na něho, jak tiše sedí, a všimla si nových šedivých pramínků v jeho zlatohnědých vlasech. Pomyslela si, že i když Victor stárne, neztratil nic ze svého idealismu. Právě jeho idealismus ji poprvé k němu přitáhl – a nakonec je také od sebe oddělil. Nemohla soupeřit o jeho pozornost s potřebami světa a nikdy to ani nezkoušela. Jeho poměr s francouzskou zdravotní sestrou nebyl pro ni nakonec překvapením. Byl to jeho projev vzdoru, způsob, jak dát najevo svou nezávislost na ní.

Mlčeli, vyhýbali se pohledu na sebe jako dva lidé, kteří se kdysi milovali a teď si nemají co říci. Pak uslyšela, že vstal, a dívala se, jak u výlevky myje svůj šálek.

„Jak se má teď Dominique?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Ještě pracuje pro Jednu Zemi?“

„Ne. Odešla. Nebylo to příjemné ani jednomu z nás, potom co…“ Pokrčil rameny.

„Stýkáte se?“

„Nebyla pro mě důležitá, Mauro. To přece víš.“

„Zvláštní. Pro mě byla velmi důležitá.“

Otočil se čelem k ní. „Myslíš, že se někdy přestaneš kvůli ní zlobit?“

„Jsou to tři roky. Asi bych měla.“

„To není odpověď na mou otázku.“

Sklopila oči. „Měl jsi poměr. Potřebovala jsem se zlobit. Byla to jediná možnost.“

„Jediná možnost?“

„Abych tě mohla opustit. Abych se tě dokázala zbavit.“

Přistoupil k ní. Položil jí ruce na ramena a ten dotek byl hřejivý a důvěrný. „Nechci, aby ses mě zbavila,“ řekl. „I když to znamená, že mě nenávidíš. Ale aspoň něco cítíš. Právě to mě trápilo nejvíc, že jsi tak klidně odešla. Že jsi vypadala tak nevzrušená tím vším.“

To je jediný způsob, jak se dokážu s něčím vyrovnat, pomyslela si, zatímco si uvědomovala dotek jeho paží. Jeho dech ji hřál ve vlasech. Už dávno se naučila potlačovat své chaotické emoce. Vůbec se k sobě nehodili. Victor, překypující energií, ženatý s Královnou mrtvých. Jak si mohli myslet, že to bude fungovat?

Protože jsem toužila po jeho žáru, jeho vášni. Chtěla jsem to, co sama nikdy nebudu mít.

Když zazvonil telefon, Victorovy ruce na jejích ramenou znehybněly. Ustoupil a zanechal v ní touhu po jeho teple.

Vstala a přešla k telefonu v kuchyni. Jakmile se podívala na identifikátor volajícího, okamžitě věděla, že ji ten hovor pošle zpět do noci, do sněhu. Zatímco mluvila s detektivem a dělala si poznámky, všimla si, že Victor rezignovaně zavrtěl hlavou. Dnes večer volali do služby ji, kdežto on tentokrát zůstane doma.

Zavěsila. „Promiň, musím odejít.“

„Zase volá paní Smrt?“

„Našli tělo v Roxbury. Čekají na mě.“

Vyprovodil ji do haly k hlavnímu vchodu. „Chtěla bys, abych šel s tebou?“

„Proč?“

„Dělat ti společnost.“

„Věř mi, na místě činu budu mít velkou společnost.“

Vyhlédl z okna v obývacím pokoji na hustě padající sníh.

„To není dobrá noc pro řízení auta.“

„Pro nikoho z nás.“ Sehnula se, aby si obula vysoké boty.

Byla ráda, že jí Victor nemůže vidět do tváře, když tiše řekla:

„Nemusíš jezdit zpátky do hotelu. Můžeš tu klidně zůstat.“

„Myslíš strávit tady noc?“

„Bude to pro tebe pohodlnější. Můžeš si ustlat postel v pokoji pro hosty. Budu pryč pravděpodobně několik hodin.“

Když mlčel, začervenala se. Vyhnula se jeho pohledu a zapnula si kabát. V náhlé touze uniknout otevřela vstupní dveře.

A zaslechla, jak Victor říká: „Budu na tebe čekat.“

Přes clonu padajícího sněhu probleskovala modrá světla.

Když Maura zastavila hned za jedním z hlídkových vozů, okamžitě k ní přistoupil policista, s obličejem napůl schovaným za zvednutým límcem jako želva zalezlá v krunýři. Stáhla okno a přivřela oči v záři jeho baterky. Do auta zavál sníh a hnal se přes palubní desku.

„Doktorka Islesová, Úřad soudního lékaře,“ představila se.

„V pořádku, můžete tu parkovat, madam.“

„Kde je tělo?“

„Uvnitř.“ Mávl baterkou k domu přes ulici. „Na předních dveřích je visací zámek – musíte jít vchodem z postranní uličky.

Je odpojená elektřina, takže jděte opatrně. Budete potřebovat baterku. V uličce je hromada krabic a dalšího svinstva.“

Vystoupila z auta do bílého krajkového závoje. Dnes byla na počasí dobře připravená a vděčná, že v botách s izolační vložkou Thinsulate má nohy v teple a suchu. Na silnici teď leželo aspoň deset centimetrů nového sněhu, ale vločky byly měkké jako peříčko a nekladly ani nejmenší odpor, když se její boty prodíraly závějemi.

U vchodu do domu rozsvítila baterku a uviděla volně visící policejní pásku, jejíž žlutou barvu téměř překrýval nános bílého sněhu. Překročila ji a rozprášila přitom spršku vloček. Ulička byla ucpaná několika beztvarými zasněženými hromadami.

Když botou narazila do něčeho tvrdého, uslyšela zacinkat láhve. Ulička se používala jako skládka odpadků a Maura raději ani nechtěla vědět, jaké nechutné věci se skrývají pod bílou sněhovou přikrývkou.

Zaklepala na dveře a zavolala: „Haló? Soudní lékař.“

Dveře se rázně otevřely a do očí jí zasvítilo světlo baterky.

Neviděla na muže, který ji držel, ale po hlase poznala detektiva Darrena Crowa.

„Zdravím vás, paní doktorko. Vítejte ve městě švábů.“

„Mohl byste laskavě svítit tou baterkou někam jinam?“

Kužel světla sjel z její tváře a Maura uviděla Crowovu siluetu, se širokými rameny a neurčitě výhrůžnou. Byl to jeden z mladších detektivů v oddělení vražd, a kdykoli s ním pracovala na nějakém případu, měla pocit, že je mezi kulisami televizního seriálu a Crowe je jeho hlavní hvězda, slavný filmový policista s pečlivě vy foukanými vlasy a odpovídajícím chováním, domýšlivý a sebejistý. Jediná věc, kterou muži jako Crowe respektovali u žen, byl mrazivý profesionalismus, a právě to mu Maura předvedla. Zatímco jiný soudní lékař, muž, by se s ním možná vybavoval, ona nemohla; bariéry musely být zachovány, hranice vymezeny, jinak by našel způsob, jak oslabit její autoritu.

Vzala si rukavice a návleky na boty a vešla do domu. Posvítila baterkou do místnosti a sledovala, jak se světlo odráží od kovově lesklých povrchů. Obrovská lednička a kovové pracovní desky. Komerční sporák a pece.

„Bývala to italská restaurace Mama Cortina,“ vysvětloval Crowe. „Pak zkrachovala a ohlásila bankrot. Dům byl před dvěma lety určen k demolici a oba vchody zajištěny visacím zámkem. Zdá se, že dveře z uličky někdo před časem násilím otevřel. Veškeré kuchyňské zařízení půjde do dražby, ale nevím, kdo by to chtěl. Je hrozně zaneřáděné.“ Posvítil baterkou na plynové hořáky, kde mastnota nahromaděná během let ztvrdla v černou krustu. Před světlem se rozprchli švábi. „Hemží se to tu jimi. Krmí se tou lahůdkovou mastnotou.“

„Kdo našel tělo?“

„Jeden z našich kolegů z oddělení narkotik. Měli zátah na drogové dealery, asi jeden blok odtud. Podezřelý se dal na útěk a oni si mysleli, že běžel touhle uličkou. Všimli si, že dveře jsou vypáčené.

Šli dovnitř hledat svého pachatele a čekalo je velké překvapení.“ Zamířil baterkou na podlahu. „Tady v prachu jsou nějaké rýhy. Jako by pachatel vlekl oběť přes místnost.“ Mávl světlem na druhý konec kuchyně. „Tělo je tam. Musíme projít jídelnou.“

„Už jste to tu natočili videokamerou?“

„Ano. Museli jsme přitáhnout dvě baterie, aby bylo dost světla. Už jsou obě vybité. Takže tam bude dost špatně vidět.“

Maura ho následovala ke kuchyňským dveřím a přitom tiskla ruce těsně k tělu, aby se ničeho nedotkla – jako by se jí snad chtělo. Všude kolem sebe slyšela ve stínech šustot a představila si, jak tisíce hmyzích nožek cupitají po stěnách a drží se stropu nad její hlavou.

Krvavé a hrůzné scény přijímala stoicky, ale mrchožravý hmyz se jí opravdu hnusil.

Když vešla do jídelny, ucítila směs vyčpělých vůní, které se vždy drží v uličkách za starými restauracemi: zápach odpadků a zvětralého piva. Ale tady bylo cítit ještě něco, zlověstně známý pach, při kterém se jí zrychlil tep. Byl to cíl její zdejší návštěvy, a to v ní vzbudilo jak zvědavost, tak hrůzu.

„Zdá se, že se sem párkrát vloupali bezdomovci,“ poznamenal Crowe, když posvítil na podlahu, kde Maura uviděla starou deku a hromádku novin. „A tam je pár svíček. Ještě štěstí, že to tu nezapálili, když je tu tolik smetí.“ Světlo jeho baterky se pohybovalo přes kupu obalů od potravin a prázdných plechovek. Z vršku hromady na ně civěly dvě žluté oči – krysa, nebojácná, dokonce drzá, se jim odvážila postavit se do cesty.

Krysy a švábi. Co při všech těchhle mrchožroutech zbude z těla? Pomyslela si Maura.

„Je to tam, za rohem.“ Crowe se s okázalou sebedůvěrou atleta prodíral kolem stolů a naskládaných židlí. „Držte se na téhle straně. Jsou tam nějaké otisky nohou, které se snažíme zachovat. Někdo nadělal krvavé stopy, které se táhnou směrem od těla. Ztrácejí se přímo tady.“

Zavedl ji do krátké chodby. Ze dveří na konci se linulo slabé světlo. Vycházelo z pánských toalet.

„Je tu doktorka,“ zavolal Crowe.

Ve dveřích se objevil další kužel světla. Crowův partner Ed Sleeper vyšel z toalet a unaveně Mauře zamával rukou v rukavici. Sleeper byl nejstarší detektiv v oddělení vražd, a kdykoli ho viděla, zdálo se jí, že má zase o něco shrbenější ramena. Ráda by věděla, zda jeho sklíčenost pramení z toho, že je jeho partnerem Crowe. Mladistvé agresivitě nemohla konkurovat ani moudrost, ani zkušenosti a Sleeper nad svým panovačným kolegou už dávno ztratil kontrolu.

„Není to hezký pohled,“ varoval ji Sleeper. „Buďme rádi, že není červenec. Ani si nechci představit ten puch, kdyby tu nebyla tak hrozná zima.“

Crowe se zasmál. „Zdá se, že by někdo byl nejraději na Floridě.“

„Jo, vyhlédl jsem si moc hezký malý domek. Jen jeden blok od pláže. Celý den nebudu nosit nic než plavky. Jen tak se poflakovat.“

Teplé pláže, pomyslela si Maura. Sypký písek. Samozřejmě by všichni byli teď raději tam a ne v téhle temné chodbičce, osvětlené jen třemi baterkami.

„Je to vaše, doktorko,“ řekl Sleeper.

Přistoupila ke dveřím. Světlo její baterky dopadlo na špinavé dlaždice na podlaze, které vytvářely černobílý šachovnicový vzorek. Byly na nich patrné otisky bot a zaschlá krev.

„Držte se u zdi,“ radil Crowe.

Vešla do místnosti a okamžitě uskočila zpět polekaná náhlým pohybem u svých nohou. „Ježíši,“ vydechla a nervózně se zasmála.

„Jo, ty krysy jsou pořádně vypasené,“ poznamenal Crowe.

„A uspořádaly si tam malou hostinu.“

Zahlédla, jak se pod dveřmi kabinky mihl ocásek, a vzpomněla si na staré městské legendy o krysách, které plavou v kanálech a vyskočí na vás ze záchodové mísy.

Pomalu přejela světlem baterky přes dvě umyvadla s chybějícími kohoutky, přes mušli s odtokem ucpaným smetím a cigaretovými nedopalky. Pak kužel dopadl na nahé tělo ležící na boku pod mušlí.

Mezi černými vlasy se zaleskly odhalené lícní kosti. Na téhle hromadě čerstvého masa už začali hodovat mrchožrouti a trup byl posetý četnými krysími kousanci. Mauru však nevyděsila nejvíc tahle spoušť způsobená ostrými zuby, ale to, že mrtvé tělo bylo nápadně malé.

Dítě?

Sedla si do podřepu vedle těla. Leželo pravou tváří přitisknutou na podlahu. Když se sklonila, spatřila plně vyvinutá prsa – žádné dítě, pomyslela si, ale dospělá žena s malou postavou a poničeným obličejem. Hodující mrchožrouti hladově ohlodali nechráněnou levou stranu tváře, sežrali pokožku a dokonce nosní chrupavku. Kůže, která ještě zůstala na trupu, byla tmavě pigmentovaná.

Hispánka? Uvažovala Maura, zatímco přejížděla světlem přes kostnatá ramena a hrboly páteřních obratlů. Nahý trup byl posetý tmavými, téměř nafialovělými vřídky. Namířila světlo na levou kyčel a hýždi a objevila další léze. Zanícená vyrážka pokračovala dolů po stehně a lýtku ke…

U kotníku se světlo prudce zastavilo. „Panebože,“ vydechla Maura.

Levé chodidlo scházelo. Kotník končil pahýlem, jehož nerovný okraj zčernal hnilobou.

Přesunula světlo ke druhému kotníku a uviděla další pahýl.

Pravé chodidlo také.

„Teď se podívejte na ruce,“ řekl Crowe, který stál těsně za ní. Také posvítil baterkou a spojená světla ozářila paže, dosud ukryté ve stínu trupu.

Místo rukou uviděla Maura dva pahýly, na jejichž nerovných okrajích byly patrné stopy od zubů mrchožroutů.

Ohromeně se zhoupla na patách zpátky.

„Předpokládám, že to takhle dočista neohlodaly krysy,“ prohlásil Crowe.

Ztěžka polkla. „Ne. Ne, byla to amputace.“

„Myslíte, že to udělal, když ještě žila?“

Zadívala se na špinavé dlaždice a vedle pahýlů uviděla jen malé černé skvrny zaschlé krve, žádné rozsáhlé kaluže.

„Když byly ty řezy provedeny, nebyl tam žádný arteriální tlak. Byly odstraněny posmrtně.“ Podívala se na Crowa. „Našel jste je?“

„Ne. Odnesl je. Bůhví proč.“

„Je jeden logický důvod, proč to možná udělal,“ přidal se Sleeper. „Teď nemáme žádné otisky prstů. Nemůžeme ji identifikovat.“

Maura řekla: „Jestli se snažil utajit její identitu…“ Strnule hleděla na tvář, na lesklé kosti, a když si uvědomila význam těch slov, znovu se otřásla hrůzou. „Musím ji otočit,“ dodala.

Vzala ze svého kufříku igelitovou plachtu a rozložila ji vedle těla. Spolu se Sleeperem a Crowem na ni mrtvolu převalili.

Sleeper prudce vydechl a ucukl. Spatřili teď pravou stranu obličeje, dosud přitisknutou k podlaze. A také se objevil jediný otvor po kulce, která pronikla levým ňadrem.

Ale Sleepera nevylekala střelná rána. Byla to tvář oběti, oko bez víčka, které na ně civělo. Pravá strana tváře, ležící na dlaždicích toalety, byla zubům hlodavců nepřístupná, přesto na ní chyběla kůže. Odhalené svaly se seschly v kožovité pruhy, z nichž vyčníval perleťový hrot lícní kosti.

„Tohle taky neudělaly krysy,“ konstatoval Sleeper.

„Ne,“ souhlasila Maura. „Tohle poškození neudělali mrchožrouti.“

„Prokrista, to jí tu kůži prostě odtrhl? Je to, jako by stáhl…“

Masku. Jenže tato maska nebyla z gumy nebo umělé hmoty, ale z lidské kůže.

„Odřízl obličej. Ruce. Nenechal nám žádnou možnost, jak ji identifikovat,“ prohlásil Sleeper.

„Ale proč odnesl nohy?“ namítl Crowe. „To nedává žádný smysl. Nikdo není identifikován podle otisků prstů na nohou.

Navíc nevypadá jako oběti, které se pohřešují. Co je zač, černoška? Latinoameričanka?“

„Jak souvisí její rasa s tím, jestli je pohřešovaná nebo ne?“ zeptala se Maura.

„Jen tím myslím, že to není nějaká panička z předměstí.

Proč by jinak skončila v téhle čtvrti?“

Maura vstala, protože k němu najednou pocítila tak silný odpor, že nedokázala zůstat v jeho blízkosti. Mávla baterkou po místnosti a její paprsky přejely po umyvadlech a mušlích.

„Je tam krev, na stěně.“

„Řekl bych, že ji srazil přímo tady,“ přemítal Crowe. „Odtáhne ji dovnitř, strčí ke zdi a stiskne spoušť. Pak udělá ty amputace, na místě, kam upadla.“

Maura pohlédla na krev na dlaždicích. Jen pár šmouh, protože tehdy už oběť byla mrtvá. Srdce se zastavilo, přestalo pumpovat krev. Nic necítila, když se k ní vrah sehnul a jeho ostří projelo hluboko do zápěstí a oddělilo klouby. Když řezal do jejího masa a stahoval jí tvář jako kůži z medvěda. A když byl hotov a vzal si své trofeje, nechal ji tady ležet jako odhozenou mršinu, dárek mrchožroutům obývajícím tuto zamořenou budovu.

Za pár dní, bez šatů, které by vzdorovaly ostrým zubům, by se krysy dostaly ke svalům.

Za měsíc až na kost.

Podívala se na Crowa. „Kde jsou její šaty?“

„Našli jsme jen jednu botu. Tenisku, velikost čtyři. Myslím, že ji upustil, když odcházel. Ležela v kuchyni.“

„Byla na ní krev?“

„Ano. Rozstříkla se na vrchní části.“

Maura pohlédla na pahýl, kde mělo být pravé chodidlo.

„Takže ji svlékl tady, v téhle místnosti.“

„Znásilnění po smrti?“ ozval se Sleeper.

Crowe si odfrkl. „Kdo by chtěl sahat na ženskou, která má po celé kůži rozlezlý takový sajrajt? Mimochodem, co je to za vyrážku? Doufám, že není nakažlivá. Jako neštovice nebo tak.“

„Ne, ty léze vypadají jako chronické, ne akutní. Vidíte, že se na některých utvořily strupy.“

„Stejně, nedovedu si představit, že by se jí chtěl někdo dotknout, natož s ní souložit.“

„Je to vždycky možnost,“ připomněl Sleeper.

„Anebo ji možná svlékl proto, aby mrtvé tělo obnažil,“ uvažovala Maura. „Aby urychlil jeho zničení mrchožrouty.“

„Proč by se obtěžoval a šaty s sebou odnesl?“

„Mohl to být další způsob, jak utajit její totožnost.“

„Myslím, že je prostě chtěl,“ prohlásil Crowe.

Maura k němu vzhlédla. „Proč?“

„Ze stejného důvodu, proč odnesl ruce, nohy a obličej. Chtěl suvenýry.“ Crowe se podíval na Mauru a v šikmo dopadajících stínech vypadal ještě vyšší. Výhrůžný. „Myslím, že náš hoch je sběratel.“

Světlo na verandě bylo rozsvícené, viděla jeho nažloutlou zář přes krajku padajícího sněhu. Její dům byl v celém bloku jediný, kde se v tuhle hodinu svítilo. Tolik jiných nocí se vracela do domu, kde lampy nerozsvítila lidská ruka, ale elektrický spínač. Dnes večer, pomyslela si, na mě někdo opravdu čeká.

Pak si všimla, že Victorovo auto už neparkuje před domem.

Odjel, řekla si. Jako obvykle se vracím do prázdného domu.

Rozsvícené světlo na verandě, které se zdálo tak přívětivé, jí teď připadalo chladně anonymní.

Když zatočila na příjezdovou cestu, v hrudi ji svíral prázdný pocit zklamání. Nerozrušilo ji ani tak to, že odešel, ale její reakce. Jen jeden večer s ním a jsem zase tam, kde jsem byla před třemi lety, moje odhodlání otřesené, nezávislost v troskách.

Stiskla dálkové otevírání garáže. Dveře se s rachocením zvedly a Maura se překvapeně zasmála, když se objevila modrá toyota zaparkovaná v levém stání.

Victor prostě uklidil své auto do garáže.

Zastavila vedle toyoty z půjčovny, a když se za ní zavřely dveře garáže, chvíli zůstala sedět a pronikavě si uvědomovala svůj tep zrychlený očekáváním, které jí bouřlivě pronikalo krevním oběhem jako droga. Od zoufalství k radosti během deseti vteřin. Musela si připomenout, že se mezi nimi nic nezměnilo. Že se mezi nimi nic změnit nemůže.

Vystoupila z auta, zhluboka se nadechla a vešla do domu.

„Victore?“

Žádná odezva.

Nahlédla do obývacího pokoje, pak prošla halou do kuchyně.

Šálky od kávy byly umyté a uklizené, všechny stopy po jeho návštěvě odstraněné. Podívala se do ložnic a do své pracovny – po Victorovi ani stopy.

Teprve když se vrátila do obývacího pokoje, spatřila jeho nohy v praktických bílých ponožkách, které vyčnívaly z jednoho konce gauče. Zastavila se a dívala se na něho, jak spí, s rukou bezvládně svěšenou k podlaze a s pokojnou tváří. To nebyl Victor, kterého si pamatovala, muž, jehož eruptivní vášně ji zpočátku přitahovaly a pak odháněly. Z jejich manželství si nejvíc zapamatovala hádky, hluboké rány, jaké může způsobit jen ten, koho milujete. Rozvod její vzpomínky zkreslil tak, že ho v nich viděla temnějšího, zlostnějšího. Tyto vzpomínky si hýčkala, přiživovala je tak dlouho, že když ho viděla takhle bezbranného, téměř ho nepoznávala.

Kdysi jsem se dívala, jak spíš. Kdysi jsem tě milovala.

Vzala deku ze skříně a přikryla ho. Natáhla ruku, aby se dotkla jeho vlasů, ale vtom se zarazila, s rukou ve vzduchu nad jeho hlavou.

Oči měl otevřené a díval se na ni.

„Ty jsi vzhůru,“ řekla.

„Nechtěl jsem usnout. Kolik je hodin?“

„Půl třetí.“

Zasténal. „Chystal jsem se k odchodu –“

„Klidně tu zůstaň. Venku je hrozná chumelenice.“

„Dal jsem auto do garáže. Doufám, že ti to nevadí. Jeli okolo s pluhem –“

„Odtáhli by ti ho, kdybys ho neuklidil. To je v pořádku.“ Pak tiše dodala: „Jdi si zase lehnout.“

Chvíli se na sebe dívali. Maura, svádějící boj mezi touhou a pochybností, mlčela, protože si až příliš dobře uvědomovala, jaké důsledky by měla chybná volba. Určitě oba mysleli na totéž: že její ložnice je hned na druhé straně haly. Stačilo by pár kroků, objetí a už by tam byla zase. Tam, odkud se zoufale pokoušela uniknout.

Vstala, což vyžadovalo stejnou dávku síly, jako by se snažila vymanit z pohyblivého písku. „Uvidím tě ráno,“ řekla.

Zahlédla v jeho očích zvláštní výraz. Bylo to zklamání? Nemohla si pomoci, ale tato možnost v ní vyvolala malý záchvěv štěstí.

Když ležela v posteli, nemohla usnout, protože si naléhavě uvědomovala, že je Victor pod stejnou střechou. Pod její střechou, v jejím území. V San Francisku bydleli v domě, který vlastnil ještě před svatbou, a ona ho nikdy doopravdy nepovažovala za svůj. Dnes v noci se situace obrátila a kontrolu tu měla Maura. Bylo jen na ní, co se stane dál.

Tyto možnosti ji mučily.

Teprve když se s leknutím probudila, uvědomila si, že skutečně spala. Do oken už svítilo denní světlo. Chvíli ležela v posteli a přemýšlela, co ji asi vzbudilo. Myslela na to, co řekne Victorovi. Pak uslyšela zarachotit dveře garáže a vrčení motoru, když auto couvalo po příjezdové cestě.

Vylezla z postele a vyhlédla z okna právě včas, aby viděla, jak jeho vůz odjíždí a mizí za rohem.

Kapitola 8

Jane Rizzoliová se probudila brzy za svítání.

Ulice před jejím činžovním domem byla dosud tichá, ranní špička ještě pořádně nezačala. Zahleděla se do šera a pomyslela si: No tak, musíš to udělat. Nemůžeš sakra pořád strkat hlavu do písku.

Rozsvítila lampu a posadila se na kraj postele, žaludek rozbouřený nevolností. Přestože bylo v místnosti chladno, potila se a tričko se jí lepilo k zvlhlým podpažím.

Byl čas podívat se pravdě do očí.

Přešla bosa do koupelny. Krabička ležela na poličce, kde ji včera večer nechala, aby se ujistila, že ji dnes ráno nezapomene použít. Jako by si to musela připomínat. Otevřela ji, roztrhla hliníkový obal a vyndala testovací tyčinku. Včera večer si několikrát přečetla návod, prakticky si ho vryla do paměti. Přesto si teď dala na čas a znovu si ho pročetla. Ještě chvíli to odkládala.

Konečně se posadila na toaletu. Přidržela si tyčinku mezi stehny a důkladně smočila její špičku v proudu první ranní moči.

Počkejte dvě minuty, říkal návod.

Odložila tyčinku na poličku, odešla do kuchyně a nalila si sklenici pomerančového džusu.

Když ji zvedla, ruka, která mohla držet zbraň, pálit ránu za ranou a zasáhnout každý terč, se jí teď třásla. Pohlédla na kuchyňské hodiny a sledovala, jak se sekundová ručička trhavě otáčí. Když se dvě minuty chýlily ke konci, cítila, jak se jí zrychluje tep. Nikdy nebyla zbabělá, nikdy se nebála postavit nepříteli, ale tohle byl jiný strach, soukromý a mučivý. Strach, že učiní špatné rozhodnutí a bude za to po zbytek života trpět.

Zatraceně, Jane. Pusť se do toho.

Najednou se rozhněvala sama na sebe, znechucená svou zbabělostí, rázně odložila sklenici s džusem a vrátila se do koupelny. Ani se nezastavila ve dveřích, aby sebrala odvahu, ale přistoupila rovnou k poličce a zvedla testovací tyčinku.

Ani nepotřebovala číst návod, aby věděla, co znamená purpurová čára v testovacím okénku.

Nepamatovala si, jak se vrátila do ložnice. Najednou seděla na posteli, testovací tyčinku v klíně. Purpurová barva se jí nikdy nelíbila, byla příliš holčičí a křiklavá. Teď se jí z pohledu na ni dělalo přímo špatně. Domnívala se, že je na výsledek zcela připravená, jenže nebyla. Nohy jí strnuly od dlouhého sezení ve stejné pozici, ale nemohla s nimi ani pohnout. Mozek jí vypověděl službu, každá myšlenka byla otupená šokem a nerozhodností. Nenapadalo ji, co má dělat dál. První impulz, který se jí v hlavě vynořil, byl dětinský a naprosto iracionální.

Chci k mamince.

Bylo jí čtyřiatřicet a byla nezávislá. Uměla rozkopnout dveře a pronásledovat vrahy. Zabila člověka. A teď se jí najednou stýská po matčině náručí.

Zazvonil telefon.

Zmateně se na něj podívala, jako by si nemohla uvědomit, co to je. Při čtvrtém zazvonění ho konečně zvedla.

„Hej, ještě jsi doma?“ ozval se Frost. „Je tu už celý tým.“

Snažila se soustředit na jeho slova. Tým. Rybník. Otočila se, aby se podívala na budík u postele, a překvapilo ji, že je už osm patnáct.

„Rizzoliová? Jsou připraveni začít ho prohledávat. Máme se dát do toho?“

„Jo. Hned jsem tam.“ Zavěsila. Cvaknutí sluchátka ve vidlici zapůsobilo, jako když hypnotizér luskne prsty. Napřímila se, probuzená z transu, znovu plně soustředěná na své povinnosti.

Zahodila testovací tyčinku do koše na odpadky. Pak se oblékla a odešla do práce.

Krysí dáma.

To je vše, co po člověku zůstane, pomyslela si Maura, když se dívala na tělo ležící na stole, jehož hrůzy zakrývalo prostěradlo.

Beze jména, bez tváře, tvou existenci lze shrnout do dvou slov, která jen podtrhnou nedůstojnost, s níž skončil tvůj život. Jako potrava hlodavců.Tu přezdívku dal mrtvé Darren Crowe včera v noci, když tam stáli obklopeni všelijakou havětí, hemžící se mimo dosah světla jejich baterek. Bezmyšlenkovitě použil ten výraz před posádkou odvážející tělo do márnice a příští ráno, když Maura přišla do úřadu, nazýval oběť Krysí dámou celý personál. Věděla, že to je jen pohodlné označení pro ženu, které by se jinak říkalo pouze „neznámá“, přesto sebou škubla, když tu přezdívku použil i detektiv Sleeper. Takhle překonáváme hrůzu, pomyslela si. Takhle si udržujeme od obětí odstup. Označujeme je přezdívkou, diagnózou anebo číslem složky případu. Pak nám už nepřipadají jako lidé, takže nám jejich osudy nemohou zlomit srdce.

Vzhlédla, když do laboratoře vešli Crowe se Sleeperem.

Sleeper byl po vypětí včerejší noci unavený a ostré světlo pitevního sálu nelítostně zdůrazňovalo váčky pod očima a ochablé čelisti. Crowe vedle něho vypadal jako mladý lev, opálený, zdatný a sebevědomý. Crowe nebyl člověk, kterého byste si přáli pokořit, pod maskou arogantního muže občas probleskla krutost. Díval se na mrtvolu se rty sevřenými odporem. Tohle nebude příjemná pitva a při té představě zřejmě poněkud znervózněl i Crowe.

„Rentgeny visí na stěně,“ upozornila Maura. „Projdeme si je, než začneme.“

Přistoupila k protější stěně a stiskla vypínač. Světelný panel zablikal a osvítil přízračné obrazy žeber, páteře a pánve. V hrudním koši byly roztroušeny kovové tečky jako galaxie hvězd táhnoucí se přes plíce a srdce.

„Vypadá to jako broky,“ poznamenal Sleeper.

„To jsem si nejdřív také myslela,“ odpověděla Maura. „Ale když se podíváte sem, vedle tohohle žebra, vidíte ten nezřetelný stín? Téměř se ztrácí proti obrysu žebra.“

„Kovový plášť?“ uvažoval Crowe. „Tak mi to připadá.“

„Takže to není brokový náboj.“

„Ne. Tohle vypadá jako munice Glaser. Soudě podle počtu malých projektilů, které tu vidím, to je nejspíš typ s modrou špičkou. Měděný plášť, s nábojem číslo dvanáct.“

Střelivo typu Glaser, určené k tomu, aby docílilo mnohem ničivějšího účinku než konvenční střela, zasáhne cíl jako jediná jednotka a po nárazu se roztříští. Maura ani nepotřebovala otevřít trup, aby věděla, že poškození způsobené jedinou kulkou bude zničující.

Sundala z panelu rentgeny hrudníku a připevnila na jejich místo dva nové. Tyto snímky byly jaksi znepokojivější, kvůli tomu, co na nich chybělo. Dívali se na pravé a levé předloktí.

Dvě dlouhé kosti, vřetenní a loketní, normálně dosahují od lokti k zápěstí a tam se spojují s drobnými zápěstními kůstkami, které se podobají oblázkům. Ale tady kosti paže náhle končily.

„Levá ruka byla oddělena tady, v kloubu mezi bodcovitým výběžkem kosti vřetenní a člunkovou kostí,“ vysvětlila Maura.

„Vrah odstranil všechny karpální kosti, spolu s rukou. Dokonce můžete vidět na dalších snímcích známky po řezu, kde postupoval podél okraje bodcovitého výběžku. Oddělil ruku tam, kde se kosti paže stýkají se zápěstními kůstkami.“ Ukázala na další rentgeny. „Teď se podívejte na pravou ruku. Tady si nepočínal tak přesně. Neprořízl přímo zápěstní kloub, a když ruku oddělil, nechal tu háčkovou kost. Můžete vidět, jak tady řezal nožem. Zdá se, že nemohl najít kloub a nakonec řezal naslepo, než ji našel.“

„Takže ty ruce nebyly useknuté, řekněme, sekerou,“ poznamenal Sleeper.

„Ne. Udělal to nožem. Odřízl ruce tak, jako se porcuje kuře.

Ohnete končetinu, abyste našli oblast kloubu, a přetnete vazivo. Tak nemusíte řezat do kosti.“

Sleeper se ušklíbl. „Myslím, že si dnes k večeři kuře nedám.“

„Jaký druh nože použil?“ zeptal se Crowe.

„Mohl to být vykosťovací nůž, mohl to být skalpel. Pahýl příliš ohlodaly krysy, takže to podle okraje poranění nemůžeme určit. Budeme muset varem odstranit měkké tkáně a podívat se, jak stopy po řezu vypadají pod mikroskopem.“

„Myslím, že si dnes večer nedám ani polévku,“ prohlásil Sleeper.

Crowe se podíval na statné břicho svého partnera. „Možná bys měl zajít do márnice častěji. Zmenšila by se ti ta tvoje pneumatika.“

„Myslíš, že to je lepší než marnit život v tělocvičně?“ odsekl Sleeper.

Maura na něho pohlédla, překvapená jeho odpovědí. Ani obvykle mírumilovný Sleeper si nedal od svého kolegy všechno líbit.

Crowe se jen zasmál, vůbec si nepřipouštěl, že v ostatních může vzbuzovat podrážděnost. „Hele, až budeš chtít opravdu zvětšit objem – myslím nad pasem – můžeš se ke mně přidat.“

„Podíváme se na další rentgeny,“ přerušila je Maura a věcně a beze spěchu sundala snímky. Yoshima jí podal další, které zasunula pod úchytky. Na světelném panelu se rozsvítily obrazy hlavy Krysí dámy. Když Maura v noci prohlížela tvář mrtvé, viděla jen syrové maso ještě víc zpustošené hladovými mrchožrouty. Ale pod odhalenými svaly byly obličejové kosti přízračně nedotčené až na chybějící špičku nosní kosti, která se ulomila, když vrah stahoval svou trofej z lidské kůže.

„Chybějí přední zuby,“ poukázal Sleeper. „Myslíte, že je taky odnesl?“

„Ne. Tohle vypadá na atrofické změny. A to mě překvapuje.“

„Proč?“

„Tyto změny jsou obvykle spojovány s pokročilým věkem a špatným stavem chrupu. Jenže to neodpovídá ženě, která jinak vypadá ještě dost mladá.“

„Jak to poznáte, když nemá obličej?“

„Snímky její páteře nevykazují žádné degenerativní změny, které obvykle vidíte ve stáří. Nemá šedivé vlasy ani ochlupení. A žádný bělavý prstenec kolem rohovky, jako u starých lidí.“

„Kolik jí podle vás bylo?“

„Odhadovala bych její věk na méně než čtyřicet.“ Maura se podívala na rentgenový snímek na světelném panelu. „Ale tyhle rentgeny spíš odpovídají ženě pokročilejšího věku. Ještě nikdy jsem u nikoho neviděla tak těžkou resorpci kosti, natož u mladé ženy. Nemohla by nosit zubní protézy, i kdyby si je mohla dovolit. Tahle žena zjevně neměla ani základní zubařskou péči.“

„Takže nebudeme mít rentgeny chrupu pro srovnání.“

„Zdá se, že neviděla zubaře několik desítek let.“

Sleeper si povzdychl. „Žádné otisky prstů. Žádný obličej.

Žádné rentgeny chrupu. Nikdy ji neidentifikujeme. A právě o to zřejmě jde.“

„Jenže to nevysvětluje, proč jí uřízl nohy,“ připomněla Maura, zatímco stále upírala pohled na anonymní lebku svítící na panelu. „Myslím, že to udělal z jiných důvodů. Pocit moci, snad. Zuřivost. Když ženu zbavíte tváře, odnesete si víc než jen suvenýr. Ukradli jste podstatu toho, čím je. Vzali jste jí duši.“

„Ano, tedy, u téhle se musel spokojit s málem,“ prohlásil Crowe. „Kdo by chtěl ženu bez zubů a s boláky po celém těle? Jestli chce sbírat tváře, člověk by řekl, že by si vybral takovou, která vypadá na krbové římse hezky.“

„Možná teprve začíná,“ podotkl Sleeper tiše. „Možná to je jeho první vražda.“

Maura se otočila ke stolu. „Začneme.“

Zatímco si Sleeper a Crowe nasazovali roušky, odhrnula prostěradlo a ucítila silný závan rozkladu. Včera v noci změřila hladinu draslíku ve sklivci a výsledky ukázaly, že oběť zemřela přibližně šestatřicet hodin předtím, než ji objevili.

Posmrtná ztuhlost stále přetrvávala a s končetinami se nedalo snadno manipulovat. Přestože na místě činu byla zima jako v lednici, rozklad už začal. Bakterie se daly do práce, rozrušovaly bílkoviny, rozpínaly vzdušné prostory. Nízká teplota proces rozkladu jen zpomalila, ale nezastavila.

I když Maura tu zničenou tvář už viděla, pohled na ni ji teď znovu vyděsil. Stejně tak rozsáhlé kožní léze, které v ostrém světle vyčnívaly jako tmavé zanícené uzliny propíchnuté krysími zuby. Na pozadí takto zpustošené pokožky působila střelná rána nevýrazně – jen malý vstupní otvor nalevo od hrudní kosti. Náboje Glaser jsou uzpůsobeny tak, aby minimalizovaly nebezpečí odrazu a přitom po vstupu do těla způsobily maximální škodu. Po čistém průniku následuje exploze olověných kuliček obsažených v měděném plášti Glaseru. Toto malé poranění nijak nenaznačovalo zkázu uvnitř hrudníku.

„Co je to za svinstvo na té kůži?“ zeptal se Crowe.

Maura se soustředila na oblasti kůže, které neporušily zuby hlodavců. Nafialovělé hlízy byly rozšířeny po trupu i končetinách a některé byly potažené strupem.

„Nevím, co to je,“ odpověděla. „Rozhodně se zdá, že to je systémové. Mohla by to být reakce na nějaký lék. Může to být projev rakoviny.“ Odmlčela se. „Taky to může být bakteriální záležitost.“

„Myslíte – infekční?“ řekl Sleeper a ustoupil o krok od stolu.

„Proto jsem chtěla, abyste si vzali roušky.“

Přejela prstem v rukavici přes jednu strupovitou lézi, z níž se přitom odlouplo několik bílých šupinek. „Některé z nich mi trochu připomínají lupénku. Ale to rozšíření nesouhlasí. U lupénky jsou především postižené lokty a kolena.“

„Poslyšte, neexistuje na to léčba?“ zeptal se Crowe. „Viděl jsem to v reklamách v televizi. Konec lupénky.“

„Je to zánětlivé onemocnění, takže reaguje na steroidní masti. Taky pomáhá léčba ultrafialovým světlem. Ale podívejte se na stav jejího chrupu. Ta žena neměla peníze, aby platila za drahé masti nebo účty doktorů. Je-li to lupénka, pravděpodobně zůstala neléčená celé roky.“

Maura si dovedla představit, jakým krutým postižením by taková kožní choroba byla, zvlášť v létě. I za nejteplejších dnů by žena musela nosit kalhoty a košili s dlouhým rukávem, aby vyrážku zakryla.

„Nejenže si náš pachatel vybere oběť, která nemá zuby,“ prohodil Crowe, „ale ještě odřízne obličej s takovouhle kůží.“

„Lupénka obvykle nepostihuje obličej.“

„Myslíte, že to je důležité? Možná odřízl jen části, kde byla kůže v pořádku.“

„To nevím,“ řekla Maura. „Nemůžu pochopit, proč by někdo udělal něco takového.“

Obrátila pozornost k pravému pahýlu zápěstí. V syrovém mase se leskla bílá kost. Zuby hladových krys rozhryzaly otevřenou ránu a zničily stopy zanechané nožem, ale rastrovací elektronová mikroskopie řezu na povrchu kosti by mohla odhalit charakteristiku ostří.

Maura nadzvedla předloktí na stole, aby mohla prohlédnout spodní stranu poranění, a přitom si všimla žluté skvrny.

„Yoshimo, můžete mi podat pinzetu?“ požádala.

„Co je?“ zeptal se Crowe.

„Na kraji rány se přichytil kousek nějakého vlákna.“

Yoshima se pohyboval tak tiše, že se jí pinzeta objevila v ruce jako nějakým kouzlem. Přitáhla lupu nad pahýl zápěstí, pinzetou vytáhla ze zaschlé krve a seschlého masa útržek a položila ho na podnos.

Pod lupou uviděla silné kličky nitě obarvené do nápadného odstínu kanárkově žluté.

„Z jejích šatů?“ zajímal se Crowe.

„Na vlákno ze šatů se to zdá hrozně hrubé.“

„Možná koberec?“

„Žlutý koberec? To si nedovedu představit.“ Vložila vlákno do sáčku na důkazy, který Yoshima už držel otevřený, a zeptala se: „Bylo na místě činu něco, co by se s tímhle shodovalo?“

„Nic žlutého,“ odpověděl Crowe.

„Žlutý provaz?“ řekla Maura. „Možná jí svázal zápěstí.“

„A pak provazy odnesl?“ Sleeper zavrtěl hlavou. „Zvláštní, jak je ten chlapík pořádkumilovný.“

Maura se podívala na mrtvou, malou jako dítě. „Zápěstí jí svazovat nemusel. Lehce by si s ní poradil.“

Jak snadné by bylo připravit ji o život. Tak tenké paže by nemohly dlouho odolávat útočníkovu sevření, tak krátké nohy by mu neutekly.

Už jsi byla tolik poničená, pomyslela si Maura. A teď tvé tělo poznamená i můj skalpel.

Pracovala s klidnou výkonností, její nůž prořezával kůži a sval. Příčina smrti byla jasná už ve chvíli, kdy se na rentgenu objevily kousíčky střepin, a když teď otevřela trup a uviděla napjatý osrdečník a ložiska krvácení v plicích, nebyla překvapená.

Střela Glaser pronikla hrudníkem, pak explodovala a rozprášila své smrtící úlomky do celé hrudi. Kov přerval tepny a žíly, probodl srdce a plíce. A krev se nahrnula do osrdečníku a stlačila srdce tak, že se nemohlo rozpínat, nemohlo pumpovat krev.

Srdeční tamponáda.

Smrt byla relativně rychlá.

Zabzučel interkom. „Doktorko Islesová?“

Maura se otočila k mikrofonu. „Ano, Louise?“

„Na lince jedna čeká detektiv Rizzoliová. Můžete to vzít?“

Maura si stáhla rukavice a přistoupila k telefonu. „Prosím, Rizzoliová?“ řekla.

„Dobrý den, paní doktorko. Zdá se, že vás tu potřebujeme.“

„O co jde?“

„Jsme u rybníka. Chvíli nám trvalo, než jsme odškrábali všechen led.“

„Už jste ho prohledali?“

„Ano. Něco jsme našli.“

Kapitola 9

Vítr se hnal přes otevřené pole a pronikal Mauře přes kabát a vlněnou šálu, když vyšla ze zadní brány kláštera a vydala se k vážné skupině policistů, kteří na ni čekali na břehu rybníka. Na čerstvě napadaném sněhu se utvořila zledovatělá vrstva, která jí křupala pod nohama jako cukrová poleva.

Cítila, že její cestu přes pole sledují pohledy všech; jeptišky ji pozorovaly od brány a policisté čekali na její příchod. Byla osamělou postavou pohybující se v bílém světě a poklidné ticho tohoto odpoledne zvýrazňovalo každý zvuk, od křupání bot po její rychlý dech.

Mezi shlukem policistů se vynořila Rizzoliová a vyšla jí naproti. „Díky, že jste přišla tak rychle.“

„Takže Noni měla s tím kachním rybníkem pravdu.“

„Ano. Když tu Camille trávila tolik času, není velkým překvapením, že ji napadlo rybník použít. Led byl ještě dost tenký. Pořádně zamrzl teprve za jeden nebo dva poslední dny.“

Rizzoliová se podívala na vodu. „Našli jsme to na třetí pokus.“

Byl to malý rybník, plochý černý ovál, který v létě zrcadlil oblaka a modrou oblohu anebo přelétající ptáky. Na jednom konci z něj vyčníval orobinec jako stalagmity pokryté námrazou. Po celém obvodu byl sníh pořádně udupaný, jeho bělost poskvrněná blátem.

Na kraji vody ležela malá neurčitá věc zakrytá igelitovou plachtou. Maura si k ní dřepla a detektiv Frost s vážnou tváří odhrnul plachtu a odhalil dětskou zavinovačku, pokrytou mokrým bahnem.

„Zdá se, že bylo zatížené kameny,“ řekl Frost. „Proto leželo na dně. Ještě jsme ho nerozbalili. Raději jsme počkali na vás.“

Maura si svlékla vlněné rukavice a místo nich si vzala latexové. Neskýtaly žádnou ochranu před zimou a prsty jí rychle chladly, když odstraňovala vnější vrstvu z mušelínu. Vypadly z ní dva kameny velké jako pěst. Druhá vrstva byla stejně tak promočená, ale nezablácená. Byla to bleděmodrá vlněná přikrývka. Barva, jakou by člověk vybral pro novorozeně, pomyslela si Maura. Přikrývka, aby ho chránila a udržovala v teple.

Prsty už měla otupělé a nemotorné. Odhrnula roh přikrývky, jen natolik, aby zahlédla nožku. Maličkou, téměř jako od panenky, s tmavou a modře mramorovanou kůží.

Víc vidět nepotřebovala.

Znovu dítě zakryla plachtou. Vstala a podívala se na Rizzoliovou. „Odvezeme ho rovnou do márnice. Tam ho celé rozbalíme.“

Rizzoliová jen přikývla a mlčky se zadívala na malý raneček. Mokré přikrývky už začínaly tuhnout v ledovém větru.

Jako první promluvil Frost. „Jak to mohla udělat? Hodit svoje dítě jen tak do vody?“

Maura si stáhla latexové rukavice a strčila promrzlé prsty do vlněných. Myslela na světle modrou přikrývku ovinutou kolem novorozeněte. Teplá vlna, jako na jejích rukavicích. Camille mohla dítě zabalit do čehokoli – do novin, starých povlaků, hadrů – ale rozhodla se dát mu přikrývku, jako by ho chtěla chránit, izolovat od ledové vody rybníku.

„Myslím tím utopit vlastní dítě,“ pokračoval Frost. „Musela se pomátnout.“

„Novorozeně už možná bylo mrtvé.“

„Dobře, tak ho nejdřív zabila. Stejně musela být šílená.“

„Nemůžeme nic předjímat. Dokud neprovedeme pitvu.“ Maura se ohlédla k opatství. V klenutém průchodu stály tři jeptišky jako černě odění duchové a pozorovaly je. Zeptala se Rizzoliové: „Už jste to oznámila Mary Clement?“

Neodpověděla. Dál upírala pohled na to, co jim vydal rybník. Stačil jen jeden pár rukou, aby raneček uložil do nadměrně velkého vaku pro převoz těl a zavřel rázným zatažením zipu.

Při tom zvuku sebou škubla.

Maura se ozvala znovu: „Vědí o tom sestry?“

Rizzoliová se na ni konečně podívala. „Oznámili jsme jim, co jsme našli.“

„Musejí aspoň tušit, kdo je otcem.“

„Popírají i to, že mohla být těhotná.“

„Ale důkaz je přímo tady.“

Rizzoliová si odfrkla. „Víra je silnější než důkaz.“

Víra v co? Zamyslela se Maura. V nevinnost mladé ženy? Existuje méně vratký domeček z karet než víra v lidskou cudnost?

Když odnášeli vak na těla, všichni zmlkli. Nebylo zapotřebí přitáhnout po sněhu nosítka, zřízenec jej vzal do náruče tak něžně, jako by zvedal vlastní dítě, a teď s ním se zasmušilou cílevědomostí kráčel přes větrné pole k opatství.

Mauřin mobil porušil truchlivé ticho. Stiskla tlačítko, pak tiše řekla: „Doktorka Islesová.“

„Mrzí mě, že jsem ráno musel odejít bez rozloučení.“

Ucítila, jak jí zrudly tváře a srdce se jí rozbušilo dvojnásobným tempem. „Victore.“

„Musel jsem odjet na schůzku v Cambridge. Nechtěl jsem tě budit. Doufám, že sis nemyslela, že jsem od tebe utekl.“

„Vlastně ano.“

„Můžeme se sejít později, na večeři?“

Odmlčela se, vědoma si toho, že ji Rizzoliová pozoruje.

Stejně tak si uvědomila svou fyzickou reakci na Victorův hlas.

Zrychlený tep, šťastné očekávání. Už si zase našel cestu do mého života, pomyslela si. Už přemýšlím o všech možnostech.

Odvrátila se od Rizzoliové a ztišila hlas do šepotu. „Nevím, kdy budu volná. Děje se tu teď spousta věcí.“

„Při večeři mi můžeš povědět všechno o tom, jaký jsi měla den.“

„Tohle vypadá na výjimečný případ.“

„Musíš se taky někdy najíst, Mauro. Můžu tě pozvat? Jakou máš oblíbenou restauraci?“

Odpověděla příliš rychle, příliš dychtivě. „Ne, setkáme se u mě doma. Pokusím se přijít do sedmi.“

„Nečekám, že pro mě budeš vařit.“

„Tak můžeš uvařit sám.“

Zasmál se. „Odvážná žena.“

„Když se opozdím, dostaneš se dovnitř postranními dveřmi od garáže. Asi víš, kde je klíč.“

„Neříkej mi, že ho pořád schováváš v té staré botě.“

„Zatím ho nikdo nenašel. Uvidíme se večer.“

Zavěsila, a když se otočila, zjistila, že ji teď pozoruje nejen Rizzoliová, ale i Frost.

„Vášnivé rande?“ zeptala se Rizzoliová.

„Ve svém věku jsem šťastná, když mám jakékoli rande,“ odpověděla a uložila telefon do kabelky. „Uvidím se s vámi oběma v márnici.“

Když se plahočila zpátky přes pole, vedená stopou ušlapaného sněhu, cítila v zádech jejich pohledy. Ulevilo se jí, když konečně prošla zadní branou a zmizela za zdmi opatství. Ale jakmile přešla pár kroků po nádvoří, zaslechla, že někdo volá její jméno.

Otočila se a spatřila otce Brophyho vycházejícího ze dveří.

Vydal se k ní, vážná postava v černém. Proti šedé zamračené obloze byly jeho oči jiskřivě modré.

„Matka Mary Clement by s vámi ráda mluvila,“ řekl.

„Spíš by si měla promluvit s detektivem Rizzoliovou.“

„Raději chce vás.“

„Proč?“

„Protože nejste policistka. Přinejmenším se zdá, že jste ochotná vyslechnout její starosti. Pochopit.“

„Co pochopit, otče?“

Na okamžik zaváhal. Vítr jim vzdouval kabáty a bodal je do tváře.

„Že víra není něco, čemu se lze vysmívat,“ odpověděl po chvíli.

A proto Mary Clement nechtěla hovořit s Rizzoliovou, která nedovedla skrýt svůj skepticismus, pohrdání církví. Něco tak hluboce osobního jako víra by nemělo být terčem opovržení druhé osoby.

„Je to pro ni důležité,“ dodal otec Brophy. „Prosím.“

Následovala ho do budovy, pak po zšeřelé chodbě vystavené průvanu do abatyšiny kanceláře. Mary Clement seděla u svého psacího stolu. Když vešli, vzhlédla a její oči za silnými skly brýlí blýskaly hněvem.

„Posaďte se, paní doktorko.“

Přestože Maura měla roky strávené na akademii Svatých neviňátek dávno za sebou, pohled na rozzlobenou jeptišku ji stále vyváděl z míry, a tak beze slova uposlechla a posadila se na židli jako provinilá školačka. Otec Brophy stál stranou jako tichý pozorovatel nadcházející těžké zkoušky.

„Nikdo nás neinformoval, jaký je důvod tohoto pátrání,“ řekla Mary Clement. „Narušili jste náš život. Vnikli jste do našeho soukromí. Od začátku jsme všemožně spolupracovaly, přesto se k nám chováte jako k nepříteli. Dlužíte nám aspoň tu zdvořilost, že nám řeknete, co jste hledali.“

„Myslím, že ten pravý, s kým byste o tom měla mluvit, je detektiv Rizzoliová.“

„Ale vy jste to pátrání podnítila.“

„Jen jsem jim sdělila, co jsem zjistila při pitvě. Že sestra Camille nedávno porodila. Prohledat opatství bylo rozhodnutí detektiva Rizzoliové.“

„Aniž nám sdělila proč.“

„Policejní vyšetřování obvykle probíhají v utajení.“

„To proto, že jste nám nevěřili. Není to tak?“

Maura se podívala do obviňujících očí Mary Clement a pochopila, že nemůže odpovědět jinak než pravdivě. „Neměli jsme jinou možnost než obezřetně pokračovat.“

Zdálo se, že tato upřímná odpověď abatyšin hněv spíš zmírnila, než aby ji ještě víc popudila. Mary Clement se vyčerpaně opřela v křesle a náhle se změnila v křehkou starou ženu, jíž skutečně byla. „Co je to za svět, když ani nám nemůžete věřit.“

„Jako komukoli jinému, ctihodná matko.“

„Ale o to právě jde, doktorko Islesová. Nejsme jako kdokoli jiný.“ Řekla to bez nějaké stopy povýšenosti. V jejím hlase Maura slyšela spíš smutek a zmatek. „Pomohly bychom vám.

Mohly jsme spolupracovat, kdybychom věděly, co hledáte.“

„Opravdu jste netušily, že je Camille těhotná?“

„Jak bychom mohly? Když mi to dnes ráno oznámila detektiv Rizzoliová, nevěřila jsem tomu. Stále tomu nevěřím.“

„Bohužel, důkaz byl v rybníku.“

Abatyše teď ve své židli vypadala ještě menší. Pohled upírala na své ruce zkroucené artritidou. Mlčela a dívala se upřeně na ty ruce, jako by jí nepatřily. Pak tiše řekla: „Jak to, že jsme to nepoznaly?“

„Těhotenství se dá utajit. Některé mladistvé dívky skrývají svůj stav před vlastní matkou. Některé ženy to dokonce nepřipouštějí ani samy sobě až do porodu. Možná si to zapírala i Camille. Musím přiznat, že mě to při pitvě úplně ohromilo. Vůbec jsem nečekala, že něco takového zjistím u…“

„Řádové sestry,“ doplnila Mary Clement a podívala se upřeně na Mauru.

„Tím nechci říct, že řádové sestry nejsou lidé.“

Slabý úsměv. „Díky, že to uznáváte.“

„A byla tak mladá –“

„Myslíte, že s pokušením bojují jen mladí?“

Maura si vzpomněla na svou neklidnou noc. Na Victora spícího hned vedle v hale.

„Po celý život,“ pokračovala Mary Clement, „nás svádí to nebo ono. Ta pokušení se samozřejmě mění. Když jste mladá, je to hezký chlapec. Pak rozkoš z jídla. Anebo, když zestárnete a jste unavená, je to možnost aspoň hodinku si ráno přispat.

Tolik banálních tužeb a my jsme vůči nim stejně zranitelné jako všichni ostatní, jen to nesmíme připustit. Naše sliby nás vyčleňují. Nosit závoj může být radost, doktorko Islesová. Ale dokonalost je břímě, které nikdo z nás nemůže unést.“

„Natož taková mladá žena.“

„Ve stáří to není o nic snazší.“

„Camille bylo teprve dvacet. Možná měla pochybnosti ohledně složení závěrečných slibů.“

Mary Clement zpočátku neodpověděla. Zahleděla se z okna, které vedlo jen na holou zeď. Vyhlídka, která jí pokaždé připomněla, že její svět je obehnán kamenem. Pak řekla: „Bylo mi jednadvacet, když jsem složila závěrečné sliby.“

„A neměla jste žádné pochybnosti?“

„Ani jedinou.“ Podívala se zpět na Mauru. „Věděla jsem.“

„Jak?“

„Protože ke mně promluvil Bůh.“

Na to Maura neřekla nic.

„Vím, co si myslíte,“ pokračovala Mary Clement. „Že hlasy slyší jen psychotici. Jen psychotici slyší, že k nim promlouvají andělé. Jste doktorka a pravděpodobně všechno posuzujete z vědeckého hlediska. Namítnete mi, že to byl jen sen. Anebo chemická nerovnováha. Přechodný záchvat schizofrenie. Znám všechny ty teorie. Vím, co prohlašují o Janě z Arku – že na hranici upálili šílenou ženu. To si myslíte, že?“

„Bohužel, nejsem zbožná.“

„Ale kdysi jste byla, ne?“

„Byla jsem vychována jako katolička. Moji adoptivní rodiče věřili.“

„Pak dobře znáte životy svatých. Mnozí z nich slyšeli boží hlas. Jak to vysvětlíte?“

Maura zaváhala, protože věděla, že to, co teď řekne, abatyši pravděpodobně urazí. „Sluchové halucinace jsou často interpretovány jako náboženské zážitky.“

Mary Clement to však zřejmě nevzala jako urážku, jak se Maura obávala. Jen se na ni prostě podívala vyrovnaným pohledem. „Připadám vám jako duševně chorá?“

„Ani v nejmenším.“

„A přesto vám říkám, že jsem kdysi slyšela boží hlas.“ Pohledem znovu zabloudila k oknu. K šedivé zdi s kameny lesknoucími se ledem. „Jste teprve druhý člověk, kterému se s tím svěřuji, protože vím, co si lidé myslí. Sama bych tomu nevěřila, kdyby se mi to nepřihodilo. Když je vám teprve osmnáct a On vás povolá, jakou máte jinou volbu než uposlechnout?“

Znovu se opřela na židli a tiše pokračovala: „Měla jsem milého, víte. Muže, který se chtěl se mnou oženit.“

„Ano,“ přisvědčila Maura. „Říkala jste mi to.“

„Nechápal to. Nikdo nechápal, proč se mladá žena chce ukrýt před životem. Tak to nazýval. Ukrýt se jako zbabělec. Odevzdat svou vůli Bohu. Samozřejmě se mé rozhodnutí snažil změnit.

Má matka také. Ale věděla jsem, co dělám. Věděla jsem to od chvíle, co jsem byla povolána. Stála jsem na zahradě a poslouchala cvrčky. Uslyšela jsem Jeho hlas, jasný jako zvon. A věděla jsem.“ Pohlédla na Mauru, která poposedávala na židli a toužila tuto konverzaci ukončit. Při hovoru o božích hlasech se cítila nepříjemně.

Podívala se na hodinky. „Ctihodná matko, obávám se, že už budu muset jít.“

„Divíte se, proč vám to povídám.“

„Ano, máte pravdu.“

„Řekla jsem to jen jediné další osobě. Víte, kdo to byl?“

„Ne.“

„Sestra Camille.“

Maura upřela pohled do zastřených modrých očí abatyše.

„Proč právě Camille?“

„Protože ona také slyšela ten hlas. Proto k nám přišla. Byla vychována v nesmírně bohaté rodině. Vyrůstala v luxusním sídle v Hyannisportu, nedaleko od Kennedyových. Ale byla povolána k tomuto životu, stejně jako já. Když jste povolána, doktorko Islesová, víte, že jste byla požehnána, a odpovíte radostí ve svém srdci. O složení slibů neměla žádné pochybnosti. Byla plně oddána tomuto řádu.“

„Jak potom vysvětlíme její těhotenství? Jak se to stalo?“

„Na to se ptala už detektiv Rizzoliová. Ale chtěla jen znát jména a data. Kteří opraváři přišli do areálu. Ve kterém měsíci Camille odjela na návštěvu k rodině. Policii zajímají jen konkrétní detaily a ne duchovní záležitosti. To, že Camille byla povolána.“

„Jenže otěhotněla. Buď to byl okamžik pokušení, anebo šlo o znásilnění.“

Abatyše chvíli mlčela, pohled upřený na ruce. Po chvíli tiše promluvila: „Je tu ještě třetí vysvětlení, doktorko Islesová.“

Maura se zamračila. „A jaké?“

„Vím, že se tomu vysmějete. Jste doktorka. Patrně spoléháte na laboratorní testy, na to, co můžete vidět pod mikroskopem.

Ale nestalo se někdy, že jste viděla něco nevysvětlitelného? Že pacient, který měl být mrtev, najednou ožil? Nebyla jste svědkem zázraků?“

„Každý lékař se setká s překvapením přinejmenším několikrát ve své kariéře.“

„Nejen s překvapením. Mluvím o něčem, co vás ohromí.

O něčem, co věda nedovede vysvětlit.“

Maura si vzpomněla na dobu, kdy začínala na praxi v sanfranciské všeobecné nemocnici. „Byla jedna žena s rakovinou slinivky.“

„To je nevyléčitelné, že?“

„Ano. Je to prakticky rozsudek smrti. Nemohla přežít. Když jsem ji poprvé viděla, předpokládalo se, že je v poslední fázi.

Už byla zmatená a postižená žloutenkou. Lékaři se rozhodli přestat ji vyživovat, protože byla blízko smrti. Vzpomínám si na příkazy na její kartě, aby byla jen udržována ve snesitelném stavu. Vše, co můžete ke konci udělat, je pouze mírnit bolesti.

Domnívala jsem se, že její smrt je jen otázkou dnů.“

„Ale překvapila vás.“

„Jednou ráno se probudila a řekla ošetřovatelce, že má hlad.

Za čtyři týdny šla domů.“

Abatyše přikývla. „Zázrak.“

„Ne, ctihodná matko.“ Maura se jí pevně podívala do očí.

„Spontánní ústup.“

„To je jen způsob, jakým vyjadřujete, že nevíte, co se stalo.“

„Někdy dojde k ústupu nemoci. Rakovina se sama vytratí.

Anebo byla především chybná diagnóza.“

„Nebo něco jiného. Co věda neumí vysvětlit.“

„Chcete, abych uznala, že to byl zázrak?“

„Chci, abyste uvažovala o jiných možnostech. Mnoho lidí, kteří byli blízko smrti a uzdravili se, popisuje, že viděli jasné světlo. Anebo své milované, kteří jim říkali, že ještě nepřišel jejich čas. Jak vysvětlíte takové všeobecné vize?“

„Halucinace způsobené nedostatečným okysličením mozku.“

„Anebo důkaz Boha.“

„Ráda bych takový důkaz našla. Bylo by útěchou vědět, že po fyzickém životě existuje ještě něco. Ale nemohu to uznat pouze na základě víry. Na to narážíte, viďte? Že Camillino těhotenství byl nějaký zázrak. Další příklad boží existence.“

„Tvrdíte, že nevěříte v zázraky, ale nemůžete vysvětlit, proč vaše pacientka s rakovinou slinivky přežila.“

„Nemáme vždy jednoduché vysvětlení.“

„Protože lékařská věda nerozumí tak úplně smrti. Není to pravda?“

„Ale rozumíme početí. Víme, že je k tomu zapotřebí spermie a vajíčko. To je prostá biologie, ctihodná matko. Nevěřím v neposkvrněné početí. Věřím, že Camille měla sexuální styk.

Mohl být vynucený, anebo s ním mohla souhlasit. Ale její dítě bylo počato normální cestou. A totožnost otce by mohla mít souvislost s jejím vrahem.“

„Co když se otec nikdy nenajde?“

„Máme DNA toho dítěte. Potřebujeme jen otcovo jméno.“

„Máte takovou důvěru ve svou vědu, doktorko Islesová. Je to odpověď na všechno!“

Maura vstala ze židle. „Ale jsou to aspoň odpovědi, kterým můžu věřit.“

Otec Brophy vyprovodil Mauru z kanceláře a šel s ní zpátky po tmavé chodbě, kde jejich kroky vrzaly na ošoupaných prknech podlahy.

„Můžeme si o tom promluvit teď hned, doktorko Islesová,“ řekl otec Brophy.

„O čem?“

Zastavil se a pohlédl na ni. „Jestli to dítě je moje.“ Díval se jí do očí bez jediného zaváhání; naopak Maura měla chuť se otočit, schovat se před tím pronikavým pohledem.

„Na to přece myslíte, ne?“ dodal.

„Jistě chápete proč.“

„Ano. Jak jste před chvílí řekla, nevyhnutelné zákony biologie vyžadují spermii a vajíčko.“

„Jste jediný muž, který má pravidelný přístup do tohoto kláštera. Sloužíte mši. Posloucháte zpovědi.“

„Ano.“

„Znáte jejich nejintimnější tajemství.“

„Pouze ta, která se mi rozhodnou svěřit.“

„Jste symbolem autority.“

„Tak někteří pohlížejí na kněze.“

„Pro mladou novicku byste jím určitě byl.“

„A proto jsem automaticky podezřelý?“

„Nebyl byste první kněz, který porušil své sliby.“

Povzdychl si a poprvé sklopil zrak. Ne aby se vyhnul jejímu pohledu, ale jako smutné gesto souhlasu. „Není to snadné, v dnešní době. Pohledy, jakými se lidé na nás dívají, žerty za našimi zády. Když sloužím mši ve svém kostele, dívám se na jejich tváře a vím, co si myslí. Přemýšlejí, jestli osahávám malé chlapce anebo svádím mladé dívky. Všichni na to myslí, tak jako vy. A vy předpokládáte to nejhorší.“

„Je to dítě vaše, otče Brophy?“

Modré oči se opět soustředily na ni. Jeho pohled byl naprosto vyrovnaný. „Ne, není. Nikdy jsem neporušil své sliby.“

„Jistě ale chápete, že se nemůžeme spokojit pouze s vaším slovem.“

„Ne, mohl bych přece lhát, že?“ Ačkoli nezvýšil hlas, uslyšela v něm hněvivý tón. Přistoupil blíž a ona zůstala nehybně stát, ačkoli měla sto chutí odtud utéct. „Mohl bych přidat k jednomu hříchu další a ještě další. Kam myslíte, že ta spirála, řetěz hříchů, vede? Lhaní. Zneuctění jeptišky. Vražda?“

„Policie musí prošetřit všechny motivy. I váš.“

„A předpokládám, že budete chtít mou DNA.“

„Tím by se případně vyloučilo vaše otcovství.“

„Anebo to na mě ukáže jako na hlavního podezřelého.“

„Může to být jedno či druhé, podle výsledků testů.“

„Co vy si myslíte, že to ukáže?“

„Nemám zdání.“

„Ale musíte mít nějaké tušení. Stojíte tu, díváte se na mě.

Vidíte vraha?“

„Věřím jen důkazům.“

„Čísla a fakta. To je to, v co věříte.“

„Ano.“

„A když vám řeknu, že jsem naprosto ochoten dát vám svou DNA? Odevzdat vám vzorek krve tady a teď, jste-li připravena ho odebrat?“

„Nevyžaduje to vzorek krve. Jen výtěr z úst.“

„Tedy výtěr. Jen chci, aby bylo jasné, že to udělám dobrovolně.“

„Oznámím to detektivu Rizzoliové. Ona vzorek odebere.“

„Změní to váš názor? Na to, jestli jsem vinen?“

„Jak jsem řekla, budu to vědět, až uvidím výsledky.“ Otevřela dveře a vyšla ven.

Otec Brophy ji následoval na nádvoří. Neměl kabát, přesto se zdál k zimě nevšímavý a soustředil svou pozornost jen na ni.

„Říkala jste, že jste byla vychovaná jako katolička,“ připomněl.

„Chodila jsem na katolickou střední školu Svatých neviňátek, v San Francisku.“

„Přesto věříte jen svým krevním testům. Své vědě.“

„Na co jiného bych měla spoléhat?“

„Na instinkt? Víru?“

„Ve vás? Jen proto, že jste kněz?“

„Jen proto?“ Potřásl hlavou a smutně se zasmál, až se mu dech v ledovém vzduchu proměnil v bílý obláček. „Předpokládám, že to je odpověď na mou otázku.“

„Já nedělám předpoklady. Nesoudím o druhých lidech nic, protože vás příliš často překvapí.“

Došli ke hlavní bráně. Otec Brophy ji otevřel a Maura vyšla ven. Brána se mezi nimi zavřela a najednou oddělila jeho svět od jejího.

„Pamatujete na toho muže, který se zhroutil na chodníku?“ řekl. „Toho, kterého jsme křísili?“

„Ano.“

„Žije. Byl jsem ho dnes ráno navštívit. Je při vědomí a mluví.“

„To ráda slyším.“

„Nevěřila jste, že to zvládne.“

„Pravděpodobnost byla velmi malá.“

„Vidíte? Někdy se čísla, statistika, mýlí.“

Obrátila se k odchodu.

„Doktorko Islesová!“ zavolal na ni. „Vyrostla jste v církvi.

Cožpak z vaší víry nic nezbylo?“

Ohlédla se na něj. „Víra nevyžaduje důkazy,“ odpověděla.

„Ale já ano.“

Pitva dítěte byl úkol, kterého se bál každý patolog. Když si Maura navlékala rukavice a připravovala nástroje, vyhýbala se pohledu na malý raneček na stole a snažila se co možná nejdéle udržet odstup od smutné reality, jíž měla brzy čelit. Až na cinkání přístrojů vládlo na sále ticho. Žádnému z účastníků stojících kolem stolu nebylo do řeči.

Maura ve své laboratoři vždy hovořila uctivým tónem. Jako studentka medicíny sledovala pitvy svých pacientů, a i když patologové na pitevním sále přistupovali k těmto mrtvým jako k anonymním cizincům, ona je znala, dokud byli naživu. Nemohla se na ně podívat, když leželi na stole, aniž by slyšela jejich hlas anebo si vzpomněla, jak jim vědomí rozjasňovalo oči.

Pitevní sál nebyl místem pro vtipy nebo řeči o včerejší schůzce a Maura takové chování netolerovala. Jediný její přísný pohled dovedl umlčet i toho nejotrlejšího policistu. Věděla, že nejsou bezcitní, že humor je způsob, jímž se vyrovnávají s temnou stránkou svého povolání, ale očekávala, že jej ovládnou, jakmile vejdou do dveří, jinak se od ní mohli dočkat ostrých slov.

Taková slova však nebyla nikdy zapotřebí, leželo-li na pitevním stole dítě.

Podívala se před sebe na oba detektivy. Barry Frost byl jako obvykle ve tváři chorobně bledý a stál kousek od stolu, jako by byl připraven dát se na útěk. Dnes pitvu neztěžovaly odporné pachy, ale věk oběti. Vedle Frosta čekala Rizzoliová s odhodlaným výrazem a její drobná postava se téměř ztrácela v chirurgickém oděvu, který jí byl o několik čísel větší. Stála hned u stolu, v pozici, která hlásala: Jsem připravena. Zvládnu všechno. Stejný přístup Maura vídala u nemocničních lékařek na chirurgii.

Muži je možná pokládali za nesnesitelné potvory, ale ona chápala, proč jsou takové: bojovné ženy, které tak tvrdě pracují, aby se prosadily v mužské profesi, že si nakonec osvojí i mužskou chůzi. Také Rizzoliová ji přejala, ale její tvář teď zcela neodpovídala nebojácnému postoji. Byla bílá, napjatá, s tmavými kruhy únavy pod očima.

Yoshima zamířil světlo na raneček, postavil se k podnosu s nástroji a čekal.

Přikrývka byla promočená, stékala z ní ledová voda z rybníku, když ji Maura jemně odhrnula a odhalila další vrstvu obalu.

Malá nožka, kterou už předtím viděla, teď ležela odkrytá a vyčuhovala zpod vlhké lněné tkaniny. Tělíčko novorozeněte zahaloval jako rubáš bílý povlak na polštář, sepnutý zavíracími špendlíky. Na látce ulpěly nějaké růžové tečky.

Maura sáhla pro pinzetu, sebrala růžové kousky a položila je na malý podnos.

„Co je to zač?“ zeptal se Frost.

„Vypadá to jako konfety,“ poznamenala Rizzoliová.

Maura vjela pinzetou hluboko do vlhkého záhybu látky a vytáhla malou větvičku. „To nejsou konfety,“ řekla. „Jsou to suché květy.“

Význam tohoto nálezu vyvolal další ticho v místnosti. Symbol lásky, pomyslela si Maura. Smutku. Vzpomněla si, jak ji před lety dojalo, když se dozvěděla, že neandrtálci pohřbívali své mrtvé s květinami. Byl to důkaz jejich zármutku, a tudíž lidskosti. Toto dítě bylo oplakávané. Uložené do povlaku, zasypané suchými okvětními plátky a ovinuté vlněnou přikrývkou. Nebylo odhozeno, ale byl to pohřeb. Rozloučení.

Zaměřila se na nožku vykukující z rubáše jako od panenky.

Kůže chodidla byla svraštělá, rozmáčená po pobytu ve sladké vodě, ale nebyl tu patrný žádný rozklad, žádné mramorování žil. Teplota v rybníku skoro dosahovala bodu mrazu a tělo v ní mohlo zůstat v téměř konzervovaném stavu celé týdny. Určit dobu smrti bude obtížné, ne-li nemožné, pomyslela si Maura.

Odložila pinzetu a odstranila čtyři spínací špendlíky uzavírající spodní část povlaku na polštář. Když je ukládala na podnos, jemně melodicky zacinkaly. Uchopila látku, opatrněji vyhrnula a objevily se obě nožky, kolena ohnutá, stehna roztažená jako u malé žabky.

Velikost odpovídala plně donošenému plodu.

Odkryla genitálie a pak zduřelou pupeční šňůru převázanou červenou saténovou stužkou. Přitom si vzpomněla na jeptišky sedící u jídelního stolu, jak zkroucenýma rukama berou sušené květy a stuhy a vyrábějí malé sáčky. Dítě ze sáčku, pomyslela si. Zasypané květinami a svázané stužkou.

„Je to chlapec,“ řekla Rizzoliová a najednou se jí zlomil hlas.

Maura vzhlédla a uviděla, že Rizzoliová zbledla ještě víc a opírá se o stůl, jako by se potřebovala přidržet.

„Chcete jít ven?“

Rizzoliová polkla. „To je jenom…“

„Co?“

„Nic. Je mi dobře.“

To nejhorší mělo teprve přijít.

Maura stáhla povlak z hrudníku, jemně vyprostila nejprve jednu paži, pak druhou, aby se nezachytily o mokrou látku. Ručky byly dokonale utvářené, malé prstíky uzpůsobené tak, aby mohly sáhnout po matčině tváři, uchopit kadeř jejích vlasů. Ruce jsou po obličeji tím nejtypičtějším lidským znakem a bylo téměř bolestné se na ně dívat.

Maura sáhla do povlaku, aby podepřela týl hlavičky, než stáhne poslední kousek látky.

Okamžitě poznala, že něco není v pořádku.

Její dlaň držela lebku, která na omak nevypadala normálně, nevypadala lidsky. Zarazila se, v hrdle jí najednou vyschlo.

S pocitem děsu stáhla látku a odkryla hlavu dítěte.

Rizzoliová zalapala po dechu a uskočila od stolu.

„Ježíši,“ vydechl Frost. „Co se mu sakra stalo?“

Maura, příliš ohromená, aby mohla promluvit, jen s hrůzou zírala na lebku se zející dírou, s odhaleným mozkem. Na tvář zvrásnělou jako zmačkaná gumová maska.

Kovový podnos se najednou převrhl a se zařinčením spadl.

Maura vzhlédla právě v čas, aby viděla, jak se Jane Rizzoliová s tváří bílou jako křída pomalu hroutí na podlahu.

Kapitola 10

„Nechci na pohotovost!“

Maura setřela poslední krev a zamračila se na třícentimetrovou tržnou ránu na čele Rizzoliové. „Nejsem plastický chirurg.

Můžu to zašít, ale nemůžu zaručit, že tam nezůstane jizva.“

„Prostě to udělejte, ano? Nechci vysedávat hodiny někde v nemocniční čekárně. Nejspíš by na mě stejně poslali nějakého studenta medicíny.“

Maura ošetřila kůži betadinem, pak vzala ampulku xylokainu a injekční stříkačku. „Napřed vám znecitlivím kůži. Trochu to štípne, ale potom nic neucítíte.“

Rizzoliová ležela naprosto klidně na pohovce, oči upřené na strop. Netrhla sebou, když jí jehla probodla kůži, jen sevřela ruce v pěst a pevně je tak držela, zatímco dostávala injekci s lokálním anestetikem. Ani slůvkem si nepostěžovala, ze rtů jí neuniklo jediné zašeptání. Už tak byla pokořená pádem v laboratoři a ještě víc ji ponížilo, že nemohla jít sama, protože se jí točila hlava, a Frost ji do Mauřiny pracovny odnesl jako nevěstu. Teď ležela se zaťatými zuby, pevně odhodlaná neprojevit nejmenší slabost.

Když Maura sešívala okraje rány zahnutou chirurgickou jehlou, Rizzoliová se zeptala naprosto vyrovnaným hlasem: „Povíte mi, co se tomu dítěti stalo?“

„Nic se mu nestalo.“

„To přece není normální. Ježíši, chybí mu půlka hlavy.“

„Narodilo se tak,“ odpověděla Maura, odstřihla nit a udělala uzlík. Šití kůže bylo jako sešívání živé látky a ona si počínala jen jako švadlena, stahovala okraje k sobě a vázala uzlíky. „To dítě je anencefalus.“

„Co to znamená?“

„Nevyvinul se mu mozek.“

„Tam je v nepořádku víc než jen chybějící mozek. Vypadá, jako by mu někdo usekl celý vršek hlavy.“ Rizzoliová polkla.

„A ten obličej…“

„To všechno je součást téže vrozené vady. Mozek se vyvíjí z vrstvy buněk zvané neurální trubice. Jestliže se horní část neuzavře tak, jak má, dítě se narodí bez velké části mozku, lebky, dokonce skalpu. To znamená anencefalus. Bez hlavy.“

„Už jste něco takového viděla?“

„Jen v muzeu medicíny. Ale není to tak vzácné. Stává se to asi u jednoho z tisíce narozených.“

„Proč?“

„Nikdo neví.“

„Takže se to může – může stát u kteréhokoli dítěte?“

„Ano.“ Maura zavázala poslední steh a odstřihla přebytečnou nit. „To dítě se narodilo těžce poškozené. Pokud nebylo mrtvé už při narození, pak téměř jistě zemřelo krátce nato.“

„Takže ho Camille neutopila.“

„Vyšetřím ledviny na rozsivky. To nám ukáže, jestli se dítě utopilo. Ale nemyslím, že to je případ vraždy novorozeněte.

Domnívám se, že zemřelo přirozenou smrtí.“

„Díky bohu,“ řekla Rizzoliová tiše. „Kdyby žilo…“

„Nežilo by.“ Maura přilepila na ránu obvaz a svlékla si rukavice. „Hotovo, detektive. Stehy se za pět dní vyndají. Můžete se tu zastavit a já vám je vytáhnu. Ale přesto si myslím, že byste měla jít k doktorovi.“

„Vy jste doktor.“

„Zabývám se mrtvými lidmi. Nezapomínáte na to?“

„Právě jste mě hezky zašila.“

„Nemluvím o několika stezích. Dělá mi starosti to ostatní, co se děje.“

„Co tím myslíte?“

Maura se předklonila a upřeně se na Rizzoliovou podívala.

„Omdlela jste, pokud si vzpomínáte.“

„Neobědvala jsem. A tamto – to dítě – mě šokovalo.“

„Šokovalo nás všechny. Ale složila jste se jen vy.“

„Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Jane, na tomhle pitevním sále jste viděla nejrozmanitější hrůzy. Viděly jsme je spolu, zažily jsme je spolu. Vždycky jste měla silný žaludek. Spíš musím dávat pozor na chlapy policisty, protože ti se kácí jako kuželky. Ale vy jste se vždycky držela. Až doteďka.“

„Možná nejsem tak odolná, jak jste předpokládala.“

„Ne, myslím, že něco není v pořádku. Mám pravdu?“

„Co jako?“

„Před několika dny jste měla závrať.“

Rizzoliová pokrčila rameny. „Budu muset začít snídat.“

„Proč nesnídáte? Je to nevolností? A všimla jsem si, že prakticky každých deset minut běháte na toaletu. Než jsem připravila laboratoř, byla jste tam dvakrát.“

„Co to sakra má být? Výslech?“

„Musíte navštívit lékaře. Potřebujete kompletní vyšetření a krevní obraz, aby se vyloučila anémie, přinejmenším.“

„Potřebuju jen trochu čerstvého vzduchu.“ Rizzoliová se posadila, pak rychle složila hlavu do dlaní. „Bože, děsně mě bolí hlava.“

„Uhodila jste se pěkně tvrdě o podlahu.“

„Není to poprvé.“

„Ale mě víc znepokojuje, proč jste omdlela.“

Rizzoliová zvedla hlavu a podívala se na ni. V tom okamžiku dostala Maura odpověď. Měla už určité podezření a teď ho viděla potvrzené v očích té ženy.

„Mám úplně zpackaný život,“ zašeptala Rizzoliová.

Její slzy Mauru polekaly. Nikdy předtím ji neviděla plakat.

Domnívala se, že je příliš silná, příliš tvrdohlavá, aby se mohla zhroutit, přesto jí teď slzy tekly po tvářích a Maura tím byla tak ohromená, že jen mlčky přihlížela.

Zaklepání na dveře vyděsilo obě.

Frost strčil hlavu do kanceláře. „Tak jak to tu vypadá…“ Hlas se mu vytratil, když uviděl mokrou tvář své partnerky. „Hej.

Poslyš, jsi v pořádku?“

Rizzoliová si zlostně setřela slzy. „Nic mi není.“

„Co se děje?“

„Řekla jsem, nic mi není!“

„Detektive Froste,“ ozvala se Maura, „potřebujeme být chvilku o samotě. Dopřejete nám trochu soukromí, prosím?“

Frost se začervenal. „Promiňte,“ zamumlal, otočil se a tiše za sebou zavřel dveře.

„Neměla jsem na něho křičet,“ vyčítala si Rizzoliová. „Ale někdy je tak hrozně natvrdlý.“

„Jen má o vás starost.“

„Jo, já vím. Já vím. Aspoň to je jeden z těch slušných chlapů.“

Hlas se jí zachvěl. Zaťala ruce v pěst, aby se nerozplakala, ale stejně jí vytryskly další slzy, pak se proměnily ve vzlyky. Tlumené, rozpačité vzlyky, které nemohla zadržet. Mauru znepokojilo, že byla svědkem zhroucení ženy, jejíž síla jí vždycky imponovala. Jestli se může sesypat Jane Rizzoliová, pak to může potkat každého.

Najednou se uhodila pěstmi do kolen a několikrát se zhluboka nadechla. Když konečně zvedla hlavu, měla stále v očích slzy, ale hrdost změnila její tvář ve strnulou masku.

„To ty zatracené hormony. Lezou mi na mozek.“

„Jak dlouho to víte?“

„Nemám ponětí. Asi už nějakou dobu. Dneska ráno jsem si konečně doma udělala těhotenský test. Ale svým způsobem to vím už pár týdnů. Cítím ten rozdíl. A vynechala mi menstruace.“

„O kolik se vám opozdila?“

Rizzoliová pokrčila rameny. „Aspoň o měsíc.“

Maura se opřela na židli. Teď když Rizzoliová zase ovládala své emoce, mohla se Maura vrátit do své úlohy klinické lékařky.

Rozvážné doktorky, která má pohotově praktickou radu. „Máte spoustu času se rozhodnout.“

Rizzoliová si odfrkla a přejela si rukou přes tvář. „Není o čem rozhodovat.“

„Co uděláte?“

„Nemůžu si to nechat. Víte, že ne.“

„Proč ne?“

Rizzoliová se na ni podívala jako na imbecila. „Co bych dělala s dítětem?“

„To, co všichni ostatní.“

„Dovedete si mě představit jako matku?“ Rizzoliová se zasmála. „Byla bych hrozná. To dítě by v mé péči nepřežilo ani měsíc.“

„Děti jsou úžasně odolné.“

„No, možná, ale já to s nimi neumím.“

„S malou Noni jste byla skvělá.“

„To určitě.“

„Ale ano, Jane. A odpovídala vám. Mě ignorovala a vlastní matce se vyhýbá. Ale vy dvě jste se okamžitě skamarádily.“

„To neznamená, že jsem mateřský typ. Mimina mě přivádějí k šílenství. Nevím, co si mám s nimi počít, jedině je předat někomu jinému, a rychle.“ Rázně vydechla, jako by hovor skončil. Problém vyřešen. „Nemůžu si to nechat. Prostě nemůžu.“

Vstala ze židle a přešla ke dveřím.

„Řekla jste to agentu Deanovi?“

Rizzoliová se zastavila, ruku na klice.

„Jane?“

„Ne, neřekla.“

„Proč?“

„Je dost těžké se o tom bavit, když se skoro nevidíme.“

„Washington není na druhém konci světa. Je dokonce ve stejném časovém pásmu. Mohla jste prostě zvednout telefon. Možná by to rád věděl.“

„A možná že ne. Třeba to je jedna z těch komplikací, o kterých by raději neslyšel.“

Maura si vzdychla. „Dobrá, to připouštím, neznám ho moc dobře. Ale během té krátké doby, co jsme všichni pracovali společně, mi připadal jako někdo, kdo bere své závazky vážně.“

„Závazky?“ Rizzoliová se konečně otočila a podívala se na ni. „Ach ano, správně. Jsem závazek. To dítě je závazek. A on je natolik čestný, že by splnil svou povinnost.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Ale měla jste naprostou pravdu. Gabriel by svou povinnost splnil. K čertu s tím. Nechci být pro nějakého muže problém, jeho závazek. Kromě toho to není jeho rozhodnutí. Je moje. Já ho budu muset udělat.“

„Nedala jste mu ani šanci.“

„Šanci na co? Aby si klekl a požádal mě o ruku?“ Rizzoliová se zasmála.

„Je to tak nepředstavitelné? Viděla jsem vás dva spolu. Viděla jsem, jak se na vás dívá. Je v tom víc než známost na jednu noc.“

„Ovšem. Byla to známost na dva týdny.“

„Víc to pro vás neznamenalo?“

„Co jiného bychom mohli stihnout? On je ve Washingtonu a já tady.“ Potřásla v údivu hlavou. „Ježíši, nemůžu uvěřit, že jsem do toho spadla. To se přece stává jen hloupým husám.“

Odmlčela se, pak se ušklíbla. „Jasně. Takže jaká jsem?“

„Rozhodně ne hloupá.“

„Smolařka. A zatraceně plodná.“

„Kdy jste s ním naposled mluvila?“

„Minulý týden. Volal mi.“

„Nenapadlo vás tehdy mu to říct?“

„Ještě jsem si nebyla jistá.“

„Ale teď jste.“

„Přesto mu to neřeknu. Musím si vybrat to, co je správné pro mě, ne pro někoho jiného.“

„Máte strach, co na to řekne?“

„Mám strach, že mě přemluví, abych si zkazila život. Že bude chtít, abych si to nechala.“

„Opravdu se toho bojíte? Anebo se víc bojíte, že to dítě chtít nebude? Že vás odmítne dřív, než budete mít možnost ho odmítnout sama?“

Rizzoliová se podívala na Mauru. „Víte co, doktorko?“

„Co?“

„Někdy nevíte, o čem sakra mluvíte.“

A někdy trefím do černého, pomyslela si Maura, zatímco se dívala, jak Rizzoliová odchází z kanceláře.

Rizzoliová a Frost seděli v autě, z topení foukal studený vzduch a sněhové vločky poletovaly na předním skle. Zachmuřená obloha odpovídala jejich náladě. Rizzoliová se v klaustrofobickém příšeří auta třásla zimou a každá vločka, která dopadla na okno, byla jako další neprůhledný úlomek, zastírající jí výhled. Izoloval ji, pohřbíval.

Frost se zeptal: „Už se cítíš líp?“

„Bolí mě hlava. To je všechno.“

„Určitě nechceš, abych tě zavezl na pohotovost?“

„Jenom si potřebuju vzít tylenol.“

„Jo. Dobře.“ Zařadil rychlost, pak si to rozmyslel a znovu dal neutrál. Podíval se na ni. „Rizzoliová?“

„Co je?“

„Jestli si někdy budeš chtít promluvit – o čemkoli, rád si tě poslechnu.“

Neodpověděla, jen přesunula pohled na přední sklo. Na sníh, který na skle vytvářel bílý filigrán.

„Jak dlouho spolu děláme, dva roky? Mám dojem, žes mi toho moc neřekla o tom, co se děje v tvém životě,“ pokračoval Frost.

„Myslím, že tebe musely brnět uši, co jsem toho napovídal o sobě a o Alici. Dozvíš se o každé hádce, kterou máme, ať chceš nebo ne. Nikdy jsi mi neřekla, abych byl zticha, tak předpokládám, že ti to nevadí. Ale víš, teď jsem si něco uvědomil. Ochotně posloucháš, ale o sobě skoro nikdy nemluvíš.“

„Není vlastně o čem.“

Nad tím se chvíli zamyslel. Když pak promluvil, znělo to téměř rozpačitě: „Ještě nikdy jsem tě neviděl brečet.“

Pokrčila rameny. „Fajn. Tak teď jsi mě viděl.“

„Podívej, nevycházeli jsme vždycky nejlíp –“

„Vážně?“

Zrudl jako vždycky, když se dostal do trapné situace. Tvář měl jako semafor, zčervenala při sebemenší známce rozpaků. „Myslím tím, že nejsme jako kámoši.“

„Copak, chceš, abychom teď byli kámoši?“

„Nic bych nenamítal.“

„Dobře, tak jsme kámoši,“ prohlásila stroze. „A teď už jeď.“

„Rizzoliová?“

„Co?“

„Jsem tady, jasný? Chci jen, abys to věděla.“

Zamrkala a otočila se k bočnímu oknu, aby neviděl, jak na ni jeho slova zapůsobila. Podruhé během hodiny měla pláč na krajíčku. Zatracené hormony. Nevěděla, proč by se měla při Frostových slovech rozplakat. Možná jen proto, že k ní byl tak laskavý. Vlastně byl vždycky laskavý, ale ona to teď vnímala nesmírně citlivě a spíš si přála, aby byl tupý jako pařez a neuvědomoval si její vnitřní zmatek. Při jeho slovech se cítila zranitelná a obnažená a nechtěla, aby ji za takovou považoval. Tím si úctu partnera nezískáte.

Nadechla se a vzdorně zvedla bradu. Ta chvíle pominula, slzy zmizely. Mohla se na něho podívat a podařilo se jí tvářit se jako obvykle.

„Hele, potřebuju ten tylenol,“ připomněla. „Budeme tu sedět celý den?“

Přikývl a rozjel se. Přední stěrače smetly sníh ze skla a otevřely vyhlídku na oblohu a bílé ulice. Celé parné léto se těšila na zimu, na čistý sníh. Teď, když pozorovala smutné panorama města, přísahala si, že už nikdy nebude proklínat srpnové vedro.

Za rušného pátečního večera jste se v baru u J. P. Doylea nemohli ani hnout, aniž byste narazili na policajta. Obvykle se tu, jen přes ulici od pobočky bostonského policejního oddělení v Jamaica Plain a pouhých deset minut od policejního ředitelství na Schroeder Plaza, scházeli policisté po službě na pivo a kus řeči. Když tedy Rizzoliová přišla k Doyleovi toho dne na večeři, podle očekávání uviděla dav známých tváří.

Nečekala však, že tu najde i Vince Korsaka, který seděl u baru a pil pivo. Korsak byl bývalý detektiv policejního oddělení v Newtonu, teď už na penzi, a Doyleův bar ležel mimo jeho obvyklé teritorium.

Zahlédl ji, hned jak vešla do dveří, a zamával jí. „Haló, Rizzoliová! Dlouho jsme se neviděli.“ Ukázal na obvaz na jejím čele. „Co se ti stalo?“

„Ale nic. Uklouzla jsem v márnici a potřebovala jsem pár stehů. Co děláš v téhle čtvrti?“

„Stěhuju se sem.“

„Cože?“

„Právě jsem podepsal nájemní smlouvu na byt kousek odtud, v téhle ulici.“

„Co tvůj dům v Newtonu?“

„To je dlouhá historie. Hele, budeš večeřet? Všechno ti o tom povím.“ Vzal si sklenici s pivem. „Pojďme do boxu do druhé místnosti. Ti kreténi kuřáci mi zamořujou plíce.“

„Dřív ti to nevadilo.“

„No jo, to jsem ještě byl jedním z těch kreténů.“

Nic tak nezmění náruživého kuřáka ve vyznavače zdravého života jako infarkt, pomyslela si Rizzoliová, když následovala Korsakovu mohutnou postavu. Ačkoli od toho srdečního záchvatu zhubl, stále byl dost těžký, aby mohl dělat fotbalového obránce, kterého jí připomněl, když si razil cestu pátečním davem hostů.

Prošli dveřmi do místnosti pro nekuřáky, kde byl vzduch nepatrně čistší. Korsak vybral box pod irskou vlajkou. Na stěně visely zarámované zažloutlé výstřižky z Boston Globe, články o někdejších představitelích města, o dávno zemřelých politicích. Kennedyovi, Tip O’Neill a další vynikající synové Irska, z nichž mnozí patřili k bostonské elitě.

Vklouzl na dřevěnou lavici a svůj objemný pas vmáčkl za stůl. I když byl robustní, vypadal hubenější než v srpnu, kdy spolu pracovali při vyšetřování několikanásobné vraždy. Rizzoliová si při pohledu na něj to společné léto připomněla. Bzučení much v korunách stromů, hrůzy skryté lesem, ležící mezi listím. Stále se jí vracely vzpomínky na ten měsíc, kdy se spojili dva vrazi a páchali své hrůzné fantazie na bohatých manželských párech.

On byl jedním z mála lidí, kteří věděli, jak na ni ten případ působí. Společně bojovali proti monstrům a přežili a od té doby bylo mezi nimi pouto upevněné v kritických situacích vyšetřování.

Přesto ji na Korsakovi mnohé odpuzovalo.

Dívala se, jak si loknul piva a olízl si pěnu ze rtu. Znovu ji zarazil jeho gorilí vzhled. Husté obočí, široký nos, naježené černé chlupy na pažích. A způsob, jakým chodil, pohupoval silnými pažemi, ramena nahrbená dopředu, tak jako chodí opice. Věděla, že jeho manželství je nešťastné a že má od odchodu do výslužby až příliš volného času. Když se teď na něj dívala, ucítila záchvěv provinilosti, protože jí nechal několik vzkazů na záznamníku, zval ji na večeři, ale byla příliš zaneprázdněná a neozvala se mu.

Přišla číšnice, poznala Rizzoliovou a zeptala se: „Chcete jako obvykle Sam Adams, detektive?“

Rizzoliová se podívala na Korsakovu sklenici s pivem. Polil si jím košili, kde zůstala cestička mokrých skvrn.

„Hm, ne,“ rozhodla se. „Jen kolu.“

„Objednáte si něco k jídlu?“

Rizzoliová otevřela jídelní lístek. Neměla dnes večer chuť na pivo, ale byla vyhladovělá. „Dám si šéfkuchařův salát a k tomu dresink Tisíc ostrovů. Rybu a hranolky. A porci smažených cibulových kroužků v těstíčku. Můžete to všechno přinést najednou? Ach, a přineste mi k pečivu navíc máslo.“

Korsak se zasmál. „Nijak se neomezuj, Rizzoliová.“

„Mám hrozný hlad.“

„Víš, co udělá smažené jídlo s tvými tepnami?“

„Tak dobře. Nedám ti ani kousíček ze svých cibulových kroužků.“

Číšnice se podívala na Korsaka. „Co vy, pane?“

„Grilovaného lososa, bez másla. A salát s octovou zálivkou.“

Když číšnice odešla, Rizzoliová se na něj nevěřícně podívala. „Odkdy jíš grilované ryby?“ zeptala se.

„Od doby, kdy mi ten všemohoucí pán nahoře poslal to varování.“

„Vážně takhle jíš? Nepředvádíš se jenom?“

„Už jsem shodil pět kilo. A to ještě bez kouření, takže víš, že to je skutečná váha. Nejenom váha vody.“ Opřel se a zatvářil se až příliš spokojeně sám se sebou. „Dokonce šlapu na rotopedu.“

„Děláš si legraci.“

„Chodím do fitcentra. Dělám cvičení pro kardiaky. Znáš to, kontrolujou tep, sledujou srdce. Cítím se o deset let mladší.“

Patrně čekal, že mu řekne: Taky vypadáš o deset let mladší, ale neudělala to, protože by to nebyla pravda.

„Pět kilo. To je dobré,“ odpověděla místo toho.

„Prostě musíš u toho vydržet.“

„A co tedy děláš, piješ pivo?“

„Alkohol nevadí, neslyšelas to? Nejnovější zpráva v New England Journal of Medicine. Sklenička červeného vína je pro srdce prospěšná.“ Ukázal hlavou na kokakolu, kterou pila Rizzoliová. „Copak je? Vždycky si dáváš pivo Adams.“

Pokrčila rameny. „Dnes večer ne.“

„Je ti dobře?“

Ne, není. Jsem v tom a nemůžu se ani napít piva, abych se nepozvracela. „Mám moc práce,“ odpověděla stručně.

„Jo, slyšel jsem. Co je s těmi jeptiškami?“

„Zatím nevíme.“

„Prý jedna byla mámou.“

„Kdes to slyšel?“

„To víš. Povídá se to.“

„Co jsi ještě slyšel?“

„Že jste z rybníka vytáhli děcko.“

Dalo se čekat, že se ta zpráva dostane ven. Policisté se spolu baví. Mluví se svými manželkami. Pomyslela na všechny pátrače, kteří stáli kolem rybníku, na márniční zřízence, policejní techniky. Stačí pár slov a brzy zná všechny detaily i penzionovaný polda v Newtonu. Děsila se toho, co přinesou zítřejší noviny. Vraždy veřejnost fascinovaly – a tady byl zakázaný sex, mocný prvek, který udrží tenhle případ na prvních stránkách a v centru pozornosti.

Číšnice postavila před Rizzoliovou večeři. Zabrala téměř většinu stolu, s talíři rozloženými jako při rodinné hostině.

Vrhla se na ni a kousla do hranolku tak horkého, že si spálila ústa a musela sousto rychle zapít studenou kolou.

Korsak přes všechny pokrytecké poznámky o smaženém jídle toužebně hleděl na smaženou cibuli. Pak se podíval na svou grilovanou rybu, vzdychl a zvedl vidličku.

„Chceš pár koleček cibule?“ zeptala se.

„Ne, díky. Povídám ti, úplně měním život. Ten infarkt byl možná to nejlepší, co se mi kdy přihodilo.“

„To myslíš vážně?“

„Jo. Hubnu. Přestal jsem kouřit. Podívej, myslím, že mi dokonce začaly zase růst vlasy.“ Sklonil hlavu, aby jí ukázal svou pleš.

Pomyslela si, že jestli mu rostou nějaké vlasy, pak spíš v hlavě, ne na ní.

„Jo, dělám spoustu změn,“ dodal.

Na chvíli zmlkl a soustředil se na lososa, ale zřejmě mu moc nechutnal. Ze soucitu mu málem přistrčila svůj talíř se smaženou cibulí.

Když však znovu zvedl hlavu, zadíval se ne už na její jídlo, ale na ni. „Měním taky věci doma.“

Způsob, jakým to řekl, ji zneklidnil. Jak se na ni díval, jako by chtěl odhalit duši. Nechtěla slyšet žádné choulostivé detaily, ale viděla, jak moc si potřebuje popovídat.

„Co se děje doma?“ zeptala se, ale už uhodla, co asi přijde.

„Diane a já – víš, jak to bylo. Viděla jsi ji.“

Poprvé se setkala s Diane v nemocnici, když se Korsak zotavoval po srdečním infarktu. Hned při prvním setkání si všimla její nezřetelné řeči a skelných očí. Ta žena byla chodící lékárna, nadopovaná valiem, kodeinem – vším, co mohla vymámit od svých doktorů. Korsak jí tehdy řekl, že to je letitý problém, přesto stál při své ženě, protože se to od manželů očekává.

„Jak se jí vede?“ zeptala se.

„Jako vždycky. Pořád totálně zfetovaná.“

„Říkal jsi, že se věci mění.“

„To ano. Odešel jsem od ní.“

Uvědomovala si, že čeká na její reakci. Odvrátila pohled, protože nevěděla, jestli se má kvůli němu tvářit šťastně nebo nešťastně. Nevěděla, co od ní čeká.

„Ježíši, Korsaku,“ řekla nakonec. „Jsi si tím jistý?“

„Za celý svůj pitomý život jsem si nikdy nebyl ničím jistější. Příští týden se stěhuju. Našel jsem si staromládenecký byt tady v Jamaica Plain. Zařídím si ho podle svýho. Znáš to, televize s velkou obrazovkou, pořádně silný reproduktory, až ti popraskají bubínky.“

Je mu čtyřiapadesát, měl infarkt a zjevně se zbláznil, pomyslela si Rizzoliová. Chová se jako teenager, který se nemůže dočkat, až se nastěhuje do svého prvního bytu.

„Ani si nevšimne, že jsem pryč. Dokud jí budu platit účty z lékárny, bude spokojená. Bože, nevím, proč mi to trvalo tak dlouho. Promarnil jsem půlku života, ale říkám ti, s tím je konec. Odteďka si budu užívat každou minutu.“

„A co tvoje dcera? Co na to říká?“

Odfrkl si. „Ta na to kašle. Jenom chce pořád peníze. Tati, potřebuju nové auto. Tati, chci jet do Cancúnu. Myslíš, že jsem někdy byl v Cancúnu?“

Opřela se a zadívala se na něj přes cibulové kroužky. „Víš, co děláš?“

„Jo. Začínám kontrolovat svůj život.“ Odmlčel se, pak dodal dotčeným tónem: „Myslel jsem, že tě to potěší.“

„Taky že jo. Snad.“

„Proč se teda tak díváš?“

„Jak?“

„Jako bych se zbláznil.“

„Teprve si musím na toho nového Korsaka zvyknout. Mám pocit, že tě už neznám.“

„To je špatné?“

„Ne. Aspoň mi už nefoukáš kouř do očí.“

Tomu se oba zasmáli. Nový Korsak, na rozdíl od starého, by jí nezasmradil auto svými cigaretami.

Nabodl na vidličku list hlávkového salátu a mlčky jedl, zamračený, jako by musel žvýkání věnovat veškeré soustředění.

Anebo ho mobilizovat na to, co teď přijde.

„A jak to vypadá mezi tebou a Deanem? Ještě se vídáte?“

Otázka vyslovená tak bezstarostně ji zaskočila. To bylo poslední téma, o kterém by chtěla diskutovat, poslední věc, o níž by předpokládala, že se na ni zeptá. Korsak se nijak netajil tím, že Gabriela Deana nemá rád. Jí se také nelíbil, když se v srpnu poprvé připojil k jejich vyšetřování, blýskl odznakem FBI a převzal vedení.

O pár týdnů později se mezi ní a Deanem všechno změnilo.

Podívala se teď na svou nedojedenou večeři a najednou ji přešla chuť. Cítila, že ji Korsak pozoruje. Čím déle bude čekat, tím méně bude její odpověď věrohodná.

„Všechno je v pořádku,“ prohlásila. „Chceš ještě pivo? Dala bych si další kolu.“

„Kdy tě naposled navštívil?“

„Kde je číšnice?“

„Jak je to dlouho? Pár týdnů? Měsíc?“

„Já nevím…“ Zamávala na číšnici, která však její signál neviděla a zamířila zpátky do kuchyně.

„Copak, nemáš o tom přehled?“

„Mám na práci jiné věci,“ odsekla. Právě tón hlasu ji prozradil. Korsak se opřel a zadíval se na ni pátravým pohledem policisty. Pohledem, který viděl až příliš mnoho.

„Takový pěkný chlap si nejspíš myslí, že je pro dámy neodolatelný.“

„Co má tohle znamenat?“

„Nejsem takový pitomec, jak vypadám. Vidím, že je něco v nepořádku. Poznám ti to na hlase. A to mi dělá starosti, protože si zasloužíš něco lepšího. Mnohem lepšího.“

„O tom se vážně nechci bavit.“

„Nikdy jsem mu nevěřil. Říkal jsem ti to už tehdy v srpnu.

Mám dojem, že tys mu taky nevěřila.“

Znovu zamávala na číšnici. A znovu byla ignorována.

„Tihle chlápci z federálu jsou pěkný pokrytci. Všichni, které jsem kdy poznal. Jsou přátelský, ale nikdy s tebou nejednají na rovinu. Hrajou falešnou hru. Myslí si, že jsou lepší než poldové. Všichni ti velký páni z federálu.“

„Gabriel takový není.“

„Ne?“

„Není.“

„Říkáš to jen proto, že jsi do něho blázen.“

„Proč se o tom bavíme?“

„Protože mám o tebe strach. Je to, jako bys padala z útesu a ani se nesnažila zachytit. Myslím, že nemáš nikoho, s kým by sis o tom mohla promluvit.“

„Mluvím s tebou.“

„Jo, ale nic neříkáš.“

„Co chceš ode mě slyšet?“

„Nebyl za tebou v poslední době. Že ano?“

Neodpověděla, ani se na něj nepodívala. Místo toho se soustředila na nástěnnou malbu za ním. „Oba jsme měli moc práce.“

Korsak si vzdychl a potřásl hlavou v soucitném gestu.

„Neznamená to, že jsem zamilovaná nebo tak.“ Sebrala veškerou hrdost a konečně se mu podívala do očí. „Myslíš, že se sesypu jen proto, že mě nechá nějaký chlap?“

„No, já nevím.“

Zasmála se, ale znělo to nuceně, dokonce i jejímu sluchu.

„Je to jen sex, Korsaku. Trochu si užiješ a jdeš dál. Chlapi to dělají pořád.“

„Chceš mi tvrdit, že nejsi jiná než chlapi?“

„Nechoď na mě s tím nesmyslem o nerovnoprávnosti mužů a žen.“

„Ale ne. Chceš říct, že ti to nezlomilo srdce? Vykašle se na tebe a tobě to nevadí?“

Upřela na něho tvrdý pohled. „Budu v pořádku.“

„No, to je fajn. Protože on za to nestojí, Rizzoliová. Nestojí za jedinou minutu trápení. A taky mu to řeknu, hned jak ho uvidím.“

„Proč to děláš?“

„Co dělám?“

„Pleteš se do toho. Dotíráš na mě. Nepotřebuju to. Mám dost jiných problémů.“

„Já vím.“

„A všechno ještě zhoršuješ.“

Na chvíli se na ni upřeně zahleděl, pak sklopil pohled. „Promiň,“ řekl tiše. „Ale víš, jen se snažím být tvůj přítel.“

Ta slova na ni hluboce zapůsobila, víc než cokoli, co mohl říct.

Když se dívala na lysinu na jeho skloněné hlavě, musela několikrát zamrkat, aby zaplašila slzy. Byly chvíle, kdy ji Korsak odpuzoval, chvíle, kdy ji doháněl k zuřivosti.

A pak byly chvíle, kdy se jí naskytl překvapující pohled na muže, který se v něm skrýval, slušného muže s ušlechtilým srdcem, a zastyděla se za to, že s ním nemá trpělivost.

Mlčky si oblékli kabáty a vyšli od Doylea, vynořili se z oblaku cigaretového dýmu do noci, která jiskřila čerstvým sněhem.

O kousek dál vyjížděl z policejní stanice Jamaica Plain hlídkový vůz, jehož modrá světla zářila přes třpytivou oponu padajících vloček. Dívali se, jak se rychle vzdaluje po ulici, a Rizzoliová se v duchu ptala, jaká krize na něho zase čeká. Vždycky někde byla nějaká krize. Křičící, hádající se manželé. Ztracené děti. Šokovaní řidiči krčící se ve svých nabouraných autech. Tolik různých životů, protínajících se nespočetnými způsoby. Většina lidí zalezlá ve svém malém koutku vesmíru. S tím vším se setkává policista.

„Co budeš dělat o Vánocích?“ zeptal se Korsak.

„Půjdu k rodičům. Můj bratr Frankie přijel do města na svátky.“

„Ten, co je u mariňáků?“

„Jo. Kdykoli se tu ukáže, očekává se, že celá rodina padne na kolena a bude ho uctívat.“

„A jé. Sourozenecká rivalita?“

„Kdepak, ten souboj jsem už dávno prohrála. Frankie ovládl bojiště. Kde budeš na Vánoce ty?“

Pokrčil rameny. „Nevím.“

V jeho odpovědi se skrývala zřetelná prosba o pozvání. Zachraň mě před osamělými Vánocemi. Zachraň mě před mým nepodařeným životem. Ale ona ho zachránit nemohla. Nemohla zachránit ani sebe.

„Mám nějaké plány,“ rychle dodal, příliš hrdý, aby připustil tak dlouhou odmlku. „Možná se rozjedu na Floridu a navštívím sestru.“

„To zní dobře.“ Povzdychla si, až se jí od úst vznesl obláček páry. „No, musím jít domů a trochu se vyspat.“

„Jestli se někdy budeš chtít sejít, máš číslo mého mobilu, ne?“

„Ovšem, mám. Užij si hezky Vánoce.“ Přistoupila ke svému autu.

„Poslyš, Rizzoliová.“

„Ano?“

„Vím, že ti na Deanovi pořád záleží. Mrzí mě, že jsem o něm tak mluvil. Ale myslím, že sis mohla vybrat líp.“

Zasmála se. „Jasně, u mých dveří čeká fronta mužských.“

„Tedy,“ řekl, zatímco se rozhlížel po ulici – najednou se vyhýbal jejímu pohledu –, „aspoň jeden tam čeká.“

Zůstala stát bez hnutí a v duchu si říkala: Prosím, tohle mi nedělej. Prosím, nenuť mě, abych ti ublížila.

Než stačila odpovědět, rázně vykročil ke svému autu. Když došel ke dveřím, nedbale jí zamával a nastoupil. Dívala se, jak odjíždí a pneumatiky rozprašují třpytivý oblak sněhu.

Kapitola 11

Bylo po sedmé večer, když se Maura konečně dostala domů. Jakmile zabočila na příjezdovou cestu, uviděla v domě zářící světla. Žádný bledý svit několika žárovek rozsvícených automatickými spínači, ale veselou jasnou záři mnoha lamp, oznamující, že na ni někdo čeká. A přes záclony v obývacím pokoji rozeznala pyramidu pestrobarevných světýlek.

Vánoční stromeček.

To bylo to poslední, co by čekala. Zůstala stát na příjezdové cestě a dívala se na třpytivé barvy, vzpomínala na Vánoce, kdy pro Victora zdobila stromek, opatrně zvedala křehké koule z hnízdeček vystlaných papírem a věšela je na větve, které jí provoněly prsty pronikavou vůní borovice. Vzpomínala na Vánoce, kdy byla malá a otec ji bral na ramena, aby mohla na vrcholek stromu připevnit stříbrnou hvězdu. Její rodiče tuto šťastnou tradici nevynechali ani jednou, ale ona ji nechala tak rychle zmizet ze svého života. Znamenalo to příliš mnoho práce, příliš mnoho nepořádku. Dotáhnout stromek dovnitř, pak zase ven, kde z něj zbylo další uschlé hnědé smetí čekající u chodníku na odvoz. Připustila, aby ji odradily ty méně příjemné stránky Vánoc. Zapomněla na radost, kterou přinášejí.

Vešla ze studené garáže do domu, kde ji obklopila vůně pečeného kuřete, česneku a rozmarýny. Jak krásný to byl pocit, když ji vítala vůně večeře, když měla někoho, kdo na ni čekal. Uslyšela z obývacího pokoje televizi, vydala se za tím zvukem a cestou po chodbě si svlékala plášť.

Victor seděl se zkříženýma nohama na podlaze vedle stromečku a snažil se rozmotat chumáč stříbra. Když ji uviděl, odevzdaně se zasmál.

„Nejde mi to o nic líp, než když jsme byli manželé.“

„Tohle jsem nečekala,“ řekla Maura a podívala se na barevné žárovičky.

„No, řekl jsem si, že je už osmnáctého prosince a ty ještě nemáš ani stromeček.“

„Neměla jsem čas ho koupit.“

„Pro Vánoce si vždycky musíš udělat čas, Mauro.“

„Je to změna. O svátcích jsi nikdy neměl čas ty.“

Vzhlédl k ní od spleti stříbrného pozlátka. „A ty jsi mi to vždycky vyčítala, že?“

Odmlčela se, její poslední poznámka ji zamrzela. Vytahovat na světlo staré stesky nebyl nejlepší způsob, jak začínat tenhle večer. Otočila se, aby si pověsila kabát do skříně. Zády k Victorovi zavolala: „Dáš si něco k pití?“

„Cokoli, co máš.“

„I když to je ženské pití?“

„Copak jsem někdy ke koktejlům přistupoval jako šovinista?“

Zasmála se a odešla do kuchyně. Z ledničky vyndala limetky a brusinkový džus. Do koktejlového šejkru odměřila dávku Triple Sec a Absolut Citron. Postavila se nad výlevku a protřepala led s alkoholem, až se kovová nádoba orosila. Znělo to, jako když se zatřese hrací kostkou v pohárku. Všechno je hazardní hra, láska ze všeho nejvíc. Když jsem hrála naposledy, prohrála jsem, pomyslela si. A o co hraju tentokrát? O šanci napravit naše vztahy? Anebo o druhou šanci nechat si zlomit srdce?

Nalila ledovou tekutinu do dvou koktejlových sklenek, a když je odnášela z kuchyně, všimla si, že odpadkový koš je plný obalů od dovezeného jídla z restaurace. Musela se usmát. Takže se neproměnil jako kouzlem v kuchaře. Dnešní večeři jim opatřil New Market Deli.

V obývacím pokoji zjistila, že Victor rezignoval na zavěšování pozlátka na stromeček a ukládá prázdné krabice od ozdob.

„Dal sis s tím velkou práci,“ řekla, když položila skleničky s koktejlem na nízký stolek. „Žárovky, osvětlení a všechno ostatní.“

„Nemohl jsem najít v garáži žádné vánoční ozdoby.“

„Nechala jsem všechno v San Francisku.“

„Nikdy sis nekoupila vlastní?“

„Nestrojím si stromeček.“

„Jsou to už tři roky, Mauro.“

Posadila se na pohovku a nevzrušeně se napila. „A kdy jsi ty naposledy vyndal tu krabici s ozdobami?“

Neřekl na to nic a dál se soustředil na ukládání prázdných krabic. Když po chvíli odpověděl, nedíval se na ni. „Ani já jsem neměl náladu něco slavit.“

Televize stále běžela, teď se ztlumeným zvukem, ale střídající se záběry na obrazovce odváděly pozornost. Victor sáhl po ovladači a vypnul ji. Potom se posadil na pohovku do bezpečné vzdálenosti, aby se Maury nedotýkal, ale dost blízko, aby všechny možnosti zůstaly otevřené.

Podíval se na skleničku s koktejlem, kterou mu přinesla. „Je to růžové,“ poznamenal překvapeným tónem.

„Cosmopolitan. Varovala jsem tě, že to je dámské pití.“

Trochu se napil. „Chutná to jako na dívčím večírku, když se holky dobře baví.“

Chvíli mlčky seděli a popíjeli, vánoční světýlka na stromku blikala. Domácká a uklidňující scéna, ale Maura se cítila všelijak, jen ne uvolněně. Nevěděla, co má od dnešního večera očekávat, a také netušila, co očekává Victor. Všechno na něm bylo znepokojivě důvěrně známé. Jeho vůně, způsob, jakým se mu světlo lampy lesklo ve vlasech. A nepatrné detaily, které na něm vždy milovala, protože vypovídaly o tom, že netrpí samolibostí.

Obnošená košile, vybledlé džínsy. Stejné staré hodinky Timex, které nosil, už když ho poznala. Nemůžu přijet do rozvojové země a tvrdit, že tam jsem, abych pomáhal, a mít na zápěstí rolexy, prohlašoval. Victor jako donkichot bojující s větrnými mlýny chudoby. Ji ten boj už dávno unavil, ale on se do něj stále pouštěl.

A proto nemohla jinak, než ho obdivovat.

Odložil skleničku s koktejlem. „Dnes jsem viděl další věci o těch jeptiškách. Ve zprávách.“

„Co říkali?“

„Policie pročesávala rybník za klášterem. Kvůli čemu?“

Pohodlně se opřela, alkohol už začal uvolňovat napětí v ramenou. „V tom rybníku našli novorozeně.“

„Té jeptišky?“

„Čekáme, až to potvrdí DNA.“

„Ale ty nepochybuješ, že to je její dítě?“

„Musí být její. Jinak bude ten případ neuvěřitelně komplikovaný.“

„Takže budete moct identifikovat otce. Když máte DNA.“

„Nejdřív potřebujeme jméno. A i když určíme otcovství, pořád tu je otázka, jestli k sexu došlo dobrovolně, anebo to bylo znásilnění. A jak se jedno či druhé dokáže bez Camillina svědectví?“

„Přesto, vypadá to jako možný motiv pro vraždu.“

„Určitě.“ Dopila koktejl a postavila sklenku na stůl. Byla to chyba pít před večeří. Alkohol a nedostatek spánku se spojily, aby otupily její myšlení. Promnula si spánky, jako by se snažila přinutit mozek, aby zůstal bdělý.

„Měl bych tě nakrmit, Mauro. Je na tobě vidět, že jsi měla těžký den.“

Nuceně se zasmála. „Znáš ten film, kde malý kluk říká: ‚Vidím mrtvé lidi.‘?“

„Šestý smysl.“

„A já je vidím pořád a už z toho začínám být unavená. Kazí mi to náladu. Vánoce jsou za dveřmi a já si ani nevzpomněla, abych koupila stromeček, protože mám pořád v hlavě pitevnu.

Pořád ji cítím z rukou. Když přijdu domů v takový den jako dnes, po dvou pitvách, nemůžu ani pomyslet na to, že si uvařím večeři. Nemůžu se ani podívat na kus masa, aniž bych si nepředstavila svalová vlákna. Nanejvýš si udělám koktejl. A když si ho potom nalévám a cítím alkohol, najednou jsem zase tam, zpátky v laboratoři. Alkohol, formalin, obojí má stejný výrazný pach.“

„Nikdy jsem neslyšel, že bys takhle mluvila o své práci.“

„Nikdy jsem se z ní necítila tak unavená.“

„Takhle nemluví nepřemožitelná doktorka Islesová.“

„Víš, že taková nejsem.“

„Ale hraješ tu úlohu dobře. Chytrá a neprůstřelná. Uvědomuješ si, jak moc jsi zastrašovala své studenty na univerzitě?

Báli se tě.“

Potřásla hlavou a zasmála se. „Královna mrtvých.“

„Cože?“

„Tak mi říkají zdejší policajti. Ne do očí. Ale doneslo se to ke mně.“

„To se mi docela líbí. Královna mrtvých.“

„Já to nenávidím.“ Zavřela oči a znovu se opřela o polštáře.

„Zní to, jako bych byla upír. Nějaký netvor.“

Neslyšela, že vstal z pohovky a postavil se za ni. Proto se polekala, když najednou ucítila jeho ruce na ramenou. Strnula, každý koneček nervů živý a nesmírně citlivý na jeho dotek.

„Uvolni se,“ zamumlal, zatímco jí svými prsty masíroval svaly. „To je jedna z věcí, které ses nikdy nenaučila.“

„Nech toho, Victore.“

„Jsi pořád ve střehu. Nechceš, aby tě někdo viděl jinou než perfektní.“

Jeho prsty jí přejížděly po ramenech a krku. Zkoumaly, pronikaly hlouběji. Zareagovala tím, že strnula ještě víc, svaly pevně napjaté jako na obranu.

„Není divu, že jsi unavená,“ pokračoval. „Pořád kolem sebe držíš ochranný štít. Neumíš se poddat tomu, když se tě někdo dotýká, a vychutnávat to.“

„Přestaň!“ Odtáhla se, prudce vstala a otočila se k němu. Stále cítila, jak ji pálí kůže na místech, kde se jí dotkl. „Co se to tu děje, Victore?“

„Snažil jsem se ti pomoct, aby ses uvolnila.“

„Jsem dost uvolněná, díky.“

„Jsi tak napjatá, že ti div neprasknou svaly.“

„A co čekáš? Nevím, co tu děláš. Nevím, co chceš.“

„Co kdybychom zase byli přátelé?“

„A můžeme být?“

„Proč ne?“

Podívala se mu do očí, i když cítila, že se červená. „Protože nám v tom brání příliš živá minulost. Příliš velká…“ Chtěla říct přitažlivost, ale včas se zarazila. Místo toho dodala: „V každém případě si nemyslím, že muž a žena mohou být jen přátelé.“

„To je smutné, že tomu věříš.“

„Je to realistické. Pracuji s muži každý den. Vím, že jsou zastrašení, a chci, aby to tak zůstalo. Chci, aby mě považovali za autoritativní osobu. Mozek a bílý plášť. Protože jakmile se na mě začnou dívat jako na ženu, nutně k tomu přistoupí sex.“

Posměšně si odfrkl. „A ten všechno zamoří.“

„Ano.“

„Je jedno, jakou autoritou jim máváš nad hlavou. Muži se na tebe budou dívat a každý uvidí atraktivní ženu. Pokud si nenavlékneš přes hlavu pytel. Tak to chodí. Sex je v místnosti vždycky. Nemůžeš před ním zamknout dveře.“

„A proto nemůžeme být jen přátelé.“ Vzala prázdné skleničky a odešla s nimi do kuchyně.

Nenásledoval ji.

Stála nad výlevkou, dívala se na skleničky, v ústech stále trpkou chuť limetky a vodky, v čerstvé paměti stále Victorovu vůni.

Ano, sex je vždy v místnosti, škodolibě vyvolává obrazy, na které se snažila zapomenout, ale nemohla. Myslela na jednu noc, kdy se vrátili domů pozdě z kina, a jakmile vešli do domu, začali ze sebe vzájemně strhávat šaty. Jak se horečně, téměř brutálně milovali hned tam na prknech podlahy, on do ní pronikal tak hluboko, že se cítila podrobená, jako děvka. A líbilo se jí to.

Vzdychla si a vnímala, jak se jí zrychluje dech, cítila, jak si její tělo dělá vlastní rozhodnutí, bouří se proti veškeré logice, která ji celé ty měsíce držela v celibátu.

Sex je v místnosti vždycky.

Domovní dveře se s bouchnutím zavřely.

Polekaně se otočila. Rychle se vrátila do obývacího pokoje, ale viděla jen blikající stromeček, Victor nikde. Zahlédla ho z okna, jak nastupuje do svého auta, potom uslyšela hluk startujícího motoru.

Vyběhla ven ze dveří a spěchala k jeho autu bez ohledu na to, že jí boty kloužou na zledovatělém chodníku.

„Victore!“

Motor najednou ztichl, světla zhasla. Victor vystoupil, podíval se na ni, jeho hlava vypadala jen jako stínová silueta nad střechou auta. Vanul silný vítr, do očí ji bodaly jehličky sněhu a oslepovaly ji.

„Proč odcházíš?“ zeptala se.

„Jdi dovnitř, Mauro. Mrzne.“

„Ale proč odcházíš?“

I v přítmí viděla mrazivý obláček u jeho úst, když si zklamaně povzdychl. „Je jasné, že mě tu nechceš.“

„Pojď zpátky. Chci, abys zůstal.“ Obešla vůz a postavila se před něj. Vítr jí pronikal tenkou halenkou.

„Jenom bychom se zase hádali. Jako vždycky.“ Znovu se chystal nastoupit do auta.

Vzala ho za bundu a přitáhla k sobě. V okamžiku, kdy se otočil a podíval se na ni, věděla, co bude dál. Ať to bylo šílené nebo ne, najednou si přála, aby se to stalo.

Nemusel ji brát do náruče. Už tam byla, schoulená v jeho teple a svými ústy hledala jeho rty. Známé chutě, známé vůně.

Jejich těla jako by byla k sobě srostlá, jako vždy. Maura se celá chvěla, jak zimou, tak vzrušením. Ovinul kolem ní paže, aby ji svým tělem chránil před větrem, a pak se spolu vraceli ke dveřím a celou cestu se líbali. Do domu vnesli prachový sníh, kousíčky stříbra, které se snesly na podlahu, když si Victor setřásl z ramen bundu.

Do ložnice už nedošli.

Hned za dveřmi mu začala neobratně rozepínat knoflíčky košile a vyprošťovat ji z kalhot. Kůže pod jejími prochladlými prsty byla na dotek rozpálená. Stáhla z něj košili, nedočkavá cítit jeho teplo na své kůži. Než se dostali do obývacího pokoje, měla rozepnutou halenku, rozevřený zip kalhot. Přivítala ho zpátky do svého těla. Do svého života.

Když ležela pod ním na podlaze, světýlka vánočního stromku se třpytila jako pestrobarevné hvězdy. Zavřela oči, ale i pak stále viděla, jak se nad ní ta světla mihotají jako barevná obloha. Jejich těla se společně zachvívala ve známém tanci, bez neobratnosti, bez nejistoty prvního milování. Znala jeho doteky, jeho pohyby, a když ji přemohla rozkoš a ona vykřikla, necítila žádné rozpaky. Tři roky odloučení byly rázem smeteny tímto jedním aktem, a když bylo po všem a zůstali ležet mezi změtí rozházených šatů, jeho objetí bylo stejně důvěrně známé jako stará přikrývka.

Když zase otevřela oči, zjistila, že ji upřeně pozoruje.

„Jsi ten nejlepší dárek, jaký jsem kdy pod vánočním stromečkem rozbalil,“ řekl.

Vzhlédla k třpytivému proužku pozlátka na větvičce nad sebou.

„Přesně tak si připadám,“ zamumlala. „Rozbalená. Odhalená.“

„Říkáš to, jako by to bylo něco špatného.“

„Záleží na tom, co bude dál.“

„A co bude dál?“

Vzdychla si. „Nevím.“

„Co chceš, aby se stalo?“

„Nechci, abys mi zase ublížil.“

„Bojíš se, že to udělám?“

Podívala se na něj. „Už jsi to jednou udělal.“

„Ublížili jsme jeden druhému, Mauro. Mnoha různými způsoby. Lidé, kteří se milují, to vždycky dělají, i když to tak nemyslí.“

„Ty jsi měl poměr. Co jsem udělala já?“

„Tohle nás nikam nedovede.“

„Chci to vědět,“ trvala na svém. „Čím jsem ti ublížila?“

Odtáhl se od ní, aby se jí nedotýkal, a zahleděl se na cosi na stropě. „Vzpomínáš na ten den, kdy jsem musel odletět do Abidžanu?“

„Vzpomínám,“ odpověděla. Ještě teď cítila tu hořkost.

„Přiznávám, byla to strašná chvíle, nechat tě samotnou, ale musel jsem odjet. Byl jsem jediný, kdo mohl vést ta jednání.

Musel jsem tam být.“

„Den po pohřbu mého otce?“ Otočila se, aby na něj viděla.

„Potřebovala jsem tě. Potřebovala jsem, abys byl se mnou doma.“

„Jedna Země mě taky potřebovala. Mohli jsme přijít o celý náklad léků. Nemohlo to počkat.“

„Vždyť jsem to uznala, ne?“

„To je přesně to slovo. Uznala jsi to. Ale věděl jsem, že zuříš.“

„Protože se to stávalo pořád. Výročí, pohřby – nic tě doma neudrželo. Vždycky jsem byla na druhém místě.“

„A to bylo jádro problému, že? Musel jsem si vybrat mezi tebou a Jednou Zemí. Nechtěl jsem volit. Nemyslel jsem si, že bych měl volit. Ne když bylo tolik v sázce.“

„Nemůžeš zachránit svět jen ty sám.“

„Můžu udělat spoustu dobrého. Kdysi jsi v to taky věřila.“

„Jenže nakonec každý vyčerpá svou energii. Celé roky se zajímáš jen o to, že umírají lidé v jiných zemích. A pak se jednoho dne probudíš a chceš se pro změnu soustředit na svůj život. Na to, že budeš mít vlastní děti. Ale ani na to jsi nikdy neměl čas.“

Když pomyslela na děti, které chtěla, ale které pravděpodobně nikdy nebude mít, stáhlo se jí hrdlo a musela se zhluboka nadechnout. Také si vzpomněla na Jane Rizzoliovou, jejíž těhotenství jí znovu bolestně připomnělo vlastní bezdětnost. „Už mě unavovalo být provdaná za světce. Chtěla jsem manžela.“

Odmlčela se, vánoční řetěz nad ní se proměnil v barevné šmouhy.

Vzal ji za ruku. „Asi to jsem já, kdo zklamal,“ zamumlal tiše.

Ztěžka polkla a barvy se zase zaostřily v blikající žárovičky na drátě. „Oba jsme zklamali.“

Ruku jí nepustil, ale pevně ji držel ve své, jako by se bál, že když ji pustí, druhou šanci dotknout se jí už nedostane.

„Můžeme si říkat, co chceme,“ pokračovala Maura po chvíli, „ale nezdá se mi, že by se mezi námi cokoli změnilo.“

„Víme, v čem jsme udělali chybu.“

„Jenže to neznamená, že ji neuděláme podruhé.“

Tiše řekl: „Nemusíme dělat nic, Mauro. Můžeme jen být spolu. Nestačí to pro tuto chvíli?“

Jen být spolu. Znělo to tak prostě. Když teď vedle něj ležela a dotýkali se jen rukama, pomyslela si: Ano, to můžu udělat.

Můžu si udržet dostatečný odstup, spát s tebou a nepřipustit, abys mi ublížil. Sex bez lásky – muži si ho užívají bez dlouhého rozmýšlení. Proč by to nemohla dělat také tak?

A možná, zašeptal krutý tichý hlásek, to tentokrát bude on, kdo odejde se zlomeným srdcem.

Kapitola 12

Jízda do Hyannisportu jim měla trvat jen dvě hodiny, na jih po dálnici 3 a potom po dálnici 6 do Cape Cod, ale Rizzoliová potřebovala dvakrát po cestě zastavit na toaletě, takže se k Sagamorskému mostu dostali až ve tři odpoledne. Jakmile jej překročili, octli se v kraji přímořských dovolených, protože silnice vedla mnoha malými městečky jako náhrdelník krásných korálků, vinoucí se podél mysu. Rizzoliová předtím navštívila Hyannisport jen během léta, kdy byly silnice ucpané auty a fronty lidí v tričkách a šortkách čekaly před obchody se zmrzlinou.

Nikdy tu nebyla za chladného zimního dne jako teď, kdy měla polovina restaurací zavřené okenice a po chodníku se pohybovalo jen pár odvážlivců s kabáty zapnutými až ke krku kvůli větru.

Frost zabočil na Oceán Street a v údivu zamumlal: „Páni.

Podívej na ty obrovské domy.“

„Chceš se nastěhovat?“ odvětila Rizzoliová.

„Možná až vydělám prvních deset milionů.“

„Řekni Alici, ať si ten první milion raději uloží ona, protože ty se svým platem to nikdy nezvládneš.“

Písemné pokyny je zavedly kolem páru žulových sloupů a po široké příjezdové cestě ke krásnému domu na pobřeží. Rizzoliová vystoupila z auta a zůstala stát, třesoucí se ve větru, aby mohla obdivovat šindele stříbřité od soli a tři věžičky obrácené k moři.

„Dovedeš si představit, že tohle všechno opustila a stala se jeptiškou?“ řekla.

„Když zavolá Bůh, nejspíš musíš jít.“

Zavrtěla hlavou. „Já? Nechala bych ho vyzvánět.“

Vyšli po schodech na verandu a Frost stiskl zvonek u dveří.

Objevila se malá černovlasá žena, která otevřela dveře jen na štěrbinu, aby na ně viděla.

„Jsme z bostonské policie,“ oznámila Rizzoliová. „Telefonovali jsme. Přijeli jsme za paní Maginnesovou.“

Žena přikývla a ustoupila, aby mohli projít. „Je v Mořském salonku. Ukážu vám cestu.“

Vydali se po nablýskaných týkových podlahách kolem stěn ověšených obrazy lodí a rozbouřených moří. Rizzoliová si představila mladou Camille, jak vyrůstá v tomto domě, běhá po naleštěné podlaze. Anebo neběhala? Směla jen tiše a vážně kráčet, když procházela kolem těchto starožitností?

Žena je zavedla do rozlehlé místnosti s okny od podlahy ke stropu, obrácenými k moři. Pohled na šedivou vodu bičovanou větrem byl tak dramatický, že okamžitě upoutal pohled Rizzoliové. Ale zatímco se dlouze dívala na vodu, uvědomovala si nakyslý pach vznášející se v místnosti. Zápach moči.

Otočila se, aby se podívala na zdroj tohoto zápachu: muže ležícího na nemocničním lůžku u okna jako vystavený živý umělecký exponát. Vedle něj seděla na židli žena s kaštanovými vlasy, která teď vstala, aby přivítala návštěvníky. Rizzoliová nenašla v její tváři nic, co by připomínalo Camille. Camillina krása byla jemná, téměř nadpozemská. Tato žena byla samý lesk a pozlátko, vlasy dokonale zastřižené jako helma, obočí vytrhané do klenutého oblouku jako křídla racka.

„Jsem Lauren Maginnesová, Camillina nevlastní matka,“ představila se žena a podala ruku Frostovi. Některé ženy ignorují zástupkyně svého pohlaví a soustředí se jen na muže v místnosti; ona byla jednou z nich a věnovala svou plnou pozornost pouze Barrymu Frostovi.

Rizzoliová se ujala slova: „Dobrý den, mluvila jsem s vámi po telefonu. Jsem detektiv Rizzoliová. A to je detektiv Frost.

Oba cítíme upřímnou lítost nad vaší ztrátou.“

Teprve nyní se Lauren uráčila přenést pozornost k ní. „Děkuji,“ řekla pouze. Pak pohlédla na tmavovlasou ženu, která je sem přivedla. „Marie, můžete říct chlapcům, aby přišli sem za námi. Je tu policie.“ Obrátila se k hostům a pokynula směrem k pohovce. „Prosím, posaďte se.“

Rizzoliová se ocitla na místě nejblíž u nemocničního lůžka.

Dívala se na mužovu ruku zkroucenou jako pařát, na jeho tvář s nehybnou jednou polovinou a vzpomněla si na poslední měsíce života svého dědečka. Ležel na posteli v pečovatelském domově, oči ostražité a zlostné, uvězněn v těle, jež ho neposlouchalo. Stejnou ostražitost teď viděla v očích tohoto muže.

Díval se přímo na ni, na neznámou návštěvnici, a ona v jeho pohledu rozeznala zoufalství a ponížení. Bezmocnost muže, který ztratil svou důstojnost. Bylo mu sotva něco přes padesát, přesto ho tělo už zradilo. Na bradě se mu zaleskla slina a stekla na polštář. Poblíž na stolku bylo připravené veškeré vybavení potřebné pro jeho pohodlí: plechovky s vysokoenergetickou výživou. Gumové rukavice a papírové ručníky. Balíček plenek pro dospělé. Celý život omezený na stolní desku s hygienickými výrobky.

„Ošetřovatelka na odpolední směnu se trochu opozdila, takže doufám, že vám nebude vadit, když zůstaneme sedět tady a já přitom dohlédnu na Randalla,“ vysvětlila Lauren. „Přestěhovali jsme ho do téhle místnosti, protože vždycky miloval moře. Teď se na něj může stále dívat.“ Vzala papírový kapesníček a jemně mu setřela slinu z úst. „No tak, no tak. Už je to.“

Otočila se a podívala se na oba detektivy. „Chápete, proč jsem nechtěla dojíždět autem až do Bostonu. Nerada ho nechávám příliš dlouho s ošetřovatelkami. Znervózňuje ho to. Nemůže mluvit, ale vím, že se mu stýská, když jsem pryč.“

Lauren se posadila do křesla a zaměřila se na Frosta. „Už jste pokročili s vyšetřováním?“

Znovu odpověděla Rizzoliová, odhodlaná udržet pozornost té ženy a podrážděná, že si jí stále nevšímá.

„Sledujeme pár nových stop,“ poznamenala.

„Ale nejeli jste až do Hyannisu, jen abyste mi to řekli.“

„Ne. Přišli jsme si promluvit o několika věcech, o nichž bude jistě příjemnější jednat osobně.“

„A chcete si nás prohlédnout, předpokládám.“

„Chtěli jsme poznat prostředí, kde Camille žila. Její rodinu.“

„Inu, tady nás máte.“ Lauren široce mávla rukou. „Tohle je dům, kde vyrůstala. Je těžké si to představit, že? Proč tohle všechno opustila kvůli klášteru. Randall jí dal všechno, co si dívka může přát. Nové BMW k narozeninám. Vlastního poníka.

Skříň plnou šatů, které ani nenosila. Místo toho se rozhodla chodit v černém po zbytek života. Zvolila si…“ Lauren potřásla hlavou. „Stále to nechápeme.“

„Oba jste byli z jejího rozhodnutí nešťastní?“

„Ach, já jsem se s tím dokázala smířit. Koneckonců to byl její život. Ale Randall se s tím nikdy nevyrovnal. Pořád doufal, že si to rozmyslí. Že ji znudí to, co jeptišky celý den dělají, a vrátí se nakonec domů.“ Podívala se na svého manžela, tiše ležícího na lůžku. „Myslím, že proto ho ranila mrtvice. Camille byla jeho jediné dítě a nemohl uvěřit, že ho opustila.“

„Co Camillina vlastní matka, paní Maginnesová? Řekla jste mi v telefonu, že zemřela.“

„Camille bylo teprve osm, když se to stalo.“

„A co se stalo?“

„Tedy, označili to jako náhodné předávkování léky, ale dochází k tomu opravdu náhodou? Randall byl vdovcem už několik let, když jsem ho poznala. Asi byste nás mohli označit za obnovenou rodinu. Mám dva syny z prvního manželství a Randall měl Camille.“

„Jak dlouho jste s Randallem manželé?“

„Bude to sedm let.“ Podívala se na manžela a dodala rezignovaným tónem: „V dobrém i zlém.“

„Byly jste si s vaší nevlastní dcerou blízké? Svěřovala se vám?“

„Camille?“ Lauren zavrtěla hlavou. „Musím být naprosto upřímná. Nikdy jsme se doopravdy nesblížily, jestli se ptáte na tohle. Bylo jí už třináct, když jsem Randalla poznala, a víte, jaké jsou děti v tom věku. Nechtějí mít s dospělými nic společného.

Není to tak, že by ve mně viděla zlou macechu. Jen jsme prostě nenavázaly kontakt, abych to tak vyjádřila. Snažila jsem se o to, opravdu, ale byla vždycky tak…“ Lauren se najednou zarazila, jako by se bála, že vysloví něco, co by neměla.

„Jaké slovo hledáte, paní Maginnesová?“

Lauren chvíli přemýšlela. „Divná,“ řekla konečně. „Camille byla divná.“ Podívala se na svého manžela, který na ni nehybně hleděl, a rychle dodala: „Promiň, Randalle. Vím, že je hrozné takhle mluvit, ale jsou to policisté. Chtějí slyšet pravdu.“

„Co myslíte tím divná?“ zeptal se Frost.

„Znáte to, když přijdete na večírek a najdete někdy někoho, kdo celou dobu stojí sám?“ odpověděla Lauren. „Někoho, kdo se vám nedívá do očí? Vždycky byla někde sama v koutě nebo se schovávala ve svém pokoji. A nikdy nás nenapadlo, co tam vlastně dělá. Modlila se! Klečela a modlila se. Četla knihy, které dostala od jedné z katolických dívek ve škole. Nejsme ani katolíci, jsme presbyteriáni. Ale ona se stále zamykala v pokoji. Bičovala se opaskem, věřili byste tomu? Aby se očistila.

Odkud měla takové nápady?“

Venku hnal vítr do oken spršku slané vody. Randall Maginnes tiše zasténal. Rizzoliová si všimla, že se teď dívá přímo na ni.

Opětovala mu pohled a přitom se v duchu ptala, do jaké míry chápe jejich rozhovor. Pokud chápal všechno, bylo by to mnohem větší prokletí, pomyslela si. Muselo být strašné vědět, co se všechno kolem vás děje. Vědět, že vaše dcera, vaše jediné vlastní dítě, je mrtvá. Vědět, že péče o vás je pro vaši ženu břemenem.

Vědět, že ten strašný zápach, který musíte dýchat, je váš vlastní.

Uslyšela kroky, a když se otočila, viděla do místnosti vcházet dva mladíky. Očividně to byli Laurenini synové, se stejnými nazrzlými hnědými vlasy, stejnými hezkými rysy vtištěnými ve tvářích. Oba byli neformálně oblečení v džínsech a svetru s rolákem, oběma se dařilo, tak jako jejich matce, vyzařovat elegantní sebedůvěru. Čistokrevné plemeno, pomyslela si Rizzoliová.

Potřásla si s nimi rukou. Pevně, aby uplatnila svou autoritu.

„Detektiv Rizzoliová,“ představila se.

„Moji synové, Blake a Justin,“ řekla Lauren. „Jsou doma ze střední školy na prázdninách.“

Moji synové. Neřekla naši synové. V této rodině obnova tak úplně nesetřela hranice lásky. I po sedmi letech manželství byli synové stále její a Randallova dcera byla jeho.

„To jsou naši dva budoucí právníci v rodině,“ pokračovala Lauren. „Při všech hádkách, které vedou při jídle u stolu, budou mít v soudní síni spoustu praxe.“

„Diskuse, mami,“ opravil ji Blake. „Říkáme tomu diskuse.“

„Někdy ani nepoznám ten rozdíl.“

Chlapci se posadili s nedbalým půvabem sportovců a podívali se na Rizzoliovou, jako by čekali, až začne zábava.

„Jste na střední, ano?“ zeptala se. „Kam, chlapci, chodíte?“

„Já jsem na Amherstu,“ odpověděl Blake. „A Justin na Bowdoinu.“

Z obou míst se snadno dalo dojet do Bostonu.

„A chcete být právníci? Oba?“

„Už jsem podal přihlášku na práva,“ přisvědčil Blake. „Uvažuju o specializaci na právo v zábavním průmyslu. Možná budu pracovat v Kalifornii. Jako vedlejší obor dělám filmovou vědu, takže myslím, že pro to budu mít dost dobré základy.“

„Jo, a taky se chce ukazovat s krásnými herečkami,“ dopověděl Justin. Za tuto poznámku ho bratr žertem dloubl do žeber. „Je to pravda!“

Rizzoliovou překvapilo, že se mohou mezi sebou tak bezstarostně škádlit, zatímco jejich nevlastní sestra, teprve nedávno zesnulá, leží v márnici.

Zeptala se: „Kdy jste naposled viděli svou sestru?“

Blake a Justin se po sobě podívali. Odpověděli téměř jednohlasně: „Na babiččině pohřbu.“

„To bylo v březnu?“ obrátila se k Lauren. „Když Camille přijela domů na návštěvu?“

Lauren přikývla. „Museli jsme oficiálně požádat církev, aby jí povolila odjet domů na obřad. Jako když žádáte o podmínečné propuštění vězně. Ani jsem nemohla uvěřit, že ji pak nepustili domů v dubnu, když měl Randall mrtvici. Její vlastní otec! A ona se s tím rozhodnutím klidně smířila. Prostě dělala, co jí řekli. Bůhví, co se v těch klášterech děje, že se je tolik bojí pustit ven. Jaká nejrůznější týrání tam skrývají. Ale proto se jí tam zřejmě líbilo.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože právě po tomhle toužila. Trest. Bolest.“

„Camille?“

„Řekla jsem vám, detektive, že byla divná. Když jí bylo šestnáct, zula si boty a chodila bosa. V lednu. Venku bylo deset pod nulou! Služka ji našla, jak stojí ve sněhu. Samozřejmě, všichni sousedé se o tom brzy dozvěděli. Museli jsme ji odvézt s omrzlinami do nemocnice. Doktorovi řekla, že to udělala, protože svatí trpěli a ona chtěla také cítit bolest. Myslela si, že ji to přivede blíž k Bohu.“ Lauren potřásla hlavou. „Co můžete s takovou dívkou dělat?“

Milovat ji, pomyslela si Rizzoliová. Snažit se jí porozumět.

„Navrhovala jsem, aby navštívila psychiatra, ale Randall o tom nechtěl ani slyšet. Nikdy, nikdy nepřipustil, že jeho vlastní dcera je…“ Lauren se odmlčela.

„Jen to řekni, mami,“ ozval se Blake. „Byla blázen. Všichni jsme si to mysleli.“

Camillin otec ze sebe vydal slabé zasténání.

Lauren vstala a utřela mu další pramínek slin z úst. „Kde je vlastně ošetřovatelka? Měla přijít ve tři.“

„Když Camille přijela v březnu domů, jak dlouho se zdržela?“ zeptal se Frost.

Lauren se na něj podívala, myšlenkami někde jinde. „Asi týden. Mohla zůstat déle, ale raději se vrátila do kláštera dřív.“

„Proč?“

„Asi nebyla ráda mezi všemi těmi lidmi. Na pohřeb přijela spousta mých příbuzných z Newportu.“

„Ano, říkala jste, že byla samotářská.“

„To je ještě slabé slovo.“

Rizzoliová se zeptala: „Měla hodně přátel, paní Maginnesová?“

„Pokud ano, nikdy žádného z nich nepřivedla domů, aby nás seznámila.“

„Co ve škole?“ Rizzoliová se podívala na oba chlapce, kteří si vzájemně vyměnili pohledy.

Pak řekl Justin se zbytečnou pohrdlivostí: „Jen obyčejné puberťačky.“

„Myslela jsem chlapce.“

Lauren se zděšeně zasmála. „Chlapci? Když snila jen o tom, že se stane nevěstou Kristovou?“

„Byla to přitažlivá mladá žena,“ namítla Rizzoliová. „Možná jste si to neuvědomovali, ale jsem si jistá, že někteří chlapci si toho všimli. Chlapci, kteří se o ni zajímali.“ Pohlédla na Laureniny syny.

„Nikdo s ní nechtěl chodit,“ prohlásil Justin. „Vysmáli by se mu.“

„A když v březnu přijela domů? Strávila nějaký čas s někým z přátel? Zdálo se, že se nějaký muž o ni zvlášť zajímá?“

„Proč se pořád ptáte na nějaké přátele?“ podivila se Lauren.

Rizzoliovou nenapadlo, jak by se mohla vyhnout odhalení pravdy. „Je mi líto, že vám to musím sdělit. Ale krátce předtím, než byla Camille zavražděna, porodila dítě. Dítě, které brzy nato zemřelo.“ Znovu se podívala na oba bratry.

Zírali na ni se stejným ohromeným výrazem.

Na okamžik byl jediným zvukem v místnosti vítr bičující moře a otřásající okny.

Po chvíli promluvila Lauren. „Nečtete noviny? O všech těch hrozných věcech, co dělají kněží? Poslední dva roky byla v klášteře! Byla pod jejich dohledem, v jejich pravomoci. Měli byste si pohovořit s nimi.“

„Už jsme vyslýchali jediného kněze, který měl přístup do kláštera. Dobrovolně nám poskytl vzorek DNA. Čekáme na výsledky testů.“

„Takže ještě ani nevíte, jestli je otcem. Proč nás těmi otázkami obtěžujete?“

„Dítě bylo zřejmě počato někdy v březnu, paní Maginnesová. V měsíci, kdy přijela domů na pohřeb.“

„A myslíte, že se to stalo tady?“

„Měli jste v domě plno hostů.“

„Co po mně chcete? Abych zavolala každému muži, který nás náhodou v tom týdnu navštívil? A mimochodem, nespal jste s mou nevlastní dcerou?“

„Máme DNA dítěte. S vaší pomocí bychom mohli identifikovat otce.“

Lauren prudce vstala. „Uvítala bych, kdybyste teď odešli.“

„Vaše nevlastní dcera je mrtvá. Nechcete, abychom našli jejího vraha?“

„Hledáte na špatném místě.“ Lauren přešla ke dveřím a zavolala: „Marie! Můžete tyto policisty vyprovodit?“

„DNA by nám dala odpověď, paní Maginnesová. Jen pár stěrů a mohli bychom vyloučit všechna podezření.“

Lauren se otočila a upřeně jí pohlédla do očí. „Tak začněte s kněžími. A mou rodinu nechte na pokoji.“

* * *

Rizzoliová nasedla do auta a zabouchla dveře. Zatímco Frost zahříval motor, dívala se na dům a připomněla si, jaký dojem na ni udělal, když ho poprvé spatřila.

Než se setkala s lidmi uvnitř.

„Teď vím, proč Camille odešla z domova,“ řekla. „Představ si, jaké to bylo, vyrůstat v tom domě. S takovými bratry. S takovou nevlastní matkou.“

„Zdálo se, že je mnohem víc rozrušily naše otázky než smrt té dívky.“

Když projížděli kolem žulových sloupů, Rizzoliová se naposledy ohlédla na dům. Představila si mladou dívku neslyšně procházející těmi obrovskými místnostmi jako přízrak. Dívku, jíž se nevlastní bratři vysmívali a nevlastní matka ji ignorovala. Dívku, jejímž nadějím a snům se smáli ti, kteří ji měli milovat. Každý den v tom domě přinášel její duši další trestající ránu, bolestivější než bodnutí omrzlin, když kráčela bosa ve sněhu. Chtěla jsi být blíž Bohu, poznat bezpodmínečné teplo jeho lásky. Proto se ti posmívali, litovali tě, anebo ti říkali, že jsi kandidát na pohovku u psychiatra.

Žádný div, že zdi kláštera vypadaly tak vlídně.

Rizzoliová si povzdychla, zase se otočila a pohlédla na silnici, která se táhla před nimi. „Jedeme domů,“ řekla.

„S tou diagnózou si nevím rady,“ prohlásila Maura.

Rozložila řadu digitálních fotografií na stůl v konferenční místnosti. Její kolegové při pohledu na ty snímky nehnuli ani brvou, protože všichni už v pitevně viděli mnohem horší výjevy než záběry kůže ohlodané od krys a se zanícenými vředy. Zdálo se, že se mnohem víc soustředí na krabičku čerstvých borůvkových koláčků, které Louise ráno přinesla na poradu k případu, a doktoři toto pohoštění vděčně přijali, zatímco se dívali na fotografie, z nichž se zvedal žaludek. Kdo pracuje s mrtvými, brzy se naučí ignorovat výjevy a pachy svého povolání tak, aby mu nekazily chuť k jídlu, a mezi patology, kteří teď seděli kolem stolu, byl i Abe Bristol, proslulý tím, že miloval paštiku z husích jater a tuto rozkoš mu nijak nezkalil fakt, že během dne pitval lidská játra. Soudě podle jeho objemného břicha, nemohlo mu zkazit chuť vůbec nic a teď s chutí žvýkal třetí koláček, právě když Maura položila na stůl poslední fotografii.

„To je vaše neznámá?“ zeptal se doktor Costas.

Maura přikývla. „Žena, přibližně třicet až pětačtyřicet let, se střelným poraněním v hrudi. Byla nalezena asi šestatřicet hodin po smrti v opuštěné budově. Měla postmortální excizi obličeje a amputované ruce a chodidla.“

„Moment. Něco se vám tu nezdá, že?“

„Matou mě ty kožní léze,“ odpověděla Maura a ukázala na rozložené fotografie. „Hlodavci kůži hodně poškodili, ale zbývá ještě dost nedotčených míst, abychom viděli jejich celkový vzhled.“

Doktor Costas vzal jednu z fotografií. „Nejsem žádný odborník,“ prohlásil vážně, „ale označil bych to za klasický případ červené vyrážky.“

Všichni se zasmáli. Lékaři, zmateni kožními lézemi, se často uchylují k tomu, že prostě popíší vzhled kůže, aniž by znali příčinu onemocnění. Vyrážku může způsobit cokoli od virové infekce po autoimunní nemoc a jen málo kožních lézí je tak specifických, aby bylo možné okamžitě určit diagnózu.

Doktor Bristol přestal žvýkat na tak dlouho, aby mohl ukázat na jednu z fotografií a říci: „Tady jsou vidět nějaké ulcerace.“

„Ano, některé z těch nodulů mají mělkou ulceraci s tvorbou krusty. A pár jich má stříbřité šupinky, jaké vidíte u lupénky.“

„Co bakteriální kultury?“

„Nic neobvyklého se netvoří. Jen Staphylococcus epidermidis.“

Tento stafylokok je běžnou kožní bakterií a Bristol jen pokrčil rameny. „Kontaminant.“

„Co biopsie kůže?“ zeptal se Costas.

„Včera jsem sklíčka prohlížela,“ odpověděla Maura. „Jsou tam akutní zánětlivé změny. Edém, infiltrace granulocyty. Nějaké hluboké mikroabscesy. Zánětlivé změny jsou taky patrné na cévách.“

„A žádná bakterie vám tam neroste?“

„Gramovo barvení a barvení Fite Faraco jsou pro bakterie negativní. Tohle jsou sterilní abscesy.“

„Příčinu smrti už znáte, ne?“ poznamenal Bristol, na jehož černé bradce se zachytily drobty z koláčků. „Opravdu záleží na tom, co je to za noduly?“

„Nesnáším pomyšlení, že mi tu něco zjevného uniká. Nemáme žádnou identifikaci oběti. Nic o ní nevíme, jen příčinu smrti a to, že měla tyto léze.“

„Jaká je tedy vaše diagnóza?“

Maura se podívala na ošklivé hrboly jako pohoří tvořené karbunkly na kůži oběti. „Erythema nodosum,“ odpověděla.

„Příčina?“

Pokrčila rameny. „Idiopatická.“ Což zcela prostě znamenalo příčina neznámá.

Costas se zasmál. „To je velmi pohodlná diagnóza.“

„Nevím, jak jinak to nazvat.“

„My také ne,“ přiznal Bristol. „Erythema nodosum je pro mě v pořádku.“

Zpátky u svého psacího stolu si Maura znovu pročetla přepsanou pitevní zprávu Krysí dámy, kterou předtím nadiktovala, a když ji podepisovala, cítila se nespokojená. Znala přibližnou dobu a příčinu smrti oběti. Věděla, že ta žena byla velmi pravděpodobně chudá a že bezpochyby trpěla svým znetvořením.

Podívala se na krabici s mikroskopickými sklíčky s biopsiemi, označenou „neznámá“ a číslem případu. Vzala jedno a vložila ho do mikroskopu. V okuláru zaostřila na růžové a purpurové skvrny. Byla to kůže obarvená hematoxylinem a eosinem. Uviděla tmavé tečky buněk akutního zánětu, vláknitý kruh cévy infiltrovaný bílými krvinkami, známku, že se tělo bránilo a posílalo své vojsko imunitních buněk do boje proti… Čemu?

Kde byl nepřítel?

Opřela se na židli a zamyslela se nad tím, co viděla při pitvě. Žena bez rukou a obličeje, zmrzačená vrahem, který ničil život stejně jako totožnost.

Ale proč nohy? Proč odnesl nohy?

Je to vrah, který zřejmě jedná s chladnou logikou, ne s pomatenou zvráceností. Střílí, aby zabil, proto používá účinný smrtonosný náboj. Svlékne oběť, ale nezneužije ji sexuálně.

Amputuje ruce a nohy a stáhne jí tvář. Pak nechá mrtvolu na místě, kde jí kůži brzy ohlodají mrchožrouti.

Maura se v myšlenkách stále musela vracet k těm nohám.

Odstranění nebylo logické.

Vzala obálku s rentgeny a snímky kotníků vložila do světelného panelu. Znovu ji šokovalo brutální zakončení uťaté nohy, ale nic nového neviděla, žádná vodítka, jež by vysvětlila vrahův motiv pro amputaci.

Sundala je a nahradila je snímky lebky z předního a bočního pohledu. Dlouho si prohlížela obličejové kosti Krysí dámy, snažila se představit si, jak vypadala její tvář, a přitom si v duchu říkala: Nebylo ti víc než pětačtyřicet a už jsi přišla o všechny horní zuby. Máš čelist staré ženy, kosti tváře ti zevnitř hnily, nos se propadal do rozšiřujícího se kráteru. A po celém trupu a končetinách se ti šířily ohavné vředy. Pouhý pohled do zrcadla musel bolet. Natož když jsi vyšla ven, před zraky veřejnosti…

Maura se upřeně dívala na kosti, zářící na světelném panelu.

A pomyslela si: Už vím, proč vrah odnesl nohy.

Do Vánoc zbývaly dva dny, a když Maura přišla do areálu Harvardu, našla ho téměř opuštěný, nádvoří celé pod sněhem, jen tu a tam narušovala bílou plochu řádka stop. Šla po chodníku, v ruce kufřík a velkou obálku s rentgeny, a ve vzduchu cítila kovovou vůni blížící se vánice. Na holých stromech viselo pár třepotajících se suchých listů. Někomu by tato scéna připadala jako ze sváteční pohlednice s nápisem Veselé Vánoce, ale Maura viděla jen jednotvárné šedé odstíny zimy, období, které pro ni bylo únavné.

Než se dostala do harvardského Peabodyho archeologického muzea, ponožky jí nasákly ledovou vodou a okraje nohavic měla promočené. Setřásla sníh a vstoupila do budovy dýchající historií. Dřevěné schody jí vrzaly pod nohama, když scházela dolů do suterénu.

První, čeho si po vstupu do tmavé kanceláře doktorky Julie Cawleyové všimla, byly lidské lebky – nejméně tucet jich stál v řadě na policích. Osamělé okno, umístěné vysoko ve zdi, bylo napůl zaváté sněhem a světlo, jemuž se podařilo proniknout dovnitř, dopadalo přímo na hlavu doktorky Cawleyové. Byla to hezká žena s vyčesanými šedivými vlasy, které v zimním světle vypadaly jako z cínu.

Potřásly si rukou, v podivně mužském pozdravu mezi dvěma ženami.

„Díky, že jste mě přijala,“ řekla Maura.

„Velmi se těším na to, co jste mi přišla ukázat.“ Doktorka Cawleyová rozsvítila lampu. V jejím nažloutlém světle vypadala místnost najednou tepleji. Útulněji. „Ráda pracuji ve tmě,“ řekla a ukázala na záři laptopu na psacím stole. „Lépe se tak soustředím. Ale pro tyhle oči středního věku to je těžké.“

Maura otevřela aktovku a vytáhla složku s digitálními fotografiemi. „To jsou snímky té mrtvé. Obávám se, že to není příliš příjemný pohled.“

Doktorka Cawleyová otevřela složku a poněkud zaraženě se zadívala na fotografii zmrzačeného obličeje Krysí dámy. „Už je to nějakou dobu, co jsem byla přítomna pitvě. Rozhodně mě to nikdy netěšilo.“ Posadila se k psacímu stolu a zhluboka se nadechla. „Kosti vypadají mnohem čistší. Jaksi méně osobní.

Pohled na maso zvedá člověku žaludek.“

„Přinesla jsem taky její rentgeny, jestli se raději chcete napřed podívat na ně.“

„Ne, musím vidět tyhle. Musím vidět kůži.“ Pomalu otočila další fotografii. Strnula a v hrůze na ni hleděla. „Panebože,“ zašeptala. „Co se stalo s rukama?“

„Odstranil je.“

Cawleyová na ni vrhla zmatený pohled. „Kdo?“

„Předpokládáme, že vrah. Obě ruce byly amputované. Stejně jako část nohou.“

„Obličej, ruce, nohy – to je to první, na co bych se podívala, abych mohla stanovit tuhle diagnózu.“

„A to by mohl být důvod, proč je odstranil. Ale jsou tu další fotografie, které by vám mohly pomoct. Kožní léze.“

Cawleyová přešla k dalšímu souboru fotografií. „Ano,“ zamumlala, když je zběžně procházela. „To by rozhodně mohl být…“

Maura zabloudila pohledem k řadě lebek na polici a přitom se v duchu ptala, jak může Cawleyová pracovat v kanceláři, kde na ni civí samé prázdné oční důlky. Vybavila si vlastní kancelář, se spoustou rostlin v kořenáčích a s obrázky květin – nic na stěnách jí nesmělo připomínat smrt.

Ale ona se záměrně obklopila připomínkami vlastní smrtelnosti. Jako profesorka dějin lékařství byla doktorkou a zároveň historičkou; žena, která dovedla vyčíst celoživotní strádání vyryté do kostí mrtvých. Dovedla se dívat na lebky na polici a v každé viděla osobní historii bolesti. Stará fraktura nebo poškozený zub moudrosti, čelistní kost zasažená nádorem. Kosti vyprávějí svůj příběh ještě dávno poté, co se tělo vytratilo.

A soudě podle mnoha fotografií pořízených na archeologických nalezištích po celém světě, sbírala ty příběhy po desetiletí.

Cawleyová vzhlédla od fotografie jedné z kožních lézí. „Některé z nich se opravdu podobají lupénce. Chápu, proč to byla jedna ze zvažovaných diagnóz. Mohly by to také být leukemické infiltráty. Ale mluvíme tu o velkém mistru maskování. Může vypadat jako mnoho jiných věcí. Předpokládám, že jste udělala biopsie kůže?“

„Ano, včetně barvení pro acidorezistentní bakterie.“

„A výsledek?“

„Žádné jsem neviděla.“

Cawleyová pokrčila rameny. „Možná prodělala léčbu. V tom případě nebudou žádné bakterie v biopsii přítomné.“

„Proto jsem přišla za vámi. Bez aktivní nemoci, bez bakterií, které by bylo možné identifikovat, nevím, jak tuto diagnózu stanovit.“

„Podívejme se na rentgeny.“

Maura jí podala velkou obálku se snímky a doktorka Cawleyová je odnesla k prohlížecímu panelu připevněnému na stěně.

V kanceláři přeplněné artefakty minulosti – lebkami, starými knihami a fotografiemi nahromaděnými za několik desítek let působil světelný panel jako stroze moderní zařízení. Cawleyová se probírala rentgeny a nakonec jeden zasunula pod úchytky.

Byl to snímek lebky z čelního pohledu. Pod poškozenými měkkými tkáněmi zůstaly kostní struktury tváře nedotčeny a na černém pozadí svítily jako umrlčí hlava. Chvíli snímek studovala, pak ho sundala a místo něj připevnila jiný, pořízený z boku.

„Aha. Tady to máme,“ zamumlala.

„Co?“

„Vidíte tady? Kde by měla být spina nasalis anterior?“

Cawleyová přejela prstem po místě, kde měl končit hřbet nosu. „To je pokročilá atrofie kosti. Vlastně spina nasalis téměř úplně zmizela.“ Přešla k polici s lebkami a jednu sundala.

„Podívejte, ukážu vám jeden příklad. Tahle lebka byla exhumována ze středověkého hrobu v Dánsku. Byla pohřbena na opuštěném místě, daleko od hřbitova.

Vidíte tady, kde zánětlivé změny zničily tolik kostní tkáně, zbyla místo nosu jen zející díra. Kdybychom vařením odstranili měkké tkáně u vaší oběti, tady –,“ ukázala na rentgenový snímek, „– její lebka by vypadala velmi podobně.“

„Takže nejde o posmrtné poškození? Nemohl se výběžek kosti odlomit, když vrah stahoval kůži obličeje?“

„To by nezpůsobilo vážné změny, které vidím na rentgenu.

A je tu ještě něco.“ Doktorka Cawleyová odložila lebku a ukázala na snímek. „Atrofie a ustupování horní čelisti. Je to tak vážné, že se uvolnily horní přední zuby a vypadly.“

„Domnívala jsem se, že to zavinila špatná péče o chrup.“

„To k tomu mohlo přispět. Ale tohle je něco jiného. Je to mnohem víc než jen pokročilé onemocnění dásní.“ Podívala se na Mauru. „Udělala jste další rentgenové projekce, jak jsem doporučovala?“

„Jsou v obálce. Pořídili jsme poloaxiální projekci podle Waterse a taky řadu periapikálních snímků, abychom zachytili důležité body horní čelisti.“

Cawleyová sáhla pro obálku a vytáhla z ní další rentgeny.

Připevnila na panel periapikální snímek spodní strany nosní dutiny. Chvíli neříkala nic, jen upírala pohled na bílou zářivou kost.

„Takový případ jsem neviděla už celé roky,“ zamumlala s úžasem.

„Takže ty rentgeny ukazují na diagnózu?“

Doktorka Cawleyová se zřejmě násilím probrala z transu.

Otočila se a vzala lebku ze stolu. „Tady,“ ukázala, když lebku obrátila, aby bylo vidět klenbu tvrdého patra. „Vidíte dolíčkování a atrofii alveolárního výběžku maxily? Zánět zničil kost.

Dásně ustoupily natolik, že přední zuby vypadaly. Ale atrofie se nezastavila. Zánět dál nahlodával kost a zničil nejen patro, ale také nosní skořepy. Tvář byla doslova rozežíraná zevnitř, až se tvrdé patro proděravělo a zbortilo.“

„Nakolik by ta žena byla znetvořená?“

Cawleyová se otočila a podívala se na rentgenový snímek Krysí dámy. „Ve středověku by vzbuzovala děs a hrůzu.“

„Tohle vám tedy stačí, abyste stanovila diagnózu?“

Doktorka Cawleyová přikývla. „Ta žena měla téměř jistě Hansenovu nemoc.“

Kapitola 13

Toto jméno znělo těm, kdo neznali jeho význam, dost nevinně. Ale ta nemoc měla ještě další jména rozeznívající prastarou ozvěnu hrůzy: malomocenství, lepra. Vyvolávala středověké obrazy zahalených nedotknutelných, kteří skrývali tvář, zubožených vyděděnců prosících o almužnu. Zvonků malomocných, jejichž cinkání varovalo neopatrné, že se blíží zrůda.

Tyto zrůdy byly jen oběti mikroskopického útočníka: Mycobacterium leprae, pomalu rostoucí bacil, který se množí, pokrývá kůži ošklivými vředy a způsobuje znetvoření. Ničí nervy rukou a nohou, takže oběť necítí bolest, nevyvaruje se poranění a vystavuje své končetiny popálení, úrazu a infekci. S postupem let zmrzačení pokračuje. Vředy přibývají, můstek nosu se propadá. Prsty na rukou a nohou se po opakovaných poraněních ztrácejí. A když trpící konečně zemře, není pochován na hřbitově, ale je vykázán daleko za jeho zdi.

Lidé se malomocných stranili i po smrti.

„Vidět pacienta v tak pokročilém stadiu je ve Spojených státech téměř neslýchané,“ prohlásila doktorka Cawleyová. „Moderní zdravotní péče by tu nemoc zastavila dávno předtím, než by způsobila takové znetvoření. Pomocí trojice léků se dají vyléčit i ty nejhorší případy lepromatózní lepry.“

„Domnívám se, že ta žena byla léčena,“ řekla Maura. „Protože v kožních biopsiích jsem neviděla žádné aktivní bacily.“

„Ano, ale léčba pro ni zjevně přišla pozdě. Podívejte se na ty deformace. Ztráta zubů a zborcení obličejových kostí. Byla infikována dost dlouho – patrně desítky let – než se jí dostalo nějaké péče.“

„V téhle zemi by měl i ten nejchudší pacient možnost se léčit.“

„To lze rozhodně předpokládat. Protože Hansenova nemoc je věcí veřejného zdravotnictví.“

„Pak je tu možnost, že byla imigrantka.“

Cawleyová přikývla. „Lepru stále najdete u některých venkovských populací v celém světě. Většina případů se vyskytuje jen v pěti zemích.“

„Kterých?“

„Brazílie a Bangladéš. Indonésie a Barma. A samozřejmě Indie.“

Doktorka Cawleyová vrátila lebku na polici, pak odnesla snímky na svůj stůl a uspořádala je. Ale Maura pohyby druhé ženy téměř nevnímala. Upřeně hleděla na rentgen Krysí dámy a myslela na jinou oběť, na jiné místo smrti. Na krev prolitou ve stínu krucifixu.

Indie, pomyslela si. Sestra Ursula pracovala v Indii.

Když Maura to odpoledne prošla bránou, opatství Graystones vypadalo ještě studenější a opuštěnější než předtím. Přes nádvoří ji doprovázela stařičká sestra Isabel, jíž zpod lemu černého hábitu nepatřičně vykukovaly moderní zimní boty značky L. L. Bean. Když však vane krutý vítr, i jeptišky spoléhají na pohodlí goretexu.

Sestra Isabel zavedla Mauru do prázdné kanceláře abatyše a pak zmizela v tmavé chodbě, kde za ní pomalu slábla ozvěna kroků.

Maura sáhla na nejbližší litinový radiátor, byl studený. Nechala si tedy na sobě kabát.

Uplynulo tolik času, že si začínala myslet, že na ni stará sestra Isabel zapomněla, ještě než se pomalu, krok za krokem, odbelhala přes celou chodbu. Maura poslouchala skřípání budovy, poryvy větru otřásající okny a představovala si, jaké to je strávit celý život pod touto střechou. Roky mlčenlivosti a modliteb, neměnné rituály. Možná je v tom útěcha. Úleva každé ráno vědět, jak bude den pokračovat. Žádná překvapení, žádný zmatek. Vstanete z postele a sáhnete po stejném oblečení, pokleknete ke stejným modlitbám, jdete stejnými tmavými chodbami na snídani. Za zdmi se střídavě zkracují a prodlužují dámské sukně, auta dostávají nové tvary a barvy a na stříbrném plátně se objevuje měnící se galaxie filmových hvězd a zase z něho zmizí. Ale v těchto zdech rituály pokračují beze změny, i když vaše tělo ztrácí sílu, ruce se začínají třást a svět je pro váš slábnoucí sluch stále tišší.

Útěcha, pomyslela si Maura. Spokojenost. Ano, to byly důvody, proč se uzavřít před světem, důvody, jimž rozuměla.

Ani neslyšela, že Mary Clement přichází, a polekala se, když si všimla, že stojí ve dveřích a pozoruje ji.

„Ctihodná matko.“

„Domnívám se, že máte další otázky.“

„O sestře Ursule.“

Mary Clement lehce a neslyšně přešla místností a posadila se za svůj psací stůl. V takový mrazivě studený den nebyla ani ona imunní vůči zimnímu chladu; pod závojem měla šedý vlněný svetr s vyšitým vzorem bílých koček. Složila ruce na desce stolu a upřela na Mauru tvrdý pohled. Nebyla to ta přátelská tvář, která ji přivítala první ráno.

„Děláte, co můžete, abyste narušili náš život. Abyste zničili památku sestry Camille. A teď chcete stejný proces opakovat se sestrou Ursulou?“

„Sestra Ursula by si přála, abychom našli toho, kdo ji napadl.“

„A jaká strašlivá tajemství podle vás skrývá ona? Jaké hříchy teď chcete odhalit, doktorko Islesová?“

„Nemusejí to být nutně hříchy.“

„Ještě před pár dny jste se soustředili jen na Camille.“

„A to nás možná odvedlo od toho, abychom hlouběji zkoumali život sestry Ursuly.“

„Tam nenajdete žádné skandály.“

„Nehledám skandály. Hledám motiv útočníka.“

„Aby zabil osmašedesátiletou jeptišku?“ Mary Clement potřásla hlavou. „Neexistuje žádný rozumný motiv, který bych si dovedla představit.“

„Řekla jste nám, že sestra Ursula vykonávala misionářskou činnost v cizině. V Indii.“

Nečekaná změna tématu Mary Clement zřejmě polekala.

Prudce se opřela na židli. „Proč je to tak důležité?“

„Povězte mi o tom víc. O jejím pobytu v Indii.“

„Nevím, co přesně chcete vědět.“

„Byla vyškolená jako ošetřovatelka?“

„Ano. Pracovala v malé vesnici u města Hajdarábád. Strávila tam asi pět let.“

„A do Graystones se vrátila před rokem?“

„V lednu.“

„Hodně hovořila o své práci v Indii?“

„Ne.“

„Sloužila tam pět let a nikdy nemluvila o svých zážitcích?“

„My si zde ceníme ticha. Žádné prázdné tlachání.“

„Hovor o misionářské činnosti v cizině lze sotva považovat za prázdné tlachání.“

„Žila jste někdy v cizině, doktorko Islesová? Nemyslím v hezkém turistickém hotelu, kde pokojské každý den převlékají postele. Mluvím o vesnicích, kde splašky tečou po ulici a děti umírají na choleru. Její zážitky nebyly zvlášť příjemné téma k rozhovoru.“

„Uvedla jste, že tam došlo k násilí. Že vesnice, kde pracovala, byla přepadena.“

Abatyše sklopila pohled na své ruce s popraskanou červenou kůží, složené na psacím stole.

„Ctihodná matko?“ naléhala Maura.

„Neznám celou tu historku. Nikdy o tom se mnou nemluvila.

To málo, co vím, jsem slyšela od otce Doolina.“

„Kdo je to?“

„Slouží v arcidiecézi v Hajdarábádu. Volal z Indie hned potom, co se to stalo, aby mi oznámil, že se sestra Ursula vrací do Graystones. Že si přeje znovu žít v klášteře. Samozřejmě jsme ji přivítali zpět. Je to její domov. Přirozeně sem přišla hledat útěchu, po tom…“

„Po čem, ctihodná matko?“

„Po masakru. Ve vesnici Bara.“

Okna se najednou otřásla pod nárazem větru. Svět za sklem vypadal bezbarvě. Šedivá zeď, nad ní šedivá obloha.

„Tam pracovala?“ zeptala se Maura.

Mary Clement přisvědčila. „Vesnice tak chudá, že tam nejsou žádné telefony, žádná elektřina. Žilo tam skoro sto lidí, ale odvážilo se je navštívit jen málo cizinců. To byl život, který si naše sestra zvolila, sloužit nejubožejším lidem na světě.“

Maura si vzpomněla na pitvu Krysí dámy. Na její lebku, deformovanou nemocí. Tiše se zeptala: „Byla to vesnice malomocných?“

Mary Clement přikývla. „V Indii jsou považováni za nejvíc nečisté ze všech. Ostatní se jich štítí a bojí. Jejich rodiny je zavrhují. Žijí ve zvláštních vesnicích, kam se mohou uchýlit před společností a kde si nemusí zakrývat tvář. Kde jsou druzí stejně znetvoření jako oni.“ Pohlédla na Mauru. „Ale ani to je neochránilo před útokem. Bara už neexistuje.“

„Říkala jste, že došlo k masakru.“

„Tak to nazval otec Doolin. Masové vraždění.“

„Kdo to udělal?“

„Policie útočníky nikdy neidentifikovala. Mohlo jít o kastovní masakr. Nebo to mohli být hinduističtí fundamentalisté, rozzuření tím, že mezi nimi žije katolická jeptiška. Anebo to mohli být Tamilové, nebo jedna z půl tuctu separatistických skupin, které tam vedou válku. Zabili všechny, doktorko Islesová. Ženy, děti. Dvě z ošetřovatelek na klinice.“

„Ale Ursula přežila.“

„Protože tu noc nebyla v Báře. Odjela den předtím pro zásoby léků do Hajdarábádu. Když se příští ráno vrátila, našla vesnici v troskách. Byli tam už dělníci z nedaleké továrny a hledali ty, kdo přežili, ale nikoho nenašli. Byla pobita i zvířata – slepice, kozy – a mrtvoly spáleny. Když sestra Ursula uviděla těla, zhroutila se a doktor z té továrny ji ošetřoval na své klinice, dokud nepřijel otec Doolin. Byla jediná z Bary, kdo přežil, doktorko Islesová. Měla štěstí.“

Štěstí, pomyslela si Maura. Byla ušetřena masakru, jen aby se vrátila do Graystones a zjistila, že smrt na ni nezapomněla.

Že ani tady nemůže uniknout jejím spárům.

Pohled Mary Clement se střetl s Mauřiným. „V její minulosti nenajdete nic ostudného. Jen celoživotní službu v božím jménu. Nezpochybňujte památku naší sestry, doktorko Islesová. Nechte ji na pokoji.“

Maura a Rizzoliová stály na chodníku před tím, co kdysi byla restaurace Mama Cortina, a vítr jim pronikal kabátem jako ledové ostří. Bylo to poprvé, co Maura navštívila toto místo za denního světla, a viděla teď ulici s opuštěnými domy a s okny, která shlížela dolů jako prázdné oční jamky.

„Přivedla jste mě do pěkné čtvrti,“ poznamenala Rizzoliová. Podívala se na vybledlý vývěsní štít Mama Cortina. „Tady našli vaši neznámou?“

„Na pánských záchodech. Byla mrtvá asi šestatřicet hodin, když jsem ji prohlížela.“

„A nemáte žádná vodítka k její totožnosti?“

Maura zavrtěla hlavou. „Vzhledem k pokročilému stadiu Hansenovy nemoci je dost dobře možné, že to byla imigrantka, která přijela teprve nedávno. Zřejmě oficiálně nezaznamenaná.“

Rizzoliová si přitáhla kabát těsněji. „Ben Hur,“ zamumlala.

„To mi to připomíná. Údolí malomocných.“

„Ben Hur byl jenom film.“

„Ale ta nemoc je skutečná. To, co udělá s vaším obličejem, rukama.“

„Může způsobit velké zohavení. Právě to děsilo starověké lidi. Při pouhém pohledu na malomocného začali křičet hrůzou.“

„Ježíši. Když si pomyslím, že to máme přímo tady v Bostonu.“ Rizzoliová se otřásla. „Mrzne. Pojďme dovnitř.“

Vešly do uličky, kde jejich boty křupaly v ledové brázdě vyšlapané kroky mnoha policistů. Tady byly chráněny před větrem, ale v temném průchodu mezi domy bylo jaksi chladněji a vzduch se zdál zlověstně nehybný. Přes práh postranního vchodu do restaurace se táhla policejní páska.

Maura vyndala klíč a strčila ho do visacího zámku, ale nepodařilo se jí odemknout. Přikrčila se tedy a několikrát sem a tam otočila klíčem v zamrzlém otvoru.

„Proč jim upadnou prsty?“ zeptala se Rizzoliová.

„Cože?“

„Když dostanete lepru. Proč přijdete o prsty? Postihne to kůži jako masožravá bakterie?“

„Ne, k poškození dojde jiným způsobem. Bacil lepry postihuje periferní nervy, takže vám znecitliví prsty u rukou a nohou.

Necítíte bolest. Bolest je náš varovný systém, součást obranného mechanismu proti poranění. Bez ní můžete náhodně strčit prsty do vařící vody a necítíte, že jste si spálili kůži. Anebo necítíte, že se vám na noze dělá puchýř. Můžete se zranit znovu a znovu, což vede ke druhotným infekcím. Gangréně.“ Maura se odmlčela, rozzlobená vzdorujícím zámkem.

„Ukažte. Zkusím to.“

Maura ustoupila stranou a vděčně si strčila ruce v rukavicích do kapsy, zatímco Rizzoliová zápolila s klíčem.

„V chudých zemích,“ pokračovala Maura, „vám nejvíc poškodí ruce a nohy krysy.“

„Krysy?“

„V noci, když spíte. Vylezou na postel a ohlodají vám prsty u rukou a nohou.“

„To myslíte vážně?“

„A vy nic necítíte, protože lepra vám otupila kůži. Když se ráno vzbudíte, zjistíte, že jste přišli o konečky prstů. Zůstanou vám jen krvavé pahýly.“

Rizzoliová se na ni ohromeně podívala, pak prudce otočila klíčem.

Visací zámek povolil. Dveře se otevřely dokořán a odhalily šedé stíny ztrácející se v černé tmě.

„Vítejte v Mama Cortina,“ řekla Maura.

Rizzoliová se zastavila na prahu a posvítila baterkou do místnosti. „Něco se tam hýbe,“ upozornila.

„Krysy.“

„Nemluvme už o krysách.“

Maura rozsvítila vlastní baterku a následovala Rizzoliovou do tmy páchnoucí žluklým tukem.

„Vlekl ji tudy, do jídelny,“ ukázala Maura světlem baterky po podlaze. „Našli v prachu stopy po vlečení, pravděpodobně od podpatků jejích bot. Musel ji držet v podpaží a táhnout pozadu.“

„Člověk by myslel, že se jí nebude chtít ani dotknout.“

„Předpokládám, že měl rukavice, protože nezanechal žádné otisky.“

„Přesto, musel se otřít o její šaty. Vystavit se infekci.“

„Uvažujete stejně jako lidé ve starověku. Jako by vás dotek malomocného mohl změnit v monstrum. Není to tak nakažlivé, jak si představujete.“

„Ale můžete to dostat. Můžete se nakazit.“

„Ano.“

„A než se nadějete, upadne vám nos a prsty.“

„Je to léčitelné. Existují na to antibiotika.“

„Je mi jedno, jestli se to dá léčit,“ odsekla Rizzoliová, zatímco pomalu přecházela přes kuchyň. „Mluvíme tu o malomocenství. O něčem přímo z bible.“

Prošly létacími dveřmi do jídelny. Baterka Rizzoliové opsala kruh, na jehož okraji se zaleskly složené židle. I když nemohly vidět původce, slyšely slabé zašustění. Tma najednou ožila.

„Kudy?“ zeptala se Rizzoliová. Mluvila teď šeptem, jako by vstoupily na nepřátelské území.

„Pořád dál. Chodba je napravo, na konci místnosti.“

Jejich světla se míhala po podlaze. Poslední stopy po vlečení těla byly smazány, jak tudy procházeli příslušníci policie. Tu noc, kdy Maura přišla na místo činu, byla v doprovodu detektivů Crowa a Sleepera a věděla, že už čeká armáda policejních techniků, připravených vpadnout sem s lupami, fotoaparáty a práškem na otisky. Tu noc se nebála.

Teď zjistila, že se jí ztěžka dýchá. Držela se těsně za Rizzoliovou a naléhavě si uvědomovala, že tu není nikdo, kdo by jí kryl záda. Cítila, jak jí naskakuje husí kůže, a usilovně soustředila pozornost na každý zvuk, každý náznak pohybu za sebou.

Rizzoliová se zastavila a ukázala baterkou napravo. „To je ta chodba?“

„Záchody jsou na konci.“

Rizzoliová se znovu vydala vpřed, světlo se pohupovalo od jedné stěny ke druhé. U posledních dveří se zastavila, jako by už věděla, že teď přijde něco znepokojivého. Zamířila světlo do místnosti a zadívala se na krvavé šmouhy na dlaždicové podlaze. Pak světlo krátce sklouzlo po stěnách, kolem kabinek, porcelánových mušlí a zrezivělých umyvadel. Potom se vrátilo, jako přitahované magnetickou silou, na podlahu, kde původně leželo mrtvé tělo.

Místo smrti má svou vlastní moc. Dlouho poté, co je tělo odvezeno a krev důkladně smytá, uchovává si vzpomínku na to, co se tam stalo. Zadržuje ozvěnu výkřiků, přetrvávající pach smrti. A jako černá díra nasává do svého víru vzrušenou pozornost živých, kteří se nemohou odvrátit, nemohou odolat pohledu do pekla.

Rizzoliová se přikrčila, aby si prohlédla zakrvácené dlaždice.

„Byl to čistý průstřel, rovnou do srdce,“ řekla Maura, která si dřepla vedle ní. „Srdeční tamponáda, vedoucí k rychlé srdeční zástavě. Proto se na podlahu dostalo tak málo krve. Neměla žádný tep, žádný krevní oběh. Když prováděl ty amputace, řezal do mrtvoly.“

Obě ženy zmlkly, s pohledem upřeným na hnědé skvrny.

Tady na toaletě nebyla žádná okna. Světlo svítící v této místnosti nemohl z ulice nikdo vidět. Ten, kdo držel nůž, nemusel spěchat, mohl nerušeně prodlévat nad obětí svého krvavého činu. Nebylo třeba umlčet výkřiky, nehrozilo prozrazení. Mohl řezat bez znepokojení, oddělit kůži a kloub a v klidu sklízet své lidské trofeje.

A když byl hotov, nechal tělo na místě, kde vládli škůdci, kde krysy a švábi mohli hodovat a odstranit vše, co z těla zbylo.

Maura se s prudkým oddechováním postavila. I když v domě byla zima, ruce v rukavicích měla zpocené a cítila, jak jí buší srdce.

„Můžeme už jít?“ zeptala se.

„Okamžik. Ještě se tu trochu porozhlédnu.“

„Tady už není nic k vidění.“

„Teprve jsme přišly, doktorko.“

Maura pohlédla k tmavé chodbě a otřásla se. Ucítila ve vzduchu lehký pohyb, chladný dech, který jí zježil chloupky v týlu. Dveře, napadlo ji najednou. Nechaly jsme otevřené dveře do uličky.

Rizzoliová se stále skláněla nad krvavými skvrnami, světlo její baterky pomalu poskakovalo po podlaze a ona se plně soustředila na krev. Nebojí se, pomyslela si Maura. Proč bych se měla bát já? Uklidni se, uklidni se.

Pomalu postupovala ke dveřím. Mávla baterkou jako šavlí a rychle zamířila světlem do tmavé chodby.

Nic neviděla.

Přestojí strach neopouštěl.

„Rizzoliová,“ zašeptala. „Můžeme už odtud vypadnout?“

Teprve teď si Rizzoliová všimla napětí v Mauřině hlase. Zeptala se, také tiše: „Co je?“

„Chci odtud.“

„Proč?“

Maura se zadívala do tmavé chodby. „Mám pocit, že něco není v pořádku.“

„Slyšela jste něco?“

„Prostě pojďme pryč, ano?“

Rizzoliová vstala, pak smířlivě řekla: „Dobře.“ Proklouzla kolem Maury a vyšla na chodbu. Tam se zastavila, jako by čichala ve vzduchu a hledala nějaký náznak hrozby. Nebojácná Rizzoliová, vždycky v čele, pomyslela si Maura, zatímco ji následovala po chodbě a do jídelny. Došly do kuchyně, s rozsvícenými baterkami v ruce. Jsme dokonalý cíl, pomyslela si Maura.

Vrzající prkna podlahy, světla svítilen jako dva středy terče.

Vtom Maura uslyšela zasvištění studeného vzduchu a v otevřených dveřích spatřila siluetu nějakého muže. Strnula jako ohromený pozorovatel, když se ve stínu najednou rozlehly různé hlasy.

Rizzoliová, připravená v bojové pozici, vykřikla: „Stůj!“

„Odhoďte zbraň!“

„Řekla jsem stůj, hajzle!“ rozkázala Rizzoliová.

„Bostonská policie! Jsem z bostonské policie!“

„Kdo sakra…“

Světlo z baterky Rizzoliové náhle dopadlo na vetřelcovu tvář. Zvedl paže, aby se před ním chránil, a přimhouřil oči. Pak nastalo dlouhé ticho.

Rizzoliová si znechuceně odfrkla. „Doprdele.“

„Jo, taky tě rád vidím,“ odvětil detektiv Crowe. „Předpokládám, že právě tam vede celá tahle akce.“

„Mohla jsem ti ustřelit tu pitomou hlavu,“ zlobila se Rizzoliová. „Měl jsi nás upozornit, že přijdeš…“ Hlas se jí vytratil.

Zůstala bez hnutí, když se objevila druhá silueta. Za Crowem se vynořil vysoký muž, pohybující se lehce jako kočka, a postavil se do záře její baterky. Kužel světla najednou zakolísal, protože se jí roztřásly ruce a nemohla je udržet v klidu.

„Nazdar, Jane,“ řekl Gabriel Dean.

Tma ještě víc zdůraznila dlouhé ticho.

Když se Rizzoliová konečně zmohla na odpověď, její tón byl podivně bezbarvý. Věcný.

„Nevěděla jsem, že jsi ve městě.“

„Přiletěl jsem teprve dnes ráno.“

Uložila zbraň zpátky do pouzdra a napřímila se. „Co tu děláš?“

„Totéž co ty. Detektiv Crowe mě zavedl na místo činu.“

„O tohle se zajímá FBI? Proč?“

Dean se rozhlédl po ztemnělém okolí plném stínů. „Měli bychom si o tom promluvit někde jinde. Přinejmenším někde v teple. Rád bych slyšel, jak tvůj případ souvisí s tímhle, Jane.“

„Jestli si máme promluvit, výměna informací musí být oboustranná,“ prohlásila.

„Samozřejmě.“

„Všechny karty na stůl.“

Dean přikývl. „Dozvíš se všechno, co vím já.“

„Podívej,“ ozval se Crowe, „nech mě, ať tu dokončím prohlídku s agentem Deanem. Setkáme se v konferenční místnosti. Aspoň tam bude dost světla, abychom na sebe viděli. A nebudeme tam postávat, až nám umrznou zadky.“

Rizzoliová přikývla. „V konferenční místnosti, ve dvě hodiny.

Uvidíme se tam.“

Kapitola 14

Rizzoliová sáhla pro klíčky od auta, ale upustila je do sněhu. Se zaklením se sehnula, aby je zvedla.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Maura.

„Překvapil mě. Nečekala jsem…“ Vstala a vydechla obláček páry. „Ježíši, co tu dělá? Co tu sakra dělá?“

„Svou práci, předpokládám.“

„Na to nejsem připravená. Nejsem připravená s ním znovu pracovat.“

„Asi nemáte jinou možnost.“

„Já vím. A právě to mě štve, že nemám jinou možnost.“ Rizzoliová odemkla auto a obě nastoupily a posadily se na promrzlá sedadla.

„Řeknete mu to?“ zeptala se Maura.

Rizzoliová zlostně nastartovala motor. „Ne.“

„Chtěl by to vědět.“

„Tím si nejsem jistá. Nevím, jestli to jakýkoli muž chce vědět.“

„Takže se vzdáváte happyendu? Nedáte tomu ani šanci?“

Rizzoliová si vzdychla. „Snad kdybychom byli jiní lidé, nějaká šance by tu byla.“

„Jenže tahle věc se nestala jiným lidem. Stala se vám dvěma.“

„Ovšem. Jaké překvapení, že?“

„Proč?“

Rizzoliová chvíli mlčela, pohled upřený na silnici před sebou.

„Víte, jak mi moji dva bratři říkali, když jsme byli malí?“ řekla po chvíli tiše. „Žába. A smáli se, že žádný princ nikdy nebude chtít políbit žábu. Natož aby si mě vzal.“

„Bratři dovedou být krutí.“

„Ale někdy vám řeknou tvrdou pravdu.“

„Když se na vás agent Dean dívá, nemyslím, že vidí žábu.“

Rizzoliová pokrčila rameny. „Kdoví, co vidí.“

„Inteligentní ženu?“

„Jo, to je náramně sexy.“

„Pro některé muže ano.“

„Anebo to aspoň tvrdí. Ale víte co? Nevěřím tomu. Když si muži mohou vybrat, vždycky dají přednost velkým prsům a zadku.“

Rizzoliová se zamračeně soustředila na cestu, která je vedla ulicemi, kde špinavý sníh pokrýval chodníky a okna zaparkovaných aut měla bílou námrazu.

„Něco ve vás viděl, Jane. Natolik, aby vás chtěl.“

„Byl to ten případ, na kterém jsme pracovali. Vzrušení z lovu. Při tom cítíte, že žijete, víte? Když sledujete stopu, zvýší se vám adrenalin a všechno vypadá jinak, cítíte se jinak. Pracujete s někým čtyřiadvacet hodin denně, jste si tak blízko, že znáte jeho vůni. Víte, jakou pije kávu a jak si váže kravatu. Pak začne být případ nebezpečný a vy se společně zlobíte a bojíte se.

A brzy to začne vypadat jako láska. Ale není to láska. Jsou to jen dva lidé, kteří pracují v tak napjaté situaci, že nerozeznají rozdíl mezi sexuální touhou a vzrušením z pronásledování. A to se podle mého stalo. Poznali jsme se nad několika mrtvými těly. A po nějaké době jsem mu i já začala připadat hezká.“

„Nic víc to pro vás nebylo? Jen někdo, kdo vypadá dobře?“

„Zatraceně. Opravdu vypadá dobře.“

„Protože, jestli ho nemilujete – jestli vám na něm ani nezáleží – pak by vás nemělo tak bolet, když ho teď vidíte. Je to tak?“

„Já nevím!“ vykřikla Rizzoliová podrážděně. „Nevím, co k němu cítím!“

„Záleží vám na tom, jestli vás miluje?“

„Rozhodně se ho na to nebudu ptát.“

„Je jediný způsob, jak dostat přímou odpověď.“

„Jak je to staré rčení? Jestli nechceš slyšet odpověď, tak se neptej?“

„Člověk nikdy neví. Odpověď vás možná překvapí.“

Na Schroeder Plaza se zastavily v bufetu, koupily si kávu a odnesly si ji nahoru do konferenční místnosti. Zatímco čekaly, až přijedou Crowe a Dean, Maura sledovala, jak Rizzoliová šustí papíry a prohledává složky, jako by skrývaly nějaké tajemství, které zoufale chce odhalit. Ve čtvrt na tři konečně zaslechly slabé cinknutí zvonku výtahu a pak Crowův smích v hale. Rizzoliové strnula záda. A jak se mužské hlasy blížily, stále upírala pohled do papírů. Když se Dean objevil ve dveřích, hned nevzhlédla, jako by odmítala uznat moc, kterou nad ní má.

Maura poprvé poznala zvláštního agenta Gabriela Deana koncem srpna, kdy se připojil k týmu z oddělení vražd vyšetřujícímu vraždy bohatých manželských párů v oblasti Bostonu.

Tento muž impozantní postavy a klidné inteligence brzy začal týmu dominovat a jeho konflikt s Rizzoliovou jako hlavní vyšetřovatelkou byl od počátku téměř nevyhnutelný. Maura si jako první uvědomila, že se tento konflikt mění ve vzájemnou přitažlivost. Všimla si prvních jisker vztahu, viděla, jak se jejich pohledy setkávají nad mrtvými těly obětí. Neunikl jí častý ruměnec ve tváři Rizzoliové, její nejistota. První fáze lásky jsou vždy zatíženy zmatkem.

Stejně jako fáze poslední.

Teď Dean vešel do místnosti a okamžitě se pohledem zastavil u Rizzoliové. Měl na sobě oblek s kravatou a jeho elegantní vzhled tvořil příkrý kontrast s pomačkanou blůzou a rozcuchanými vlasy Rizzoliové. Když se na něj konečně podívala, byl v tom téměř výraz vzdoru. Tak tady jsem. Ber, nebo nech.

Crowe přešel sebevědomým krokem do čela stolu. „Dobrá, parta je pohromadě. Je načase vyložit karty.“ Podíval se na Rizzoliovou.

„Nejprve si poslechneme FBI,“ navrhla.

Dean otevřel aktovku, kterou si přinesl do místnosti. Vyndal jednu složku a posunul ji přes stůl Rizzoliové.

„Ta fotografie byla pořízena před deseti dny v Providence v Rhode Islandu,“ řekl.

Rizzoliová otevřela složku. Maura, sedící vedle ní, na fotografii dobře viděla. Byl to snímek z místa činu, záběr muže stočeného do klubíčka v kufru auta. Na světlehnědém koberečku byla rozlitá krev. Tvář oběti kupodivu nedotčená, oči otevřené, ochablá kůže purpurově zbarvená posmrtnými skvrnami.

„Jméno oběti je Howard Redfield, věk jednapadesát let, rozvedený, běloch z Cincinnati,“ oznámil Dean. „Příčinou smrti byla jediná střelná rána, která pronikla levou spánkovou kostí. Kromě toho měl mnohočetné fraktury obou kolenních čéšek způsobené tupou zbraní, pravděpodobně kladivem. Také utrpěl vážné popáleniny na obou rukou, spoutaných lepicí páskou za zády.“

„Mučili ho,“ prohlásila Rizzoliová.

„Ano. Zdlouhavě.“

Rizzoliová, s tváří úplně bílou, se zhoupla zpátky na židli.

Maura byla jediná v místnosti, kdo znal příčinu té bledosti, a sledovala ji s obavami. Viděla, jak se jí ve tváři odehrává zoufalý boj, jak zápasí s nevolností.

„Byl nalezen mrtev v kufru svého vozu,“ pokračoval Dean.

„Vůz byl zaparkovaný asi dva bloky od autobusového nádraží v Providence. To je odtud zhruba hodinu, hodinu a půl jízdy.“

„Ale v jiné jurisdikci,“ poznamenal Crowe.

Dean přikývl. „Proto se tato smrt nedostala do centra vaší pozornosti. Vrah mohl dojet tím vozem s obětí v kufru do Providence, tam ho nechat a chytit autobus zpátky do Bostonu.“

„Zpátky do Bostonu? Proč myslíte, že začal odtud?“

„Je to jen dohad. Nevíme, kde k vraždě došlo. Neznáme přesně ani pohyb pana Redfielda v posledních několika týdnech. Měl bydliště v Cincinnati, ale jeho mrtvola se našla v Nové Anglii.

Nezanechal žádnou stopu výběrů z kreditní karty, žádný záznam, kde se ubytoval. Ale víme, že před měsícem vybral ze svého konta velkou částku v hotovosti. A pak odjel domů.“

„To vypadá, jako když je někdo na útěku a nechce být vystopován,“ prohlásila Maura. „Anebo má z něčeho strach.“

Dean se podíval na fotografii. „Zjevně měl k tomu důvod.“

„Povězte nám něco víc o oběti,“ požádala Rizzoliová. Už se zase ovládala a mohla se podívat na fotografii, aniž by sebou škubla.

„Redfield byl dřív viceprezidentem společnosti Octagon Chemicals a měl na starosti zámořské operace,“ odpověděl Dean.

„Před dvěma měsíci odešel, zjevně z osobních důvodů.“

„Octagon?“ řekla Maura. „Bylo o nich něco ve zprávách. Nevyšetřuje je v současnosti Komise pro cenné papíry a burzy?“

Dean přikývl. „Právní oddělení komise podalo na Octagon civilní žalobu z důvodů mnohonásobného porušení zákona včetně ilegálních transakcí zahrnujících miliardy dolarů.“

„Miliardy?“ opakovala Rizzoliová. „Páni.“

„Octagon je velká nadnárodní společnost, s ročním obratem dvacet miliard dolarů. Mluvíme o hodně velké rybě.“

Rizzoliová se znovu podívala na fotografii mrtvého. „A tahle oběť plavala v tom rybníku. Věděl by, co se děje uvnitř.

Myslíte, že představoval pro Octagon problém?“

„Před třemi týdny,“ odpověděl Dean, „si Redfield domluvil schůzku s pracovníky ministerstva spravedlnosti.“

„Jo,“ zasmál se Crowe, „tak to byl určitě pro Octagon problém.“

„Požádal zástupce ministerstva, aby se s ním setkali tady, v Bostonu.“

„Proč ne ve Washingtonu?“ podivila se Rizzoliová.

„Řekl jim, že se k tomu chtějí vyslovit ještě další strany a že to musí proběhnout tady. Ovšem nevíme, proč kontaktoval ministerstvo spravedlnosti a nešel rovnou na Komisi pro cenné papíry, poněvadž předpokládáme, že to muselo souviset s vyšetřováním Octagonu.“

„Ale jistě to nevíte.“

„Ne. Protože na schůzku nepřišel. V té době už byl mrtev.“

Crowe řekl: „Podívejte, jestli to vypadá jako objednaná vražda a smrdí to jako objednaná vražda, pak…“

„Co to všechno má společného s Krysí dámou?“ zeptala se Rizzoliová.

„Hned se k tomu dostanu,“ přikývl Dean. Pak se podíval na Mauru. „Dělala jste pitvu. Jaká byla příčina její smrti?“

„Střelná rána do hrudi,“ řekla Maura. „Úlomky projektilu jí zasáhly srdce, nastalo masivní krvácení do perikardiálního vaku, které zabránilo srdci pumpovat krev. Říká se tomu perikardiální tamponáda.“

„Jaký typ střely byl použit?“

Maura si připomněla rentgenový snímek hrudníku Krysí dámy. Tříšť úlomků projektilu jako hvězdná galaxie rozptýlená v obou plicích. „Byl to Glaser, typ s modrou špičkou,“ odpověděla. „Měděný plášť obsahující kovové kuličky. Je uzpůsoben tak, aby se v těle roztříštil, s malou šancí na čistý průstřel.“

Odmlčela se, potom dodala: „Je to zničující projektil.“

Dean kývl hlavou směrem k fotografii Howarda Redfielda.

„Redfield byl zabit Glaserem s modrou špičkou. Střelou vypálenou ze stejné zbraně, která zabila vaši neznámou.“

Na okamžik nikdo nepromluvil.

Pak Rizzoliová s údivem řekla: „Ale právě jste ten případ označili za nájemnou vraždu. Způsob Octagonu, jak se vypořádat s práskačem. Druhá oběť, Krysí dáma –“

„Detektiv Rizzoliová má pravdu,“ souhlasila Maura. „Krysí dáma je nejméně pravděpodobný terč pro nájemnou vraždu, jaký si umím představit.“

„Přesto,“ prohlásil Dean, „kulka, která je zabila, byla vypálena ze stejné zbraně.“

K tomu Crowe dodal: „A tady přichází na scénu agent Dean.

Požádal jsem DRUGFIRE, aby prošetřili tu plášťovou střelu s modrou špičkou, kterou jste vyndala z její hrudi.“

Podobně jako má FBI celostátní databázi otisků prstů AFIS, je DRUGFIRE centralizovaná databáze pro důkazy týkající se střelných zbraní. Značky a rýhy nalezené na střelách z míst činu byly uchovávány jako digitální data, aby mohla být nalezena případná shoda spojující všechny zločiny spáchané stejnou střelnou zbraní.

„DRUGFIRE našel shodu,“ řekl Dean.

Rizzoliová udiveně zavrtěla hlavou. „Proč tyhle dvě oběti?

Nevidím žádnou souvislost.“

„Právě proto je smrt vaší neznámé mimořádně zajímavá,“ prohlásil Dean.

Mauře se nelíbilo, že použil slovo zajímavá. Naznačovalo to, že některá úmrtí nejsou zajímavá, nejsou hodna zvláštní pozornosti. Oběti by s tím rozhodně nesouhlasily.

Znovu se soustředila na fotografii, ošklivou skvrnu hrůzy na konferenčním stole. „Naše neznámá do tohoto scénáře nezapadá,“ namítla.

„Doktorko Islesová?“

„Existuje logický důvod, proč byl zabit Howard Redfield.

Možná byl informátorem ve vyšetřování Komise pro cenné papíry. Stopy po mučení nám prozrazují, že jeho smrt nebyla jen případ nezdařené loupeže. Vrah od něj něco chtěl. Možná pomstu.

Nebo informace. Ale jak do toho zapadá naše neznámá, pravděpodobně ilegální přistěhovalkyně? Proč by ji někdo chtěl zabít?“

„To je ta správná otázka, že?“ Dean se podíval na Rizzoliovou. „Jak jsem se dozvěděl, pracujete také na případu, který s tím možná souvisí.“

Jeho pohled Rizzoliovou očividně znejistil. Nervózně potřásla hlavou. „To je jiný případ, který s tím podle všeho nemá nic společného.“

„Detektiv Crowe mi řekl, že byly napadeny dvě jeptišky v klášteře,“ pokračoval Dean. „V Jamaica Plain.“

„Ale pachatel nepoužil střelnou zbraň. Ty jeptišky někdo utloukl, myslíme si, že kladivem. Vypadalo to jako zuřivý útok.

Nějaký šílenec, který nenávidí ženy.“

„Možná že chtěl, abyste si to mysleli. Aby zakryl jakoukoli souvislost s těmi druhými vraždami.“

„No, dobrá, to se mu podařilo. Dokud doktorka Islesová nepřišla s diagnózou lepry u té neznámé. Ukázalo se, že jedna z těch napadených jeptišek, sestra Ursula, pracovala v leprosáriu v Indii.“

„Ve vesnici, která už neexistuje,“ dodala Maura.

Dean se na ni podíval. „Cože?“

„Mohl to být náboženský masakr. Bylo zabito skoro sto lidí a vesnice do základů vypálená.“ Odmlčela se. „Sestra Ursula je jediná, kdo přežil.“

Ještě nikdy neviděla Gabriela Deana tak ohromeného. Obvykle to byl on, kdo uchovával tajemství a příliš toho neprozrazoval. Tato nová informace ho dočasně připravila o řeč.

Rychle mu předložila další informaci. „Domnívám se, že naše neznámá možná pocházela ze stejné vesnice v Indii.“

„Ale předtím jste mi řekla, že si myslíte, že to je Hispánka,“ připomněl Crowe.

„To byl jen dohad, založený na barvě její pleti.“

„Takže měníte dohad, aby se hodil do nových okolností?“

„Ne, měním ho podle toho, co jsem zjistila při pitvě. Pamatujete na ten pramínek žlutých nití na zápěstí?“

„Ano. V oddělení pro vlasy a vlákna zjistili, že to je bavlna.

Pravděpodobně kousek nějaké šňůry.“

„Šňůrka uvázaná kolem zápěstí má chránit před uhranutím.

Je to hinduistický zvyk.“

„Znovu Indie,“ podotkl Dean.

Maura přikývla. „Stále se to vrací k Indii.“

„Jeptiška a nelegální imigrantka s leprou?“ namítl Crowe.

„Jak to souvisí s vraždou objednanou velkou společností?“ Potřásl hlavou. „Profesionály si nikdo nenajme, pokud nemá hodně co získat.“

„Anebo ztratit,“ dodala Maura.

„Jestli to všechno jsou nájemné vraždy,“ prohlásil Dean, „můžete si být jistí jednou věcí. Že postup našeho vyšetřování bude velmi pečlivě sledován. Musíte mít pod kontrolou veškeré informace o těchto případech. Protože někdo sleduje všechno, co dělá bostonská policie.“

Mě taky sleduje, pomyslela si Maura a při té představě ji zamrazilo. Navíc byla tak viditelná. Na místech činu, v televizních zprávách. Při nastupování do auta. Byla zvyklá, že je v centru pozornosti médií, ale teď ji napadlo, že ji možná pozorují i jiné oči. Sledují ji. A vzpomněla si, co cítila ve tmě u Mama Cortina: chladnou hrůzu kořisti, když si najednou uvědomí, že ji někdo pronásleduje.

„Musím vidět to druhé místo činu,“ pokračoval Dean. „Klášter, kde byly přepadeny jeptišky.“ Pohlédl na Rizzoliovou. „Můžeš mi ho ukázat?“

Dlouho neodpovídala. Seděla bez hnutí, pohled upřený na fotografii mrtvého Howarda Redfielda schouleného v kufru auta.

„Jane?“

Nadechla se a posadila se zpříma, jako by najednou našla nějaký nový zdroj odvahy. Statečnosti.

„Pojďme,“ řekla a vstala. Podívala se na Deana. „Předpokládám, že jsme zase jeden tým.“

Kapitola 15

Dokážu si s tím poradit. Dokážu si s ním poradit.

Rizzoliová jela do Jamaica Plain s očima upřenýma na silnici, ale s myšlenkami u Gabriela Deana. Bez varování znovu vstoupil do jejího života a ona tím byla tak ohromená, že ani nevěděla, co vlastně teď cítí. Žaludek se jí svíral, ruce měla otupělé. Ještě včera si myslela, že jí už tolik nechybí, že po krátké době a při spoustě rozptýlení dokáže na jejich vztah zapomenout. Sejde z očí, sejde z mysli.

Teď ho měla zpátky na očích a ještě víc v mysli.

Do opatství Graystones přijela jako první. Zůstala sedět ve voze, čekala na Deana, nervy napjaté k prasknutí, a její úzkost se měnila v nevolnost.

Vzpamatuj se, zatraceně. Soustřeď se na práci.

Pak uviděla, že za ní zaparkovalo jeho auto z půjčovny.

Okamžitě vystoupila a s potěšením nastavila tvář ostrému větru. Čím studenější, tím lépe, aspoň do ní zase vtluče kapku zdravého rozumu. Dívala se, jak Dean vystupuje ze svého vozu, a přivítala ho rázným kývnutím hlavy jako kolegu policistu.

Potom se otočila a zazvonila na zvonec u brány. Žádné zdržování s rozhovorem, žádné zajíkavé hledání slov. Pustila se rovnou do práce, protože to byl jediný způsob, jak se mohla vyrovnat s tímto nečekaným shledáním. Ulevilo se jí, když se z budovy brzy vynořila jeptiška a začala se po sněhu šourat k bráně.

„To je sestra Isabel,“ vysvětlila Rizzoliová. „Věř tomu nebo ne, je to jedna z těch mladších.“

Isabel na ně zamžourala přes mříže, pak upřela pohled na společníka Rizzoliové.

„To je agent Gabriel Dean z FBI,“ představila ho Rizzoliová. „Zavedu ho jen do kaple. Nebudeme vás rušit.“

Isabel otevřela a pustila je dovnitř. Brána se za nimi zase zavřela s nemilosrdným kovovým úderem. Chladným zvukem konečnosti. Uvěznění. Sestra Isabel se okamžitě vrátila do budovy a oba návštěvníky nechala stát na nádvoří. O samotě, jen samy se sebou.

Rizzoliová okamžitě porušila rozpačité ticho a začala se zprávou o případu. „Zatím ještě nevíme, kudy vnikl dovnitř,“ řekla. „Sníh zakryl všechny stopy a nenašli jsme žádný polámaný břečťan, který by naznačoval, že přelezl zeď. Hlavní brána je neustále zamčená, takže jestli pachatel přišel tudy, někdo z opatství ho musel pustit. To je porušení klášterních pravidel. Muselo by se to stát v noci, kdy to nikdo neviděl.“

„Nemáte žádné svědky?“

„Žádné. Nejdřív jsme mysleli, že bránu možná otevřela mladší jeptiška, Camille.“

„Proč Camille?“

„Kvůli tomu, co jsme zjistili při pitvě.“ Rizzoliová odvrátila pohled ke zdi, aby se mu nemusela dívat do očí, a pokračovala: „Nedávno porodila. Našli jsme mrtvé dítě v rybníku za opatstvím.“

„A otec?“

„Samozřejmě to je hlavní podezřelý, ať je jím kdokoli. Ještě jsme ho neidentifikovali. Testy DNA se stále dělají. Ale po tom, co jsi nám právě řekl, se zdá, že jsme se zřejmě mýlili.“

Stále se dívala na zdi, které je obklopovaly, na bránu znemožňující vstup vnějšímu světu, a před očima se jí najednou začal odvíjet jiný sled událostí, zcela odlišný od toho, jaký si představila, když poprvé přišla na toto místo činu.

Jestli to nebyla Camille, kdo otevřel bránu…

„Kdo tedy pustil vraha do opatství?“ zeptal se Dean, jako by jí tajemně četl myšlenky.

Zamračila se na bránu a v duchu si vybavila sníh, hnaný větrem po dlažebních kamenech. Zamyšleně odpověděla:

„Ursula měla na sobě kabát a boty…“

Otočila se a pohlédla na budovu. Představila si ji v těch temných hodinách před rozedněním, černá okna, jeptišky spící ve svých pokojích. Nádvoří tiché, jen skučení větru.

„Když vyšla ven, už sněžilo,“ pokračovala. „Byla oblečená do zimního počasí. Šla přes nádvoří k bráně, kde na ni někdo čekal.“

„Někdo, o kom věděla, že přijde,“ dodal Dean. „Někdo, koho očekávala.“

Rizzoliová přikývla. Teď se obrátila ke kapli a dala se do kroku, její boty zanechávaly ve sněhu hluboké díry. Dean ji těsně následoval, ale už se na něj nesoustředila; šla ve stopách ženy odsouzené k smrti.

Noc, kdy začal padat letošní první sníh. Kluzké kameny pod tvými botami. Jdeš tiše, protože nechceš, aby ostatní sestry věděly, že máš s někým schůzku. S někým, kvůli komu jsi ochotna porušit pravidla.

Ale je tma a u brány nesvítí žádné lampy. Proto mu nevidíš do tváře. Nemůžeš si být jistá, že to je návštěvník, kterého dnes v noci čekáš…

U kašny se najednou zastavila a podívala se na řadu oken na druhé straně nádvoří.

„Copak je?“ zeptal se Dean.

„Camillin pokoj,“ ukázala. „Přímo tam.“

Dean vzhlédl k oknu. Od ledového větru měl zčervenalou tvář a rozcuchané vlasy. Byla chyba se na něj dívat, protože najednou zatoužila po jeho doteku tak silně, až se musela odvrátit a přitisknout si pěst na břicho, aby čelila prázdnotě, kterou tam cítila.

„Je možné, že z toho pokoje něco viděla,“ řekl Dean.

„Světlo v kapli. Svítilo, když byla těla nalezena.“ Rizzoliová se znovu podívala na Camillino okno a vzpomněla si na prostěradlo potřísněné krví.

Probudí se s vložkou prosáklou krví. Vstane z postele, jde do koupelny a vložku si vymění. A když se vrátí do svého pokoje, všimne si světla linoucího se z oken s barevnými skly. Světla, které by nemělo svítit.

Rizzoliová se otočila ke kapli, přitahována přízračným obrazem, který teď viděla, obrazem mladé Camille vycházející z hlavní budovy. Jde po ochozu, chvěje se zimou a možná lituje, že si na tu krátkou cestu mezi budovami neoblékla kabát.

Rizzoliová se vydala za tím přízrakem do kaple.

Tam zůstala v šeru stát. Světla byla zhasnutá, řady lavic se rýsovaly jen jako vodorovné plochy stínu. Dean stál vedle ní mlčky, také jen jako přízrak, zatímco si v duchu představovala poslední scénu tohoto dramatu.

Camille vcházející do dveří, štíhlá dívčí postava, tvář bílou jako papír.

V hrůze hledí před sebe. Sestra Ursula jí leží u nohou a kameny jsou zalité krví.

Camille možná hned nepochopila, co se stalo, a při prvním pohledu si pomyslela, že Ursula jen uklouzla a uhodila se do hlavy. Anebo jakmile poprvé spatřila krev, už věděla, že mezi jejich zdi proniklo zlo. Že teď stojí za ní, u dveří. Pozoruje ji.

Blíží se k ní.

Po první ráně se zapotácí. I když je omráčená, snaží se uprchnout. Vydá se jediným směrem, který je volný: uličkou mezi lavicemi. K oltáři, kde se zhroutí. Kde padne na kolena a čeká na poslední ránu.

A když je po všem a mladá Camille leží mrtvá, vrah se otočí k první oběti. K Ursule.

Ale svůj čin nedokoná. Zanechá ji naživu. Proč?

Rizzoliová se zadívala na kameny, kam upadla Ursula. Představila si útočníka, jak sahá na svou oběť, aby si potvrdil její smrt.

Najednou si vzpomněla, co jí říkala doktorka Islesová, a celá strnula.

„Vrah nenahmatal pulz,“ vydechla.

„Cože?“

„Sestra Ursula nemá na pravé straně krku hmatný karotický pulz.“ Podívala se na Deana. „Myslel si, že je mrtvá.“

Vydali se uličkou kolem řad kostelních lavic v Camilliných posledních stopách. Pomalu došli k místu u oltáře, kde se zhroutila, tam zůstali mlčky stát, s pohledem upřeným na podlahu.

I když to v příšeří neviděli, zbytky její krve jistě stále ulpívaly ve štěrbinách mezi kameny.

Když Rizzoliová, roztřesená zimou, znovu vzhlédla, zjistila, že ji Dean pozoruje.

„Víc toho tady k vidění není,“ prohlásila. „Pokud nechceš mluvit s řádovými sestrami.“

„Chci mluvit s tebou.“

„Jsem přece tady.“

„Ne, nejsi. Je tu detektiv Rizzoliová. Já chci mluvit s Jane.“

Zasmála se. V kapli to zaznělo jako rouhání. „Mluvíš, jako bych byla rozdvojená osobnost.“

„To není daleko od pravdy. Usilovně si hraješ na policistku a schováváš v sobě ženu. Ale přišel jsem právě za tou ženou.“

„Čekal jsi s tím dost dlouho.“

„Proč se na mě zlobíš?“

„Nezlobím se.“

„Máš divný způsob, jak mě přivítat v Bostonu.“

„Možná proto, že ses mi neobtěžoval říct, že přijedeš.“

Vzdychl si, od úst se mu vznesla pára jako nějaký duch.

„Nemůžeme si na chvíli spolu sednout a promluvit si?“

Přešla k první řadě a ztěžka dosedla na dřevěnou lavici. Posadil se vedle ní, ale dál upírala pohled před sebe a bála se na něj podívat. Bála se emocí, které v ní vyvolával. Jen cítit jeho vůni bylo bolestné, kvůli touze, kterou to v ní znovu probudilo.

Tento muž s ní sdílel lože a jeho dotek, chuť a smích ji neodbytně pronásledovaly ve snech. Následek jejich svazku v ní stále rostl a musela si teď přitisknout ruku na břicho, aby utišila tajnou bolest, již tam najednou ucítila.

„Jak ses měla, Jane?“

„Dobře. Měla jsem hodně práce.“

„A ten obvaz na hlavě? Co se ti stalo?“

„Ach, tohle.“ Dotkla se čela a pokrčila rameny. „Malá nehoda v márnici. Uklouzla jsem a upadla.“

„Vypadáš unaveně.“

„Ty se s komplimenty moc neobtěžuješ, že?“

„Říkám jen to, co vidím.“

„No dobře, ano, jsem unavená. Samozřejmě. Mám za sebou hrozný týden. A brzy budou Vánoce a ještě jsem rodině nekoupila žádné dárky.“

Chvíli ji pozoroval, ale ona se odvrátila, protože mu nechtěla pohlédnout do očí.

„Nejsi ráda, že se mnou zase pracuješ, viď.“

Neodpověděla. Nepopřela to.

„Proč mi prostě neřekneš, co se sakra stalo?“ vybuchl konečně.

Zlost v jeho hlase ji překvapila. Dean nebyl muž, který by často dával najevo své emoce. Kdysi ji to přivádělo k zuřivosti, protože přitom pokaždé měla pocit, že ona ztrácí kontrolu, že ztrácí nervy. Jejich poměr začal proto, že první krok udělala ona, ne on. Podstoupila všechna rizika a dala v sázku svou hrdost, a kam ji to zavedlo? Zamilovala se do muže, který pro ni stále byl velkou neznámou. Do muže, jehož jediným projevem citu byl tento hněv v hlase.

To ji znovu rozzuřilo.

„Nemá smysl to teď znovu probírat,“ odpověděla. „Musíme spolupracovat. Nemáme jinou možnost. Ale všechno ostatní, tím se teď prostě nechci zabývat.“

„Čím se teď nechceš zabývat? Faktem, že jsme spolu spali?“

„Ano.“

„Tehdy se zdálo, že proti tomu nic nemáš.“

„Prostě se to stalo, to je všechno. Jsem si jistá, že to pro tebe znamenalo tolik, co pro mě.“

Zarazil se. Je dotčený? Ptala se v duchu. Raněný? Nepředpokládala, že je možné ranit muže, jenž nemá žádné city.

Proto ji polekalo, když se najednou zasmál.

„Jsi hrozný zbabělec, Jane,“ řekl.

Otočila se a podívala se na něho – skutečně se na něho podívala – a znovu jí vyrazily dech tytéž věci, které ji k němu přitahovaly dřív. Silná čelist, břidlicově šedé oči. Naprostá sebekontrola. Mohla ho urážet, jak chtěla, a přesto vždy cítila, že se Dean dokonale ovládá.

„Čeho se bojíš?“ zeptal se.

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Že ti ublížím? Že od tebe odejdu?“

„Především jsi u mě nikdy nebyl.“

„Dobře, to je pravda. Nemohl jsem. Ne při práci, kterou oba máme.“

„A to je hlavní problém, ne?“ Vstala z lavice a několikrát zadupala, aby se jí znovu rozproudila krev ve strnulých nohou.

„Ty jsi ve Washingtonu, já tady. Máš svou práci, které se nevzdáš. Já mám svou. Žádný kompromis.“

„To vypadá, jako vyhlášení války.“

„Ne, jen logika. Snažím se být rozumná.“ Otočila se a vydala se zpátky ke dveřím kaple.

„Snažíš se chránit sama sebe.“

„A neměla bych snad?“ odpověděla, když se na něho ohlédla.

„Celý svět ti nechce ublížit, Jane.“

„Protože to nedovolím.“

Vyšli z kaple ven. Vrátili se přes nádvoří a znovu prošli bránou, jež se za nimi hlučně zavřela.

„Tak dobře, nevidím žádný smysl v tom, pokoušet se to brnění prolomit,“ řekl Dean. „Půjdu ti vstříc hodně daleko. Ale ty mi musíš vyjít naproti aspoň na půl cesty. I ty musíš dávat.“

Otočil se a vykročil ke svému autu.

„Gabrieli?“ zavolala.

Zastavil se a ohlédl se na ni.

„Co sis myslel, že se tentokrát mezi námi stane?“

„Nevím. Ale přinejmenším že budeš ráda, že mě vidíš.“

„Co ještě?“

„Že budeme znovu šoustat jako králíci.“

Tomu se zasmála a potřásla hlavou. Nepokoušej mě. Nepřipomínej mi, po čem se mi tak stýskalo.

Pohlédl na ni přes střechu svého auta. „Stačilo by mi aspoň to první, Jane,“ dodal tiše, pak nastoupil a zavřel dveře.

Dívala se, jak odjíždí, a přitom si pomyslela: právě to, že jsme šoustali jako králíci, mě přivedlo do tohohle maléru.

Zachvěla se zimou a vzhlédla k obloze. Teprve čtyři hodiny a už se zdálo, že nastává noc a krade poslední šedivé denní světlo. Neměla rukavice a vítr byl tak pronikavý, že ji štípal do prstů, když vyndala klíčky a otevřela dveře vozu.

Posadila se dovnitř a snažila se klíček strčit do zapalování, ale ruce měla nemotorné a prsty skoro necítila. Když se jí to podařilo, zůstala sedět dál, s klíčem v zapalování. Najednou si vzpomněla na ruce malomocných, na prsty proměněné v pahýly. A mlhavě se jí vybavila otázka týkající se rukou jedné ženy.

Otázka pronesená jen tak mimochodem, kterou tehdy ignorovala.

Řekla, že moc mluvím, protože jsem se zeptala, proč ta paní nemá žádné prsty.

Rizzoliová vystoupila a vrátila se k bráně. Několikrát netrpělivě zatahala za zvonec.

Konečně se objevila sestra Isabela. Stará tvář, která na ni zírala přes železné mříže, nevypadala příliš potěšeně, že ji vidí.

„Musím mluvit s tím děvčátkem,“ řekla Rizzoliová. „S dcerou paní Otisové.“

Našla Noni sedět samotnou ve staré školní třídě na konci chodby, houpala statnýma nožkama, které jí ze židle nedosahovaly na zem, a před sebou na otlučené katedře měla rozložené barevné pastelky. Mnohem tepleji bylo v klášterní kuchyni, kde teď paní Otisová vařila pro sestry večeři a vůně čerstvých čokoládových sušenek se táhla dokonce až do tohoto nevlídného konce křídla, přesto se Noni raději ukryla v této studené místnosti, daleko od matčina ostrého jazyka a káravých pohledů.

Děvčátko si zimy zřejmě vůbec nevšímalo. Tisklo v dětské ručce brčálově zelenou pastelku, v úporném soustředění vyplazovalo jazyk a malovalo jiskry létající z mužské hlavy.

„Co nevidět vybuchne,“ prohlásila Noni. „Paprsky smrti mu uvaří mozek. To ho roztrhá. Jako když vaříš něco v mikrovlnce a to takhle vybuchne.“

„Paprsky smrti jsou zelené?“ zeptala se Rizzoliová.

Noni vzhlédla. „Mají mít jinou barvu?“

„Nevím. Vždycky jsem si myslela, že paprsky smrti budou asi stříbrné.“

„Stříbrnou nemám. Conrad mi ji ve škole sebral a už mi ji nevrátil.“

„No, myslím, že zelené paprsky budou taky fungovat.“

Uklidněná Noni se znovu pustila do malování. Vzala modrou pastelku a přidala k paprskům špičky, takže vypadaly jako šípy zasypávající nešťastnou oběť. Na desce stolu bylo mnoho dalších nešťastných obětí. Spousta kreseb ukazovala kosmické lodě vystřelující oheň a modré mimozemšťany usekávající si hlavy. To nebyli přátelští E. T. Děvčátko, které je kreslilo, samo Rizzoliové připomínalo mimozemského tvora, malého skřítka s cikánsky hnědýma očima schovaného v místnosti, kde ho nikdo neruší.

Našlo si skličující úkryt. Třída vypadala jako dávno neužívaná, strohé zdi hyzdily jizvy od nesčetných připínáčků a útržky zažloutlé lepicí pásky. Starobylé žákovské lavice byly naskládané v protějším rohu, takže uprostřed zůstala holá ošoupaná dřevěná podlaha. Jediné světlo sem přicházelo z oken a barvilo všechno zimními odstíny šedé.

Noni začala další kresbu svého seriálu o ukrutnostech mimozemšťanů. Oběť ostře zelených paprsků smrti nyní měla v hlavě zející díru, z níž stříkaly temně rudé kapky. Od úst jí vycházela komiksová bublina s výkřikem umírajícího.

ÁÁÁÁÁÁÁÁCH!

„Noni, pamatuješ si na ten večer, kdy jsme spolu mluvily?“

Hnědé kudrny nadskočily nahoru a dolů při přikývnutí. „Už jste za mnou nepřišla.“

„No, ano, měla jsem hodně běhání.“

„Neměla byste pořád běhat. Měla byste se naučit sednout si a odpočívat.“

V tomto prohlášení se zřetelně nesla ozvěna dospělého hlasu. Neběhej pořád, Noni!

„A neměla byste být smutná,“ dodala Noni, zatímco si vybírala novou pastelku.

Rizzoliová mlčky přihlížela, jak děvčátko kreslí proudy jasně červené barvy tryskající z explodující hlavy. Ježíši, pomyslela si. To děvče to vidí. Ten nebojácný malý skřítek toho vidí víc než všichni ostatní.

„Máš moc bystré oči,“ řekla Rizzoliová nahlas. „Vidíš spoustu věcí, že?“

„Jednou jsem viděla vybuchnout bramboru. V mikrovlnce.“

„Minule jsi nám něco povídala o sestře Ursule. Prý ti vyhubovala.“

„Ano.“

„Řekla, že jsi nevychovaná, protože ses ptala na ruce té paní. Vzpomínáš?“

Noni vzhlédla, jedno tmavé oko zakryté hustými kudrnami.

„Myslela jsem, že chcete slyšet jenom o sestře Camille.“

„Chci slyšet taky o Ursule. A o ženě, která měla něco s rukama. Co jsi tím myslela?“

„Neměla prsty.“ Noni vzala černou pastelku a nad explodujícím mužem nakreslila ptáka. Dravce, s velkými černými křídly. „Supi,“ vysvětlila. „Sežerou vás, když jste mrtvá.“

To jsem to dopracovala, pomyslela si Rizzoliová, když se spoléhám na slovo děvčete, které kreslí vesmírné vetřelce a paprsky smrti.

Naklonila se dopředu a klidným hlasem se zeptala: „Kde jsi viděla tu ženu, Noni?“

Noni odložila pastelku a otráveně si vzdychla. „Tak dobře.

Když to musíte vědět.“ Seskočila ze židle.

„Kam jdeš?“

„Ukázat vám to. Kde byla ta paní.“

Bunda byla Noni tak velká, že v ní vypadala jako malý panáček Michelin brodící se sněhem. Rizzoliová šla ve stopách jejích holínek a připadala si jako prostý vojín pochodující za odhodlaným generálem. Noni ji vedla přes nádvoří opatství, kolem kašny, kde se nahromadil sníh jako šlehačka na svatebním dortu. U hlavní brány se zastavila a ukázala před sebe.

„Byla tam venku.“

„Před bránou?“

„Hmm. Měla na obličeji velký šátek. Jako bankovní lupič.“

„Takže jsi jí neviděla do tváře?“

Děvčátko zavrtělo hlavou, až se mu zatřásly kudrny.

„Mluvila s tebou ta paní?“

„Ne, ale ten muž.“

Rizzoliová na ni překvapeně pohlédla. „Byl s ní nějaký muž?“

„Chtěl, abych je pustila dovnitř, že musí mluvit se sestrou Ursulou. Ale to je proti předpisům, a to jsem mu taky řekla. Když sestra poruší předpisy, vyhodí ji. Máma říká, že sestry nemají kam jít, takže nikdy neporuší předpisy, protože se bojí jít ven.“

Noni se odmlčela. Vzhlédla a prohlásila s nádechem hrdosti v hlase: „Ale já chodím ven pořád.“

To proto, že se ničeho nebojíš, pomyslela si Rizzoliová. Jsi odvážná.

Noni zase začala vyšlapávat cestičku ve sněhu a její růžové botky pochodovaly s vojenskou přesností. Udělala jednu řádku stop, pak se otočila, vykročila zpět a dělala souběžnou řádku. Myslí si, že je nepřemožitelná, říkala si v duchu Rizzoliová. Ale je tak malá a zranitelná. Jen malá holčička v objemné bundě.

„Co se stalo potom, Noni?“

Děvčátko neohrabaně přidusalo zpátky sněhem, prudce se zastavilo a upřelo pohled na botky, nyní pokryté sněhem. „Ta paní prostrčila pod bránou dopis.“ Noni se naklonila dopředu a zašeptala: „A viděla jsem, že nemá žádné prsty.“

„Dala jsi ten dopis sestře Ursule?“

Děvčátko přikývlo, až se mu kudrny rozhoupaly jako malé kovové pružinky. „A ona šla ven. Hned.“

„Mluvila s těmi lidmi?“

Noni zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Protože když vyšla, byli už pryč.“

Rizzoliová se otočila a zadívala se na chodník, kde tehdy stáli dva návštěvníci a prosili vzdorovité děcko, aby je pustilo přes bránu.

Najednou jí přeběhl mráz po zádech.

Krysí dáma. Byla tady.

Kapitola 16

Rizzoliová vystoupila z nemocničního výtahu, přehnala se kolem nápisu oznamujícího: VŠICHNI NÁVŠTĚVNÍCI SE MUSÍ OHLÁSIT, a vtrhla přes dvojité dveře rovnou na jednotku intenzivní péče. Byla jedna hodina ráno a světla tu svítila jen tlumeně, aby pacienti mohli spát. Když sem vpadla z jasně osvětlené chodby, ocitla se v místnosti, kde se sestry pohybovaly jen jako siluety bez tváře. Pouze jedna kóje s pacientem byla dobře osvětlená a přitahovala ji k sobě jako maják.

Černošská policistka před kójí Rizzoliovou přivítala. „Dobrý večer, detektive. Jste tu rychle.“

„Už něco řekla?“

„Nemůže mluvit. Pořád má v krku dýchací trubičku. Ale určitě je vzhůru. Oči má otevřené a slyšela jsem, jak ošetřovatelka říkala, že vnímá její pokyny. Všichni jsou zřejmě skutečně překvapeni, že se vůbec probrala.“

Kvílení alarmu u ventilátoru přimělo Rizzoliovou podívat se do kóje na houf zdravotnického personálu, který se tísnil kolem lůžka. Poznala neurochirurga doktora Yuena a internistu doktora Sutcliffa, jehož světlý culík působil ve vážném shromáždění odborníků jako zvláštní nepatřičný detail. „Co se tam děje?“

„Nevím. Něco s krevním tlakem. Doktor Sutcliffe sem přišel, právě když začal poplach. Pak se objevil doktor Yuen a od té doby se tam všichni točí kolem ní.“ Policistka potřásla hlavou. „Myslím, že to nevypadá dobře. Ty mašiny pípaly, jako by se zbláznily.“

„Ježíši, neříkejte mi, že ji ztratíme, hned jak se probrala.“

Rizzoliová se vmáčkla do kóje, kde světla svítila tak pronikavě, že ji bodala do unavených očí. Neviděla na sestru Ursulu, obklopenou těsným kruhem personálu, ale měla výhled na monitory nad postelí, kde srdeční rytmus skákal jako kámen po vodě.

„Snaží se vytrhnout si endotracheální trubici!“ volala jedna sestra.

„Přivažte jí ruku pevněji!“

„… Klid, Ursulo. Snažte se uvolnit.“

„Systolický tlak klesl na osmdesát –“

„Proč je tak červená?“ zeptal se Yuen. „Podívejte na její obličej.“ Pohlédl stranou na zuřivě pípající ventilátor.

„Velký odpor dýchacích cest,“ odpověděla sestra. „Bojuje proti ventilátoru.“

„Klesá jí tlak, doktore Yuene. Systolický je na osmdesáti.“

„Pusťte infuzi dopaminu. Hned.“

Sestra si najednou všimla Rizzoliové, která stála ve vchodu do kóje. „Madam, musíte jít ven.“

„Je při vědomí?“ zeptala se Rizzoliová.

„Opusťte kóji.“

„Postarám se o to,“ řekl Sutcliffe.

Vzal Rizzoliovou za paži a jeho stisk nebyl nijak jemný, když ji odváděl z kóje. Zatáhl za sebou závěs, takže zamezil jakémukoli výhledu na pacientku. Rizzoliová stála v šeru a cítila na sobě pohledy ostatních ošetřovatelek, které ji pozorovaly z různých stanovišť na jednotce intenzivní péče.

„Detektive Rizzoliová,“ obrátil se na ni Sutcliffe, „musíte nás nechat dělat naši práci.“

„Jen se snažím dělat tu svou. Je to náš jediný svědek.“

„A je v kritickém stavu. Musíme ji z té krize dostat, než s ní někdo bude mluvit.“

„Ale je při vědomí?“

„Ano.“

„Chápe, co se děje?“

Odmlčel se. Ve slabém světle na jednotce nemohla rozeznat jeho výraz. Viděla jen siluetu širokých ramen a lesk v jeho očích, kde se odráželo zelené světlo z nedalekých monitorů. „Nejsem si jistý. Upřímně přiznávám, že jsem nečekal, že vůbec přijde k vědomí.“

„Proč jí klesá tlak? To je něco nového?“

„Před chvílí začala panikařit, pravděpodobně kvůli endoliacheální trubici. Je to jistě děsivý pocit mít v krku trubici, ale musí ji tam mít, aby to usnadnilo dýchání. Když jí stoupl tlak, dali jsme jí valium. Pak najednou začal prudce klesat.“

Sestra roztáhla závěs u kóje a zavolala: „Doktore Sutcliffe?“

„Ano?“

„Její tlak nereaguje, ani na dopamin.“

Sutcliffe znovu zmizel v kóji.

Otevřeným vchodem Rizzoliová sledovala drama, odehrávající se jen pár kroků od ní. Jeptiščiny ruce byly zaťaté v pěst.

Šlachy na pažích vyvstávaly jako napjaté provazy, jak se snažila vyprostit si zápěstí připoutaná k zábradlí postele. Celé temeno měla obvázané a z úst jí vedla endotracheální trubice, ale obličej bylo jasně vidět. Vypadal oteklý, líce pokryté jasnou červení. Ursula, uvězněná v mumifikující záplavě gázy a trubic, měla oči štvaného zvířete, zornice rozšířené strachem, pohled jí horečně těkal zleva doprava, jako by hledala únikovou cestu. Zábradlí postele se otřásalo jako mříže klece, jak se snažila uvolnit z pout. Celý trup se nadzvedal na lůžku a najednou zakvílel alarm srdečního monitoru.

Rizzoliová na něj vrhla pohled, táhla se tam rovná čára.

„To je v pořádku, to je v pořádku!“ volal Sutcliffe. „Jen si vytrhla jednu šňůru.“ Znovu zapojil kontakt a záznam tepu na obrazovce se obnovil. Rychlé blikající body.

„Zvyšte dávku dopaminu,“ nařídil Yuen. „Zrychlete přívod tekutin.“

Rizzoliová se dívala, jak sestra naplno otevřela infuzi a pustila proud fyziologického roztoku do Ursuliny žíly. Jeptiščin pohled se střetl s pohledem Rizzoliové v posledním okamžiku vědomí. Těsně předtím, než oči pohasly, než z nich vyprchala poslední jiskra, spatřila Rizzoliová v tom pohledu smrtelný strach.

„Tlak stále nestoupá! Je na šedesáti –“

Svaly Ursuliny tváře ochably, ruce znehybněly. Oči pod pokleslými víčky byly nezaostřené. Nevidoucí.

„Předčasné ventrikulární kontrakce,“ hlásila sestra. „Vidím předčasné ventrikulární kontrakce!“

Pohledy všech zalétly k monitoru srdeční činnosti. Čáru, která dosud na obrazovce pulzovala rychle, ale pravidelně, nyní přerušovaly prudké výkyvy.

„Ventrikulární tachykardie!“ řekl Yuen.

„Nemám žádný tlak! Neprokrvuje se!“

„Dejte pryč to zábradlí. Rychle, rychle, začneme s resuscitací.“

Rizzoliová byla odstrčena stranou, když se jedna ze sester protlačila kolem ní a volala: „Máme modrý kód!“

Přes okno kóje pak sledovala, jak se kolem Ursuly strhla bouře. Viděla nadskakující hlavu doktora Yuena, který prováděl masáž srdce. Dívala se, jak je do infuze injekcí přidáván lék za lékem a na podlaze se hromadí sterilní obaly.

Pohlédla na monitor. Přes obrazovku se teď táhla čára s nepravidelnými zuby.

„Nabito na dvě stě!“

V kóji všichni ustoupili, aby uvolnili cestu sestře s připravenými elektrodami defibrilátoru. Rizzoliová teď měla volný výhled na Ursulina obnažená prsa s pokožkou pokrytou rudými skvrnami. Překvapilo ji, že jeptiška může mít tak bujné poprsí.

Defibrilátor vyslal elektrický impulz.

Ursulin trup sebou škubl, jako by někdo zatáhl za provázky.

Policistka stojící vedle Rizzoliové tiše řekla: „Mám špatný pocit. Nezvládne to.“

Sutcliffe znovu vzhlédl k monitoru. Pak se přes okno podíval do očí Rizzoliové. A zavrtěl hlavou.

O hodinu později přijela do nemocnice Maura. Po telefonátu od Rizzoliové okamžitě vstala z postele, nechala Victora spát na polštáři vedle sebe a oblékla se, aniž se osprchovala.

Když jela výtahem na jednotku intenzivní péče, ještě cítila jeho vůni na své kůži a po vášnivém milování v noci ji všechno bolelo. Přišla rovnou do nemocnice, zatímco byla stále nádherně cítit sexem a myšlenky měla soustředěné na teplá těla, ne na studená. Na živé, nikoli na mrtvé. Opřela se o stěnu výtahu, zavřela oči a aspoň ještě chvíli si dovolila vychutnávat vzpomínky. Ještě jeden okamžik vzpomínek na rozkoš.

Když se otevřely dveře výtahu, polekala se. Trhla sebou, zamrkala na dvě sestry, které čekaly, aby mohly nastoupit, a se zrudlými tvářemi rychle vystoupila. Všimly si toho? přemýšlela, zatímco spěchala po chodbě. Určitě to někdo vidí, v mé tváři, provinilý ruměnec sexu.

Rizzoliová sklesle seděla v čekárně jednotky intenzivní péče a srkala kávu z umělohmotného pohárku. Když vešla Maura, Rizzoliová se na ni dlouze podívala, jako by i ona na ní objevila něco nového. Nepatřičnou červeň ve tvářích, právě v tuto noc, když je dohromady svedla tragédie.

„Říkají, že dostala infarkt,“ oznámila Rizzoliová. „Nevypadá to dobře. Je na přístrojích.“

„V kolik došlo k zástavě srdce?“

„Kolem jedné. Oživovali ji skoro hodinu a podařilo se jim obnovit srdeční rytmus. Aleje v komatu. Žádné spontánní dýchání.

Zornice nereagují.“ Potřásla hlavou. „Myslím, že už nevnímá.“

„Co říkají lékaři?“

„No, je tu rozpor. Doktor Yuen ještě nechce přístroje odpojit. Ale náš hippie si myslí, že mozek je mrtvý.“

„Myslíte doktora Sutcliffa?“

„Jo. Toho frajera s culíkem. Na ráno nařídil EEG, aby provařil mozkovou činnost.“

„Jestli žádná není, bude těžké ospravedlnit udržování na přístrojích.“

Rizzoliová přikývla. „Myslela jsem si, že to řeknete.“

„Byli u té srdeční zástavy nějací svědci?“

„Cože?“

„Byl u ní zdravotnický personál, když se jí zastavilo srdce?“

Rizzoliová se zatvářila podrážděně, znechucená Mauřinými věcnými otázkami. Odložila pohárek, až káva vyšplíchla na stůl. „Dokonce celý zástup. Byla jsem tam taky.“

„Co vedlo k zástavě?“

„Říkali, že jí krevní tlak napřed vyletěl nahoru a pulz se zbláznil. Když jsem sem přišla, tlak jí už zase prudce klesal.

A pak se jí zastavilo srdce. Takže ano, celá událost měla svědky.“

Nastala odmlka. Televize byla puštěná, ale zvuk měla stažený. Rizzoliová zabloudila pohledem na řádek textu ve zprávách CNN, ubíhající dole na obrazovce. Nespokojený zaměstnanec zastřelil čtyři lidi v automobilce v Severní Karolíně…

Únik toxických chemikálií při vykolejení vlaku v Coloradu… Nekonečný seznam neštěstí v celé zemi a my, dvě unavené ženy, se tu snažíme přežít aspoň dnešní noc.

Maura se posadila na pohovku vedle Rizzoliové. „Jak se cítíte, Jane? Vypadáte vyčerpaně.“

„Je mi hrozně. Vysává mi to každou kapku energie. A pro mě žádná nezbývá.“ Dopila kávu jedním douškem a hodila prázdný pohárek do odpadkového koše. Netrefila se. Zůstala na něj jen nečinně zírat, příliš unavená, aby vstala a zvedla ho ze země.

„To děvče ho identifikovalo,“ řekla Rizzoliová.

„Cože?“

„Noni.“ Odmlčela se. „Gabriel se k ní choval tak hezky. Trochu mě to překvapilo. Nějak jsem nečekala, že to bude umět s dětmi. Víte, jaký je, člověk se v něm těžko vyzná. Tak upjatý.

Ale sedl si k ní a za chvíli mu zobala z ruky…“ Toužebně se zahleděla před sebe, pak sebou škubla. „Poznala Howarda Redfielda na fotografii.“

„To byl ten muž, který přišel do Graystones? Ten s naší neznámou?“

Rizzoliová přikývla. „Přišli tam spolu. Pokoušeli se dostat dovnitř, navštívit ji.“

Maura zavrtěla hlavou. „To nechápu. Co proboha měli ti tři společného?“

„To je otázka, kterou mohla zodpovědět jedině Ursula.“ Rizzoliová vstala, oblékla si kabát a otočila se ke dveřím, pak se zastavila. Ohlédla se na Mauru. „Byla při vědomí, víte?“

„Sestra Ursula?“

„Chvíli předtím, než došlo k zástavě, otevřela oči.“

„Myslíte, že skutečně vnímala? Uvědomovala si, co se kolem ní děje?“

„Stiskla ošetřovatelce ruku. Reagovala na pokyny. Ale neměla jsem už možnost s ní promluvit. Stála jsem tam a ona se na mě podívala, těsně předtím…“ Rizzoliová zmlkla, jako by tou myšlenkou byla otřesena. „Jsem poslední, koho viděla.“

* * *

Maura vešla na jednotku intenzivní péče, kolem monitorů s blikajícími zelenými grafy srdeční činnosti, kolem sester, které stály před zataženými závěsy kójí pro pacienty a šeptaly si.

Když byla jako studentka na praxi na intenzivní péči, její noční návštěvy na oddělení byly vždy důvodem k úzkosti – pacient ve vážném stavu, v krizi vyžadující její rychlé rozhodnutí. I po všech těch letech se jí po příchodu na intenzivní péči v tuto hodinu zrychlil tep. Ale dnes večer na ni nečekala žádná zdravotní krize, byla tu proto, aby prozkoumala její důsledky.

Našla doktora Sutcliffa stát u Ursulina lůžka, kde něco zapisoval do karty. Pero se pomalu zastavilo, se špičkou přitisknutou ke stránce, jako by měl potíže s formulováním další věty.

„Doktore Sutcliffe?“ oslovila ho.

Podíval se na ni, na jeho opálené tváři bylo vidět nové vrásky únavy.

„Detektiv Rizzoliová mě požádala, abych sem přišla. Prý máte v plánu odpojit ji od přístrojů.“

„Jste tu zase trochu předčasně,“ odpověděl. „Doktor Yuen se rozhodl ji ještě udržovat den nebo dva. Chce napřed vidět EEG.“

Opět se zadíval do svých poznámek. „Je to ironie, že? Tolik stránek je věnováno jejím posledním několika dnům na světě.

Ale celý její život zabere jen jeden krátký odstavec. Na tom je něco špatného. Něco neslušného.“

„Vy aspoň poznáte své pacienty, dokud ještě dýchají. Já takové privilegium nemám.“

„Myslím, že by se mi vaše práce nelíbila, doktorko Islesová.“

„Jsou dny, kdy o ni taky moc nestojím.“

„Tak proč jste si ji vybrala? Proč dáváte přednost mrtvým před živými?“

„Zaslouží si naši pozornost. Chtějí, abychom věděli, proč zemřeli.“

Podíval se na Ursulu. „Jestli se ptáte, co se tu přihodilo, můžu vám odpovědět. Nereagovali jsme dost rychle. Stáli jsme okolo, dívali se, jak propadá panice, a měli jsme jí dát sedativa.

Kdyby se nám podařilo ji dřív uklidnit…“

„Znamená to, že dostala infarkt z rozčilení?“

„Tak to začalo. Nejdřív jí prudce stoupl tlak a tep. Pak najednou tlak z ničeho nic klesl a začaly arytmie. Trvalo nám dvacet minut, než jsme jí obnovili srdeční rytmus.“

„Co ukazuje její EKG?“

„Akutní infarkt myokardu. Teď je v hlubokém komatu. Žádná reakce zornic. Žádná odezva na hlubokou bolest. Téměř jistě utrpěla nezvratné poškození mozku.“

„Není na toto tvrzení trochu brzy?“

„Jsem realista. Doktor Yuen doufá, že ji z toho dostane, ale je přece chirurg. Chce mít dobře vypadající statistiky. Pokud pacient přežije operaci, může si to zapsat jako další úspěch. I když ho budou udržovat při životě jen přístroje.“

Přešla k lůžku a při pohledu na pacientku se zamračila. „Proč je tak edematická?“

„Při zástavě jsme do ní nalili spoustu tekutiny, abychom podpořili tlak. Proto vypadá její obličej oteklý.“

Maura si prohlédla její paže a všimla si vystouplých červených skvrn. „Tohle vypadá jako ustupující kopřivka. Jaké léky dostala?“

„Obvyklou kombinaci, kterou dáváme při zástavách. Antiarytmika. Dopamin.“

„Myslím, že musíte nechat udělat testy na léky a toxikologii.“

„Co prosím?“

„Byla to nevysvětlená srdeční zástava. A ta kopřivka vypadá jako reakce na léky.“

„Obvykle nepožadujeme toxikologické vyšetření jen proto, že pacient dostal zástavu.“

„V tomto případě byste ho měl nařídit.“

„Proč? Myslíte, že jsme udělali chybu? Dali jí něco, co jsme neměli?“ Mluvil teď dotčeně a jeho únava se měnila v hněv.

„Je svědkyní zločinu,“ připomněla Maura. „Jedinou svědkyní.“

„Strávili jsme poslední hodinu tím, že jsme se jí snažili zachránit život. A vy naznačujete, že nám nevěříte.“

„Podívejte, jen se snažím být důkladná.“

„Dobře.“ Prudce zavřel kartu. „Postarám se, aby se udělal toxikologický rozbor, jen kvůli vám,“ prohlásil a odešel.

Zůstala v kóji a dívala se na Ursulu zalitou měkkým pohřebním světlem lampy u postele. Nikde tu neviděla obvyklý nepořádek po resuscitaci. Použité injekční stříkačky, ampulky od léků, sterilní obaly odhozené během úsilí o záchranu života, vše bylo čistě zameteno. Pacientčina hruď se zvedala a klesala jen proto, že jí vzduch do plic syčivě vháněl ventilátor.

Maura vzala tužkovou kapesní baterku a posvítila Ursule do očí.

Ani jedna zornice nereagovala na světlo.

Zase se napřímila a najednou cítila, že ji někdo pozoruje.

Otočila se a polekala se, když spatřila stát ve vchodu do kóje otce Brophyho.

„Zavolaly mě nemocniční sestry,“ vysvětlil. „Myslely si, že nadešel čas.“

Měl pod očima kruhy a na bradě černé strniště vousů. Jako obvykle byl oblečený do kněžského oděvu, ale v tuto časnou hodinu měl na sobě pomačkanou košili. Maura si ho představila, jak rozespalý vstává z postele a tápe po oblečení. A když opouštěl teplo ložnice, automaticky sáhl po téhle košili.

„Mám odejít?“ zeptal se. „Můžu se vrátit později.“

„Ne, prosím pojďte dál, otče. Právě jsem chtěla zkontrolovat záznamy.“

Přikývl a vešel do kóje. Ten prostor najednou působil jako příliš malý, příliš intimní.

Maura si vzala kartu, kterou tu Sutcliffe nechal. Když se usadila na židli u lůžka, znovu si najednou uvědomila svou vůni a v duchu se ptala, jestli ji cítí také Brophy. Vůni Victora.

Sexu. Když Brophy začal šeptat modlitbu, přinutila se soustředit se na poznámky sester.

00.15: Životní funkce: TK 130/90, pulz 80. Oči otevřené.

Dělá cílevědomé pohyby. Na příkaz stiskne pravou ruku. Doktoři Yuen a Sutcliffe se dotazují na duševní stav.

00.43: TK 180/110, pulz 120. Přítomen dr. Sutcliffe. Pacientka rozrušená, snaží se vytrhnout si ET trubici.

00.50: Syst. TK pokles na 110. Zrudlá a velmi rozrušená.

Přítomen dr. Yuen.

00.55: Syst. TK 85, pulz 180. IV otevřena naplno…

Jak rychle klesal krevní tlak, poznámky byly stručnější, písmo uspěchanější, až přešlo v téměř nečitelné škrábání. Maura si dovedla představit, co se tu událo. Horečně hledání sáčků s infuzí a injekčních stříkaček. Sestra spěchající pro léky do výdejny a zase zpátky. Roztržené sterilní obaly, vyprázdněné ampule, horečně vypočítávané správné dávky. Při tom všem sebou pacientka zmítá, krevní tlak jí prudce klesá.

01.00: Vyhlášen modrý kód.

Tady se rukopis změnil. Nastoupila další sestra, aby vedla záznamy. Nové zápisky byly úhledné a metodické, práce sestry, jejíž povinností během zástavy je jen pozorovat a dokumentovat.

Ventrikulární fibrilace. El. Kardioverze na 300 joulech. IV lidokain zvýšen na čtyři mg/min.

Kardioverze opakována, 400joulů. Stále v. fib.

Zornice rozšířené, ale stále reagují na světlo…

Ještě se nevzdávali, pomyslela si Maura. Ne dokud reagují zorničky. Ne dokud je ještě naděje.

Vzpomněla si na první modrý kód, který zažila jako stážistka, a jak byla neochotná uznat porážku, i když bylo jasné, že pacient nemohl být zachráněn. Ale hned před sálem čekala rodina toho muže – manželka a dva dospívající synové – a právě na tváře těch chlapců Maura myslela, když znovu a znovu přikládala elektrody defibrilátoru. Oba chlapci byli už vysocí jako dospělí muži, s dlouhýma nohama a obličejem plným pupínků, ale plakali jako děti a ona pokračovala v resuscitaci ještě dlouho poté, co bylo jasné, že to je marné, a říkala si: dej mu ještě jeden šok. Jen ještě jeden.

Teď si uvědomila, že otec Brophy zmlkl. Vzhlédla a uviděla, že ji pozoruje pohledem tak soustředěným, že to cítila jako vpád do soukromí.

Současně se cítila podivně vzrušená.

Zavřela kartu rázným věcným gestem, aby zakryla svůj zmatek. Přišla sem rovnou z postele od Victora, přesto ji najednou přitahuje právě tenhle muž. Věděla, že kočky mohou v horku lákat kocoury svým pachem. Jaký signál vydává ona? Pach přístupné samičky? Ženy, která byla tak dlouho bez sexu, že se ho nemůže nabažit?

Vstala a sáhla pro svůj kabát.

Vykročil k ní, aby jí pomohl ho obléknout. Stál těsně za ní a přidržoval jej, aby mohla vklouznout pažemi do rukávů. Ucítila, jak se jeho ruka otřela o její vlasy. Byl to náhodný dotek, nic víc, ale vyvolal v ní znepokojivé zachvění. O krok ustoupila a rychle si zapínala knoflíky.

„Než odejdete,“ řekl otec Brophy, „chtěl bych vám něco ukázat. Půjdete se mnou?“

„Kam?“

„Dolů do třetího poschodí.“

Nechápavě ho následovala k výtahu. Nastoupili a znovu se spolu ocitli v uzavřeném prostoru, který působil příliš těsně. Stála s rukama v kapsách kabátu, stoicky sledovala měnící se čísla pater a přitom si myslela: Je to hřích, když vás přitahuje kněz?

Ne-li hřích, pak určitě bláznovství.

Konečně se dveře výtahu otevřely a ona ho následovala chodbou přes několikerý dvojité dveře na koronární jednotku.

Podobně jako jednotka intenzivní péče na chirurgii, měla i tato jednotka světla ztlumená na noc a otec Brophy ji vedl příšeřím k monitorovací stanici EKG.

Statná ošetřovatelka sedící u monitorů vzhlédla od mnoha grafů srdeční činnosti a obdařila je širokým úsměvem, až se jí zaleskly zuby.

„Otec Brophy. Na noční obchůzce?“

Dotkl se ramene ošetřovatelky přirozeným, důvěrným gestem, vypovídajícím o upřímném přátelství. Maura si přitom vzpomněla na okamžik, kdy jej poprvé uviděla na cestě přes zasněžené nádvoří pod Camillinou ložnicí. Jak konejšivě položil ruku na rameno staré jeptišky, která ho přišla přivítat. Byl to muž, který se nebál nabídnout teplo svého doteku.

„Dobrý večer, Kathleen,“ pozdravil hlasem, v němž najednou zazněl měkký rytmus bostonské irštiny. „Měla jste klidnou noc?“

„Zatím ano, musím to zaklepat. Zavolaly vás ošetřovatelky k některému z pacientů?“

„Ne, k žádnému z vašich pacientů. Byli jsme nahoře na chirurgii. Chtěl jsem vzít doktorku Islesovou sem na návštěvu.“

„Ve dvě ráno?“ Kathleen se zasmála a podívala se na Mauru. „On vás uštve. Tenhle člověk neodpočívá.“

„Odpočívat?“ řekl Brophy. „Co to je?“

„To je něco, co my obyčejní smrtelníci děláme.“

Brophy se podíval na monitor. „A jak se má náš pan De –

Marco?“

„Ach ano, váš zvláštní pacient. Zítra ho přeloží na lůžko bez monitorů. Takže bych řekla, že se mu daří výborně.“

Brophy ukázal na čáru EKG lůžka číslo šest, jež pravidelně blikala na obrazovce. „Tady,“ řekl, dotkl se Mauřiny paže a zašeptal jí do vlasů: „To jsem vám chtěl ukázat.“

„Proč?“ zeptala se Maura.

„Pan DeMarco je ten muž, kterého jsme zachránili na chodníku.“ Podíval se na ni. „Muž, jemuž jste předpovídala, že nebude žít. To je náš zázrak. Váš a můj.“

„Nemusí to být zázrak. Někdy se mohu mýlit.“

„Nejste ani trochu překvapená, že odejde po svých z nemocnice?“

Pohlédla na něj v tichém intimním přítmí. „Mě už toho moc nepřekvapí, lituji, že to musím říct.“ Nechtěla být cynická, ale vyznělo to tak, a proto se v duchu ptala, zda ho tím nezklamala. Zdálo se, že je pro něj z nějakého důvodu důležité, aby vyjádřila aspoň nějaký údiv, ale místo toho mu řekla jen tato slova, což bylo totéž, jako by lhostejně pokrčila rameny.

Ve výtahu cestou dolů do vestibulu řekla: „Ráda bych věřila na zázraky, otče. Opravdu. Ale obávám se, že názory starého skeptika nemůžete změnit.“

Odpověděl jí s úsměvem. „Byla jste obdařena vynikajícím myšlením a samozřejmě ho musíte používat. Klást vlastní otázky a hledat vlastní odpovědi.“

„Jsem si jistá, že si kladete stejné otázky jako já.“

„Každý den.“

„A přesto uznáváte pojem Boha. Není vaše víra někdy otřesena?“

Odmlka. „Má víra ne. Na tu se mohu spolehnout.“

Uslyšela v jeho hlase slabý tón nejistoty a podívala se na něho. „Tak o čem pochybujete?“

Upřel na ni pohled, který jako by pronikal přímo do její mysli, a četl tam myšlenky, jež před ním chtěla utajit. „O své síle,“ odpověděl tiše. „Někdy pochybuji o své síle.“

Venku, když stála sama na nemocničním parkovišti, se několikrát nadechla ledového vzduchu, až to zabolelo. Obloha byla čistá, hvězdy se jasně třpytily. Maura nastoupila do auta, a zatímco se zahříval motor, tiše seděla a snažila se pochopit, co se právě mezi ní a otcem Brophym stalo. Ve skutečnosti se nestalo nic, ale cítila se provinile, jako by opravdu k něčemu došlo. Provinile a zároveň potěšeně.

Jela domů ulicemi lesknoucími se náledím a myslela na otce Brophyho a Victora. Když opouštěla dům, byla unavená; teď byla bdělá a napjatá, všechny nervy jí hrály, a cítila se mnohem živější než v mnoha uplynulých měsících.

Zajela do garáže a už cestou do domu si svlékala kabát. Než došla do ložnice, rozepnula si halenku. Victor tvrdě spal, netušil, že stojí hned vedle něho a svléká se. Za několik posledních dní strávil v jejím domě víc času než ve svém hotelovém pokoji a teď se zdálo, že patří i do její postele. Do jejího života. Zachvěla se zimou a vklouzla pod přikrývky, krásně vyhřáté, a když se k němu přitiskla chladnou kůží, pohnul se.

Několik pohlazení, několik polibků, a byl plně vzhůru, plně vzrušený.

Přivítala ho v sobě, pobízela ho, a i když ležela pod ním, nebyla v tom žádná odevzdanost. Vychutnávala svou rozkoš, tak jako on vychutnával svou, a vzala si to, co jí patřilo, s tichým vítězným výkřikem.

Ale když zavřela oči a cítila v sobě jeho vyvrcholení, nevynořila se jí v duchu jen Victorova tvář, ale také tvář otce Brophyho. Pomíjivý obraz, který nemohla zadržet, ale stále se vracel, až nakonec nevěděla, čí tvář vidí.

Obou. A ani jednoho z nich.

Kapitola 17

V zimě bývají jasné dny ty nejchladnější. Maura se probudila do sluneční záře odrážející se od bílého sněhu, a i když byla ráda, že pro změnu vidí modrou oblohu, venku vanul ostrý vítr a rododendron před domem se choulil jako starý muž, listy svěšené a zkroucené mrazem.

Cestou do práce upíjela kávu, mhouřila oči ve slunci a toužila otočit a vrátit se domů. Vlézt znovu do postele k Victorovi, strávit s ním celý den a vzájemně se zahřívat pod prošívanou přikrývkou. Minulý večer spolu zpívali vánoční koledy – on zvučným barytonem, ona mu přizvukovala svým značně falešným altem.

Dohromady to znělo hrozně a nakonec se víc smáli, než zpívali.

A teď ráno si zpívala znovu, stejně falešně jako vždy, když projížděla kolem pouličních lamp ověšených věnci, kolem výkladních skříní obchodních domů, kde se na figurínách leskly slavnostní oděvy. Zdálo se, že připomínky Vánoc jsou najednou všude. Věnce a girlandy tu samozřejmě visely už týdny, ale ona si jich vlastně ani nevšimla. Kdy naposled město vypadalo tak svátečně? Kdy se slunce tak jasně třpytilo na sněhu?

Pokoj lidem dobré vůle.

Vešla do budovy soudního lékařství na Albany Street, kde v hale visel velký nápis lesklými písmeny MÍR NA ZEMI.

Louise k ní vzhlédla a usmála se. „Vypadáte dnes šťastně.“

„Jen jsem ráda, že zase vidím svítit slunce.“

„Těšte se z toho, dokud svítí. Slyšela jsem, že zítra večer má zase sněžit.“

„Na Štědrý večer mi sníh nevadí.“ Nabrala si do hrsti několik čokoládových pusinek z mísy s cukrovím na Louisině psacím stole. „Jak vypadá dnešní program?“

„V noci nic nového nepřišlo. Předpokládám, že nikdo nechce umřít právě před Vánoci. Doktor Bristol musí být v deset u soudu a rád by šel odtamtud už domů, pokud převezmete jeho telefonáty.“

„Jestli se nic nebude dít, asi taky odejdu dřív.“

Louise v údivu pozvedla obočí. „Doufám, že kvůli nějaké zábavě.“

„To určitě,“ zasmála se Maura. „Jdu nakupovat.“

Vešla do své kanceláře, kde na kontrolu čekal vysoký štos laboratorních zpráv a nadiktovaných záznamů, ale ani to jí nemohlo pokazit náladu. Posadila se ke stolu, spokojeně mlsala čokoládu a pracovala přes oběd až do odpoledne. Doufala, že ve tři bude se vším hotová a půjde rovnou k Saksovi na Fifth Avenue.

Nepočítala však s návštěvou Gabriela Deana. Když v půl třetí vešel do kanceláře, netušila, že jí jeho návštěva úplně změní den. Jako vždy se tvářil neproniknutelně a ji znovu udivilo, že mezi tímto chladným záhadným mužem a temperamentní Rizzoliovou mohl vzniknout nějaký vztah.

„Odpoledne se vracím do Washingtonu,“ oznámil a položil na zem kufřík. „Než odjedu, rád bych znal na něco váš názor.“

„Samozřejmě.“

„Za prvé, smím vidět ostatky té neznámé ženy?“

„Všechno je v mé pitevní zprávě.“

„Přesto myslím, že bych ji měl vidět.“

Maura vstala ze židle. „Musím vás varovat,“ řekla, „není to pěkný pohled.“

Zmražení může proces rozkladu pouze zpomalit, nikoli zastavit. Když Maura otevřela zip bílého vaku na mrtvá těla, musela se obrnit proti pachům. Předem Deana upozornila na stav mrtvoly a on ani nemrkl, když se igelit rozevřel a odhalil syrovou tkáň tam, kde měl být obličej.

„Úplně jí ho stáhl,“ poznamenala Maura. „Kůže byla naříznuta podél linie vlasů, na temeni, a pak sloupnuta směrem dolů. Uvolnil ji dalším řezem pod bradou. Jako když se strhne maska.“

„A kůži odnesl s sebou?“

„Nejen ji.“ Maura rozevřela vak až do konce, čímž uvolnila tak silný zápach, že zalitovala, že nemá roušku a ochranný štít.

Ale Dean žádal pouze o povrchní prohlídku, ne o celkové vyšetření, a tak si vzali jen rukavice.

„Ruce,“ poznamenal.

„Obě byly odstraněny, stejně jako části nohou. Zpočátku jsme se domnívali, že jde o nějakého sběratele. Části těla jako trofeje. Druhou možností bylo, že se snažil znemožnit její identifikaci. Žádné otisky prstů, žádný obličej. To by byl praktický důvod, proč tyto části odstranil.“

„Kromě nohou.“

„A právě to nám nedávalo smysl. Tehdy jsem si uvědomila, že pro tyto amputace musí být jiný důvod. Nechtěl utajit totožnost, ale onemocnění leprou.“

„A ty léze po celé kůži? To je taky od Hansenovy nemoci?“

„Ten kožní zánět se nazývá erythema nodosum leprosum.

Je to reakce na léčbu. Zjevně dostávala antibiotika na Hansenovu nemoc. Proto jsme při kožní biopsii neviděli žádné aktivní bakterie.“

„Takže ty léze nezpůsobuje sama nemoc?“

„Ne. Je to vedlejší účinek nedávné léčby antibiotiky. Podle rentgenů měla lepru už delší dobu, pravděpodobně několik let, než začala být léčena.“ Podívala se na Deana. „Viděl jste už dost?“

Přikývl. „Teď chci něco ukázat vám.“

Zpátky nahoře v kanceláři otevřel kufřík a vyndal nějakou složku. „Včera po našem setkání jsem zavolal Interpol a požádal o informace o masakru v Baře. Tohle mi odfaxovalo zvláštní kriminální oddělení indického Centrálního vyšetřovacího úřadu. Taky mi e-mailem poslali nějaké digitální fotografie a chtěl bych, abyste se na ně podívala.“

Maura otevřela složku a podívala se na první list. „To je policejní dokument.“

„Z indického státu Ándhrapradéš, kde byla vesnice Bara.“

„Jak daleko pokročilo jejich vyšetřování?“

„Stále pokračuje. Ten případ je rok starý a velkého pokroku nedosáhli. Pochybuji, že bude někdy vyřešen. Dokonce si ani nejsem jistý, že je na předním místě seznamu jejich priorit.“

„Bylo pobito skoro sto lidí, agente Deane.“

„Ano, ale musíte tu událost posuzovat v kontextu.“

„Zemětřesení je událost. Hurikán je událost. Ale celá vesnice zmasakrovaných lidí není událost. Je to zločin proti lidskosti.“

„Vezměte si, co všechno se děje v jižní Asii. V Kašmíru se masově vraždí hinduisté a muslimové. V Indii jsou zabíjeni Tamilové a sikhové. Pak všechny ty kastovní vraždy. Bombové útoky maoisticko-leninistických partyzánů.“

„Matka Mary Clement se domnívá, že to byl náboženský masakr. Útok na křesťany.“

„K takovým útokům tam opravdu dochází. Ale kliniku, kde pracovala sestra Ursula, financovala nenáboženská humanitární organizace. Ostatní dvě ošetřovatelky, které při masakru zahynuly, nepatřily k žádné církvi. Proto policie v Ándhrapradéši pochybuje, že šlo o náboženský útok. Možná politický.

Anebo zločin z nenávisti, protože oběťmi byli malomocní.

Byla to vesnice opovrhovaných.“ Ukázal na složku, kterou držela. „Jsou tam pitevní zprávy a byl bych rád, kdybyste si je prohlédla, stejně jako fotografie z místa činu.“

Otočila stránku a zadívala se na fotografii. Ten snímek ji ohromil, vyrazil jí dech. Nemohla od té hrůzy odtrhnout oči.

Byl to výjev jako z Armagedonu.

Na hromadách dýmajícího dřeva a popela ležela ohořelá mrtvá těla. Žárem se smrštily ohýbací svaly, takže těla strnula v boxerských pozicích. Mezi lidskými ostatky byly mrtvé kozy se zčernalou ohořelou srstí.

„Zabili všechno,“ řekl Dean. „Lidi. Zvířata. Dokonce slepice byly pobity a spáleny.“

Maura se přinutila podívat se na další fotografii.

Uviděla další mrtvoly, ještě více pohlcené plameny, z nichž zbyly jen hromady zuhelnatělých kostí.

„K útoku došlo někdy během noci,“ pokračoval Dean. „Těla byla objevena teprve ráno. Dělníci z denní směny v blízké továrně si všimli, že dole z údolí stoupá hustý dým. Když se tam přijeli podívat, našli tohle. Devadesát sedm lidí mrtvých, mezi nimi mnoho žen a dětí a také dvě ošetřovatelky z kliniky – obě Američanky.“

„Ze stejné kliniky, kde pracovala Ursula.“

Dean přikývl. „Ale tohle je opravdu zajímavý detail,“ dodal.

Maura vzhlédla se zbystřenou pozorností, protože ji zaujala náhlá změna v jeho hlase. „Ano?“

„Ta továrna, blízko vesnice.“

„Co je s ní?“

„Vlastnil ji Octagon Chemicals.“

Překvapeně se na něho podívala. „Octagon? Společnost, pro kterou pracoval Howard Redfield?“

Znovu přikývl. „Ta, kterou vyšetřuje Komise pro cenné papíry. Mezi těmi třemi oběťmi existuje tolik spojovacích článků, že to začíná vypadat jako obří pavučina. Víme, že Howard Redfield byl viceprezidentem pro zahraniční operace Octagonu, kterému patřila továrna nedaleko vesnice Bara. Víme, že sestra Ursula pracovala v Baře. Víme, že ta neznámá žena trpěla Hansenovou nemocí, takže možná taky žila ve vesnici Bara.“

„Všechno vede do té vesnice,“ poznamenala Maura.

„K tomu masakru.“

Pohledem znovu zabloudila k fotografiím. „Co podle vás objevím v těch pitevních zprávách?“

„Povíte mi, jestli tam je něco, čeho si indičtí patologové nevšimli. Něco, co by mohlo osvětlit ten útok.“

Podívala se na spálené mrtvoly a potřásla hlavou. „To bude těžké. Spálením se toho hodně zničí. Kdykoli jde o požár, nemusí se vůbec určit příčina smrti, pokud nejsou jiné důkazy. Například kulky nebo fraktury.“

„Podle pitevních zpráv byla řada lebek rozdrcena. Patologové došli k závěru, že oběti byly většinou ubity ve spánku. Pak byla těla vyvlečena z chatrčí, naházena na několik hromad a spálena.“

Otočila se k další fotografii. Další výjev z pekla. „Všechny ty oběti,“ zamumlala. „A nikdo neunikl?“

„Muselo se to stát velmi rychle. Mnohé z obětí byly pravděpodobně zmrzačeny nemocí a nemohly utéct. Koneckonců to byla rezervace pro nemocné. Vesnice byla odříznutá od společnosti, izolovaná v údolí na slepém konci silnice. Velká skupina útočníků ji mohla přepadnout a stovku lidí pobít snadno. Nikdo by neslyšel křik.“

Maura vzala poslední fotografii ve složce. Byl na ní malý obílený domek se střechou z vlnitého plechu, zdi ožehnuté ohněm. Přede dveřmi ležela další změť mrtvol, končetiny propletené, rysy ohořelé k nepoznání.

„Ta klinika je jediná budova, která zůstala stát, protože byla postavená ze škvárobetonových tvárnic,“ vysvětlil Dean.

„Ostatky dvou amerických ošetřovatelek se našly tam v té hromadě. Musel je identifikovat soudní antropolog. Řekl, že byly spáleny tak důkladně, že útočníci zřejmě museli použít nějaký katalyzátor. Souhlasíte s tím, paní doktorko?“

Maura neodpověděla. Už se nesoustředila na těla. Místo toho zírala na něco, co pro ni bylo mnohem znepokojivější.

Něco, při čem na několik sekund zapomněla dýchat.

Nad vchodem kliniky visel nápis s výraznými znaky: letící holubice, její ochranná křídla láskyplně roztažená nad modrou zeměkoulí. Znaky, které okamžitě poznala.

Byla to klinika Jedné Země.

„Paní doktorko?“ opakoval Dean.

Polekaně k němu vzhlédla. Uvědomila si, že Dean stále čeká na její odpověď. „Tělo… Není nijak snadné spálit,“ řekla.

„Má příliš vysoký obsah vody.“

„Tahle byla spálená na kost.“

„Ano. To je pravda. Takže katalyzátor – máte pravdu, pravděpodobně použili katalyzátor.“

„Benzín?“

„Benzín by vyhovoval. A je nejsnáze dostupný.“ Vrátila se pohledem k fotografiím vyhořelé kliniky. „Taky tady jasně vidíte zbytky hranice, která se později propadla. Ty ohořelé větve…“

„Byl by v tom rozdíl? Kdyby použili pohřební hranici?“ zeptal se.

Odkašlala si. „Když se těla umístí nad zem, může rozpouštějící se tuk odkapávat do plamenů. To… Živí oheň.“ Prudce smetla fotografie na hromádku a vsunula je zpět do složky.

Zůstala sedět s rukama položenýma na manilové obálce, jejíž povrch byl na dotek tak hladký a jejíž obsah se jí bolestně vrýval do srdce.

„Jestli nic nenamítáte, agente Deane, ráda bych měla na přezkoumání těch pitevních zpráv víc času. Ozvu se vám. Můžu si nechat celou složku?“

„Samozřejmě.“ Vstal ze židle. „Zastihnete mě ve Washingtonu.“

Dál se upřeně dívala na složku a nevnímala, že zamířil ke dveřím. Ani si neuvědomila, že se obrátil a podíval se na ni.

„Doktorko Islesová?“

Vzhlédla. „Ano?“

„Mám ještě něco. Ne k případu, ale něco osobního. Nevím, jestli bych se na to měl ptát právě vás.“

„O co jde, agente Deane?“

„Mluvíte často s Jane?“

„Pochopitelně. Během tohohle vyšetřování –“

„Ne o práci. O tom, co ji trápí.“

Zaváhala. Měla bych mu to říct, pomyslela si. Někdo by mu to měl říct.

„Vždycky byla dost nervózní,“ pokračoval. „Ale tady se děje ještě něco. Vidím, že je pod velkým tlakem.“

„Ten útok v opatství je pro ni velmi těžký případ.“

„Nejde o to vyšetřování. Má ještě nějaký jiný problém. Něco, o čem nechce mluvit.“

„Nejsem ta pravá, koho byste se měl ptát. Musíte si promluvit s ní.“

„Zkoušel jsem to.“

„A?“

„Mluví jen o práci. Víte, jaká umí být, jako zatracený robot.“

Povzdychl si, pak tiše dodal: „Myslím, že jsem ji ztratil.“

„Povězte mi něco, agente Deane.“

„Ano?“

„Záleží vám na ní?“

Pevně se jí podíval do očí. „Jinak bych se vás na to neptal.“

„Pak mi v tom musíte věřit. Neztratil jste ji. Jestli vypadá nepřístupně, pak proto, že má strach.“

„Jane?“ Zavrtěl hlavou a zasmál se. „Ta se nebojí ničeho. Nejmíň ze všeho mě.“

Maura se dívala, jak odchází z její kanceláře, a přitom si myslela: Mýlíš se. Všichni se bojíme lidí, kteří nás mohou ranit.

* * *

V dětství Rizzoliová zimu milovala. Celé léto se těšila na první poletující vločky, na ráno, kdy roztáhne záclony v ložnici a uvidí zem pokrytou bělostným sněhem, ještě neporušeným stopami nohou. Se smíchem vyběhla z domu a zabořila se do závějí.

Teď, když se s dalšími svátečními nakupujícími tlačila v polední přeplněné dopravě, přemýšlela, kdo to kouzlo ukradl.

Vyhlídka na zítřejší Štědrý večer strávený s rodinou ji nijak netěšila. Dovedla si představit, jak to bude probíhat: všichni se budou cpát krocanem, ústa příliš plná, aby mohli mluvit. Její bratr Frankie, hlučný a nesnesitelný po příliš mnoha skleničkách vaječného koňaku s notnou dávkou rumu. Její otec, s dálkovým ovladačem v ruce, pustí naplno sportovní kanál ESPN a televize přehluší jakýkoli smysluplný hovor. A její matka Angela, unavená po celodenním vaření, bude podřimovat v křesle. Každý rok se opakovaly stejné staré rituály, ale právě to dělá rodinu rodinou, pomyslela si. Děláme stejné věci stejným způsobem, ať se nám to líbí, nebo ne.

I když vůbec netoužila chodit po nákupech, nemohla tuto povinnost už déle odkládat, nebylo prostě možné ukázat se u Rizzoliů na Štědrý večer bez nezbytné náruče plné dárků. Nezáleželo na tom, že jsou třeba nevhodné, pokud byly krásně zabalené a každý jeden dostal. Loni jí její bratr Frankie, ten pitomec, dal vysušenou ropuchu z Mexika s kůží upravenou jako peněženka na drobné. Byla to krutá připomínka na přezdívku, kterou ji zahrnoval. Žába pro žábu.

Letos bude Frankie středem všeho zájmu.

Tlačila nákupní vozík davem v obchodním domě Target a hledala nějakou obdobu vysušené ropuchy. Z reproduktorů se linuly vánoční koledy a mechaničtí Santa Clausové ji vítali svým ha-ha-ha, když se s úporným odhodláním prodírala uličkami, jež zdobily pozlátkové girlandy.

Pro otce koupila bačkory lemované ovčí vlnou. Pro matku čajovou konvici z Irska zdobenou malými růžovými poupaty. Pro mladšího bratra Michaela kostkovaný župan a pro jeho novou přítelkyni Ireně dlouhé náušnice z krvavě rudého rakouského křišťálu. Koupila dokonce dárky pro Ireniny malé chlapce, stejné lyžařské kombinézky se závodnickými pruhy.

Ale pro Frankieho, toho idiota, neměla nic.

Procházela uličkou v oddělení pánského prádla. Tady se naskýtaly různé možnosti. Frankie, chlapácký mariňák, v růžových miniaturních slipech? Ne, příliš nechutné, ani ona se nemohla tak snížit. Šla dál kolem klasických spodků, a když došla k boxerkám, najednou nemyslela na Frankieho, ale na Gabriela, v jeho šedivých oblecích a střízlivých kravatách. Muž s nenápadným a konzervativním vkusem, až po spodní prádlo.

Muž, který může ženu dohnat k šílenství, protože nikdy neví, na čem s ním je; nikdy nevěděla, jestli pod tím šedým oblekem tluče skutečné srdce.

Spěšně opustila oddělení a pokračovala dál. Soustřeď se, zatraceně. Něco pro Frankieho. Knížku? Napadlo ji pár vhodných titulů. Průvodce slečny Mannersové, jak nebýt kretén. Škoda, že slečna Mannersová tohle nikdy nenapsala, šlo by to na dračku. Přešla do jiné uličky, potom další a hledala a hledala.

A pak se najednou zastavila, hrdlo sevřené, prsty ztuhlé, jak tiskla držadlo vozíku.

Octla se v uličce oddělení dětského zboží. Dívala se na malinké flanelové dupačky s vyšitými kačenkami. Rukavičky jako pro panenku a botičky a měkké čepičky zdobené pletenými bambulkami. Hromady růžových a modrých dětských přikrývek, do nichž se zavinují novorozeňata. Právě ty přilákaly její pozornost, když si vzpomněla, jak Camille zabalila své mrtvé dítě do bleděmodré vlny, zavinula ho s mateřskou láskou, mateřským zármutkem.

Její mobilní telefon několikrát zazvonil, než se probrala z transu. Vytáhla ho z kabelky a duchem nepřítomná řekla:

„Rizzoliová.“

„Ahoj, detektive. Tady Walt DeGroot.“

DeGroot pracoval v kriminalistické laboratoři v oddělení DNA. Obvykle mu volávala ona a snažila se ho pobídnout k rychlejšímu dodání výsledků testů. Dnes ale reagovala na jeho zavolání jen s netečným zájmem.

„Tak co pro mě máš?“ zeptala se, zatímco pohled jí zabloudil zpátky k dětským přikrývkám.

„Porovnali jsme DNA matky s DNA dítěte z rybníku.“

„Ano?“

„Matkou je určitě ta oběť, Camille Maginnesová.“

Rizzoliová si unaveně vzdychla. „Díky, Watte,“ zamumlala. „Čekali jsme to.“

„Okamžik. Ještě něco.“

„Ještě něco?“

„Tohle jsi myslím nečekala. Týká se to otce toho dítěte.“

Najednou se plně soustředila na Waltův hlas. Na to, co jí led řekne.

„Co je s otcem?“ zeptala se.

„Vím, kdo to je.“

Kapitola 18

Rizzoliová jela celé odpoledne až do šedivého soumraku a silnici před sebou viděla přes clonu hněvu. Nakoupené dárky byly stále pohozené na zadním sedadle spolu s roličkami balicího papíru a lesklých stuh, ale na Vánoce už neměla ani pomyšlení. Myslela na mladou dívku, která chodí bosa ve sněhu. Dívku, která hledá bolest omrzlin, aby zamaskovala své hlubší utrpení. Nic však nemohlo utišit její tajná muka, sebevíc modliteb nebo sebemrskačství nemohlo umlčet její vnitřní výkřiky bolesti.

Když konečně vjela kolem žulových sloupů na příjezdovou cestu domu Camilliných rodičů, bylo skoro pět hodin a ramena měla ztuhlá od napětí té dlouhé jízdy. Vystoupila z vozu a z plných plic se nadechla ostrého slaného vzduchu. Vystoupila po schodech a zazvonila.

Dveře otevřela tmavovlasá hospodyně Maria. „Je mi líto, detektive, ale paní Maginnesová tu není. Očekávala vás?“

„Ne. Kdy se vrátí domů?“

„Jela s chlapci nakupovat. Měla by se vrátit na večeři. Asi tak za hodinu.“

„Pak na ni počkám.“

„Nejsem si jistá –“

„Budu dělat společnost panu Maginnesovi. Jestli to nevadí.“

Maria ji neochotně vpustila do domu. Jako žena zvyklá podřizovat se ostatním se neodvážila bránit ve vstupu strážci zákona.

Rizzoliová nepotřebovala, aby jí ukázala cestu, šla po stejných naleštěných podlahách, kolem stejných obrazů s námořními výjevy a vstoupila do Mořského salonku. Pohled přes Nantucketskou úžinu byl zlověstný, vítr zvedal vlny s bílou čepicí na vrcholu. Randall Maginnes ležel na pravém boku na nemocničním lůžku, s tváří obrácenou k oknům, takže mohl vidět blížící se bouři. Drama přírody ze sedadla v první řadě.

Soukromá ošetřovatelka sedící vedle něj si všimla návštěvnice a vstala ze židle. „Dobrý den.“

„Jsem detektiv Rizzoliová z bostonské policie. Čekám na paní Maginnesovou, až se vrátí domů. Napadlo mě, že zajdu za panem Maginnesem. Podívat se, jak se mu daří.“

„Je to pořád stejné.“

„Nastal u něho nějaký pokrok od té mrtvice?“

„Provádíme fyzickou terapii už několik měsíců. Ale postižení jsou velmi vážná.“

„Jsou trvalá?“

Ošetřovatelka pohlédla na svého pacienta, pak gestem naznačila Rizzoliové, aby ji následovala ven z pokoje.

Na chodbě řekla: „Nerada o tom mluvím tam, kde nás může slyšet. Vím, že rozumí.“

„Jak to poznáte?“

„Podle toho, jak se na mě dívá. Jak reaguje na různé věci.

I když nemůže mluvit, mozek mu funguje. Dnes odpoledne jsem mu hrála CD s jeho oblíbenou operou – Bohéma. A viděla jsem v jeho očích slzy.“

„To nemusí být hudbou. Možná to je jen pocit neštěstí.“

„Rozhodně má právo cítit se nešťastný. Po osmi měsících skoro žádný pokrok. To je velmi vážná prognóza. Téměř jistě už nikdy nebude chodit. Na jednu stranu těla zůstane navždy ochrnutý. Pokud jde o řeč, tedy –“ Smutně potřásla hlavou.

„Byla to rozsáhlá mozková mrtvice.“

Rizzoliová se otočila k Mořskému salonku. „Jestli si chcete udělat přestávku na kávu nebo podobně, ráda u něho chvíli posedím.“

„Nevadí vám to?“

„Pokud nepotřebuje nějakou zvláštní péči.“

„Ne, nemusíte nic dělat. Jen na něho mluvte. Potěší ho to.“

„Ano. Budu.“

Rizzoliová se vrátila do Mořského salonku a přitáhla si židli blíž k lůžku. Posadila se tak, aby Randallu Maginnesovi viděla do očí. Tak, aby nemohl uhnout před jejím pohledem.

„Ahoj, Randalle,“ řekla. „Pamatuješ si na mě? Detektiv Rizzoliová. Jsem ta policajtka, co vyšetřuje vraždu tvé dcery. Víš přece, že Camille je mrtvá, že?“

Zahlédla záblesk smutku v jeho šedých očích. Potvrzení, že rozumí. Že cítí bolest.

„Byla krásná, ta tvoje holčička Camille. Ale to přece víš, že ano. Jakpak by ne? Pozoroval jsi ji každý den v tomhle domě.

Viděl jsi, jak vyrůstá a mění se v mladou ženu.“ Odmlčela se.

„A viděl jsi, jak se nervově hroutí.“

Jeho oči na ni stále nehybně hleděly, stále vnímaly každé její slovo.

„Tak kdy jsi ji začal šoustat, Randalle?“

Venku za oknem vítr bičoval Nantucketskou úžinu. I v ubývajícím světle se bílé čepice pěny leskly jako jasné body na rozbouřeném temném moři.

Randall Maginnes se už na ni nedíval. Přesunul pohled a teď upřeně hleděl dolů a zoufale se vyhýbal jejím očím.

„Bylo jí teprve osm, když se její matka zabila. A Camille najednou neměla nikoho než svého tátu. Potřebovala tě. Věřila ti. A co jsi udělal?“ Rizzoliová s odporem zavrtěla hlavou.

„Věděl jsi, jak je křehká. Věděl jsi, proč chodí bosa ve sněhu.

Proč se zamyká ve svém pokoji. Proč utekla do kláštera. Utíkala před tebou.“

Naklonila se blíž. Dost blízko, aby zachytila závan moči vsakující se do pleny pro dospělé.

„Jedinkrát, když přijela domů na návštěvu, si patrně myslela, že se jí nedotkneš. Že ji aspoň tentokrát necháš na pokoji.

Měl jsi plný dům příbuzných, kteří přijeli na pohřeb. Ale ani to tě nezastavilo. Je to tak?“

Jeho oči se stále vyhýbaly jejím, stále byly sklopené. Sehnula se co nejblíž k lůžku. Tak, aby měl její tvář pořád před sebou, ať se díval kamkoli.

„Bylo to tvoje dítě, Randalle,“ pokračovala. „Ani jsme nepotřebovali vzorek tvé DNA, abychom to dokázali. DNA dítěte se až příliš shoduje s matčinou. Je to tam vepsáno, v DNA dítěte. Dítěte incestu. Věděl jsi, že s tebou otěhotněla? Věděl jsi, že jsi zničil svou vlastní dceru?“

Zůstala nehybně sedět na židli a upřeně ho pozorovala. V nastalém tichu slyšela jeho zrychlený dech, hlasité přerývané dýchání muže, který zoufale chce utéct, ale nemůže.

„Víš, Randalle, nevěřím v Boha. Ale ty mě nutíš myslet si, že se v tom možná mýlím. Protože podívej, co se ti stalo. V březnu ošukáš svou dceru, v dubnu tě raní mrtvice. Už se nikdy nebudeš hýbat. Ani mluvit. Jsi jen mozek v mrtvém těle, Randalle.

Jestli tohle není boží spravedlnost, pak nevím, co to je.“

Teď tiše kňučel a snažil se pohnout bezvládnými končetinami.

Předklonila se a zašeptala mu do ucha. „Cítíš, jak hniješ? Zatímco tu ležíš a čuráš si do plenek, co myslíš, že dělá tvoje žena Lauren? Pravděpodobně se velmi dobře baví. Pravděpodobně si našla někoho jiného, aby jí dělal společnost. Mysli na to. Nemusíš ani zemřít, aby ses dostal do pekla.“

S povzdechem zadostiučinění se postavila. „Žij si hezky, Randalle,“ řekla a vyšla z pokoje.

Když mířila k domovním dveřím, uslyšela, jak na ni volá Maria: „Už odcházíte, detektive?“

„Ano. Rozhodla jsem se, že na paní Maginnesovou nebudu čekat.“

„Co jí mám vyřídit?“

„Jen že jsem se tu zastavila.“ Rizzoliová se ohlédla zpátky k Mořskému salonku. „Ach, a řekněte jí tohle.“

„Ano?“

„Myslím, že se Randallovi stýská po Camille. Dejte mu její fotografii tam, kde na ni může pořád vidět.“ Usmála se a otevřela dveře. „Určitě to ocení.“

V obývacím pokoji blikala vánoční světla.

Dveře garáže se trhavě otevřely a Maura viděla, že uvnitř stojí Victorovo auto z půjčovny a zabírá pravou stranu garáže, jako by tam patřilo. Jako by to teď byl i jeho dům. Zajela dovnitř a vypnula motor zlostným otočením klíčku. Chvíli čekala, než se dveře zase zavřely, a snažila se obrnit proti tomu, co bude dál.

Pak si vzala kufřík a vystoupila z auta.

V domě si dávala na čas, než pověsila kabát a uložila kabelku. S kufříkem v ruce odešla do kuchyně.

Victor, který právě dával do koktejlového šejkru pár kostek ledu, se na ni usmál. „Ahoj. Zrovna ti míchám tvůj oblíbený drink. Večeře se už hřeje v troubě. Snažím se dokázat, že i chlap může být v domě užitečný.“

Dívala se, jak třese ledem v šejkru a nalévá tekutinu do širokých skleniček. Jednu jí podal.

„Pro těžce pracující paní domu,“ řekl a vtiskl jí na rty polibek.

Dál stála bez hnutí.

Pomalu se od ní odtáhl a pátravě se jí podíval do tváře. „Co se děje?“

Odložila skleničku. „Je čas, abys byl ke mně upřímný.“

„Myslíš, že jsem nebyl?“

„Nevím.“

„Jestli mluvíme o tom, co se stalo před třemi lety – o chybách, co jsem udělal –“

„Nejde o to, co se stalo tehdy. Ale o to, co je teď. Jestli jsi teď ke mně upřímný.“

Zmateně se zasmál. „Co jsem provedl tentokrát? Za co se mám omlouvat? Protože se omluvím rád, jestli ti to udělá radost. Sakra, dokonce se omluvím za věci, které jsem neudělal.“

„Nechci po tobě omluvu, Victore.“ Sáhla do aktovky pro složku od Gabriela Deana a podala mu ji. „Jen chci, abys mi vysvětlil tohle.“

„Co je to?“

„Policejní složka zaslaná Interpolem. Týká se masové vraždy v loňském roce v Indii. V malé vesnici u Hajdarábádu.“

Otevřel desky a při pohledu na první fotografii sebou škubl.

Beze slova přešel k další, pak k další.

„Victore?“

Zavřel složku a podíval se na Mauru. „Co na to mám říct?“

„Ty jsi o tom masakru věděl, že?“

„Samozřejmě, že jsem to věděl. Klinika, kterou přepadli, byla klinika Jedné Země. Ztratili jsme tam dvě dobrovolnice.

Dvě ošetřovatelky. Je mou povinností to vědět.“

„Neřekl jsi mi to.“

„Stalo se to před rokem. Proč bych měl?“

„Protože to je důležité pro naše vyšetřování. Jedna z jeptišek, přepadená v opatství Graystones, pracovala na téhle klinice Jedné Země. To jsi věděl, ne?“

„Kolik podle tebe pracuje pro Jednu Zemi dobrovolníků?

Máme tisíce zdravotnického personálu, ve více než osmdesáti zemích.“

„Jen mi to pověz, Victore. Věděl jsi, že sestra Ursula pracovala pro Jednu Zemi?“

Otočil se a pomalu přešel k výlevce. Tam se zastavil a zadíval se z okna, i když venku nebylo nic vidět, jen tma.

„To je zajímavé,“ poznamenala Maura. „Po rozvodu jsem už o tobě neslyšela. Jediné slovo.“

„Musím připomínat, že ani ty ses nikdy nesnažila se mnou spojit?“

„Žádný dopis, žádný telefon. Když jsem o tobě chtěla mít nové zprávy, musela jsem si to přečíst v časopise People. Victor Banks, světec humanitárních případů.“

„Já ze sebe svatého nedělal, Mauro. To mi nemůžeš vyčítat.“

„A pak se najednou, z čistá jasna, objevíš tady v Bostonu a toužíš mě vidět. Právě když začnu pracovat na tomhle případu vraždy.“

Obrátil se, aby na ni viděl. „Nevěříš, že jsem tě chtěl vidět?“

„Čekal jsi tři roky.“

„Ano. Tři dlouhé roky.“

„Tak proč teď?“

Pátral v její tváři, jako by doufal, že najde nějaké stopy porozumění. „Chyběla jsi mi, Mauro. Opravdu.“

„Ale to není pravý důvod, proč jsi za mnou přišel. Správně?“

Nastala dlouhá odmlka. „Ne. Není.“

Unaveně se posadila na židli ke kuchyňskému stolu a zadívala se na složku obsahující tu usvědčující fotografii. „Tak proč jsi přišel?“

„Byl jsem v hotelovém pokoji, oblékal se a měl puštěnou televizi. Slyšel jsem zprávu o útoku v klášteře. A viděl jsem tě tam, sledovanou kamerou. Na místě činu.“

„To bylo ten den, kdy jsi mi nechal první vzkaz u sekretářky. Totéž odpoledne.“

Přikývl. „Bože, vypadala jsi v televizi tak úžasně. Zabalená do toho černého kabátu. Už jsem zapomněl, jak jsi krásná.“

„Ale proto jsi mi nevolal, že? Zajímala tě ta vražda. Volal jsi proto, že jsem soudní lékařka toho případu.“

Neodpověděl.

„Věděl jsi, že jedna z obětí dřív pracovala pro Jednu Zemi.

Chtěl jsi zjistit, co všechno policie ví. Co vím já.“

Stále žádná odpověď.

„Proč ses mě na to prostě nezeptal? Co se snažíš utajit?“

Napřímil se a najednou se jí vzdorně podíval do očí. „Máš ponětí, kolik životů zachráníme každý rok?“

„Neodpovídáš mi na otázku.“

„Kolik dětí očkujeme? Kolik těhotných žen dostane jedinou předporodní péči na našich klinikách? Jsou na nás závislí, protože nemají jinou možnost. A Jedna Země existuje jen díky dobré vůli našich sponzorů. Naše pověst musí být bez poskvrnky. Jediná špatná zmínka v tisku a peníze z příspěvků takhle vyschnou.“ Luskl prsty.

„Jak to souvisí s tímhle vyšetřováním?“

„Strávil jsem posledních dvacet let tím, že jsem budoval Jednu Zemi z ničeho, ale nikdy nešlo o mne. Vždycky šlo o ně – o lidi, na kterých nikomu nezáleží. Právě oni jsou důležití.

Proto nemůžu připustit, aby cokoli ohrozilo naše financování.“

Peníze, pomyslela si. Je to všechno jen o penězích.

Zlostně se na něho podívala. „Tvoje sponzorská firma.“

„Cože?“

„Říkal jsi mi o tom. Že jste loni dostali obrovskou dotaci od nějaké společnosti.“

„Dostáváme příspěvky z mnoha zdrojů.“

„Byl to Octagon Chemicals?“

Výraz šoku na jeho tváři jí odpověděl. Uslyšela, jak prudce nabral dech, jako by se to chystal popřít, ale pak beze slova vydechl, když si uvědomil, že to je zbytečné.

„Nebude těžké to potvrdit,“ pokračovala Maura. „Proč mi prostě neřekneš pravdu?“

Zadíval se do země a unaveně přikývl. „Octagon je jeden z našich největších přispěvatelů.“

„A co od vás očekává? Co musí Jedna Země udělat na oplátku za ty peníze?“

„Proč myslíš, že musíme něco udělat? Za nás mluví naše práce. Proč myslíš, že jsme vítaní v tolika zemích? Protože nám lidé důvěřují. Neobracíme nikoho na víru a nepleteme se do místní politiky. Jsme tam jen proto, abychom pomáhali. Koneckonců, záleží jen na tom, ne? Zachraňovat životy.“

„A život sestry Ursuly? Na něm ti nezáleží?“

„Ovšemže záleží!“

„Je udržovaná při životě přístroji. Ještě jeden EEG a pravděpodobně ji odpojí. Kdo chce, aby byla mrtvá, Victore?“

„Jak to mám vědět?“

„Zřejmě toho víš hodně, co ses mi nikdy neobtěžoval říct.

Věděl jsi, že jedna z obětí pro tebe pracovala.“

„Nemyslel jsem si, že to je důležité.“

„To jsi měl nechat posoudit mě.“

„Říkala jsi, že se soustředíte na druhou jeptišku. Tu mladou.

Ona byla jediná oběť, o které jsi mluvila. Předpokládal jsem, že ten útok nemá s Ursulou nic společného.“

„Zatajoval jsi informace.“

„Teď mluvíš jako zatracený policajt. Vytáhneš na mě taky odznak a náramky?“

„Právě že se snažím netahat do toho policii. Snažím se dát ti šanci to vysvětlit.“

„Nač se obtěžovat? Už jsi vynesla rozsudek.“

„A ty se už chováš jako viník.“

Stál velmi klidně, s odvráceným pohledem, jednou rukou pevně svíral žulovou pracovní desku. Ubíhaly sekundy naprostého ticha. A Maura si najednou všimla dřevěného podstavce s noži, který stál v jeho dosahu. Osm kuchařských nožů Wusthof, vždy dobře nabroušené a připravené k použití. Nikdy předtím neměla z Victora strach. Ale muže, který stál tak blízko těch nožů, neznala a ani ho nepoznávala.

Tiše řekla: „Myslím, že bys měl jít.“

Otočil se čelem k ní. „Co chceš dělat?“

„Prostě odejdi, Victore.“

Chvíli se ani nepohnul. Upřeně se na něj dívala s bušícím srdcem, každý sval napjatý. Pozorovala jeho ruce, čekala na jeho další pohyb a celou dobu si myslela: Ne, neublížil by mi.

Nevěřím, že by mi ublížil.

A zároveň si nervózně uvědomovala sílu jeho rukou. V duchu se ptala, jestli by tytéž ruce někdy sáhly po kladivu a rozdrtily ženskou lebku.

„Miluju tě, Mauro,“ promluvil nakonec. „Ale některé věci jsou důležitější než já nebo ty. Než něco uděláš, mysli na to, co možná zničíš. Kolika lidem – nevinným lidem – můžeš ublížit.“

Když k ní vykročil, ucouvla. Ale nezastavil se, prošel kolem ní. Slyšela, jak se kroky vzdalují po chodbě, a pak se s bouchnutím zavřely domovní dveře.

Okamžitě vstala a šla do obývacího pokoje. Z okna se dívala, jak jeho auto couvá po příjezdové cestě. Přešla k domovním dveřím a zasunula zástrčku. Pak zamkla dveře vedoucí do garáže. Zamkla před Victorem.

Vrátila se do kuchyně, aby zajistila také zadní vchod, a třesoucí se rukou zasunula řetěz. Otočila se a rozhlédla se po místnosti, která jí teď připadala cizí, ve vzduchu se stále vznášela ozvěna hrozby. Koktejl od Victora stál na pracovní desce. Vzala už zteplalý nápoj a vylila ho do dřezu, jako by byl znečištěný.

I ona se teď cítila znečištěná jeho dotekem. Jeho milováním.

Vydala se do koupelny, svlékla se a vlezla do sprchy. Tam stála pod proudem horké vody a snažila se smýt všechny jeho stopy ze své kůže, ale vzpomínek se zbavit nemohla. Když zavřela oči, stále viděla jeho tvář, stále cítila jeho dotek.

V ložnici svlékla povlečení, z něhož i teď vycházela Victorova vůně. Další bolestná připomínka. Natáhla na postel čisté povlaky, které nebyly cítit jejich milováním. Vyměnila ručníky v koupelně, ručníky, které použil. Vrátila se do kuchyně a vyhodila koupené jídlo, které ohříval v troubě – dušené maso s lilky a parmazánem.

Tu noc nevečeřela, jen nalila sklenku červeného a odnesla si ji do obývacího pokoje. Zapálila oheň v plynovém krbu a zadívala se na vánoční stromek.

Veselé svátky, pomyslela si. Můžu otevřít hruď a odhalit obsah trupu. Můžu odříznout plátky plic a pod mikroskopem diagnostikovat rakovinu, tuberkulózu nebo rozedmu. Ale tajemství, které ukrývá lidské srdce, je mimo dosah mého skalpelu.

Víno působilo jako anestetikum, umrtvilo její bolest. Dopila sklenku a šla spát.

V noci se s leknutím probudila a zaslechla, jak dům skřípá ve větru. Prudce oddychovala, srdce jí tlouklo, zatímco se rozplývaly poslední útržky zlého snu. Spálená těla naskládaná na hranici jako černé větve. Plameny vrhající zář na kruh okolostojících postav. A ona, jak se snaží zůstat ve stínu, snaží se ukrýt před světlem ohně. Ani ve snu, pomyslela si, se nemůžu zbavit těch obrazů. Žiju se soukromým Dantovým peklem v hlavě.

Dotkla se studených přikrývek vedle sebe, kde předtím spal Victor. A najednou se jí zastesklo, jeho nepřítomnost byla tak bolestná, že zkřížila paže na břiše, aby utišila prázdnotu, kterou v sobě cítila.

Co když se mýlila? Co když mluvil pravdu?

Když po rozednění konečně vylezla z postele, cítila se omámená a neodpočinutá. Šla si do kuchyně udělat kávu, pak se posadila ke stolu a pila ze svého hrnku v chmurném světle rána. Pohled jí padl na desky s fotografiemi, které stále ležely na stole.

Otevřela je a uviděla inspiraci svého nočního děsivého snu.

Spálená těla, ohořelé zbytky chatrčí. Tolik mrtvých, pobitých při výbuchu násilí jedné noci. Jaká strašlivá zuřivost musela útočníky pohánět, že zmasakrovali i zvířata? Dívala se na mrtvé kozy a lidi promíchané v jedné směsici těl.

Kozy. Proč kozy?

Chvíli nad tím přemítala a snažila se pochopit, co mohlo být motivem takové nesmyslné zkázy.

Mrtvá zvířata.

Přešla k další fotografii. Byla na ní vidět klinika Jedné Země, škvárobetonové zdi ožehnuté ohněm, hromada spálených těl ležících před vchodem. Ale její pozornost neupoutala těla, soustředila se na střechu kliniky z vlnitého plechu, která zůstala nepoškozená. Předtím se na ni vlastně nikdy nedívala. Teď si pozorně prohlížela něco, co vypadalo jako spadané listí. Na zvlněném kovu byly roztroušené černé skvrny. Příliš malé, aby mohla rozeznat nějaký detail.

Odnesla si fotografii do pracovny a rozsvítila. Prohledala psací stůl a našla lupu. Pod ostrým světlem stolní lampy studovala snímek, soustředěná na plechovou střechu, a lupa odhalila každý detail listí. Ty černé skvrny náhle dostaly strašlivý nový tvar. Po zádech jí přeběhl mráz. Upustila lupu a zůstala ohromeně sedět.

Ptáci. Byli to mrtví ptáci.

Vrátila se do kuchyně, zvedla telefon a zavolala Rizzoliové na pager. Když o pár minut později telefon zazvonil, leknutím nadskočila.

„Musím vám něco říct,“ oznámila Maura bez úvodu.

„V půl sedmé ráno?“

„Měla jsem o tom uvědomit agenta Deana včera, než odjel z města. Ale nechtěla jsem nic říkat. Dokud si nepromluvím s Victorem.“

„Victor? To je váš bývalý manžel?“

„Ano.“

„Co s tím má společného?“

„Myslím, že ví, co se stalo v Indii. V té vesnici.“

„To vám řekl?“

„Zatím ne. Proto ho musíte předvést k výslechu.“

Kapitola 19

Seděli ve voze Barryho Frosta zaparkovaném před hotelem Colonnade. Frost a Rizzoliová na předních sedadlech, Maura vzadu.

„Nechte mě s ním nejdřív promluvit,“ požádala Maura.

„Bude lepší, když tu zůstanete, paní doktorko,“ odpověděl Frost. „Nevíme, jak bude reagovat.“

„Bude se míň bránit, když s ním promluvím.“

„Ale jestli je ozbrojený –“

„Neublíží mi,“ prohlásila Maura. „A nechci, abyste ublížili jemu, je to jasné? Nejdete ho zatknout.“

„Co když se rozhodne, že s námi nepůjde?“

„Ale půjde.“ Otevřela dveře vozu. „Jen to nechte na mně.“

Vyjeli výtahem do čtvrtého patra, spolu s nějakým mladým párem, který se patrně podivoval této vážné trojici, stojící mlčky vedle něj. Pak Maura, z jedné strany Rizzoliovou, z druhé Frosta, zaklepala na dveře pokoje 429.

Uběhlo několik dlouhých sekund.

Chystala se znovu zaklepat, ale dveře se najednou otevřely a před ní stál Victor a díval se na ni. Oči měl unavené, ve tváři nekonečně smutný výraz.

„Byl jsem zvědavý, jak se rozhodneš,“ řekl. „Už jsem začínal doufat, že…“ Zavrtěl hlavou.

„Victore –“

„Ale předpokládám, že bych neměl být překvapený.“ Pohlédl na Rizzoliovou a Frosta, kteří stáli na chodbě, pak se trpce zasmál. „Přinesli jste pouta?“

„Pouta nejsou zapotřebí,“ odpověděla Maura. „Chtějí s tebou jen mluvit.“

„Ano, samozřejmě. Jen mluvit. Mám zavolat právníka?“

„To je na tobě.“

„Ne, pověz mi to ty. Budu potřebovat právníka?“

„To víš jedině ty sám, Victore.“

„To je zkouška, že? Jenom viník trvá na právníkovi.“

„Mít právníka není nikdy na škodu.“

„V tom případě, jen abych ti něco dokázal, nebudu žádného volat.“ Podíval se na oba detektivy. „Musím se obout. Pokud proti tomu nic nenamítáte.“ Otočil se a šel k šatníku.

Maura se obrátila k Rizzoliové: „Mohli byste počkat venku?“

Pak následovala Victora do pokoje a zavřela za sebou dveře na poslední chvilku soukromí. Seděl v křesle a zavazoval si tkaničky. Všimla si, že na posteli leží jeho kufr.

„Ty balíš,“ poznamenala.

„Mám rezervovaný let domů ve čtyři. Ale vidím, že se ty plány brzy změní, ne?“

„Musíš jim to říct. Je mi to líto.“

„To určitě.“

„Neměla jsem na vybranou.“

Vstal. „Měla jsi na vybranou a vybrala sis. Myslím, že tím je řečeno vše.“ Přešel místnost a otevřel dveře. „Jsem připraven,“ oznámil. Podal Rizzoliové svazek klíčů. „Předpokládám, že budete chtít prohledat moje půjčené auto. Je to modrá toyota, stojí v garáži ve třetím podlaží. Abyste neřekli, že jsem nespolupracoval.“

Do haly doprovodil Victora Frost. Rizzoliová zatahala Mauru za rukáv a zastavila ji, zatímco oba muži pokračovali k výtahům.

„Tady vaše úloha končí,“ řekla Rizzoliová.

„Ale já jsem vám ho vydala.“

„Právě proto se do toho nesmíte plést.“

„Byl to můj manžel.“

„Přesně tak. Musíte se stáhnout a nechat všechno na nás.

Sama to dobře víte.“

Samozřejmě, že to věděla.

Přesto šla za nimi dolů. Nastoupila do svého auta a sledovala je k Schroeder Plaza. Viděla Victora na zadním sedadle. Jen jednou, když čekali na světlech na křižovatce, se obrátil a pohlédl na ni. Jejich oči se na okamžik střetly přes okno. Pak se otočil a už se na ni nepodíval.

Než našla místo k parkování a dostala se na ředitelství bostonské policie, odvedli ho už nahoru. Vyjela výtahem do třetího patra a zamířila rovnou do oddělení vražd.

Barry Frost ji zadržel. „Tam nesmíte, paní doktorko.“

„Už ho vyslýchají?“

„Dělá to Rizzoliová a Crowe.“

„Dala jsem jim ho já, zatraceně. Aspoň mi dovolte poslechnout si, co jim poví. Mohla bych se dívat z vedlejší místnosti.“

„Musíte počkat tady.“ Potom jemně dodal: „Prosím, paní doktorko.“

Střetla se s jeho soucitným pohledem. Ze všech detektivů v oddělení byl jediný, kdo mohl jen laskavým pohledem umlčet její protest.

„Proč se neposadíte tady, k mému stolu?“ navrhl. „Přinesu vám šálek kávy.“

Ztěžka klesla na židli a zahleděla se na fotografii na Frostově stole – jeho žena, jak předpokládala. Hezká blondýnka s aristokratickými lícními kostmi. Za chvíli se vrátil s kávou a postavil ji před ni.

Ani se jí nedotkla. Jen se dál dívala na fotografii Frostovy ženy a myslela na jiná manželství. Na šťastné konce.

Rizzoliové se Victor Banks vůbec nelíbil.

Seděl za stolem ve výslechové místnosti a klidně popíjel kávu, ramena uvolněná, v téměř nedbalé pozici. Hezký muž a ví o tom. Až příliš hezký. Prohlížela si jeho obnošenou koženou bundu, khaki kalhoty a připomínalo jí to elegantnějšího Indianu Jonese, ovšem bez biče. Victora Bankse navíc zdobil doktorský titul a nezpochybnitelná pověst humanitárního pracovníka. Ach ano, ženy by na něj letěly. Dokonce i doktorka Islesová, ve své pitevně vždycky tak chladná a vyrovnaná, se do něho vášnivě zamilovala.

A ty jsi ji zradil, parchante.

Po pravici Rizzoliové seděl Darren Crowe, ale podle předchozí úmluvy měla vést výslech hlavně ona. Victor byl zatím mrazivě odměřený, nicméně spolupracoval a odpovídal na její úvodní otázky stručnými slovy muže, který chce mít tuhle záležitost rychle za sebou. Muže, který nechová k policii žádný zvláštní respekt.

Dobrá, pomyslela si Rizzoliová, než s ním dnes skončím, bude mě respektovat.

„Takže, jak dlouho jste v Bostonu, pane Banksi?“ zeptala se.

„Jsem doktor Banks. A už jsem vám vypověděl, že tu jsem asi devět dnů. Přiletěl jsem minulou neděli večer.“

„Říkal jste, že jste přijel do Bostonu na schůzku?“

„S děkanem harvardské zdravotnické školy.“

„Důvod té schůzky?“

„Moje organizace má pracovně studijní dohody s řadou univerzit.“

„Vaše organizace je Jedna Země?“

„Ano. Jsme mezinárodní zdravotnická humanitární organizace. Máme kliniky po celém světě. Samozřejmě vítáme všechny studenty medicíny a zdravotnictví, kteří chtějí dobrovolně pracovat na našich klinikách. Získají ve svém oboru zkušenosti z reálného života. My zase máme užitek z jejich znalostí.“

„A kdo zorganizoval tu schůzku na Harvardu?“

Pokrčil rameny. „Byla to jen rutinní návštěva.“

„Kdo o ni skutečně požádal?“

Ticho. Mám tě.

„Byl jste to vy, že?“ pokračovala Rizzoliová. „Zavolal jste na Harvard před dvěma týdny. Děkanovi jste řekl, že stejně jedete do Bostonu a mohl byste se u něj zastavit.“

„Musím udržovat své kontakty aktivní.“

„Proč jste doopravdy přijel do Bostonu, doktore Banksi?

Nebyl tu ještě nějaký důvod?“

Odmlka. „Ano.“

„A to?“

„Žije tu má bývalá žena. Chtěl jsem ji vidět.“

„Ale předtím jste s ní nemluvil – jak dlouho? Skoro tři roky.“

„Očividně vám všechno řekla. Proč potřebujete mluvit se mnou?“

„A najednou ji chcete vidět tak zoufale, že letíte přes celou zemi a ani nevíte, jestli se s vámi setká?“

„Láska si někdy žádá, abychom riskovali. Je to věc víry. Věřit v něco, co nevidíte nebo na co si nemůžete sáhnout. Prostě musíme zavřít oči a skočit.“ Podíval se na ni. „Je to tak, detektive?“

Rizzoliová cítila, že se začervenala, a na okamžik nevěděla, jak má odpovědět. Victor tu otázku převrátil, překroutil ji tak, že měla najednou pocit, že se tu mluví o ní. Láska si žádá, abychom riskovali.

Crowe přerušil dlouhé mlčení. „Poslyšte, ta krásná dáma, vaše bývalá manželka,“ prohodil ne nepřátelsky, ale nedbalým tónem, jakým mluví muž k muži, a oba teď Rizzoliovou ignorovali. „Chápu, proč jste letěl tak daleko, abyste se pokusil dát to zase dohromady. Podařilo se vám to?“

„Vztahy mezi námi byly dobré.“

„Jo, slyšel jsem, že jste u ní posledních pár dnů bydlel. To mi připadá jako dobrý pokrok.“

„Proč nám prostě nepovíte pravdu,“ přerušila je Rizzoliová.

„Pravdu?“ opáčil Victor.

„Pravý důvod, proč jste přiletěl do Bostonu.“

„Proč vy mi nepovíte, jakou odpověď chcete slyšet? A já vám ji dám. Oběma nám to ušetří čas.“

Rizzoliová hodila na stůl složku. „Podívejte se na to.“

Otevřel desky a uviděl soubor fotografií ze zničené vesnice. „Už jsem je viděl,“ prohlásil a desky zase zavřel. „Maura mi je ukázala.“

„Nezdá se, že vás to nějak zajímá.“

„Není to zrovna příjemný pohled.“

„To taky není jejich účelem. Podívejte se znovu.“ Otevřela složku, vytáhla jednu z fotografií a položila ji nahoru. „Zejména na tuhle.“

Victor pohlédl na Crowa, v němž zřejmě hledal spojence proti té nepříjemné ženě, ale ten jen pokrčil rameny, jako by říkal: co se dá dělat?

„Ta fotografie, doktore Banksi,“ připomněla Rizzoliová.

„Co přesně mám o ní říct?“

„V té vsi byla klinika Jedné Země.“

„Je to tak překvapivé? Jdeme tam, kde nás lidé potřebují. Což znamená, že se někdy dostaneme do nepříjemných nebo dokonce nebezpečných situací.“

Stále se nedíval na fotografii a dál se vyhýbal tomu děsivému obrazu. „To je cena, kterou platíme jako humanitární pracovníci. Podstupujeme stejná rizika jako naši pacienti.“

„Co se v té vesnici stalo?“

„Myslím, že to je zcela jasné.“

„Podívejte se na fotografii.“

„Všechno je v policejní zprávě, jsem si tím jistý.“

„Podívejte se na tu zatracenou fotografii! Povězte mi, co vidíte.“

Konečně přenesl pohled na fotografii. Po chvíli odpověděl:

„Spálená těla. Ležící před naší klinikou.“

„A jak zemřeli?“

„Slyšel jsem, že to byl masakr.“

„Víte to jistě?“

Rychle jí pohlédl do očí. „Nebyl jsem tam, detektive. Byl jsem doma v San Francisku, když mi telefonovali z Indie. Takže těžko můžete očekávat, že vám poskytnu nějaké detaily.“

„Jak víte, že to byl masakr?“

„Uváděla to zpráva, kterou jsme dostali od policie v Ándhrapradéši. Že to byl buď politický, nebo náboženský útok a nejsou žádní svědci, protože vesnice byla dost izolovaná. Lidé se obvykle vyhýbají kontaktu s malomocnými.“

„Přesto ta těla spálili. Nepřipadá vám to divné?“

„Proč je to divné?“

„Odtáhli je na velké hranice, než je zapálili. Člověk by myslel, že se malomocného nikdo nebude chtít dotknout. Tak proč ta těla naskládali na sebe?“

„Asi to tak bylo účinnější, předpokládám. Spálit je po skupinách.“

„Účinnější?“

„Jen se snažím uvažovat logicky.“

„A jaký by vůbec byl logický důvod všechny je spálit?“

„Zuřivost? Vandalismus? Já nevím.“

„Tolik práce přesunout ta mrtvá těla. Přitáhnout kanystry benzinu. Postavit hranice dřeva. A celou dobu nad nimi visela hrozba, že budou objeveni.“

„Kam tím míříte?“

„Říkám, že ta těla musela být spálena. Aby se zničily důkazy.“

„Důkazy čeho? Je to jasně masakr. To nezakryje žádný oheň.“

„Ale oheň by zakryl fakt, že to masakr nebyl.“

Nepřekvapilo ji, když sklopil zrak, aby nemusel čelit jejímu pohledu.

„Nevím, proč mi dáváte tyhle otázky,“ zamumlal. „Proč nevěříte policejní zprávě?“

„Protože se buď zmýlili, nebo byli podplaceni.“

„A jak to víte?“

Poklepala na fotografii. „Podívejte se znovu, doktore Banksi.“

„Raději ne.“

„Nejsou tu spálené jen lidské mrtvoly. Byly pobity a spáleny také kozy. Stejně jako slepice. Jaké plýtvání – tolik výživného masa. Proč zabíjet kozy a slepice a pak je pálit?“

Victor se sarkasticky zasmál. „Protože možná taky měly lepru? Já přece nevím!“

„To ovšem nevysvětluje, co se stalo s ptáky.“

Zavrtěl hlavou. „Cože?“

Rizzoliová ukázala na střechu kliniky z vlnitého plechu. „Vsadím se, že jste si toho ani nevšiml. Ale doktorka Islesová ano.

Ty černé skvrny na střeše. Na první pohled vypadají jen jako spadané listí. Ale není to divné, že tu je listí, když kolem nejsou žádné stromy?“

Neřekl na to nic. Seděl bez hnutí, hlavu skloněnou tak, aby mu neviděla do tváře. Ale řeč jeho těla jí napověděla, že se připravuje na nevyhnutelné.

„To není listí, doktore Banksi. Jsou to mrtví ptáci. Domnívám se, že nějaký druh vran. Tři z nich leží tady na kraji fotografie.

Jak to vysvětlíte?“

Lhostejně pokrčil rameny. „Možná je někdo postřílel.“

„Policie se nezmiňuje o žádných důkazech střelby. V budově nebyly díry po kulkách, nenašly se nábojnice. Žádné úlomky střel v obětech. Ale zjistili, že několik mrtvol mělo rozbitou lebku, takže předpokládali, že ti lidé byli ubiti ve spánku.“

„To bych také předpokládal.“

„Tak jak vysvětlíte ty ptáky? Ty vrány určitě neseděly na střeše a nečekaly, až k nim někdo vyleze a praští je klackem do hlavy.“

„Netuším, kam tím míříte. Co s tím mají společného mrtví ptáci?“

„Všechno. Nebyli ubiti a nebyli zastřeleni.“

Victor si posměšně odfrkl. „Nadýchali se kouře?“

„Než byla vesnice zapálena, ti ptáci už byli mrtví. Všichni byli mrtví. Ptáci. Dobytek. Lidé. Nic se nehýbalo, nic nedýchalo. Bylo to sterilizované pásmo. Všechen život byl zničen.“

Na to neměl odpověď.

Rizzoliová se naklonila tak, aby mu řekla přímo do obličeje:

„Kolik peněz věnoval Octagon Chemicals vaší organizaci v tomto roce, doktore Banksi?“

Victor zvedl ke rtům sklenici vody a pomalu ji vypil.

„Kolik?“

„Byly to… Desítky milionů.“ Podíval se na Crowa. „Mohl bych dostat ještě trochu vody, jestli to je možné?“

„Desítky milionů?“ opakovala Rizzoliová. „Proč rovnou neřeknete pětaosmdesát milionů dolarů?“

„To může být správně.“

„A rok předtím vám nedali nic. Co se tedy změnilo? Objevil najednou v sobě Octagon humanitární svědomí?“

„Zeptejte se jich.“

„Ptám se vás.“

„Opravdu bych rád dostal ještě trochu vody.“

Crowe si povzdychl, vzal prázdnou sklenici a odešel. V místnosti zůstala jen Rizzoliová a Victor.

Naklonila se ještě blíž, v přímém útoku na jeho bezpečnostní zónu. „Všechno se to točí kolem peněz, že?“ řekla důrazně.

„Pětaosmdesát milionů dolarů je zatraceně velký úplatek. Octagon toho mohl hodně ztratit. A vy jste zjevně mohli hodně získat, kdybyste s nimi spolupracovali.“

„Spolupracovali v čem?“

„Mlčení. Zachování jejich tajemství.“

Sáhla po jiné složce, kterou pohodila na stůl před Victora.

„Byla to továrna na výrobu pesticidů. Jen dva kilometry od vesnice Bara skladoval Octagon ve své pobočce tisíce kilogramů metylizokyanátu. Tu továrnu loni zavřeli, věděl jste to?

Hned po útoku na vesnici Bara Octagon celý závod zrušil. Prostě spakovali všechen personál a zbytek srovnaly buldozery se zemí. Oficiálním vysvětlením byl strach z teroristického útoku. Ale tomu přece nevěříte, že?“

„Nemám už co říct.“

„Vesnici nezničil žádný masakr. Nebyl to teroristický útok.“

Odmlčela se, pak vyrovnaně řekla: „Byla to průmyslová katastrofa.“

Kapitola 20

Victor seděl bez hnutí. Nedíval se na Rizzoliovou.

„Říká vám něco jméno Bhópál?“ zeptala se.

Chvíli trvalo, než odpověděl. „Samozřejmě že ano,“ promluvil tiše.

„Povězte mi, co o tom víte.“

„Bhópál v Indii. Havárie v závodu Union Carbide v roce devatenáct set osmdesát čtyři.“

„Víte, kolik lidí zahynulo při té události?“

„Bylo to… Několik tisíc, myslím.“

„Šest tisíc lidí,“ upřesnila Rizzoliová. „Z továrny na pesticidy společnosti Union Carbine unikl toxický mrak, který zasáhl spící město Bhópál. Příští ráno bylo šest tisíc lidí mrtvých.

Statisíce raněných. Při takovém množství těch, kdo přežili, při tolika svědcích, se pravda nedala utajit. Nemohla být potlačena.“ Podívala se na fotografii. „Na rozdíl od toho, co se stalo v Baře.“

„Můžu se jen opakovat. Nebyl jsem tam. Neviděl jsem to.“

„Ale jsem si jistá, že si domyslíte, co se stalo. Teď jen čekáme, až nám Octagon pošle seznam zaměstnanců té továrny. Jeden z nich nakonec promluví. Jeden z nich to potvrdí. Byla to noční směna a některý přepracovaný zaměstnanec byl možná nedbalý. Anebo usnul u vypínače a bum! Vznesl se mrak jedovatého plynu a vítr ho zanesl dál.“ Odmlčela se. „Víte, co udělá zasažení metylizokyanátem s lidským tělem, doktore Banksi?“

Samozřejmě to věděl. Musel to vědět. Ale neodpověděl jí.

„Je žíravý, a jen když se ho dotknete, můžete si popálit kůži.

Tak si představte, co to udělá s vašimi dýchacími cestami, s plícemi, když se ho nadýcháte. Začnete kašlat, pálí vás v krku.

Máte závrať. A pak nemůžete popadnout dech, protože ten plyn vám doslova rozežere sliznice. Tekutina začne prosakovat a zaplaví vám plíce. Říká se tomu plicní edém. Utopíte se, doktore Banksi, ve vlastních sekretech. Ale to určitě víte, jste doktor.“

Přikývl a svěsil hlavu, jako by uznával svou porážku.

„V továrně Octagonu to věděli taky. Určitě netrvalo dlouho, než si uvědomili, že se dopustili strašlivé chyby. Věděli, že metylizokyanát je těžší než vzduch. Že se bude hromadit v dolní oblasti. Proto honem běželi zkontrolovat leprosárium v údolí, které leželo od nich po větru. Vesnici Bara. A našli mrtvou zónu.

Lidé, zvířata – nic nepřežilo. Dívali se na mrtvoly téměř stovky lidí s vědomím, že zavinili jejich smrt. Pochopili, že mají problém. Že je čekají obvinění z trestného činu a případně zatýkání. Co tedy podle vás udělali, doktore Banksi?“

„Nevím.“

„Propadli panice, samozřejmě. Vám by se to nestalo? Chtěli ten problém odstranit. Chtěli, aby zmizel. Co ale se všemi těmi důkazy? Sto těl neschováte. Nemůžete zařídit, aby vesnice zmizela. Navíc mezi mrtvými byly dvě Američanky – ošetřovatelky. Jejich smrt by rozhodně neprošla bez povšimnutí.“

Rozložila před ním na stole fotografie tak, aby byly všechny vidět najednou. Tři pohledy, tři různé hranice s těly.

„Spálili je,“ pokračovala. „Dali se do práce, aby zakryli své chyby. Možná dokonce rozbili pár lebek, aby zmátli vyšetřovatele. To, co se stalo v Báře, doktore Banksi, nezačalo jako zločin. Ale tu noc se z toho zločin stal.“

Victor se odstrčil na židli od stolu. „Jsem zatčen, detektive?

Protože jinak bych rád odešel. Musím stihnout letadlo.“

„Věděl jste o tom celý rok, že? Ale mlčel jste, protože Octagon vás podplatil. Taková katastrofa by je na pokutách stála stamiliony dolarů. Připočtěte k tomu soudní procesy a pokles akcií, nemluvě o obviněních z trestného činu. Koupit si vás byla mnohem levnější možnost.“

„Mluvíte s nesprávným člověkem. Říkám vám, že jsem tam nebyl.“

„Ale věděl jste o tom.“

„Nejsem jediný.“

„Kdo vás o tom informoval, doktore Banksi? Jak jste se to dozvěděl?“ Naklonila se blíž a upřeně se na něho podívala přes stůl. „Proč nám nepovíte pravdu, a možná že pak ještě stihnete letadlo do San Franciska.“

Chvíli mlčel, pohled soustředěný na fotografie rozložené před ním. „Telefonovala mi,“ řekl nakonec. „Z Hajdarábádu.“

„Sestra Ursula?“

Přikývl. „Bylo to dva dny po té… Události. V té době jsem už měl zprávu od indických úřadů, že ve vesnici došlo k masakru. Že dvě z našich ošetřovatelek zahynuly při útoku, který, jak se domnívali, spáchali teroristé.“

„Řekla vám sestra Ursula něco jiného?“

„Ano, ale nevěděl jsem, co si mám o jejím telefonátu myslet.

Mluvila vyděšeně a rozrušeně. Doktor z té továrny jí dal nějaké uklidňující prostředky a myslím, že ty prášky ještě zvýšily její zmatenost.“

„Co vám přesně sdělila?“

„Že s vyšetřováním není něco v pořádku. Že lidé nemluví pravdu. V jednom z nákladních vozů Octagonu viděla prázdné kanystry na benzín.“

„Oznámila to policii?“

„Musíte pochopit, v jaké byla situaci. Když se to ráno dostala do Bary, všude ležela spálená těla – těla lidí, které znala. Byla jediná, kdo přežil, a kolem sebe měla jen zaměstnance továrny. Pak přijeli policisté, ona vzala jednoho z nich stranou a ukázala mu kanystry na benzín. Předpokládala, že to budou vyšetřovat.“

„Ale nic se nestalo.“

Přikývl. „Proto dostala strach. Začala pochybovat, že může policii věřit. A potom ji otec Doolin odvezl do Hajdarábádu, kde se cítila dost bezpečně, aby mi zavolala.“

„A co jste s tím udělal? Po tom hovoru?“

„Co jsem mohl dělat? Bylo to na druhém konci světa.“

„Ale jděte, doktore Banksi. Nemůžu uvěřit, že jste jen zůstal sedět ve své kanceláři v San Francisku a pustil to z hlavy. Nejste typ muže, který by nehnul prstem, když uslyší takovou bombu.“

„Co jsem asi měl dělat?“

„To, co jste nakonec udělal.“

„A co to bylo?“

„Stačí, když zkontroluji! Vaše telefonní záznamy. Někde to tam bude. Váš hovor do Cincinnati. Do ústředí společnosti Octagon.“

„Pochopitelně jsem jim volal! Vždyť jsem se právě dozvěděl, že jejich zaměstnanci vypálili vesnici, se dvěma z mých dobrovolnic.“

„S kým jste v Octagonu mluvil?“

„S nějakým mužem. Starším viceprezidentem.“

„Vzpomínáte si na jméno toho muže?“

„Ne.“

„Nebyl to náhodou Howard Redfield?“

„Nepamatuju si.“

„Co jste mu řekl?“

Victor pohlédl ke dveřím. „Kde je tak dlouho s tou vodou?“

„Co jste mu řekl, doktore Banksi?“

Povzdychl si. „Řekl jsem mu, že se o masakru v Baře šíří fámy. Prý v tom jsou možná zapletení zaměstnanci z jejich továrny. Odpověděl, že o tom nic neví, a slíbil, že to prověří.“

„Co se stalo potom?“

„Asi za hodinu mi volal zpátky prezident Octagonu a chtěl vědět, kde jsem ty fámy slyšel.“

„Tehdy nabídl vaší humanitární organizaci mnohamilionový úplatek?“

„Takhle to nebylo vyjádřeno!“

„Nemůžu vás vinit za to, že jste s Octagonem uzavřel dohodu, doktore Banksi,“ prohlásila Rizzoliová. „Koneckonců, škoda už byla napáchaná. Mrtvé nic nevrátí zpátky, takže jste mohl docela dobře využít té tragédie pro větší dobro.“ Tón hlasu jí potemněl a zněl teď téměř důvěrně. „Tak jste na to pohlížel? Raději než by šly stamiliony dolarů do kapes právníků, proč je nevynaložit na dobré účely? Je to jen rozumné.“

„To jste řekla vy, detektive. Já ne.“

„A jak si koupili mlčení sestry Ursuly?“

„Na to se musíte zeptat bostonské arcidiecéze. Jsem si jistý, že i s ní uzavřeli dohodu.“

Rizzoliová se odmlčela, protože si najednou vzpomněla na opatství Graystones. Nová střecha, rozsáhlé opravy. Jak mohl zchudlý ženský řád udržet a restaurovat tak cennou nemovitost?

Myslela na to, co řekla Mary Clement: že jim přišel na pomoc štědrý dárce.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Crowe s novou sklenicí vody, kterou postavil na stůl. Victor rychle polkl nervózní doušek.

Muž, který se zpočátku choval tak klidně, dokonce přezíravě, působil nyní unaveně, jeho sebedůvěra zmizela.

Byl čas vymáčknout z něj poslední kapky pravdy.

Rizzoliová se naklonila ještě blíž a zahájila závěrečný útok.

„Proč jste opravdu přijel do Bostonu, doktore Banksi?“

„Jak jsem řekl. Chtěl jsem vidět Mauru –“

„Požádal vás o to Octagon. Je to tak?“

Znovu se napil vody.

„Je to tak?“

„Měli starosti.“

„Kvůli čemu?“

„Že jsou terčem vyšetřování Komise pro cenné papíry a burzy. Nijak to nesouvisí s tím, co se stalo v Indii. Ale vzhledem k výši příspěvku, který obdržela Jedna Země, se Octagon obával, že to vzbudí pozornost komise. Chtěli se ujistit, že se všichni budeme držet stejného scénáře v případě, že se nás budou ptát.“

„Žádali vás, abyste kvůli nim lhal?“

„Ne. Jen abych mlčel. To je všechno. Prostě… Abych se nezmiňoval o Indii.“

„A kdybyste byl požádán, abyste svědčil? Kdyby se vás na to přímo dotázali? Přiznal byste pravdu, doktore Banksi? Že jste přijal peníze, abyste pomohl utajit zločin?“

„Nemluvíme o zločinu. Mluvíme o průmyslové havárii.“

„Proto jste přiletěl do Bostonu? Přesvědčit Ursulu, aby taky mlčela? Abyste zachoval jednotnou frontu lží.“

„Ne lží. Mlčení. To je rozdíl.“

„Ale potom se vše zkomplikovalo. Viceprezident Octagonu Howard Redfield se rozhodl promluvit a obrátil se na ministerstvo spravedlnosti. A nejen to, objevil v Indii očitého svědka.

Ženu, kterou přivezl z Indie, aby o tom vypovídala.“

Victor prudce zvedl hlavu a zadíval se na Rizzoliovou s nepředstíraným údivem. „Jakého svědka?“

„Byla tam, v Baře. Jedna z malomocných, která přežila. Překvapuje vás to?“

„O žádném svědkovi nic nevím.“

„Viděla, co se stalo ve vsi. Viděla muže z továrny, jak odtahují těla na hromady a zapalují ohně. Viděla je, jak rozdrtili lebky jejích přátel a rodiny. To, co viděla, co věděla, mohlo Octagon srazit na kolena.“

„O tom nic nevím. Nikdo mi neřekl, že někdo přežil.“

„Všechno mělo vyjít najevo. Havárie, utajování. Úplatky. Vy jste možná byl ochoten o tom lhát, ale co sestra Ursula? Jak přimějete lhát jeptišku pod přísahou? To je ten problém, že? Jedna čestná jeptiška mohla všechno ohrozit. Začne mluvit a pětaosmdesát milionů je pryč, zůstanete s prázdnýma rukama. A celý svět uvidí, jak svatý Victor padá ze svého piedestalu.“

„Myslím, že jsem tu skončil.“ Victor rázně vstal. „Musím chytit letadlo.“

„Měl jste příležitost. Měl jste motiv.“

„Motiv?“ Nevěřícně se zasmál. „Abych zavraždil jeptišku!

To můžete rovnou obvinit arcidiecézi, protože určitě dostali pěkné peníze.“

„Co vám Octagon slíbil? Ještě víc peněz, když přijedete do Bostonu a ten problém za ně vyřešíte?“

„Nejdřív mě obviníte z vraždy. Teď tvrdíte, že mě najal Octagon? Dovedete si představit, že by nějaký vysoký činitel osobně riskoval obvinění z vraždy, jen aby utajil průmyslovou havárii?“ Victor zavrtěl hlavou. „Žádný Američan nešel do vězení kvůli Bhópálu. A žádný Američan nepůjde do vězení ani kvůli Baře. A teď můžu svobodně odejít, nebo ne?“

Rizzoliová vrhla na Crowa tázavý pohled. Odpověděl skleslým přikývnutím, jímž jí naznačil, že mezitím hovořil s policejními techniky. Zatímco vyslýchala Victora, prohledali jeho vůz z půjčovny. Zjevně nic nenašli.

Neměli dost důkazů, aby ho zadrželi.

Pokrčila rameny. „Prozatím můžete volně odejít, doktore Banksi. Ale potřebujeme přesně vědět, kde budete.“

„Letím rovnou domů do San Franciska. Máte moji adresu.“

Sáhl po klice na dveřích. Zastavil se a znovu se k ní otočil.

„Než odejdu,“ řekl, „chci, abyste o mně věděla jednu věc.“

„Copak, doktore Banksi?“

„Jsem lékař. Zapamatujte si to, detektive. Zachraňuju životy. Neničím je.“

Maura ho uviděla, když vyšel z výslechové místnosti. Odcházel s pohledem upřeným před sebe, a jak se blížil ke stolu, u něhož seděla, ani jednou se nepodíval jejím směrem.

Vstala ze židle. „Victore?“

Zastavil se, ale neotočil se k ní, jako by pohled na ni nemohl snést.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Co myslíš, že se stalo? Řekl jsem jim, co vím. Řekl jsem jim pravdu.“

„Nic jiného jsem od tebe nechtěla. To je všechno, o co jsem tě žádala.“

„Teď musím stihnout letadlo.“

Zazvonil jí mobil. Podívala se na něj a měla chuť ho někam zahodit.

„Radši to vezmi,“ řekl hněvivým tónem. „Možná tě potřebuje nějaká mrtvola.“

„Mrtví si zaslouží naši pozornost.“

„Víš, to je ten rozdíl mezi námi dvěma, Mauro. Tobě záleží na mrtvých. Mně záleží na živých.“

Dívala se, jak odchází. Ani jednou se neohlédl.

Telefon přestal zvonit.

Vzala ho do ruky a viděla, že jí volal někdo z nemocnice svatého Františka. Čekala na výsledky Ursulina druhého EEG, ale teď na to nedokázala myslet, stále ještě se vyrovnávala s účinkem posledních Victorových slov.

Rizzoliová se vynořila z výslechové místnosti a přistoupila k ní s omluvným výrazem ve tváři. „Je mi líto, že jsme vám nemohli dovolit, abyste poslouchala,“ řekla. „Jistě chápete proč.“

„Ne, nechápu.“ Maura vhodila telefon do kabelky a podívala se jí do očí. „Dala jsem vám ho. Našla jsem vám odpověď.“

„A on všechno potvrdil. Bhópálský scénář. S těmi mrtvými ptáky jste měla pravdu.“

„Přesto jste mě nepustili dovnitř. Jako byste mi nevěřili.“

„Snažila jsem se vás chránit.“

„Před čím, před pravdou? Že mě jen využil?“ Trpce se zasmála a obrátila se k odchodu. „To jsem už věděla.“

Maura jela do nemocnice svatého Františka v houstnoucí chumelenici, ruce na volantu klidné a pevné. Královna mrtvých na cestě pro nového poddaného. Než dojela na kryté parkoviště, byla znovu připravena hrát úlohu, kterou vždy hrála tak dobře, a nasadit si jedinou masku, kterou směla vidět veřejnost.

Vystoupila z lexusu, a když rázně kráčela přes parkoviště k výtahu, černý kabát za ní vlál a její kroky se rozléhaly na chodníku. Sodíková světla zalévala auta přízračným svitem a Maura měla pocit, že se pohybuje v oranžové mlze. A že ta mlha zmizí, když si promne oči. Nikoho jiného na parkovišti neviděla a slyšela jen ozvěnu svých kroků na betonu.

Ve vestibulu nemocnice prošla kolem vánočního stromku třpytícího se pestrobarevnými světly, kolem stolku dobrovolníků, kde seděla starší žena s červenou skřítkovskou čepicí Santa Clause nasazenou na šedivých vlasech. Z reproduktorů tlumeně vyhrávaly koledy.

Dokonce i na jednotce intenzivní péče se vznášel ironicky veselý duch svátků. Pracoviště sester bylo vyzdobené girlandami z umělých borovic a sestře na příjmu se v uších houpaly drobounké zlaté vánoční kouličky.

„Jsem doktorka Islesová, z úřadu soudního lékaře,“ představila se Maura. „Je tu doktor Yuen?“

„Právě ho zavolali k neodkladné operaci. Požádal doktora Sutcliffa, aby přišel a odpojil ventilátor.“

„Pořídili pro mě fotokopii karty?“

„Všechno máte připravené.“ Sestra ukázala na tlustou obálku na přepážce s načmáraným vzkazem „pro soudního lékaře“.

„Děkuji vám.“

Maura ji otevřela a vytáhla fotokopii karty. Pak pročítala smutné shrnutí důkazů, proč nebylo možné sestru Ursulu zachránit: dva různé EEG neukázaly žádnou mozkovou činnost a ručně psaná poznámka neurochirurga doktora Yuena přiznávala porážku:

Pacientka nadále nereaguje na hlubokou bolest, bez spontánního dýchání. Zornice ve střední poloze a nehybné. Opakovaný EEG nevykazuje žádnou mozkovou aktivitu. Srdeční enzymy potvrzují infarkt myokardu. Dr. Sutcliffe bude o stavu informovat rodinu.

Zhodnocení: nezvratné koma v důsledku dlouhotrvající cerebrální anoxie po nedávné srdeční zástavě.

Nakonec nalistovala stránky s laboratorními výsledky. Uviděla úhledně vytištěné sloupce s počty krvinek a rozborem krve a moči. Jaká ironie, pomyslela si Maura, když zavřela kartu, zemřít s většinou krevních testů naprosto normálních.

Přešla ke kóji číslo deset, kde pacientku naposled omývali.

Maura se postavila k nohám postele a dívala se, jak ošetřovatelka odhrnula přikrývku, svlékla Ursule župan a odhalila ne tělo asketika, ale ženy, dopřávající si hojnost jídla, její plné poprsí se přelévalo do stran, bledá stehna byla mohutná a plná dolíčků. Za života mohla působit hrozivě, se statnou postavou ještě zdůrazněnou objemnými rouchy jeptišky. Nyní, zbavena oděvu, vypadala jako každý jiný pacient. Smrt nerozlišuje; svatí, nebo hříšníci, nakonec jsou si všichni rovni.

Ošetřovatelka vyždímala žínku a otřela trup, až byla kůže hladká a lesklá. Pak začala omývat nohy, přičemž jeptišce ohnula kolena, aby mohla očistit i lýtka. Ursula měla holeně poseté starými jizvami, nepěkný důsledek infikovaných hmyzích kousnutí. Upomínky na život strávený v cizích zemích. Když ošetřovatelka dokončila svůj úkol, vzala umyvadlo, vyšla z kóje a zanechala Mauru samotnou s pacientkou.

Co jsi věděla, Ursulo? Co bys nám mohla prozradit?

„Doktorko Islesová?“

Otočila se a uviděla, že za ní stojí doktor Sutcliffe. Pohled měl mnohem ostražitější než při jejich prvním setkání. Už to nebyl přátelský hippieovský doktor s culíkem.

„Nevěděl jsem, že přijdete,“ dodal.

„Zavolal mě doktor Yuen. Náš úřad si převezme tělo.“

„Proč? Příčina smrti je zcela zřejmá. Stačí, když se podíváte na její kardiogram.“

„Je to jen protokol. Běžně přebíráme těla, kdykoli jde o násilný útok.“

„Inu, myslím, že v tomto případě to je plýtvání penězi daňových poplatníků.“

Ignorovala jeho poznámku a podívala se na Ursulu. „Předpokládám, že jste o vypnutí přístrojů hovořil s rodinou.“

„Synovec s tím souhlasil. Jen čekáme, až přijde kněz. Sestry v klášteře si přály, aby byl otec Brophy u toho.“

Pozorovala, jak se s otáčením ventilátoru zvedá a klesá Ursulina hruď. Srdce dál tlouklo, orgány fungovaly. Kdybyste nabrali zkumavku krve z Ursuliny žíly a poslali ji do laboratoře, žádný z testů, žádný z nejmodernějších přístrojů by nezjistil, že duše této ženy už opustila její tělo.

Nahlas řekla: „Byla bych ráda, kdybyste mohl předat závěrečnou úmrtní zprávu do mé kanceláře.“

„Nadiktuje ji doktor Yuen. Oznámím mu to.“

„A ať tam pošlou taky všechny poslední laboratorní zprávy.“

„Ty už by měly být v kartě.“

„Nenašla jsem tam toxikologický rozbor. Test byl proveden, že ano?“

„Měl být. Prověřím to v laboratoři a výsledky vám oznámím telefonicky.“

„Laboratoř musí poslat zprávu přímo mně. Jestli to neudělali, provedeme test v márnici.“

„Děláte toxikologický rozbor každému?“ Potřásl hlavou.

„To je další plýtvání penězi daňových poplatníků.“

„Jen když jsou pro to důvody. Myslím na kopřivku, kterou jsem u ní viděla tu noc, kdy došlo k zástavě. Požádám doktora Bristola, aby udělal toxikologii, až bude provádět pitvu.“

„Domníval jsem se, že ji provedete vy.“

„Ne. Předám ten případ jednomu z kolegů. Jestli budete mít po svátcích nějaké otázky, obraťte se na doktora Aba Bristola.“

Ulevilo se jí, když se nezeptal, proč nebude dělat pitvu. Co by mu měla říct? Můj exmanžel je podezřelý z její smrti. Nemůžu připustit ani stín pochybnosti, že pitva nebyla důkladná. Že nebyla naprosto perfektní.

„Kněz je tady,“ upozornil Sutcliffe. „Myslím, že nastal čas.“

Otočila se, a když uviděla ve vchodu stát otce Brophyho, ucítila, jak jí zrudly tváře. Jejich pohledy se setkaly v krátkém okamžiku poznání, pohled dvou lidí, kteří si v této vážné chvíli najednou uvědomili, že to mezi nimi jiskří. Když vstoupil do kóje, sklopila zrak a spolu se Sutcliffem mu uvolnili místo, aby mohl vykonat poslední obřad.

Přes okno kóje potom sledovala, jak otec Brophy stojí nad Ursuliným lůžkem, pohybuje rty v tiché modlitbě a dává jeptišce rozhřešení. A co moje hříchy, otče? Ptala se Maura v duchu, zatímco se dívala na jeho neobyčejný profil. Šokovalo by vás, kdybyste věděl, co si o vás myslím a co k vám cítím? Dal byste mi rozhřešení a odpustil mi mou slabost?

Kněz pomazal Ursule čelo, udělal rukou znamení kříže. Potom vzhlédl.

Byl čas nechat ji zemřít.

Otec Brophy vyšel ven a postavil se vedle Maury k oknu.

Do kóje nyní vstoupil Sutcliffe s ošetřovatelkou.

To, co se dělo dál, bylo znepokojivě věcné. Cvaknutí několika vypínačů, a to bylo vše. Ventilátor se zastavil, hluk postupně utichl. Ošetřovatelka obrátila pohled k srdečnímu monitoru, kde se body na obrazovce začaly zpomalovat.

Maura ucítila, že se otec Brophy postavil těsně vedle ní, jako by ji chtěl ujistit, že tam je, kdyby potřebovala jeho útěchu.

Nebyla to však útěcha, co v ní vyvolával, ale zmatek. Přitažlivost. Dál se soustředila na drama odehrávající se za oknem a přitom si myslela: Vždycky to jsou ti nesprávní muži. Proč mě přitahují muži, které nemohu nebo bych neměla mít?

Na monitoru se objevil první nepravidelný tep srdce, pak další. Srdce připravené o kyslík se namáhalo dál, i když jeho buňky umíraly. Teď se objevilo několik zadrhávajících se tepů, jež přešly v poslední záškuby srdečního svalu. Maura musela potlačit instinkt zareagovat, vypěstovaný za léta studia medicíny. Tato arytmie nebude léčena, toto srdce nebude zachráněno.

Konečně se na monitoru ukázala rovná čára.

Maura dál otálela u kóje a sledovala dění po Ursulině smrti.

Neztráceli čas truchlením nebo rozjímáním. Doktor Sutcliffe přitiskl na její hruď stetoskop, zavrtěl hlavou a opustil kóji.

Ošetřovatelka vypnula monitor, pak odpojila přívodní kabely a infuzi, aby mrtvou připravila na převoz. Posádka pro převoz těl do márnice už byla na cestě.

Mauřin úkol tady skončil.

Nechala otce Brophyho stát u kóje a vrátila se na pracoviště sester.

„Zapomněla jsem požádat ještě o něco,“ řekla Maura sestře.

„Ano?“

„Pro naše záznamy potřebujeme uvést kontakt na nejbližší příbuzné. Jediné číslo, které jsem viděla v kartě, bylo číslo do kláštera. Ale vyrozuměla jsem, že má synovce. Máte jeho telefonní číslo?“

„Doktorko Islesová?“

Otočila se a uviděla otce Brophyho, který stál za ní a zapínal si kabát. Omluvně se na ni usmál.

„Promiňte, nechtěl jsem poslouchat, ale s tím vám mohu pomoci. Uchováváme všechny informace o kontaktu na rodiny sester v našem farním úřadu. Vyhledám vám to číslo a zavolám vám později.“

„Budu vám vděčná. Děkuji.“ Vzala fotokopii karty a připravila se k odchodu.

„A paní doktorko?“

Ohlédla se. „Ano?“

„Vím, že asi není ta nejvhodnější chvíle, ale i tak bych to chtěl říct.“ Usmál se. „Přeji veselé Vánoce.“

„Vám také veselé Vánoce, otče.“

„Přijdete někdy na návštěvu? Jen tak pozdravit?“

„Určitě se pokusím,“ odpověděla, ale přitom dobře věděla, že to je zdvořilá lež. Že nejrozumnější, co může udělat, je odejít od tohoto muže a už se neohlédnout.

A právě to udělala.

Když vyšla z nemocnice, roztřásl ji příval studeného vzduchu. Přitiskla kartu těsně k tělu a vydala se do ledových spárů větru. V tuto svatou noc šla sama a jediným společníkem jí byl svazek dokumentů, které si odnášela. Když přecházela parkoviště, nikoho neviděla a slyšela jen zvuk svých kroků rozléhajících se na betonu.

Přidala do kroku. Dvakrát se zastavila a ohlédla se, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Než došla ke svému autu, sotva popadala dech. Viděla jsem příliš mnoho smrti, pomyslela si.

Teď ji všude cítím.

Nastoupila a zamkla dveře.

Veselé Vánoce, doktorko Islesová. Sklízíte, co zasejete, a dnes večer jste sklidila osamělost.

Když vyjížděla z nemocničního parkoviště, musela přimhouřit oči v záři reflektorů, které jí svítily do zpětného zrcátka. Těsně za ní odjíždělo další auto. Otec Brophy? A kam by na Štědrý večer jel, domů na svou faru? Anebo se bude zdržovat v kostele, aby posloužil všem osamělým ovečkám ze svého stáda, jež tam možná zabloudí?

Zazvonil jí mobilní telefon.

Vytáhla ho z kabelky a ohlásila se: „Doktorka Islesová.“

„Ahoj Mauro,“ ozval se její kolega Abe Bristol. „Co je to za překvapení, které mi posíláš z nemocnice svatého Františka?“

„Nemůžu dělat její pitvu, Abe.“

„Takže mi ji předáš na Štědrý večer? Hezké.“

„Mrzí mě to. Víš, že se obvykle práci nevyhýbám.“

„To je ta jeptiška, co jsem o ní slyšel?“

„Ano. Nijak to nespěchá. Pitva může počkat až po svátcích.

Byla od toho útoku hospitalizovaná a právě před chvílí ji přestali udržovat na přístrojích. Prodělala rozsáhlou neurochirurgickou operaci.“

„Takže nitrolebeční vyšetření nám příliš nepomůže.“

„Ne, budou tam pooperační změny.“

„Příčina smrti?“

„Srdeční zástava včera brzy ráno, po infarktu myokardu. Protože ten případ dobře znám, už jsem se postarala o přípravu.

Mám kopii karty a pozítří ji přinesu.“

„Můžu se zeptat, proč to nemůžeš dělat?“

„Myslím, že by se moje jméno nemělo objevit na zprávě.“

„Proč ne?“

Odmlčela se.

„Mauro, proč se distancuješ od toho případu?“

„Osobní důvody.“

„Znala jsi pacientku?“

„Ne.“

„Tak o co jde?“

„Znám jednoho z podezřelých,“ odpověděla. „Byla jsem za něho provdaná.“

Zavěsila, odhodila mobil na sedadlo a soustředila se na to, že jede domů. Schovat se do bezpečí.

Když vjížděla do své ulice, padaly vločky velké jako bavlněné koule. Byl to magický pohled, hustá clona sněhu, stříbřité návěje pokrývající trávníky před domy. Ticho svaté noci.

Doma zapálila oheň v krbu a uvařila si prosté jídlo s rajskou polévkou a zapečeným sýrovým toastem. Nalila si sklenku zinfandelu a všechno přinesla do obývacího pokoje, kde svítil vánoční stromek. Ale nemohla dojíst ani tu malou večeři. Odsunula podnos, dopila zbytek červeného vína a zadívala se do krbu.

Potlačovala nutkání zvednout telefon a zavolat Victorovi. Stihl letadlo do San Franciska? Ani nevěděla, kde dnes večer bude, anebo co by mu řekla. Zradili jsme jeden druhého, pomyslela si, to nemůže přežít žádná láska.

Vstala, pozhasínala světla a šla spát.

Kapitola 21

Na kamnech se už skoro dvě hodiny dusilo telecí a vůně rajčat, česneku a měkkého masa překrývala mdlejší aroma devítikilového krocana, jenž trůnil zlatavý a lesklý v pekáči na pracovní desce. Rizzoliová seděla u matčina kuchyňského stolu a přidávala vejce a rozpuštěné máslo do mísy teplých brambor, které právě uvařila a prolisovala. Ve svém bytě málokdy věnovala příliš času vaření a její jídla sestávala z toho, co se jí podařilo najít v polici nebo mrazáku. Ale tady, v matčině kuchyni, nebylo vaření nikdy uspěchanou záležitostí. Byl to akt úcty, pocta samotnému pokrmu bez ohledu na to, jak skromné byly přísady. Každý krok, od krájení přes míchání po podlévání, byl součástí slavnostního rituálu, až po vrcholnou přehlídku chodů přinášených na stůl, kde byly přivítány s patřičně obdivnými vzdechy. V Angelině kuchyni se nic nesmělo ošidit.

A tak si Rizzoliová dávala na čas, přisypávala mouku do mísy k prolisovaným bramborám a ušlehaným vejcím a mísila ji rukama. Nacházela útěchu v rytmickém hnětení teplého těsta, v klidném smíření s tím, že se tento proces nesmí uspěchat. Jinak se v životě s mnoha věcmi nesmiřovala. Vydávala příliš mnoho energie, aby byla rychlejší, lepší, výkonnější.

Proto byl dobrý pocit poddat se pro změnu neoblomným požadavkům přípravy noků.

Přidala trochu mouky a hnětla těsto, soustředěná na jeho hedvábnou strukturu, prokluzující mezi prsty. Ve vedlejší místnosti, kde se shromáždili muži, běžela hlasitě puštěná televize naladěná na sportovní kanál ESPN. Ale tady, chráněná zavřenými kuchyňskými dveřmi před řevem davů na stadionu a drmolením sportovních komentátorů, mohla v poklidu rukama zpracovávat pružné těsto. Ze soustředění byla vyrušena jen jednou, když se jeden z Ireniných synků, dvojčat, dobatolil přes létací dveře do kuchyně, uhodil se hlavou o stůl a začal křičet.

Ireně přiběhla a vzala ho do náruče. „Angelo, opravdu nechceš, abych vám dvěma pomohla s vařením?“ zeptala se Ireně se zjevnou touhou v hlase uniknout z hlučného obývacího pokoje.

Angela, která na oleji smažila křehké trubičky, odpověděla:

„Ať tě to ani nenapadne! Klidně se starej o chlapce.“

„Může na ně dohlédnout Michael. Nedělá nic, než se dívá na televizi.“

„Ne, sedni si v obývacím pokoji a odpočiň si. Janie a já máme všechno pod kontrolou.“

„Jestli si opravdu myslíš…“

„Ano, opravdu.“

Ireně si povzdychla a odešla, batole svírajíc pevně v náručí.

Rizzoliová začala válet těsto na noky. „Víš, mami, ona nám opravdu chce tady pomoct.“

Angela vytahovala z oleje křupavé zlaté trubičky a odkládala je na papírové ubrousky, aby odkapaly. „Je lepší, když hlídá děti.

Mám tu svůj systém. Nevěděla by, co má tady v kuchyni dělat.“

„Jo. A já to vím?“

Angela se otočila a podívala se na ni, v ruce děrovanou naběračku, z níž kapal tuk. „Samozřejmě, že víš.“

„Jen to, co jsi mě naučila.“

„A to nestačí? Měla jsem odvést lepší práci?“

„Víš, že tak jsem to nemyslela.“

Angela pozorovala kritickým pohledem, jak její dcera krájí těsto na třícentimetrové kousky. „Myslíš, že Irenina matka ji naučila, jak dělat takové noky?“

„Pochybuju, mami. Protože je Irka.“

Angela si odfrkla. „To je další důvod, proč ji nepouštět do kuchyně.“

„Hej, mami!“ zavolal Frankie, který vpadl do dveří. „Nemáš něco k zakousnutí?“

Rizzoliová se dívala, jak jde starší bratr dovnitř svou houpavou chůzí. Vypadal přesně jako voják námořní pěchoty, jímž taky byl, s přebujelými rameny širokými jako lednička, do níž teď nahlížel. „Snad jste už nesnědli celý ten tác?“

„Ne, ale ti malí spratci všechno ohmatali svýma špinavýma rukama. Už to jíst nebudu.“

„Na spodní poličce je ještě nějaký sýr a salám,“ řekla Angela.

„A pár pěkných pečených paprik v té míse na stole. Naskládej to na nový podnos, ano?“

Frankie vzal z ledničky pivo a zvučně otevřel uzávěr. „Nemůžeš to udělat, mami? Nechci zmeškat poslední čtvrtinu.“

„Janie, připravíš jim to na podnos, ano?“

„Proč já? Vždyť nedělá nic užitečného,“ bránila se Rizzoliová.

Ale Frankie už z kuchyně odešel a vrátil se s pivem k televizi.

Vstala tedy a šla k výlevce, aby si opláchla ruce od mouky.

Klid, který cítila ještě před pár okamžiky, se rozplynul a nahradil ho dobře známý pocit podrážděnosti. Nakrájela na kostičky krémovitou čerstvou mozzarellu, salám na plátky tenké jako papír a urovnala je na velkou plochou mísu. Přidala kopeček pečených paprik a hrst oliv. Víc ne, muže by přešla chuť k jídlu.

Bože, myslím už jako máma. Co se sakra starám o to, jestli budou mít chuť na večeři?

Odnesla mísu do obývacího pokoje, kde její otec a dva bratři seděli na pohovce jako hypnotizovaní s otevřenými ústy, skelný pohled přikovaný k televizi. Ireně klečela na podlaze u vánočního stromku a sbírala drobečky ze sušenek.

„Mrzí mě to,“ omlouvala se Irene. „Dougie to upustil na koberec, než jsem to stačila zachytit –“

„Hej, Janie,“ zabručel Frankie. „Nemůžeš uhnout z cesty? Nevidím na hru.“

Postavila mísu s předkrmem na nízký stolek a vzala podnos, který byl teď kontaminován batolecími mikroby. „Víš,“ odsekla, „někdo by měl Irene pomoct hlídat kluky.“

Michael konečně vzhlédl, v očích nepřítomný pohled. „Co? Aha, jo…“

„Janie, uhni“ opakoval Frankie.

„Až poděkuješ.“

„Za co?“

Popadla mísu s lahůdkami, kterou právě položila. „Když sis ani nevšiml…“

„Dobře, dobře. K čertu s tím. Díky.“

„Není zač.“ Znovu mísu okázale položila a zamířila zpět do kuchyně. Ve dveřích se zastavila a ohlédla se na scénu v obývacím pokoji. Vánoční stromek s blikajícími světly, pod ním hora dárků jako obětiny velkému bohu hojnosti. Tři muži usazení před televizí si cpali do úst salám. Dvojčata se točila po místnosti jako dvě dětské káči. A chudák Irene snaživě sbírala do posledního každý zbloudilý drobeček, zatímco se jí z ohonu uvolnily pramínky krásných rusých vlasů.

To není nic pro mě, pomyslela si Rizzoliová. Radši umřu, než bych se dala uvěznit v takovém zlém snu.

Prchla do kuchyně a odložila podnos. Chvíli zůstala stát, zhluboka dýchala a snažila se setřást strašný pocit klaustrofobie. Zároveň si uvědomovala tlak doléhající na její močový měchýř. To se mi nesmí stát, říkala si. Nesmím se změnit v Irene, utahanou a uvláčenou neodbytnýma špinavýma ručkama.

„Copak je?“ zeptala se Angela.

„Nic, mami.“

„Cože? Vidím, že se něco děje.“

Rizzoliová si povzdychla. „Frankie mě vážně sere, když to chceš vědět.“

„Nemůžeš mluvit slušněji?“

„Ne, to slovo přesně vyjadřuje, co mi dělá. Copak nevidíš, jaký to je pitomec?“

Angela mlčky vybrala poslední smažené trubičky a dala je odkapat.

„Věděla jsi, že mě a Mikeyho honil po domě s vysavačem?

Hrozně rád strašil Mika a říkal, že ho vcucne do hadice. Mike křičel jako pominutý. Ale tys to nikdy neslyšela, protože Frankie to dělal, jen když jsi nebyla doma. Nevěděla jsi, jak je na nás zlý.“

Angela se posadila ke kuchyňskému stolu a zadívala se na malé kousky těsta na noky, které krájela její dcera. „Věděla,“ řekla.

„Cože?“

„Věděla jsem, že by k vám mohl být hodnější. Že by mohl být lepším bratrem.“

„Ale všechno mu prošlo. To nás trápilo, mami. Mika dodnes mrzí, že Frankie byl vždycky tvůj miláček.“

„Ty o Frankiem nic nevíš.“

Rizzoliová se zasmála. „Vím toho o něm dost.“

„Posaď se, Janie. Pojď. Uděláme noky spolu. Bude to tak rychlejší.“

Rizzoliová si vzdychla a posadila se na židli naproti Angele.

Mlčky, neochotně poprášila noky moukou a do každého kousku udělala důlek prstem. Jakou osobnější značku může kuchařka zanechat než otisk prstu vtisknutý do každého sousta?

„Frankiemu musíš leccos odpustit,“ mluvila dál Angela.

„Proč? On mi nic neodpustí.“

„Nevíš, co zakusil.“

„O mariňácích jsem toho slyšela víc, než bych si přála.“

„Ne, mluvím o tom, když byl malý. Co se stalo, když byl mimino.“

„Něco se stalo?“

„Pořád mě z toho mrazí, jak spadl hlavičkou na podlahu.“

„Cože, vypadl z postýlky?“ Zasmála se. „To by vysvětlovalo jeho IQ.“

„Ne, to není legrace. Bylo to vážné – velmi vážné. Tvůj otec byl mimo město a já s ním musela honem jet na pohotovost.

Udělali mu rentgeny a našli prasklinu, tady.“ Angela se dotkla po straně hlavy a zanechala ve svých tmavých vlasech šmouhu od mouky. „V lebce.“

„Vždycky jsem tvrdila, že se praštil do hlavy.“

„Říkám ti, Jane, to není k smíchu. Málem zemřel.“

„Na to je moc velký mizera, aby zemřel.“

Angela se upřeně dívala do mísy s moukou. „Byly mu teprve čtyři měsíce,“ zamumlala tiše.

Rizzoliová se zarazila, prst zabořený do měkkého těsta. Nedovedla si představit Frankieho jako dítě. Nedovedla si ho představit bezmocného nebo zranitelného.

„Lékaři mu museli odsát nějakou krev z mozku. Říkali, že je možné…“ Angela se odmlčela.

„Co?“

„Že nebude normální.“

Rizzoliová automaticky bleskla hlavou sarkastická poznámka, ale potlačila ji. Chápala, že tohle není vhodná chvíle.

Angela se na ni nedívala, zírala teď na svou ruku svírající hrudku těsta. Vyhýbala se dceřinu pohledu.

Čtyři měsíce, pomyslela si Rizzoliová. Něco tu nesouhlasilo. Jestli mu byly teprve čtyři měsíce, neuměl ani lézt. Nemohl vyšplhat z postýlky, anebo se vykroutit z vysoké dětské stoličky. Tak malé dítě mohlo upadnout jen tak, že ho někdo upustil.

Podívala se na matku s novým porozuměním. Představila si, kolik nocí se musela s hrůzou probouzet a připomínat si okamžik, kdy ji opustily síly a dítě jí vyklouzlo z náručí. Zlatý chlapec Frankie, téměř zabit svou neopatrnou matkou.

Natáhla ruku a dotkla se matčiny paže. „No tak. Dobře to dopadlo, ne?“

Angela se nadechla. Znovu poprášila těsto moukou a začala vykrajovat další noky, tentokrát rekordní rychlostí.

„Mami, Frankie je z nás všech ten nejodolnější.“

„Ne, není.“ Angela uložila noky na podnos a pohlédla na svou dceru. „Nejodolnější jsi ty.“

„No dobře.“

„Jsi, Jane. Když ses narodila, hned jak jsem tě poprvé uviděla, pomyslela jsem si: O tu se nikdy nebudu muset bát. Vždycky se ubrání, ať se stane cokoli. Vím, Mikeyho jsem asi měla chránit víc. Neumí se tak dobře hájit.“

„Mike vyrůstal jako oběť. Vždycky se tak bude chovat.“

„Ale ty ne.“ Při pohledu na dceru přelétl Angele po rtech slabý úsměv. „Když ti byly tři roky, viděla jsem, jak jsi upadla a narazila obličejem na kávový stolek. Pořezala ses pod bradou.“

„Jo, pořád tam mám jizvu.“

„Ta rána byla tak zlá, že ti ji museli sešít. Zakrvácela jsi celý koberec. A víš, co jsi udělala? Hádej.“

„Asi jsem strašně řvala.“

„Ne. Začala jsi tlouct do toho stolku. Trestala jsi ho, takhle!“

Angela uhodila pěstí do stolu, až se zvedl obláček mouky. „Jako bys na něj zuřila. Nepřiběhla jsi za mnou. Neplakala jsi kvůli té krvi. Vrhla ses na tu věc, která ti ublížila.“ Angela se zasmála a přejela si rukou přes oči, takže jí na tváři zůstala bílá šmouha. „Byla jsi hrozně zvláštní holčička. Ze všech svých dětí jsem byla nejvíc pyšná na tebe.“

Rizzoliová se na matku překvapeně podívala. „To jsem nevěděla. Neměla jsem o tom tušení.“

„Cha! Děti! Taky nemáš tušení, co všechno kvůli tobě zakusili rodiče. Jen počkej, až budeš mít svoje, uvidíš. Tehdy poznáš, co to opravdu znamená.“

„Co co znamená?“

„Láska,“ odpověděla Angela.

Rizzoliová se podívala na matčiny upracované ruce a najednou ji začaly pálit oči a hrdlo se jí bolestivě sevřelo. Vstala, přešla k výlevce a naplnila vodou hrnec na noky. Pak čekala, až voda začne vařit, a přitom si myslela: Možná opravdu nevím, co je to láska, protože jsem se jí vždycky bránila. Tak jako jsem se bránila všemu, co by mě mohlo ranit.

Nechala hrnec na kamnech a vyšla z kuchyně.

Nahoře v ložnici rodičů zvedla telefon. Chvíli seděla na posteli, sluchátko v ruce, a snažila se sebrat odvahu k tomu hovoru.

Udělej to. Musíš to udělat.

Začala vytáčet číslo.

Telefon čtyřikrát zazvonil, pak uslyšela nahrávku, krátkou a věcnou: „Tady Gabriel. Nejsem teď doma. Prosím nechte vzkaz.“

Čekala na dlouhé pípnutí a zhluboka se nadechla.

„Tady je Jane,“ začala. „Něco ti musím říct a myslím, že je to lepší takhle, po telefonu. Je to lepší než mluvit s tebou osobně, protože raději nechci vidět tvou reakci. Tak dobře, tady to je. Já… Zvorala jsem to.“ Najednou se zasmála. „Ježíši, cítím se opravdu hloupě, že jsem udělala tu nejstarší chybu na světě. Už nikdy nebudu žertovat o pitomých husách, které se nechají zbouchnout. Stalo se to, že jsem… v tom. Myslím asi osm týdnů.

Což, pro případ, že se budeš ptát, znamená, že to je stoprocentně tvoje. Nic od tebe nežádám. Nechci, aby ses cítil povinen udělat to, co se od mužů očekává. Dokonce mi ani nemusíš volat zpátky. Ale myslela jsem, že máš právo to vědět, protože…“ Odmlčela se, hlas najednou přidušený slzami. Odkašlala si. „Protože jsem se rozhodla, že si to dítě nechám.“

Zavěsila.

Dlouho seděla bez hnutí, jen se dívala na své ruce, zatímco se v ní odehrávala smršť emocí. Úleva. Strach. Naděje. Ale ne pochybnosti – toto byla volba, kterou považovala za naprosto správnou.

Vstala, jako by byla najednou bez tíže, osvobozená od břemene nejistoty. Čekalo ji tolik starostí, tolik změn, na něž se musela připravit, přesto cítila novou lehkost v každém kroku, když se vracela po schodech zpátky do kuchyně.

Voda na kamnech se už vařila. Stoupající pára ji hřála na tváři jako mateřské pohlazení.

Přidala dvě lžičky olivového oleje, pak do hrnce opatrně vložila noky. Na kamnech už bublaly tři další hrnce a každý vydával vlastní vůni. Směs vůní matčiny kuchyně. Vdechovala ji s novým bolestným porozuměním pro toto posvátné místo, kde jídlo znamenalo lásku.

Vybrala malé bramborové knedlíčky, když vyplavaly na povrch, dala je do mísy a zamíchala telecí v omáčce. Otevřela troubu a vyndala kastroly, které se tam ohřívaly: pečené brambory. Zelené fazolky. Masové kuličky. Plněné těstoviny. Přehlídka hojnosti, již s matkou triumfálně odnesly do jídelny.

A nakonec samozřejmě krocan, vyjímající se v královské izolaci uprostřed stolu, obklopen svými italskými příbuznými.

Bylo toho víc, než mohla celá rodina sníst, ale o to tu šlo – přemíra jídla i lásky.

Seděla u stolu naproti Irene a dívala se, jak krmí dvojčata.

Ještě před hodinou v obývacím pokoji viděla unavenou mladou ženu, jejíž život už skončil, se zplihlou sukní, za kterou neustále tahaly malé ručky. Teď se dívala na stejnou ženu a viděla jinou Irene, smála se, když lžičkou podávala brusinkovou omáčku do malých úst, a s výrazem něhy bezděčně tiskla rty na kudrnatou hlavičku.

Vidím jinou ženu, protože jsem se změnila já, pomyslela si, ne Irene.

Po večeři, když Angele pomáhala vařit kávu a plnit trubičky sladkou šlehanou smetanou, si uvědomila, že se teď dívá jinýma očima i na svou matku. Všimla si nových stříbrných pramínků v jejích vlasech a ochablejších svalů ve tváři. Litovala jsi někdy, že nás máš, mami? Ptala se v duchu. Zamyslela ses někdy nad tím, jestli jsi neudělala chybu? Anebo sis byla stejně jistá jako jsem teď já s tímhle dítětem?

„Hej, Janie!“ zahulákal Frankie z obývacího pokoje. „V kabelce ti zvoní mobil.“

„Můžeš ho vzít?“ zavolala zpátky.

„Díváme se na zápas!“

„Mám ruce od šlehačky! Tak vezmeš ho?“

Přiklátil se do kuchyně a prakticky jí vrazil telefon do ruky.

„Je to nějaký chlap.“

„Frost?“

„Ne. Nevím, kdo je to.“

Gabriel, napadlo ji jako první. Poslechl si můj vzkaz.

Přešla k výlevce a důkladně si opláchla ruce. Když konečně vzala telefon, byla už schopná se s klidem ohlásit: „Haló?“

„Detektiv Rizzoliová? Tady otec Brophy.“

Veškeré napětí z ní rázem vyšumělo. Ztěžka dosedla na židli.

Cítila, že ji matka pozoruje, a snažila se zastřít zklamání v hlase.

„Ano, otče?“

„Omlouvám se, že vás vyrušuji na Štědrý večer, ale nemůžu se dovolat doktorce Islesové a – tedy, stalo se něco, o čem by myslím měla vědět.“

„Co je to?“

„Doktorka Islesová chtěla kontakt na nejbližší příbuzné sestry Ursuly, takže jsem se nabídl, že jí ho vyhledám. Ale zdá se, že naše farní záznamy jsou poněkud zastaralé. Máme staré telefonní číslo na bratra v Denveru, jenže to už je zrušené.“

„Matka Mary Clement mi říkala, že zemřel.“

„Řekla vám také, že sestra Ursula má synovce, který žije v cizině?“

„O něm se abatyše nezmínila.“

„Zřejmě byl v kontaktu s doktory. To mi aspoň říkaly ošetřovatelky.“

Podívala se na podnos s plněnými trubičkami, teď už nasáklými smetanovou náplní. „Kam tím vším míříte, otče?“

„Vím, že to vypadá jako podružný detail pátrat po synovci, který svou tetu neviděl celé roky. A vím, jak je těžké najít někoho, kdo žije mimo stát, když ani neznáte jeho křestní jméno.

Ale církev má zdroje, jaké nemá ani policie. Dobrý kněz zná své ovečky, detektive. Zná jejich rodiny a jména jejich dětí. Proto jsem volal knězi z denverské farnosti, kde žil Ursulin bratr.

Dobře si na něj pamatuje. Sloužil jeho zádušní mši.“

„Zeptal jste se ho na její příbuzné? Na toho synovce?“

„Ano.“

„A?“

„Žádného synovce neměla, detektive. Neexistuje.“

Kapitola 22

Mauře se zdálo o pohřebních hranicích.

Krčila se ve stínu, dívala se, jak oranžové plameny olizují mrtvoly naskládané na sebe jako sáhové dříví, jak těla stravuje žár ohně. Hořící hranice obklopovaly siluety mužů, kruh mlčenlivých pozorovatelů, jejichž tváře nemohla rozeznat.

Oni ji také neviděli, protože stála ve tmě, ukrytá před jejich zrakem.

Z hranice létaly jiskry živené lidským palivem a ve spirále se vznášely k černé obloze. Rozjasňovaly noc a ozařovaly ještě strašnější pohled: mrtvá těla se dosud hýbala. Zčernalé končetiny se zmítaly v ohnivých mukách.

Jeden z kruhu mužů se pomalu otočil a pohlédl na Mauru.

Byla to tvář, kterou poznávala, tvář, v jejíchž očích se neodrážela žádná duše.

Victor.

Vtom procitla, se srdcem prudce bušícím v hrudi a s noční košilí promáčenou potem. Domem otřásl poryv větru a Maura zaslechla, jak zařinčela okna jako chrastění kostí kostlivce a zasténaly zdi. Stále pronásledovaná panikou děsivého snu zůstala nehybně ležet, až ji pot začal studit na kůži. Probudil ji opravdu jen vítr? Poslouchala a každé zaskřípání domu znělo jako krok. Vetřelec, přicházející blíž a blíž.

Najednou se celá napjala, vyplašená odlišným zvukem.

Škrábání na dům, jako drápy zvířete, které se pokouší dostat dovnitř.

Podívala se na svítící ciferník hodin: tři čtvrtě na dvanáct.

Vstala z postele a ucítila chlad v místnosti. Sáhla potmě pro župan, nerozsvítila, aby její oči zůstaly přizpůsobené tmě.

Přešla k oknu ložnice a viděla, že přestalo sněžit. Zem v měsíčním světle bíle zářila.

Znovu to uslyšela – zvuk, jak se něco otírá o zeď. Přitiskla se co nejvíc ke sklu a rozeznala nepatrný pohyb stínu u předního rohu domu. Nějaké zvíře?

Opustila ložnici a bosýma nohama tápala po chodbě cestou do obývacího pokoje. Obešla vánoční stromek, pak vyhlédla ven z okna.

Srdce se jí málem zastavilo.

Nějaký muž stoupal po schodech na přední verandu.

Neviděla mu do tváře, protože ji měl schovanou ve stínu.

Ale jako by najednou vycítil, že ho pozoruje, otočil se směrem k oknu, u něhož stála, a ona spatřila jeho siluetu. Široká ramena, culík.

Couvala od okna, až narazila na pichlavé větve vánočního stromku, a přitom se snažila pochopit, co dělá Matthew Sutcliffe tady, u jejích dveří. Proč by za ní přišel v tuto hodinu, aniž by předem zatelefonoval? Stále ještě se nezbavila posledních záchvěvů strachu ze svého snu a tato pozdní noční návštěva ji znepokojila. Pomyslela si, že by neměla nikomu otevírat dveře – ani muži, jehož jméno a tvář zná.

Zazvonil zvonek.

Škubla sebou, ze stromku spadla skleněná koule a rozbila se na podlaze.

Stín venku se dál přibližoval k oknu.

Nepohnula se a horečně přemýšlela, co má dělat. Prostě nerozsvítím, řekla si. Vzdá to a nechá mě na pokoji.

Zvonek u dveří zazvonil znovu.

Jdi pryč, pomyslela si. Jdi pryč a ráno mi zavolej.

Vydechla úlevou, když uslyšela, že kroky sestupují po schodech verandy. Natáhla hlavu k oknu a vyhlédla ven, ale neviděla ho. Nezahlédla ani žádné zaparkované auto před domem.

Kam zmizel?

Teď znovu uslyšela kroky, vrzání bot ve sněhu postupující kolem domu. Co to sakra dělá, obchází její pozemek?

Snaží se najít cestu do domu.

Vyprostila se z větví stromku a vzápětí musela rychle potlačit výkřik bolesti, protože šlápla na rozbitou kouli a vrazila si skleněný střep do bosé nohy.

Jeho silueta se náhle objevila před postranním oknem. Nahlížel dovnitř a snažil se něco rozeznat v temném obývacím pokoji.

Ustoupila do haly, ale při každém kroku sebou škubla a chodidlo jí teď silně krvácelo.

Je čas zavolat policii. Zavolat devět-jedna-jedna.

Otočila se, odkulhala do kuchyně, šmátrala rukama po zdi a hledala telefon. Ve spěchu shodila sluchátko z vidlice. Popadla ho a přitiskla k uchu.

Žádný oznamovací tón.

Telefon v ložnici, pomyslela si – je vyvěšený?

Zavěsila kuchyňský telefon a kulhala zpátky do haly. Skleněný střep se jí zabodával ještě hlouběji do chodidla, které teď zanechávalo na podlaze vlhké krvavé stopy. V ložnici se usilovně snažila prohlédnout tmou, opatrně přecházela po koberci, až narazila holení do postele. Hmatala po matraci k čelu postele. K telefonu na nočním stolku.

Žádný oznamovací tón.

Hrůza jí projela jako ledový vítr. Přerušil telefonní linku.

Položila sluchátko a zaposlouchala se do tmy v zoufalé snaze rozeznat, co vetřelec udělá dál. Dům skřípal ve větru a přehlušoval všechny zvuky kromě tlukotu jejího srdce.

Kde je? Kde je?

Pak ji najednou napadlo: mobil.

Spěchala k toaletnímu stolku, kde nechala kabelku. Sáhla do ní, prohrabala se jejím obsahem a hledala telefon. Vyndala peněženku, klíče, pera, kartáč na vlasy. Telefon, kde je ten zatracený telefon?

V autě. Nechala ho na předním sedadle v autě.

Při zvuku rozbíjejícího se skla prudce zvedla hlavu.

Ozývalo se to z přední části domu, nebo za domem? Ze které strany přijde?

Vrátila se z ložnice do haly a už ani nevnímala bolest, kterou jí způsoboval skleněný střep v noze. Hned z haly vedly dveře do garáže. Trhnutím je otevřela a proklouzla jimi v okamžiku, kdy uslyšela další tříštící se sklo, které se vysypalo na podlahu.

Zavřela za sebou a pozpátku couvala k autu. Dýchala rychle a přerývaně, srdce jí zběsile tlouklo. Klid. Klid. Pomalu stiskla kliku dveří u auta a polekalo ji, že se zámek uvolnil s hlasitým cvaknutím. Otevřela dveře a posadila se za volant. Zklamáním tiše zasténala, když si uvědomila, že klíčky jsou stále v ložnici.

Nemůže nastartovat a ujet. Pohlédla na vedlejší sedadlo a v záři stropního světla uviděla svůj mobil napůl zapadlý ve štěrbině.

Otevřela ho a uviděla svítit signál, že je baterie nabitá.

Díky bohu, pomyslela si a vytočila 911.

„Tísňové volání.“

„Tady Buckminster Road dvacet jedna třicet,“ zašeptala Maura. „Někdo se vloupal do mého domu!“

„Můžete opakovat adresu? Neslyším vás.“

„Buckminster Road dvacet jedna třicet! Vetřelec –“ Naráz zmlkla, oči upřené na dveře vedoucí do domu. Pod nimi teď prosvítalo světlo.

Je uvnitř. Prohledává dům.

Vylezla z vozu, tiše zavřela dveře a zhasla stropní světlo.

Znovu ji obklopila tma. Skříň s domovními pojistkami byla od ní jen pár kroků na stěně garáže a Maura na chvíli uvažovala o tom, že vypne pojistky a přeruší proud ke všem svítidlům v domě. Pak by ji kryla tma. Jenže Sutcliffe by určitě uhodl, kde je, a hned by zamířil do garáže.

Hlavně buď potichu, připomínala si. Možná si pomyslí, že nejsem doma. Bude se domnívat, že je dům prázdný.

Pak si vzpomněla na krev. Zanechala za sebou krvavé stopy.

Znovu uslyšela jeho kroky. Boty pohybující se po dřevěné podlaze, které sledovaly její krvavé otisky vedoucí z kuchyně.

Jejich zmatený směr sem a tam po hale.

Nakonec ale po nich dojde do garáže.

Vzpomněla si, jak zemřela Krysí dáma, a představila si spršku střepin v její hrudi. Myslela na zkázonosnou dráhu proraženou měděným pláštěm projektilu Glaser v lidském těle. Explozi olověných broků, které rozervou vnitřní orgány. Protržené cévy, rozsáhlé krvácení do hrudní dutiny.

Uteč. Vypadni z domu.

A co potom? Má křičet na sousedy? Bouchat na dveře? Ani nevěděla, kdo z nich je dnes večer doma.

Kroky se přibližovaly.

Teď, nebo nikdy.

Vrhla se k postranním dveřím, a když je otevřela, vnikl dovnitř studený vzduch. Vyběhla na dvůr. Bosé nohy se jí po lýtka zabořily do navátého sněhu, který se nahrnul dovnitř a zablokoval dveře, takže je za sebou nemohla zavřít.

Nechala je tedy dokořán, přebrodila se k brance a trhla za závoru ztuhlou mrazem. Z ruky jí vypadl mobil, zatímco se lopotila s brankou a snažila se ji otevřít proti bariéře hlubokého sněhu.

Nakonec se jí to podařilo natolik, že se skrz ni protáhla a vypotácela se na předzahrádku.

Ve všech domech v ulici byla tma.

Rozběhla se bosa hlubokým sněhem. Ve chvíli, kdy se dostala na chodník, slyšela, že její pronásledovatel brankou také lomcuje a pokouší se ji víc otevřít.

Chodník byl nelítostně odhalený; uhnula mezi keře, na předzahrádku pana Telushkina. Ale tady byly závěje ještě vyšší, téměř ke kolenům, a ona se jen s vypětím sil prodírala dopředu.

Chodidla měla otupělá, nohy od chladu nemotorné. V jasném odrazu měsíčního světla na sněhu byla snadný cíl, zřetelná černá postava v moři nemilosrdné bílé. Jak se vlekla kupředu a nohy jí zapadaly, přemýšlela, jestli na ni v té chvíli Sutcliffe míří zbraní.

Dostala se do závěje vysoké po stehna, upadla a nabrala si sníh do úst. Zvedla se na kolena a plazila se dál; odmítala kapitulovat. Smířit se se smrtí. Na necitlivých nohou se prodírala vpřed a přitom slyšela křupání kroků za sebou. Blížil se ke své kořisti.

Najednou prořízlo tmu světlo.

Maura vzhlédla a uviděla záři přibližujících se reflektorů.

Auto.

Moje jediná naděje.

Se vzlyknutím se zvedla na nohy a rozběhla se k silnici. Mávala rukama, křičela.

Auto smykem zastavilo těsně před ní. Řidič vystoupil, vysoká a impozantní silueta, pohybující se k ní přes přízračnou bělost.

Upřeně se na ni zadívala, pak začala pomalu couvat.

Byl to otec Brophy.

„To je v pořádku,“ zamumlal. „Všechno je v pořádku.“

Otočila se a pohlédla k domu, ale nikoho teď neviděla. Kde je?

Kam šel?

Blížila se další světla a za okamžik tu zastavily dva další vozy. Uviděla blikající modrý maják policejního hlídkového vozu, zvedla ruku, aby si zastínila oči před září reflektorů, a snažila se rozeznat siluety, které kráčely k ní.

Uslyšela volat Rizzoliovou. „Doktorko? Jste v pořádku?“

„Postarám se o ni,“ ozval se otec Brophy.

„Kde je Sutcliffe?“

„Neviděl jsem ho.“

„V domě,“ řekla Maura. „Byl v mém domě.“

„Posaďte ji do svého auta, otče,“ požádala Rizzoliová. „A zůstaňte s ní.“

Maura se nepohnula. Stála strnule na místě, zatímco k ní otec Brophy přistoupil, svlékl si kabát a přehodil jí ho přes ramena.

Pak ji objal jednou paží, pomohl jí dojít k autu a usadil ji na místo spolujezdce.

„Nerozumím tomu,“ zašeptala Maura. „Kde jste se tu vzal?“

„Šššš. Nejdřív se musíte schovat před větrem.“

Posadil se vedle ní. Když jí z topení začal proudit teplý vzduch na kolena a tvář, přitáhla si jeho kabát těsněji a snažila se zahřát, ale zuby jí drkotaly tak, že nemohla mluvit.

Přes čelní sklo pozorovala tmavé postavy pohybující se po ulici. Poznala siluetu Barryho Frosta, který se blížil ke vchodu do jejího domu. Viděla Rizzoliovou a dalšího policistu postupovat k postrannímu vchodu s tasenými zbraněmi.

Otočila se k otci Brophymu. I když neviděla jeho výraz, cítila jeho upřený pohled, stejně jako cítila teplo jeho kabátu. „Jak jste se to dozvěděl?“ zašeptala.

„Když jsem se k vám nemohl dovolat, zatelefonoval jsem detektivu Rizzoliové.“ Vzal ji za ruku. Držel ji v obou dlaních a ten dotek jí vehnal slzy do očí. Najednou se na něj nemohla dívat; hleděla upřeně před sebe, na ulici, a viděla ji v rozmazaných barvách, zatímco on zvedl její ruku ke rtům a vtiskl na ni vroucí a dlouhý polibek.

Zamrkala, aby odehnala slzy, a ulice před ní se zase zaostřila.

To, co uviděla, ji vylekalo. Běžící postavy. Rizzoliová, jako silueta na pozadí blikajících modrých světel, se vrhla přes cestu. Frost se zbraní v ruce, přikrčený za hlídkovým vozem.

Proč všichni běží k nám? Vědí něco, co my nevíme?

„Zamkněte dveře,“ požádala.

Brophy se na ni nechápavě podíval. „Cože?“

„Zamkněte dveře!“

Rizzoliová na ně něco volala z ulice, varovné výkřiky.

Je tu. Schovaný za naším autem!

Maura se otočila na stranu a šmátrala po západce na dveřích jak šílená, protože ji ve tmě nemohla najít.

Za oknem se vynořil stín Matthewa Sutcliffa. Škubla sebou, když se dveře prudce otevřely a dovnitř vnikl studený vzduch.

„Vystupte z vozu, otče,“ nařídil.

Kněz se ani nepohnul, jen tiše, klidně řekl: „Klíčky jsou v zapalování. Vezměte si auto, doktore Sutcliffe. Já s Maurou vystoupím.“

„Ne, jen vy.“

„Nevystoupím, dokud nevystoupí ona.“

„Vystupte sakra ven, otče!“

Pistole jí odhrnula vlasy a zabořila se jí do spánku. „Prosím,“ zašeptala k Brophymu. „Udělejte to. Vystupte.“

„Dobrá!“ souhlasil Brophy zděšeně. „Udělám to! Jdu ven…“

Otevřel dveře a vystoupil.

Sutcliffe se obrátil k Mauře. „Sedněte si za volant.“

Nervózně a nemotorně přelezla přes řadicí páku na sedadlo řidiče. Pohlédla z okna a viděla, že Brophy stojí vedle vozu a jen se na ni bezmocně dívá. Rizzoliová na něho křičela, aby uhnul, ale vypadal jako ochromený.

„Jeďte,“ poručil Sutcliffe.

Maura nastartovala motor a povolila brzdu. Položila bosou nohu na pedál plynu, pak ji znovu odtáhla.

„Nemůžete mě zabít,“ prohlásila. Už zase to byla logicky uvažující doktorka Islesová. „Jsme obklíčení policií. Potřebujete mě jako rukojmí. Potřebujete mě, abych řídila auto.“

Uběhlo několik sekund. Věčnost.

Zalapala po dechu, když odtáhl pistoli od její hlavy a tvrdě přitiskl hlaveň na její stehno.

„A vy nepotřebujete k řízení levou nohu. Takže, chcete si zachovat koleno?“

Polkla. „Ano.“

„Tak jeďte.“

Sešlápla plyn.

Vůz se začal pomalu rozjíždět, kolem zaparkovaného policejního hlídkového vozu, kde se krčil Frost. Před nimi se táhla temná ulice, zcela volná. Auto pokračovalo v cestě.

Najednou ve zpětném zrcátku uviděla otce Brophyho, který se rozběhl za nimi, osvětlovaný mihotavými záblesky modrých policejních majáků. Popadl kliku dveří u Sutcliffa a otevřel je.

Pak sáhl dovnitř, pevně chytil Sutcliffa za rukáv a snažil se ho vytáhnout ven.

Výstřel z pistole odhodil kněze dozadu.

Maura strčila do dveří na své straně, a když se otevřely, vyskočila z jedoucího auta.

Dopadla na zledovatělý chodník, tvrdě narazila hlavou na zem a zablesklo se jí před očima.

Na okamžik se nemohla pohnout. Ležela v černé tmě, strnulá a otupělá, a necítila ani bolest, ani strach. Vnímala jen vítr, který jí hnal lehounký sníh přes tvář. Z velké dálky slyšela nějaký hlas, který ji volal.

Teď byl hlasitější. Blížil se.

„Doktorko? Doktorko.

Maura otevřela oči a škubla sebou v záři svítilny Rizzoliové.

Odvrátila od ostrého světla hlavu a pár metrů před sebou spatřila auto s předním nárazníkem zabořeným do stromu. Sutcliffe ležel obličejem dolů na ulici, zmítal sebou, ruce spoutané za zády.

„Otec Brophy,“ zamumlala. „Kde je otec Brophy?“

„Už jsme zavolali záchranku.“

Maura se pomalu posadila a rozhlédla se ulicí, kde se Frost skláněl nad knězovým tělem. Ne, pomyslela si. Ne.

„Nevstávejte ještě,“ řekla Rizzoliová, která se ji pokoušela udržet v klidu.

Ale Maura ji odstrčila a vstala na nejistých nohou, srdce až v hrdle. Když klopýtala k Brophymu, ani necítila ledovou silnici pod bosýma nohama.

Klekla si vedle něj na kolena a roztrhla košili, aby viděla, kam ho zasáhla kulka. Uslyšela zlověstný zvuk vzduchu nasávaného do hrudi. Když na ránu přitiskla ruku, ucítila teplou krev a vlhké tělo. Třásl se zimou. Ulicí se proháněl vítr, pronikavý a ostrý jako zvířecí tesáky. A já mám na sobě tvůj kabát, pomyslela si. Kabát, který jsi mi dal, abych se zahřála.

Přes skučení větru uslyšela sirénu přijíždějící ambulance.

Otec Brophy měl skelný pohled, vědomí ho rychle opouštělo.

„Zůstaň se mnou, Danieli,“ prosila Maura. „Slyšíš mě?“ Hlas se jí zlomil. „Budeš žít.“ Předklonila se a slzy jí kapaly na jeho tvář, když mu šeptala do ucha.

„Prosím. Udělej to pro mě, Danieli. Musíš žít. Musíš žít…“

Kapitola 23

Televize v nemocniční čekárně byla naladěna jako vždy na CNN.

Maura seděla s obvázanou nohou opřenou na židli, pohled upřený na běžící titulek v dolní části obrazovky, ale nevnímala jediné slovo. Ačkoli teď měla na sobě vlněný svetr a manšestrové kalhoty, pořád jí byla zima a měla pocit, že se už nikdy nezahřeje. Čtyři hodiny, pomyslela si. Je na operačním stole čtyři hodiny. Podívala se na svou ruku a stále viděla krev Daniela Brophyho pod svými nehty, stále cítila, jak jí pod dlaní tluče jeho srdce jako vyplašený pták. Nepotřebovala rentgeny, aby si dovedla představit, jakou škodu střela napáchala; už předtím viděla smrtící stopu, kterou Glaser s modrou špičkou prorazil v hrudi Krysí dámy, a věděla, s čím se teď potýkají chirurgové. Plíce proříznutá explodujícím šrapnelem. Krev prýštící z tuctu různých cév. Panika se zmocňuje personálu na operačním sále, když vidí, jak s krvácením odchází život a chirurgové nestačí dost rychle přikládat svorky.

Vzhlédla. Do místnosti vešla Rizzoliová se šálkem kávy a mobilem. „Našli jsme váš telefon u postranní branky,“ řekla a podala ho Mauře. „A to kafe je pro vás. Vypijte ho.“

Maura se trochu napila. Káva byla až moc sladká, ale dnes večer jí cukr přišel vhod. Její unavené a potlučené tělo vítalo každý zdroj energie.

„Můžu pro vás udělat ještě něco?“ zeptala se Rizzoliová.

„Potřebujete ještě něco?“

„Ano.“ Maura se na ni podívala. „Chci, abyste mi řekla pravdu.“

„Vždycky mluvím pravdu, doktorko. To přece víte.“

„Tak mi řekněte, že Victor s tím neměl nic společného.“

„Neměl.“

„Jste si tím naprosto jistá?“

„Tak jistá, jak to je možné. Váš bývalý je možná prvotřídní mizera. Možná vám lhal. Ale vím určitě, že nikoho nezabil.“

Maura se opřela na pohovce a vzdychla si. S pohledem sklopeným ke kouřícímu šálku se zeptala: „A Matthew Sutcliffe?

Je to skutečně doktor?“

„Kupodivu ano. Má doktorát z univerzity ve Vermontu.

V Bostonu absolvoval stáž na interně. Je to zajímavé. Když máte u jména titul doktora medicíny, jste výjimečný. Můžete přijít do nemocnice, říct personálu, že to je vaše pacientka, koho právě přijali, a nikdo se na nic neptá. Navíc když zavolá příbuzný pacientky a potvrdí vaši historku.“

„Lékař, který dělá nájemného vraha?“

„Nevíme, jestli ho Octagon platil. Dokonce si myslím, že Octagon neměl s těmi vraždami nic společného. Zřejmě to udělal z vlastních důvodů.“

„Jakých?“

„Aby chránil sebe. Aby utajil pravdu o tom, co se stalo v Indii.“ Když viděla Mauřin nechápavý pohled, dodala: „Octagon konečně předložil seznam zaměstnanců, kteří pracovali v jejich továrně v Indii. Byl tam také podnikový lékař.“

„To byl on?“

Rizzoliová přikývla. „Matthew Sutcliffe, M. D.“

Maura se zadívala na televizi, ale nevnímala záběry střídající se na obrazovce. Myslela na pohřební hranice, na zuřivě roztříštěné lebky. A vzpomněla si na svůj děsivý sen o ohni pohlcujícím lidské maso. O tělech, která se ještě hýbou, ještě se zmítají v plamenech.

Nahlas řekla: „V Bhópálu zemřelo šest tisíc lidí.“

Rizzoliová pokývala hlavou.

„Ale druhý den ráno tam byly statisíce dalších, kteří přežili.“ Podívala se na Rizzoliovou. „Kam se poděli svědci z Bary?

Krysí dáma nemohla být jediná.“

„A když nebyla, co se stalo s ostatními?“

Podívaly se na sebe; obě teď chápaly, co se Sutcliffe tak zoufale snažil zakrýt. Ne samotnou havárii, ale její následky. A svou úlohu v nich. Maura myslela na hrůzu, která ho tu noc musela přivítat poté, co se přes vesnici přehnal jedovatý mrak. Celé rodiny, mrtvé ve svých postelích. Těla ležící venku, ustrnulá v poslední agónii. Podnikový lékař by byl jistě poslán jako první, aby odhadl škody.

Možná si uvědomil, že někteří svědci ještě žijí, až poté, co bylo vydáno rozhodnutí mrtvoly spálit. Možná ho na to upozornilo zasténání, škubnutí končetiny, jak vlekli těla k hořící hranici.

Když do vzduchu stoupal pach smrti a spáleného masa, musel ty živé pozorovat s panikou. Ale už to nemohli vrátit, zašli příliš daleko.

Nechtěl jsi, aby se právě tohle svět dozvěděl. Co jsi udělal se živými.

„Proč vás dnes večer napadl?“ zeptala se Rizzoliová.

Maura zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Viděla jste ho v nemocnici. Mluvila jste s ním. Co se tam stalo?“

Maura si v duchu vybavila svůj rozhovor se Sutcliffem. Stáli nad Ursuliným lůžkem, dívali se na ni a hovořili o pitvě. O laboratorních testech a úmrtní zprávě.

A o toxikologických vyšetřeních.

Řekla: „Myslím, že odpověď budeme znát, až provedeme pitvu.“

„Co očekáváte, že najdete?“

„Příčinu, proč došlo k srdeční zástavě. Byla jste tam tu noc.

Říkala jste mi, že propadla panice těsně předtím, než nastala zástava. Že vypadala vyděšeně.“

„Protože ho tam uviděla.“

Maura přikývla. „Věděla, co přijde, a nemohla mluvit, ne s trubicí v krku. Viděla jsem až příliš mnoho zástav. Vím, jak to vypadá. Všichni se nahrnou do pokoje, zavládne hrozný zmatek. Najednou se podává půl tuctu léků.“ Odmlčela se. „Ursula byla alergická na penicilin.“

„Ukázal by to rozbor léků?“

„Nevím. Ale on se toho bál, ne? A já byla jediná, kdo trval na tom testu.“

„Detektive Rizzoliová?“

Obě se otočily a uviděly ve dveřích operačního sálu stát sestru.

„Doktor Demetrios vám vzkazuje, že všechno proběhlo dobře. Už ho zavírají. Pacient bude asi za hodinu převezen na jednotku intenzivní péče chirurgie.“

„Tady doktorka Islesová čeká, až ho bude moct navštívit.“

„Chvíli potrvá, než bude smět mít návštěvy. Je intubovaný a udržujeme ho pod sedativy. Bude lepší, když se vrátíte později během dne. Třeba po obědě.“

Maura přikývla a pomalu vstala.

Rizzoliová také. „Zavezu vás domů,“ navrhla.

Když se vrátila do svého domu, už svítalo. Podívala se na zaschlé krvavé stopy na podlaze, důkazy o prožitých těžkých chvílích. Prošla všechny místnosti, jako by je chtěla probudit ze tmy. Ujistit se, že to je stále její domov a že strach nemá mezi těmito stěnami místo. Zašla do kuchyně, kde si všimla, že rozbité okno bylo mezitím zatlučeno prkny na ochranu proti zimě.

Na Janin příkaz, bezpochyby.

Někde zazvonil telefon.

Maura zvedla sluchátko telefonu na stěně, ale byl hluchý.

Linka ještě nebyla opravená.

Můj mobil, pomyslela si.

Vrátila se do obývacího pokoje, kde nechala kabelku. Než telefon vytáhla, přestal zvonit. Stiskla kód, aby si poslechla vzkaz.

Byl to hovor od Victora. Ztěžka dosedla na pohovku, překvapená, že slyší jeho hlas.

„Vím, že je moc brzy, abych ti volal. A ty si nejspíš říkáš, proč bys mě sakra měla poslouchat po… Tedy, po všem, co se stalo. Ale teď už všechno vyšlo najevo. Víš, že tímhle nemám co získat. Takže mi možná budeš věřit, když ti řeknu, že mi moc chybíš, Mauro. Myslím, že by nám to spolu zase mohlo fungovat. Mohli bychom tomu dát druhou šanci. Dej mi druhou šanci, nechceš? Prosím.“

Dlouho seděla na pohovce, držela telefon ve strnulých rukou a upřeně se dívala do studeného krbu. Některé plameny se nedají znovu vzkřísit, pomyslela si. Některé plameny je lépe nechat uhaslé.

Uložila telefon zpět do kabelky. Vstala a šla uklidit krev z podlahy.

Kolem desáté slunce konečně vysvitlo z mraků, a když Rizzoliová jela domů, musela přivřít oči před jeho jiskřícím odrazem na čerstvém sněhu. Ulice byly tiché, chodníky neposkvrněně bílé. V tomto vánočním ránu se cítila jako znovuzrozená. Zbavená všech pochybností. Dotkla se břicha a řekla si: Myslím, že jsme jen já a ty, mé dítě.

Zaparkovala před svým domem a vystoupila. Chvíli zůstala stát v chladném slunečním světle, aby se nadechla křišťálového vzduchu.

„Veselé Vánoce, Jane.“

Strnula, srdce se jí silně rozbušilo. Pomalu se otočila.

Před vchodem do jejího činžovního domu stál Gabriel Dean. Dívala se, jak se k ní blíží, ale nenapadalo ji, co mu má říct.

Kdysi byli k sobě tak důvěrní, jak jen muž a žena mohou být, přesto tu teď stáli jako dva rozpačití cizinci.

„Myslela jsem, že jsi ve Washingtonu,“ promluvila nakonec.

„Přijel jsem asi před hodinou. Prvním letem z D. C.“ Na chvíli se odmlčel. „Děkuji, že jsi mi o tom řekla,“ dodal tiše.

„No, dobře.“ Pokrčila rameny. „Nebyla jsem si jistá, jestli to budeš chtít vědět.“

„Proč bych nechtěl?“

„Je to komplikace.“

„Život je celá řada komplikací. Musíme je řešit tak, jak přicházejí.“

Taková věcná odpověď. Muž v šedém obleku byl její bezprostřední dojem z Gabriela, když se setkali poprvé, a stejně tak ho viděla teď, když před ní stál ve svém tmavém plášti.

Tak klidný a odtažitý.

„Jak dlouho to víš?“ zeptal se.

„Jsem si jistá teprve několik dní. Koupila jsem si jeden z těch domácích těhotenských testů. Ale tušila jsem to už pár týdnů.“

„Proč jsi čekala tak dlouho, než jsi mi to řekla?“

„Nechtěla jsem ti to říct vůbec. Protože jsem si myslela, že si to nenechám.“

„Proč ne?“

Zasmála se. „Především si s dětmi vůbec nevím rady. Když mi někdo strčí dítě do rukou, nevím, co s ním mám dělat. Pochovat ho, aby si říhlo, nebo vyměnit plínku? A jak mám chodit do práce, když budu mít doma mimino?“

„Nevěděl jsem, že policistky skládají slib bezdětnosti.“

„Ale je to hrozně těžké, víš? Dívám se na jiné mámy a nechápu, jak to dělají. Nevím, jestli bych to zvládla.“ Vydechla bílý obláček a napřímila se. „Aspoň mám tady ve městě rodinu. Jsem si jistá, že moje matka bude děcko s nadšením hlídat.

A pár bloků odtud jsou jesle. Chci se podívat, jestli tam přijímají tak malé děti.“

„Tak je to tedy. Máš všechno naplánované.“

„Více méně.“

„Včetně toho, kdo bude hlídat naše dítě.“

Naše dítě. S námahou polkla, protože si uvědomila, že život, který v ní roste, je také Gabrielovou součástí.

„Pár detailů si ještě potřebuju promyslet.“

Stál naprosto vzpřímeně, stále hrál muže v šedém obleku. Ale když promluvil, uslyšela hněvivý tón, který ji polekal. „A kde v tom hraju úlohu já?“ zeptal se. „Všechno sis naplánovala a o mně ses ani jednou nezmínila. Ne že by mě to překvapilo.“

Potřásla hlavou. „Proč se tolik zlobíš?“

„Je to pořád stejná stará hra, Jane, kterou nedokážeš přestat hrát. Rizzoliová má svůj život pod kontrolou. Je bezpečná ve svém brnění. Kdo potřebuje muže? Zatraceně, ty ne.“

„A co mám říct? Prosím, ach prosím, zachraň mě? Nemůžu vychovávat dítě bez muže?“

„Ne, pravděpodobně bys to sama dokázala. Našla bys způsob, i kdyby tě to mělo zabít.“

„Tak co po mně chceš?“

„Můžeš si přece vybrat.“

„A vybrala jsem si. Řekla jsem ti, dítě si nechám.“ Vykročila k domovním schodům, zuřivě se brodila sněhem.

Chytil ji za ruku. „Nemluvím o dítěti. Mluvím o nás.“ Tiše dodal: „Vyber si mě, Jane.“

Prudce se k němu otočila. „Co to má znamenat?“

„Znamená to, že to můžeme dělat společně. Znamená to, že mě pustíš přes to brnění. To je jediná možnost, jak to může fungovat. Dovol mi, abych tě zraňoval, a dovolím, abys zraňovala mě.“

„Skvělé. A oba skončíme s jizvami.“

„Anebo si nakonec budeme vzájemně důvěřovat.“

„Vždyť se sotva známe.“

„Znali jsme se natolik dobře, abychom zplodili dítě.“

Ucítila, jak jí horkost zaplavuje tváře, a najednou se na něj nemohla podívat. Zabořila pohled do sněhu.

„Netvrdím, že se nám to podaří,“ pokračoval. „Dokonce nevím, jak to bude fungovat, když jsi tady a já ve Washingtonu.“

Odmlčel se. „A budu upřímný. Někdy, Jane, umíš být pěkně protivná.“

Zasmála se, potom si přejela rukou přes oči. „Já vím. Ježíši, já vím.“

„Ale jindy…“ Vztáhl ruku a dotkl se její tváře. „Jindy…“

Jindy, pomyslela si, mě vidíš takovou, jaká jsem.

A z toho mám strach. Ne, mám z toho hrůzu.

Tohle je možná ta nejodvážnější věc, jakou kdy udělám.

Konečně zvedla hlavu a podívala se na něho. Zhluboka se nadechla.

A řekla: „Myslím, že tě miluju.“

Kapitola 24

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI.

Maura seděla ve druhé řadě lavic v kostele svatého Antonína a zvuk varhan v ní vyvolával vzpomínky na dětství. Vzpomínala na nedělní mše s rodiči, jak tvrdé a nemilosrdné bývaly kostelní lavice po půl hodině, co na nich seděla. Jak se vrtěla, aby našla pohodlnější pozici, a jak ji otec vždycky vzal na klín, nejlepší sezení ze všech, protože k němu patřil i pár ochranitelských paží. Dívala se vzhůru na barevná okna, na obrazy, které ji děsily. Jana z Arku přivázaná ke kůlu. Ježíš na kříži. Svatí, sklonění před svými katy. A krev, tolik krve prolité ve jménu víry.

Dnes však kostel nevypadal hrozivě. Varhanní hudba byla radostná. Uličky zdobily girlandy růžových květin. A viděla děti šťastně poskakující na klíně rodičů, děti neznepokojované obrazy utrpení vtělenými do barevného skla.

Varhany začaly hrát Beethovenovu Ódu na radost.

Uličkou přicházely dvě družičky ve světlešedých kalhotových kostýmech. Maura v nich poznala policistky z bostonského oddělení. Dnes byl kostel vůbec plný policistů. Když se Maura ohlédla, spatřila za sebou Barryho Frosta a detektiva Sleepera, oba uvolněné a šťastné. Většinou když se policisté a jejich rodiny shromáždili v kostele, bylo to proto, aby oplakávali jednoho ze svých. Dnes tu viděla úsměvy a pestré oblečení.

Teď se objevila Jane, zavěšená do svého otce. Tmavé vlasy měla výjimečně zkrocené do elegantního uzlu. Bílý saténový kalhotový kostým s volným sakem nemohl úplně zamaskovat rostoucí bříško. Když došla k Mauřině řadě, jejich pohledy se krátce setkaly a Jane zvedla oči v sloup s výrazem: Věřila bys, že tohle dělám? Pak se Janin pohled přenesl k oltáři.

Ke Gabrielovi.

Někdy, pomyslela si Maura, se hvězdy příznivě seskupí, bozi se usmějí a láska dostane šanci zvítězit. Jen šanci – to je vše, v co lze doufat. Žádné záruky, žádné jistoty. Dívala se, jak Gabriel vzal Jane za ruku. Pak se otočili a zůstali stát čelem k oltáři. Dnes budou spojeni, ale určitě přijdou dny, kdy budou létat hněvivá slova anebo domácnost zmrazí ledové ticho. Dny, kdy se láska jen stěží bude třepotat ve vzduchu jako pták s jedním křídlem. Dny, kdy Janina prudká povaha a Gabrielova chladnější nátura zaženou každého do vlastního kouta a oba budou pochybovat o moudrosti tohoto svazku.

A pak přijdou i dny jako ten dnešní. Dokonalé dny.

Když Maura vyšla z kostela, bylo už pozdní odpoledne. Slunce svítilo a ona poprvé ucítila ve vzduchu přislib tepla. První náznak jara. Jela v autě se staženým oknem, aby mohly dovnitř proudit vůně města, a nezamířila domů, ale do čtvrti Jamaica Plain. Do kostela farnosti Panny Marie Božího světla.

Když prošla masivními hlavními dveřmi, našla kostel ponořený do šera a ticha, vitrážová okna propouštěla poslední paprsky slunce. Byly tu jen dvě ženy, které spolu seděly v první řadě, hlavy skloněné v modlitbě.

Maura potichu přešla do postranního výklenku. Tam zapálila tři svíce za tři ženy. Jednu za sestru Ursulu. Jednu za sestru Camille. A jednu za neznámou malomocnou, jejíž jméno se nikdy nedozví. Nevěřila v nebe či peklo, dokonce si ani nebyla jistá, zda věří ve věčnou duši. Přesto stála v této svatyni, zažehla tři plameny a čerpala z toho útěchu, protože věřila v moc vzpomínek. Pouze ti zapomenutí jsou skutečně mrtvi.

Opustila výklenek a uviděla, že vedle dvou žen teď stojí otec Brophy a šeptá jim konejšivá slova. Vzhlédl. Když poslední barevné tóny slunečního světla pronikly okny, jejich pohledy se setkaly. Na kratičký okamžik oba zapomněli, kde jsou. Kdo jsou.

Zvedla ruku v posledním pozdravu na rozloučenou.

Pak vyšla z jeho kostela zpátky do svého světa.

Tess Gerritsenová

HŘÍŠNICE

Z anglického originálu The Sinner,

vydaného nakladatelstvím Ballantine

v New Yorku roku 2003,

přeložila Tatjana Jandourková

Redigovala Stanislava Fedrová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub

v Praze roku 2006

jako svou 3388. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 288

Sazba Olaf a Petr Šnajderovi,

Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o.,

Banská Bystrica

Vydání první www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai