TESS GERRITSENOVÁ

KRVAVÁ LÁZEŇ

ÚVOD

Tranquility, Maine roku 1946

Když bude potichu, pěkně potichu, tak ji nenajde. Mohl si nakrásně myslet, že zná všechny její skrýše, nicméně tu tajnou prohlubeň, ten nevelký výklenek ve zdi sklepa, skrytý za policemi s matčinými kompoty, ten by nikdy neobjevil.

Jako malá tam snadno proklouzla a při každé hře na schovávanou se choulila v tomto doupěti a hihňala se jeho zoufalé snaze, s jakou dusal z jedné místnosti do druhé a hledal ji. Někdy se hra protáhla tak dlouho, že usnula. Až po celých hodinách ji probudil matčin hlas znepokojeně ji volající jménem.

A nyní se opět choulila v té své schovávačce ve sklepě, avšak teď už dítě nebyla. Bylo jí čtrnáct a do výklenku se stěží vmáčkla. A v tomto případě nešlo o žádnou rozpustilou hru na schovávanou.

Slyšela ho, jak stoupá zase nahoru, potuluje se po domě a hledá ji. Hlučně přecházel z jednoho pokoje do druhého a třískal nábytkem o podlahu.

Prosím, prosím, prosím, pomozte nám někdo! Ať ho někdo přiměje odejít!

Slyšela, jak z plna hrdla zařval její jméno: „IRIS!“

Kroky zapraskaly směrem ke kuchyni. Blížily se ke dveřím do sklepa. Semkla dlaně v sevřené pěsti a srdce se jí změnilo v dunící buben.

Já tady nejsem, jsem daleko a prchám, vzlétám k noční obloze…

Dveře sklepa se rozlétly dokořán a práskly o stěnu. Dolů se rozlilo zlaté světlo a orámovalo ho v otevřených dveřích nahoře na schodech.

Sáhl po šňůře vedoucí ke světlu, žárovka bez stínidla se rozsvítila a matně ozářila klenutý sklep. Iris, strachy se třesoucí za sklenicemi po-domácku naložených rajčat a okurek, ho slyšela sestupovat ze schodů. S každým jejich zavrzáním jí byl blíž. Vtěsnala se ještě hlouběji do výklenku, přitisknutá k drolícímu se kameni a omítce stěny.

Zavřela oči a modlila se, aby byla neviditelná. Srdce jí bušilo jako o závod, ale i tak zaslechla, že už sestoupil po schodišti až dolů.

Kéž by mě nespatřil! Kéž by mě nespatřil!

Kroky směřovaly přímo k policím se zavařeninami, minuly je a zamířily na druhý konec sklepa. Zaslechla, jak zakopl o krabici. Prázdné zavařovací sklenice se roztříštily o kamennou podlahu. Nyní se vracel zpět. Dolehl k ní jeho chrčivý dech občas přerušovaný zvířecím zachroptěním.

Ona sama dýchala krátce a rychle. Ruce svírala tak pevně, až měla pocit, že si v nich zláme kosti. Kroky se přiblížily k policím se zavařeninami a zastavily se.

Zprudka otevřela oči a škvírou mezi sklenicemi uviděla, že stojí přímo před ní. Sklouzla ještě o něco víc dolů, takže měla oči v úrovni jeho pasu. Schoulila se níž a krčila se tak daleko z dosahu jeho pohledu, jak jen to bylo možné. Sebral z police sklenici a mrštil jí o zem. Z kamenné podlahy stoupala vůně nakládané zeleniny, ostrá a octová. Sáhl po druhé zavařovačce, avšak potom ji najednou položil zpátky, jako by ho napadlo něco lepšího. Otočil se a zamířil zpět ke schodům. Když vycházel ze sklepa, trhl prudce se šňůrou vypínače.

Opět se ocitla v temnotě.

Uvědomila si náhle, že pláče. Tvář měla mokrou, jak se na ní pot mísil se slzami. Neodvažovala se však vydat ani drobné zalkání.

Kroky nahoře se s vrzáním blížily k hlavním dveřím, a potom se rozhostilo ticho.

Odešel? Zmizel konečně?

Zůstala, jako by s nohama vrostlýma do země, a neodvažovala se ani pohnout. Minuty míjely. V duchu je zvolna odpočítávala. Deset. Dvacet. Do svalů sejí dávala křeč. Bylo to tak bolestivé, že musela zatnout zuby do rtů, aby nevykřikla nahlas.

Hodina.

Dvě.

A shora se dosud neozval jediný zvuk.

Zvolna vystoupila z úkrytu. Stála ve tmě a čekala, až jí začne znovu proudit krev tělem, až se jí vrátí cit do ztuhlých nohou. Naslouchala, po celou tu dobu nepřestala naslouchat.

Neslyšela nic.

Sklep neměl okno, takže nevěděla, zda je venku dosud tma. Šlápla do rozbitého skla na podlaze, když přecházela ke schodům. Stoupala po nich pomaloučku, po jednom, na každém se zastavila a zaposlouchala se. Když se konečně dostala nahoru, měla dlaně tak zvlhlé potem, že si je musela otřít o blůzu, aby sejí podařilo otevřít dveře od sklepa.

V kuchyni svítila světla a vše vypadalo neskutečně normálně. Téměř by dokázala uvěřit, že hrůza předchozí noci byla pouhou noční můrou. Na stěně hlasitě tikaly hodiny. Bylo pět ráno a venku byla ještě tma.

Po špičkách došla na práh kuchyně a nakoukla do chodby. Jediný pohled na rozmlácený nábytek a na tapety zastříkané krví však potvrdil, že to nebyl jen zlý sen. Dlaně jí opět zvlhly potem.

V chodbě nebyla živá duše a hlavní dveře zely dokořán.

Musí se dostat z domu. Musí doběhnout k sousedům, přivolat policii.

Vyrazila chodbou vpřed a každým krokem byla blíž záchraně. Hrůza jí zjitřila všechny smysly natolik, že ostře vnímala každičký úlomek roztříštěného dřeva na koberci s květinovým vzorem, každičké zatikání hodin v kuchyni za sebou. Byla už téměř u hlavních dveří.

Přeběhla od sloupkového zábradlí a dostala se na místo, odkud dohlédla nu schodiště, z něhož se hlavou dolů zřítila její matka. Zírala upřeně na její tělo a nedokázala se od toho pohledu odtrhnout. Od matčiných dlouhých vlasů pokrývajících schody, jako černá voda stékající v kaskádách dolů z kopce.

Do hrdla jí stoupala nevolnost. Klopýtala k hlavním dveřím.

Stál tam. V ruce třímal sekyru.

Vzlykla, otočila se bleskurychle na patě a vyrazila nahoru do patra. Téměř uklouzla po matčině krvi. Slyšela, jak za ní dusá po schodech vzhůru. Byla vždycky rychlejší než on. Také hrůza způsobila, že nahoru vylétla jako vyděšená kočka.

Na podestě v prvním patře zahlédla otcovo tělo, zpola ležící na prahu ložnice. Nebyl čas, aby o tom přemýšlela, nebyl čas, aby vstřebala všechnu tu hrůzu, a už pádila po dalším schodišti vzhůru k pokojíku ve vížce.

Přibouchla dveře a stačila je právě včas zajistit západkou.

Vyrazil rozběsněný řev a začal bušit do zavřených dveří.

Rozběhla se k oknu a rozrazila je. Věděla, že skok dolů by nepřežila, když pohlédla na zem tam hluboko dole.

Jiného úniku však nebylo.

Zprudka trhla záclonou, až ji servala z tyče. Lano!

Musím vyrobit lano! Konec záclony přivázala k radiátoru, rázným trhnutím strhla i druhou polovinu záclony a svázala ty dva kusy dohromady.

Ozval se tupý úder, po němž ji zasypaly úlomky dřeva.

Ohlédla se a ke své hrůze spatřila, že dveře prorazilo ostří sekyry. Sledovala, jak ji opět vypáčil ven a chystal se k dalšímu úderu.

Prosekával se dovnitř!

Servala třetí záclonu a třesoucíma se rukama ji přivazovala k těm předchozím.

Sekyra opět dopadla na dveře. Skulina ve dřevěné výplni se zvětšila. Do stran odletovalo stále více třísek.

Strhla i čtvrtou záclonu. Hrůzou zcela bez sebe, utahovala poslední uzel, třebaže teď už věděla, že její lano nebude dost dlouhé. Cítila, že je příliš pozdě.

Zprudka se otočila, aby tváří čelila dveřím právě ve chvíli, kdy sekyra pronikla dovnitř.

Kapitola 1

Současnost

„Tam venku si ještě někdo ublíží,“ mínila doktorka Claire Elliotová, když vyhlížela z kuchyňského okna. Nad jezerem visela ranní mlha, neprostupná jako kouř, a stromy rostoucí před jejím oknem se ohýbaly tak, že je chvílemi nebylo vidět. Ozval se další výstřel, tentokrát blíž. Střelbu slyšela od prvního rozbřesku a pravděpodobněji bude doprovázet po celý den až do soumraku, neboť bylo prvního listopadu. Tedy den zahájení lovecké sezóny. A kdosi už se s puškou potuloval někde tam v lesích, kvůli mlze skoro neviděl, takže v každém stínu tušil jelena s bílým ocáskem, jak kolem něj tančí.

„Podle mě bys neměl čekat venku na autobus,“

poznamenala Claire. „Do školy tě odvezu.“

Noah se hrbil nad stolem, na němž byla snídaně, a neříkal nic. Nabral si další lžíci ovesných vloček a s hlasitým srkáním ji zhltl. A to mu je čtrnáct, a přesto její syn jí jako nějaké dvouleté děcko. Mléko rozlité po stole, podlaha kolem jeho židle posetá drobečky z toastu. Jedl, aniž by se na ni podíval. Jako by měl pohlédnout do tváře Meduse a zkamenět, kdyby se střetl s jejím upřeným pohledem. A jaký by v tom byl rozdíl, kdyby se na mě i podíval, prolétlo jí trpce hlavou. Můj předrahý synáček se změnil v kámen bez srdce.

„Noahu, odvezu tě do školy,“ oznámila mu znovu.

„To je dobrý, pojedu autobusem.“ Vstal, popadl batůžek a skateboard.

„Ti lovci tam venku jistě ani pořádně nevidí, na co střílejí. Vem si aspoň ten oranžový klobouk. Tak si tě snad nespletou s jelenem.“

„Budu v tom vypadat jako idiot.“

„V autobuse si ho můžeš sundat. Ale teď si ho radši hned nasaď!“ Vzala tu směšnou pletenou pokrývku hlavy z poličky na rukavice a podávala mu ji.

Zahleděl se na klobouk, a potom konečně i na matku.

Během roku se vytáhl o několik palců. Byli nyní stejně vysocí a do očí se tedy dívali jeden druhému přímo. Ani jeden z nich nedokázal z této přednosti těžit. Přemítala, zda si Noah uvědomuje stejně silně jako ona jejich novou fyzickou rovnoprávnost. Kdysi ho mohla obejmout a dítě její objetí oplácelo. Nyní se to dítě kamsi vytratilo. Měkké křivky jeho těla se přetvořily ve svaly a tvář získala úzký tvar, tvrdý nabytou hranatostí.

„Prosím tě, vem si to,“ naléhala, čapku stále v ruce.

Nakonec si s povzdechem narazil oranžový klobouk na tmavé vlasy. Musela potlačit úsměv: opravdu vypadal jako idiot. Už se řítil chodbou ven, když na něj zavolala: „Noahu, a co takhle pusu na rozloučenou?“

Obrátil se, na tváři výraz, že už prostě nemůže, rty jí pošimral na tváři a byl ze dveří venku.

Už mě ani neobejme, pomyslela si smutně. Stála u okna a dívala se za ním, jak si to šlape k silnici. Dostává se mi od něj jen nevrlých zabručení, pokrčení ramen a trapných odmlk.

Zastavil se pod javorem na konci příjezdové cesty, z hlavy si stáhl čapku a postával tam, s rukama v kapsách a rameny ohnutými, jako by se tak bránil chladu. Neměl na sobě bundu, jen tenké šedivé tričko, a to byly ráno plus tři stupně. Bylo chladno a musela mu být zima. Měla co dělat, aby se udržela a nerozběhla se za ním zabalit ho do nějakého kabátu.

Počkala, dokud nepřijel školní autobus. Sledovala syna, jak nastoupil, aniž by se ohlédl. Viděla Noahův stín, jak se sune uličkou autobusu a jak si sedá vedle spolužačky, ano, bylo to děvče. Kdo to je? ptala se v duchu Claire. Vždyť neznám ani jména synových přátel! Zaujímám teď jen malé místečko v jeho světě! Věděla, že k tomu musí dojít, k tomu odsunutí na vedlejší kolej, k boji dítěte o vlastní nezávislost.

Avšak nebyla na to připravena. K té proměně došlo tak náhle, jako by jednoho dne z domu odešel roztomilý chlapec a zpět se vrátil nějaký cizinec. Jsi všechno, co mi zůstalo po Peterovi. Nejsem ještě připravena přijít také o tebe.

Autobus odhrkotal.

Claire se vrátila do kuchyně a usedla k šálku rychle chladnoucí kávy. Dům působil pustým a tichým dojmem, byl to domov, který dosud neopustil smutek. S povzdechem otevřela týdeník Tranquility Gazette. ZDRAVÁ STÁDA JELENŮ SLIBUJÍ BOHATÝ ÚLOVEK, hlásala titulní strana. Honitba začala. Měli jste třicet dní na to, abyste ulovili svého jelena.

Venku se lesy rozlehl další výstřel.

Obrátila stránku na policejní zprávy. Dosud se zde neobjevila žádná zmínka o incidentu, k němuž došlo o svátku Všech svatých, o těch sedmi nevycválaných mladících, které zatkli, neboť zašli v každoročním mámení drobných dárků poněkud daleko. Avšak pod PŘESTUPKY

se objevilo, ukryté mezi zprávami o ztracených psech a ukradeném dříví na podpal, její jméno: „Čtyřicetiletá Claire Elliotová jezdí vozidlem s prošlým technickým průkazem.“

Stále ještě své subaru na technickou kontrolu neodvezla.

Dnes bude muset jet dodávkou, aby unikla další obsílce s pokutou. Vztekle otočila noviny na další stránku a zběžně přelétla předpověď počasí, mělo být chladno a větrno, teploty budou prý dosahovat nanejvýš třístupňových a nejméně pak minus pětistupňových hodnot, když tu zazvonil telefon. Šla jej zvednout. „Prosím?“

„To je doktorka Elliotová? Tady je Rachel Sorkinová.

Volám z Toddy Point Road. Mám tady naléhavý případ.

Elwyn se právě postřelil.“

„Cože?“

„Znáte přece toho blba Elwyna Clydea! Objevil se tady a vstoupil na můj pozemek, když honil chudáka nějaké zvíře.

Taky že ten kus zabil –byla to překrásná laň. A to přímo vpředu na mém dvoře. Tihle pitomí muži se svými pitomými puškami!“

„A co je s Elwynem?“

„No, ten klopýtl a střelil se do nohy. Dobře mu tak!“

„Měli by ho okamžitě odvézt do nemocnice.“

„Právě v tom je ten háček. Do nemocnice jet odmítá, a nechce mi ani dovolit, abych zavolala sanitku. Přeje si, abych ho odvezla domů i s tou srnou. A tohle já udělat nehodlám. Takže co bych s ním měla provést?“

„Jak silné je to krvácení?“

Zaslechla, jak Rachel křikla: „Hej, Elwyne! Elwyne!

Krvácíš?“ Pak se zase vrátila k telefonu. „Tvrdí, že mu nic není. Chce jen odvézt domů. Ale já ho tam neodvezu a na žádný pád mu nebudu vozit tu laň.“

Claire si povzdychla. „Asi bych k vám měla zajet a podívat se na to. Bydlíte na Toddy Point Road?“

„Asi míli za Boulders. Jméno mám na poštovní schránce.“

Když Claire zahýbala s dodávkou na Toddy Point Road, začínala se mlha zvedat. Skrze skupinky bílých borovic se jí naskýtal pohled na jezero Locust, z něhož se zdvihal mlžný opar jako pára. Prodíraly se jím již sluneční paprsky a po čeřící se hladině rozsévaly zlatou záplavu. Na protější straně jezera už bylo přes cáry mlhy vidět severní pobřeží s letovisky. Většina letních sídel už byla pro tuto sezónu uzavřena a jejich bohatí majitelé se vrátili domů do Bostonu nebo New Yorku. Na jižním pobřeží, po němž nyní Claire jela, stály skromnější domy, některé jen s bídou s dvěma pokoji, choulící se mezi stromy.

Minula Boulders, shluk žulových skal, kam chodívala v létě mládež plavat. Zahlédla poštovní schránku se jménem Sorkin.

K domu ji dovedla klikatá, prašná silnice. Dům, podivná, výstřední stavba s místnostmi jen tak náhodně slepenými a rohy trčícími ven v nečekaných úhlech. Nad tím vším čněla zasklená vížka jako křišťálová špička, která prorazila střechu. Výstřední žena si pořídila výstřední dům.

Rachel Sorkinová totiž patřila k tranquilitským podivínům.

Byla to přitažlivá černovlasá žena, která se, zahalená do purpurového pláště s kapuci, vydávala vždy jednou za týden do města. Tenhle dům vypadal na to, že by v něm mohla sídlit žena oblékající se tak extravagantně.

Vpředu u schodů, hned vedle pečlivě udržované bylinkové zahrádky, ležela zastřelená laň.

Claire se vysoukala z dodávky. V tu chvíli vyrazili z lesa dva psi a se štěkáním a vrčením se jí postavili do cesty.

Střeží ulovenou zvěř, uvědomila si.

Z domu vyšla Rachel a křikla na psy: „Táhněte odsud, vy krvežíznivé bestie! Běžte domů!“ Popadla na verandě smeták a hnala se dolů po schodech. Dlouhé, černé vlasy za ní vlály a smeták třímala jako kopí.

Psi se dali na ústup.

„Cha! Zbabělci!“ zvolala Rachel a zaútočila na ně smetákem. Psi se stáhli k lesu.

„Hele, nechte moje psy na pokoji!“ rozkřikl se Elwyn Clyde, který se vybelhal ven na verandu. Elwyn byl dokonalou ukázkou evoluční slepé uličky, byla to padesátiletá podsaditá koule zabalená ve flanelu a odsouzená k doživotnímu staromládenectví. „Nikomu neubližujou! Dávají jen pozor na moji zvěřinu.“

„Elwyne, mám pro vás novinku. To nebohé zvíře jste zabil na mém pozemku, takže patří mně.“

„Co vy budete dělat se zvěřinou? Vy jedna zatracená vegetariánko!“

Claire se vložila do té výměny názorů. „Co ta vaše noha, Elwyne?“

Pohlédl na ni a zamrkal, jako by ho překvapilo, že ji vidí.

„Jen jsem klopýtnul,“ spustil. „Není to nic vážnýho.“

„Poranění způsobené kulkou je vždycky vážné. Mohla bych se na to podívat?“

„Nemůžu vám ale zaplatit…“ Odmlčel se, a potom pozdvihl jedno rozježené obočí, jak se mu do mysli vkradl lišácký nápad. „Ledaže byste chtěla místo peněz nějakou tu zvěřinu.“

„Chci se jen přesvědčit, že nevykrvácíte. Srovnat se můžeme jindy. Smím se vám podívat na tu nohu?“

„Když jinak nedáte,“ odpověděl a odbelhal se zpátky do domu.

„Asi byste si to měla považovat za čest,“ utrousila Rachel.

V kuchyni bylo teplo. Rachel přiložila do kamen na dříví další březové poleno. Když zavírala litinová dvířka, unikl ven obláček sladce vonícího kouře.

„Tak pojďte, podíváme se na tu nohu,“ navrhla Claire.

Elwyn kulhal k židli. Na podlaze zanechával krvavé šmouhy. Ponožku si nesundal, na špičce u palce měla zubatou díru, jako by se vlnou prokousala krysa. „Skoro vůbec to necítím,“ tvrdil, „jestli chcete znát můj názor, tak to za všechen ten rozruch ani nestojí.“

Claire poklekla a stahovala mu ponožku. Šlo to ztěžka, vlna totiž nepřilnula k noze krví, ale potem a odumřelou pokožkou.

„Panebože!“ vyrazila ze sebe Rachel a přidržovala si nos. „Vy si nikdy neměníte ponožky, Elwyne?“

Kulka prolétla masem mezi palcem a druhým prstem na noze. Na chodidle objevila Claire místo, kudy kulka vyšla z nohy ven. Z rány nyní vytekla už jen troška krve. Prohlédla a ohnula mu všechny prsty, přičemž se snažila nevdechovat ten zápach, z něhož se zvedal žaludek. Dospěla k závěru, že žádný z nervů poškozen nebyl.

„Budete si to muset vyčistit a měnit si obvazy každý den,“ přikázala mu. „A musíte si nechat dát protitetanovou injekci, Elwyne.“

„Jednu protitetanovku jsem už dostal.“

„A kdy?“

„Loni, píchnul mi ji doktor Pomeroy. Taky když jsem se postřelil.“

„Takže ono se to odehrává každý rok?“

„Tenkrát jsem se střelil do druhý nohy. Nebylo to taky nic strašnýho.“

Doktor Pomeroy zemřel v lednu. Claire získala všechny jeho lékařské záznamy, když si z jeho pozůstalosti odkoupila před osmi měsíci praxi. Může si projít Elwynovu kartu a ujistit se, kdy opravdu dostal poslední tetanovou injekci.

„Podle všeho je na mně, abych mu tu nohu očistila,“

vyvodila z toho Rachel.

Claire vyndala z lékařské brašny malou lahvičku betadinu a podávala jí ji. „Tohle přilijte do vědra teplé vody.

A nechte mu v tom nohu chvilku koupat.“

„Ale tohle si klidně udělám sám,“ bránil se Elwyn a vstával.

„Pak vám tu nohu můžeme taky rovnou amputovat!“

odsekla Rachel. „ Hezky se posaďte, Elwyne!“

„Páni!“ povzdechl si a zase si sedl.

Claire nechala na stole pár balíčků obvazů a gázy. „A vy se, Elwyne, přijďte ukázat příští týden ke mně do ordinace, abych se vám na tu ránu podívala.“

„Ale když já mám tolik práce –“

„Když nepřijdete, tak vyrazím po vaší stopě jako ohař!“

Překvapením jen zamrkal. „Přijdu, paní doktorko,“ dodal krotce.

Claire potlačila úsměv, sebrala lékařskou brašnu a zamířila ven.

Vpředu na dvoře byli opět ti dva psi. Rvali se o nějakou špinavou kost. Otočili se, když Claire sešla dolů po schodech, a upřeně ji pozorovali.

Ten černý se k ní rozběhl a zavrčel.

„Psst!“ okřikla ho, avšak pes se odmítal stáhnout zpět. S

vyceněnými zuby se přiblížil o dalších několik kroků.

Ten světlehnědý vycítil svou příležitost, popadl kost a cennou kořist odvlékal. Podařilo se mu ji dostat do poloviny dvora, než si černý pes náhle povšiml zloděje a jako blesk se znovu vrhl do boje. Se štěkáním a vrčením sebou smýkali po dvoře v jednom černém a světlehnědém klubku. Kost ležela zapomenuta u Claiřiny dodávky.

Otevřela dvířka vozu a už už se chystala vklouznout za volant, když tu její mozek zaregistroval, co to vlastně viděla.

Pohlédla znovu na tu kost na zemi.

Byla dlouhá přes jednu stopu a od bláta celá rezavě hnědá. Jeden konec byl ulomený, s ostrými výčnělky. Druhý byl netknutý a daly se na něm rozeznat charakteristické znaky.

Byla to stehenní kost. A patřila člověku.

Lincoln Kelly, velitel policie v Tranquility, konečně dostihl deset mil za městem svou manželku.

Řítila se rychlostí dobrých padesát mil za hodinu v ukradeném „chevy“ a šněrovala přitom zleva doprava.

Uvolněný výfuk vykřesal jiskry pokaždé, když jím zavadila o hrbol na vozovce.

„Bože můj, člověče!“ zaúpěl Floyd Spear, který seděl v hlídkovém voze vedle Lincolna. „Doreen je teda dneska fakt v ráži!“

„Strávil jsem na silnici celé dopoledne,“ bránil se Lincoln. „Neměl jsem příležitost na ni dohlídnout.“ Zapnul sirénu v naději, že to Doreen přiměje zpomalit. Naopak přidala plyn.

„A co teď?“ zeptal se Floyd. „Chceš, abych zavolal posily?“

Posilami se rozuměl Hank Dorr, jediný další policista, který byl toho dopoledne ve službě.

„Ne,“ zamítl ten nápad Lincoln. „Uvidíme, jestli ji nepřimějeme, aby zajela s autem k okraji silnice.“

„Při rychlosti skoro šedesát mil za hodinu?“

„Zapni tlampač.“

Floyd vzal mikrofon a z tlampače zaburácel jeho hlas.

„Haló, Doreen, zajeď ke krajnici! No tak, zlato, vždyť někoho nabouráš!“

Chevrolet se dál propadal do výmolů ve vozovce a kličkoval sem tam.

„Mohli bychom počkat, až jí dojde benzin,“ navrhl Floyd.

„Nepřestávej na ni mluvit!“

Floyd zase spustil do mikrofonu: „Doreen, je tu Lincoln!

No tak, zlato, zajeď k tomu okraji! On se ti chce omluvit!“

„ Cože se jí chci?“

„No tak zajeď ke krajnici, Doreen, on už ti to poví sám!“

„O čem to ksakru meleš?“ vyjel na něj Lincoln.

„Ženy vždycky očekávají, že se jim muž omluví.“

„Já ale nic neprovedl!“

Brzdová světla vozu před nimi se náhle rozsvítila.

„Vidíš?“ triumfoval Floyd, když vůz zpomalil u okraje vozovky.

Lincoln zastavil za ním a vysoukal se z hlídkového vozu.

Doreen seděla zhroucená za volantem, rudé vlasy rozježené a zcuchané, a ruce se jí třásly. Lincoln otevřel dvířka, naklonil se manželce přes klín a vytáhl klíčky ze zapalování. „Doreen,“ oslovil ji unaveným hlasem, „musíš se mnou jet na stanici.“

„Kdy přijdeš domů, Lincolne?“ zeptala se ho.

„O tom si promluvíme později. Tak pojď, zlato, přesedneme si do hlídkového vozu.“ Stiskl jí loket, ona však jeho ruku setřásla, a navíc ho přes ni pleskla.

„Já chci jen vědět, kdy přijdeš domů!“ trvala na svém.

„O tom jsme už mluvili tisíckrát!“

„Pořád ještě jsi se mnou ženatý. Pořád jsi můj manžel.“

„Takže je prostě zbytečné se o tom dál bavit.“ Opět ji vzal za loket. Téměř ji už z vozu vytáhl, když tu se mu vytrhla a vrazila mu pořádnou ránu do čelisti. Odklopýtal o pár kroků dozadu a v hlavě mu začalo zvonit.

„No tak!“ uklidňoval ji Floyd a popadl ji za paže. „No tak, v něčem takovém přece pokračovat nechceš!“

„Pusť mě!“ zaječela Doreen. Vytrhla se Floydovi a znovu zaútočila na manžela. Lincoln tentokrát uhnul, což ji o to víc rozzuřilo. Rozmáchla se ještě jednou, než se podařilo Lincolnovi a Floydovi přidržet jí paže.

„Strašně nerad to dělám,“ konstatoval Lincoln, „ale ty se dneska prostě nechováš rozumně.“ S těmi slovy jí zaklapl pouta na zápěstí. Doreen na něj plivla. Rukávem si otřel tvář, a potom odvedl manželku k zadnímu sedadlu hlídkového vozu.

„Teda, člověče,“ žasl Floyd, „víš, že ji teď budem muset nahlásit.“

„Já vím.“ Lincoln si povzdychl a vklouzl za volant.

„Nemůžeš se se mnou rozvést, Lincolne Kelly!“ vedla si svou Doreen. „Slíbil jsi, že mne budeš milovat a ochraňovat!“

„To jsem ale ještě nevěděl o tvé náklonnosti k láhvi,“

namítl Lincoln a obrátil vůz.

Pomalou rychlostí vyjeli zpět k městu. Doreen po celou dobu bez přestání zuřivě nadávala. Způsobilo to to pití. Jako by jím vždy odzátkovala nějakou svou láhev s démony.

Lincoln se přede dvěma roky odstěhoval z domu, kde bydleli. Usoudil, že pro záchranu manželství udělal vše, co bylo v jeho silách, obětoval tomu deset let života. Povahou nepatřil mezi ty, kdo hází flintu do žita, nicméně nakonec i on podlehl beznaději. Tomu a pocitu, že život kolem něj v pětačtyřiceti ubíhá, neradostný a neplodný. Chtěl být k Doreen spravedlivý, přál si, aby uměl vzkřísit dávný cit, který k ní choval na začátku jejich manželství. Tehdy byla tak veselá a střízlivá, nepřetékala vztekem jako nyní. Někdy pátral ve svém srdci, zda v něm nezůstala ani stopa po lásce, nepatrná jiskérka v popelu, avšak marně. Popel byl chladný. A on byl unavený.

Pokoušel se stát při ní, avšak Doreen vlastně ani netušila jak pomoci sama sobě. Celý den popíjela, když v ní vždy jednou za dva tři měsíce vzkypěl hněv. Potom si „vypůjčila“

něčí vůz a vyrazila na jednu ze svých proslulých jízd, pro něž byla typická vysoká rychlost. Lidé z města už moc dobře věděli, že je lépe držet se dál od silnice, jestliže sedí za volantem Doreen Kellyová.

Když se vrátili na policejní stanici v Tranquility, nechal Lincoln Floyda, aby sepsal hlášení a zavřel Doreen. Skrz dvoje zavřené dveře vedoucí k cele slyšel, jak ječí, aby jí zavolali právníka. Říkal si, že by jí nějakého poslat měl, problém byl, že ji v Tranquility už nechtěl ani jeden zastupovat. Dokonce ani ti z jihu, až z Bangoru, ji nevítali s otevřenou náručí. Seděl za psacím stolem, listoval telefonním seznamem a hledal jméno nějakého právníka.

Někoho, koho už delší dobu nevolal, a komu nebude vadit, že na něj klient štěká nadávky.

Bylo toho už příliš mnoho a bylo příliš časně ráno.

Odsunul seznam a rukou si projel vlasy. V zadní místnosti nepřestávala ječet Doreen. Celé to zas jistě uveřejní v Gazette, ti do všeho strkají nos. A pak se toho chytí bangorské a portlandské noviny. A to proto, že si celý zatracený stát Maine myslí, jak legrační a nesmírně pikantní celá ta záležitost je. Náčelník policie v Tranquility zatkl vlastní manželku. Opět.

Natáhl se po telefonu a začal vytáčet číslo právníka Torna Wileyho, když tu zaslechl zaklepání na dveře.

Vzhlédl a uviděl, jak do kanceláře vchází Claire Elliotová.

Zavěsil.

„Ahoj, Claire,“ vítal ji. „Tak už máte to potvrzení o technickém stavu vozidla?“

„Ještě na tom pracuju. Ale nepřišla jsem kvůli autu.

Ráda bych vám něco ukázala.“ S těmi slovy mu na stůl položila špinavou kost.

„Co to je?“

„To je stehenní kost, Lincolne.“

„Cože?“

„Kost ze stehna. Myslím, že je lidská.“

Upíral pohled na kost obalenou blátem. Jeden konec byl ulomený a podélná část nesla stopy zvířecích zubů. „Kde jste to našla?“

„U Rachel Sorkinové.“

„A jak k tomu přišla Rachel?“

„Na její dvůr to zavlekli psi Elwyna Clydea. Ani ona neví, odkud se to vzalo. Zastavila jsem se tam dneska ráno, když se Elwyn postřelil do nohy.“

„Už zase?“ obrátil Lincoln oči v sloup a oba se rozesmáli. Každá vesnice má svého obecního idiota, tak tím z Tranquility byl Elwyn.

„Celkem nic mu není,“ dodala. „Ale zranění střelnou zbraní by se asi mělo ohlásit.“

„Už se stalo. Na Elwyna a ta jeho postřelení jsem si dávno založil desky.“ Ukázal jí k židli. „A teď mi povězte něco víc o tomhle. Jste si jistá, že jde o lidskou kost?“

Claire se posadila. Třebaže se dívali přímo jeden na druhého, cítil Lincoln, že se mezi nimi tyčí jakási bariéra odstupu, která byla téměř hmatatelná. Uvědomil si to hned když se poznali, krátce poté, co se Claire přistěhovala do města. Tehdy přišla vyšetřit do vězení v Tranquility, sestávajícího ze tří cel, vězně, který trpěl bolestí v krajině břišní. Od samého počátku vyvolávala v Lincolnovi zvědavost. Kde má manžela? Proč vychovává svého syna sama? Nebylo mu však příjemné klást jí tyto osobní otázky, a ani ona by podle všeho nevítala podobné vměšování do svého života. Byla příjemná, nicméně soukromí si chránila, jak jen to šlo. Zdálo se, že se zdráhá dovolit nikomu, aby se jí příliš přiblížil, a to bylo škoda. Byla to hezká žena, malá, avšak dobře rostlá, se zářícíma tmavýma očima a záplavou kudrnatých hnědých vlasů, v nichž se právě začínaly objevovat první stříbrné nitky.

Naklonila se dopředu a dlaněmi se opřela o jeho stůl. „V

tomhle nejsem žádný odborník, fakt se v tom moc nevyznám,“ začala, „ale vůbec netuším, z jakého zvířete by tahle kost mohla pocházet. Podle velikosti bych soudila, že náležela dítěti.“

„Viděla jste poblíž nějaké další kosti?“

„Prohledaly jsme s Rachel dvůr, ale nic jsme neobjevily.

Psi to mohli sebrat kdekoli v lese. Budete to tam muset celé propátrat.“

„Mohlo by to pocházet ze starého indiánského pohřebiště.“

„Pravděpodobně. Ale přesto, neměli by tu kost podrobit prohlídce?“ Najednou se otočila a zdvihla hlavu. „Co to tu máte za rozruch?“

Lincoln zrudl. Doreen se ve své cele dala opět do křiku a chrlila čerstvý příval nadávek. „Táhni k čertu, Lincolne! Ty kreténe! Ty lháři! Kruci, táhni už k čertu!“

„Vypadá to na někoho, kdo vás nemá dvakrát v lásce,“

podotkla Claire.

Povzdychl si a podepřel si čelo dlaní. „To je moje manželka.“

Claiřin upřený pohled roztál do výrazu vyjadřujícího soucitné pochopení. Bylo zřejmé, že o jeho potížích ví.

Věděl o tom každý ve městě.

„To je mi líto,“ řekla.

„Hele, ty šmejde!“ ječela Doreen. „Nemáš sebemenší právo se mnou takhle nakládat!“

Se soustředěným úsilím zaměřil opět svou pozornost na stehenní kost. „Kolik let bylo podle vás oběti?“

Uchopila stehenní kost a obracela ji v rukou. Chvilku ji tak držela s tichou vážností, neboť si plně uvědomila, že tato zlomená kost kdysi patřila smějícímu se, neposednému dítěti. „To dítě bylo asi poměrně malé,“ vypravila ze sebe polohlasem. „Řekla bych, že mu nebylo ani deset.“ Odložila kost na stůl a beze slova na ni upírala oči.

„V poslední době nám nikdo nehlásil, že by byly nějaké děti nezvěstné,“ informoval ji. „Tahle oblast je osídlená už stovky let a na staré kosti tu proto narážíte v jednom kuse.

Před sto lety nebylo zase tak neobvyklé, že někdo umřel mladý.“

Claire se zamračila., Já se domnívám, že tohle dítě nezemřelo přirozenou smrtí,“ pronesla tiše.

„Jak to můžete tvrdit?“

Natáhla se, aby rozsvítila stolní lampu, a kost přidržela u světla. ,,Podle tohohle,“ vysvětlovala, „je to tak zanesené, že to přes tu špínu můžete sotva vidět.“

Sáhl do kapsy pro brýle, což mu znovu připomnělo uplývající léta a mládí, které mu proklouzává mezi prsty Sklonil se níž ve snaze rozpoznat, co mu ukazuje. Teprve když nehtem seškrábala nános špíny, spatřil zásek ve tvaru V.

Pocházel od sekyry.

Kapitola 2

Když Warren Emerson konečně nabyl zas vědomí, shledal, že leží vedle hromady dříví a že mu do očí svítí slunce. Jako poslední si vybavoval vzpomínku na stín, stříbřitou námrazu na trávě a oblé hroudy zeminy, vyboulené chladem. Sekal dříví na zátop, máchal sekyrou a s radostí naslouchal ostrému zazvonění, jež vydávala v mrazivém vzduchu. Slunce ještě nedoputovalo k borovici na předním dvoře.

Nyní vystoupalo až nad ten strom, což znamená, že zde leží už nějakou dobu, možná celou hodinu, soudě podle polohy slunce na obloze.

Warren se zvolna posadil. Hlava mu třeštila, jako pokaždé, když se to stalo. Ruce i tvář mu znecitlivěly zimou.

Obě rukavice měl stažené. Spatřil, že sekyra leží vedle něj, ostří hluboko zaseknuté do jednoho konce javorového polena. Dříví naštípané na topení, které mu vystačí na celý den, leželo rozházené kolem něj. Bolestně dlouho trvalo, než si všechno tohle uvědomil a vše postupně zvážil. Myšlenky se mu vybavovaly jen s velkým úsilím, jako by se vracely z nesmírné dálky a zjevovaly se útržkovitě a zmateně. Byl sám k sobě trpělivý, nakonec to nějaký smysl dá.

Vyšel ven záhy po východu slunce, aby naštípal dříví na celý den. Výsledek jeho práce se nyní povaloval všude okolo něj. Ranní práci téměř dokončil, zrovna zaťal sekyru do posledního špalku, když tu ho pohltila temnota. Dopadl na hromadu dříví, což vysvětlovalo, proč se některá z polen skutálela z vršku hromady. Spodní prádlo měl mokré, musel se pomočit. To se mu během záchvatu stávalo často.

Když sjel pohledem dolů po oblečení, zjistil, že má džínsy celé vlhké.

Na košili měl krev.

Vyhrabal se na nohy a vlekl se zpátky do staré farmy.

V kuchyni bylo horko a dusno, to jak sálala kamna.

Trochu se mu z toho opět začala točit hlava. Když se dostal do koupelny, přestával už vidět ostré obrysy předmětů.

Posadil se na prasklý záchodový poklop. Svíral si hlavu rukama a čekal, až se zvednou mraky, které mu zahalují mozek. Přiloudala se k němu kočka a otřela se mu o lýtko.

Zamňoukala, aby si vyžádala jeho pozornost. Pohladil ji a hebkost jejího kožíšku ho uklidnila.

Už neměl tvář znecitlivělou chladem a plně vnímal bolest, která mu vytrvale pulzovala ve spánku. Sevřel okraj umyvadla a opřel se o něj. Vstal a podíval se do zrcadla.

Šedivé vlasy přímo nad levým uchem měl slepené zaschlou krví. Krvavá stružka vedoucí mu přes tvář uschla, jako kdyby šlo o barvu. Upíral pohled na vlastní odraz v zrcadle, na tvář, do níž se hluboce vrylo šedesát šest let krutých zim, poctivé práce a samoty. Jeho jediným společníkem byla kočka, která mu nyní mňoukala u nohou, nikoli, aby mu tak dala najevo náklonnost, ale z hladu. Tu kočku miloval a jednoho dne bude truchlit nad jejím odchodem z tohoto světa, slzami, velebným pohřbem a nocemi, kdy bude toužit po jejím předení. Nepropadl však iluzi, že by ho to zvíře mělo rádo.

Stáhl ze sebe oblečení, roztrženou, zakrvácenou košili a pomočené džínsy. Svlékal se se stejnou péčí, jakou věnoval každičkému životnímu úkonu, a šaty nechal ležet v úhledné hromádce na záchodovém poklopu. Pustil sprchu a vlezl pod ní, aniž by počkal, až se voda ohřeje. Nepříjemný pocit byl pouze přechodný. Smyl si krev z vlasů. Tržná rána ho pálila, když se do ní dostalo mýdlo. Musel si roztrhnout kůži na hlavě, když upadl na tu hromadu dříví. Zahojí se to, stejně jako jiná poranění. Warren Emerson byl živoucím dokladem odolnosti tkáně, kterou zarůstají jizvy.

Jakmile vystoupil ze sprchy, začala kočka opět s mňoukáním. Byl to žalostný zvuk, zoufalý, a on mu nedokázal naslouchat bez pocitu viny. Zamířil, dosud nahý, do kuchyně, otevřel plechovku s kuřecími kousky Little Friskies a lžící ji vyklopil do misky patřící jeho kočce Moně.

Tichounce zapředla rozkoší a pustila se do jídla. Už ji nezajímalo, zda přišel nebo jestli odchází. Závisela na něm, pouze pokud šlo o jeho dovednost zacházet s otvírákem na konzervy.

Zamířil do ložnice, aby se oblékl.

Kdysi patřila jeho rodičům a dosud v ní byly jejich věci a zařízení. Sloupková postel, prádelník s měděnými držátky, fotografie v plechových rámečcích, visící na zdi. Když si zapínal košili, ulpěl jeho pohled zejména na jednom obrázku. Bylo na něm tmavovlasé děvče se smějícíma se očima. Co asi Iris právě v tuto chvíli dělá? Přemítal, jak to činil každý den svého života. Myslela na něj vůbec někdy?

Pohled mu sklouzl na jiný snímek. Byla to poslední fotografie zachycující jeho rodinu, maminka baculatá a usmívající se, otec celý nesvůj v obleku a kravatě. A mezi nimi byl vmáčknutý malý Warren, s vlasy sčesanými na patku.

Vztáhl ruku a prsty se dotkl fotografie své dvanáctileté tváře. Nedokázal si toho chlapce vybavit. Nahoře na půdě schovával vláčky, dobrodružné knížky a jemně barevné pastelky, které kdysi patřily tomu dítěti na snímku. To však byl úplně jiný Warren, ten který si hrál v domě, který se usmíval mezi rodiči na té sváteční fotografii. Nebyl to ten Warren, kterého spatřil v zrcadle.

Náhle pocítil zoufalou touhu znovu se dotknout těch dětských hraček.

Vystoupal po schodech na půdu a přitáhl si pod světlo starou truhlu na přikrývky. Nad hlavou se mu komíhala žárovka bez stínidla, když zvedal víko. Uvnitř měl uschovány samé poklady. Jeden po druhém je vyndával a pokládal na zaprášenou podlahu. Plechovka od sušenek se všemi autíčky Matchbox. Lincoln Logs. Kožený pytlík s kuličkami. Konečně našel to, co hledal: šachovnici a hrací kameny na dámu.

Rozložil desku a rozestavil na ní hrací kameny, červené na svou stranu a černé na stranu protihráče.

Mona se tiše připlížila na půdu a posadila se vedle něj.

Dech jí byl cítit po kuřecím mase. Chviličku pozorovala šachovnici s jistým kočičím pohrdáním. Potom k ní elegantně přikráčela a opatrně očichala jeden z černých kamenů.

„Tohle má být tedy tvůj první tah?“ zeptal se Warren.

Nebyl to zrovna moc promyšlený tah, ale na druhé straně, co mohl člověk očekávat od kočky? Posunul místo Mony černou figurku a kočka se zdála spokojená.

Venku foukal vítr a lomcoval uvolněnými okenicemi.

Slyšel, jak o přibitá prkna škrábou větve šeříku.

Warren učinil tah vpřed na červené políčko a usmál se na spoluhráčku. „Jsi na tahu, Mono.“

Pětiletá Isabel Morrisonová se vplížila v půl sedmé, stejně jako to dělávala každé ráno, do ložnice své starší sestry a vlezla si k Mary Rose pod deku. Zavrtala se tam do vyhřátých přikrývek jako nějaký šťastný červíček a pobrukovala si pro sebe, zatímco čekala, až se Mary Rose probudí. Neobejde se to jako obvykle bez mohutného vzdychání a úpění. Mary Rose se bude převracet z jednoho boku na druhý a její dlouhé, hnědé vlasy budou Isabel šimrat na tváři. Isabel byla přesvědčená, že je její sestra ta nejkrásnější dívka na světě. Vypadala jako spící princezna Jitřenka, která čeká na svého prince, aby ji políbil. Isabel někdy předstírala, že ona je tím princem z pohádky. I když věděla, že by se děvčata mezi sebou líbat neměla, přitiskla rty na sestřina ústa se slovy: „Nyní se musíš probudit!“

Jednou byla Mary Rose už dokonale vzhůru, vymrštila se jako rozchechtaný netvor a zlechtala Isabel tak nelítostně, až se obě děvčata zřítila z postele v duetu šťastných výkřiků.

Kéž by ji Mary Rose teď začala lechtat! Kéž by Mary Rose byla zase tou Mary Rose, jakou bývala!

Isabel se naklonila blíž k sestřinu uchu a zašeptala: „Ty nehodláš vstávat?“

Mary Rose si přetáhla přikrývku přes hlavu. „Vypadni, ty otravo!“

„Mamka říkala, že je čas vstávat do školy. Musíš ven z postele!“

„Zmiz z mého pokoje!“

„Ale je čas –“

Mary Rose zavrčela a vymrštila nohu ve vzteklém kopnutí.

Isabel se stáhla na opačnou stranu postele. Zůstala tam tiše ležet, celá nešťastná, třela si bolavou holeň a pokoušela se pochopit, co se to právě stalo. Mary Rose ji nikdy předtím nekopla. Mary Rose se vždycky probouzela s úsměvem a říkala jí Hihňátko Isabelko a splétala jí vlasy do copů, než odešla do školy.

Rozhodla se, že to zkusí znovu. Po čtyřech se připlížila k sestřině polštáři, odhrnula přikrývky a zašeptala Mary Rose do ucha: „Vím, co ti mamka s taťkou dají k Vánocům.

Chceš to slyšet?“

Mary Rose otevřela zprudka oči. Obrátila se k Isabel.

Ta vypískla strachy a hrabala se pryč z postele. Nemohla odtrhnout pohled od tváře, kterou stěží poznávala. Z tváře, která jí naháněla hrůzu. „Mary Rose?“ zašeptala.

Potom vyrazila pryč z pokoje.

Matku našla dole v kuchyni. Míchala ovesnou kaši a pokoušela se navzdory skřehotání papouška Rockyho poslouchat rádio. Otočila se, když Isabel vpadla do kuchyně, a zeptala se: „Je sedm hodin. To tvoje sestra nehodlá vstát?“

„Mami,“ zaúpěla zoufale Isabel, „to není Mary Rose!“

Noah Elliot dosáhl svého třistašedesátého obratu na skateboardu, vymrštil se s ním z chodníku do vzduchu a přistál elegantně na asfaltu. Fajn! Zvládl jsem to! Volné „skejťácké“ oblečení na něm ve větru povlávalo, když ujížděl na svém skateboardu cestou směrem k parkovišti, kde nechávali vozy učitelé. Přehoupl se přes chodník a opět se vracel, po celou dobu to byla skvostná jízda.

Jedině tehdy, když jel na skateboardu, měl pocit, že svůj život drží pevně v rukou. Jedině tehdy si určoval vlastní osud, vlastní směr, kudy se vydá. Zdálo se, že jiní lidé rozhodovali v těchto dnech o příliš mnoha věcech, že byl vlečen, i když se bránil zuby nehty a ječel, do budoucnosti, o kterou se nikdy neprosil. Přítomný čas však náležel jen a jen jemu, když jel na svém skateboardu, vítr mu šlehal do tváře a chodník se míhal okolo něj. Dokázal zapomenout, zeje uvězněn v tomto bezvýznamném městě. Během jedné krátké vzrušující jízdy mohl dokonce pozapomenout i nato, že jeho otec je mrtvý a že už nikdy nic nebude v pořádku.

Neuniklo mu, že ho sledují studentky z prvního ročníku gymnázia. Postávaly v těsném hloučku za posledními učebnami umístěnými v přístavcích, půvabné hlavy u sebe, a vydávaly ty chichotavé zvuky, jak to děvčata dělávají.

Jakmile zahlédly Noaha na skateboardu, obrátily se tváře všech najednou jeho směrem. Sotva navzájem prohodili slovo, nicméně každou poslední přestávku se sem dostavily, aby se dívaly, jak předvádí svůj repertoár.

Noah nebyl jediný z knoxského gymnázia, kdo jezdil na skateboardu, ale byl rozhodně tím nejlepším. Děvčata soustřeďovala své pohledy na něho a přehlížela ostatní mladíky, kteří si to svištěli kolem po asfaltu. Tihle chlapci byli tak jako tak jen pozéři, frajeři, kteří jen předstírali, že jsou „skejťáci“, všichni navlečení do výstroje přímo z módního katalogu. Byli sice vyšvihnutí v parádním stejnokroji, v košilích Birdhouse, botách od Kevlara a kalhotách tak dlouhých, že vláčeli záložky po zemi, přesto ale zůstávali pouhými pozéry na venkovském Zapadákově.

Oni se neproháněli na skateboardech se sekáči z Baltimore.

Noah udělal kolečko, aby se vrátil, když tu si povšiml, že se na okraji závodiště zaleskly plavé vlasy. To ho pozorovala Amelia Reidová. Stála stranou, sama, a jako obvykle držela knížku. Amelia byla jednou z těch dívek, které vypadají jako stvořené z kapky medu, tak byla dokonalá, tak zlatavá. Neměla vůbec nic společného se svými dvěma potrhlými bratry, kteří se do něj v jednom kuse naváželi v kavárně. Noah dosud nezaznamenal, že by ho někdy předtím sledovala. Kolena se mu trošku rozklepala, když si uvědomil, že je její pozornost právě v tomto okamžiku soustředěna na něj.

Udělal se skateboardem otočku a skoro nezvládl přistání na zemi. Soustřeď se, frajere! Nezmrv to! Prosvištěl dolů ke školnímu parkovišti, otočil se a s rachotem se vřítil na cementový pás. Po jedné jeho straně se táhlo zábradlí, které se svažovalo dolů. Obrátil se a vyhoupl se na ně. Bude to skvostná jízda až dolů. Nebýt toho, že si Taylor Darnell vybral zrovna tuto chvíli, aby se vydal dolů před ním.

Noah zaječel: „Z cesty!“ Avšak Taylor nezareagoval včas.

V poslední myslitelný okamžik stočil Noah skateboard a zřítil se na chodník. Skateboard byl nicméně už jednou uveden do pohybu, a tak sklouzl po celé délce zábradlí a rozplácl se o Taylorova záda.

Ten se otočil na patě a rozkřikl se: „Co to ksakru má být, lidi! Kdo to po mně hodil?“

„Já to nehodil, kámo,“ vysvětloval Noah a zvedal se ze země. Obě dlaně měl odřené a v koleně ho píchalo. „Byla to nešťastná náhoda. Prostě ses mi jenom právě připletl do cesty.“ S těmi slovy se shýbl, aby zvedl skateboard, který přistál kolečky vzhůru. Taylor byl prima kluk. Patřil k prvním, kdo Noaha přišli pozdravit, když se před osmi měsíci přistěhoval do města. Někdy si spolu dokonce vyrazili odpoledne ven a předváděli si nové kousky na skateboardu. Proto jej zaskočilo, když na něj Taylor surově zaútočil. „Hele! Hele, co se děje?“ chtěl vědět Noah.

„Tys na mě ten skateboard hodil!“

„Ne, to jsem neudělal!“

„Všichni to viděli!“ Taylor se rozhlédl po přihlížejících spolužácích.

„Vy jste to snad neviděli?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Byla to náhoda, jak jsem ti už řekl,“ chlácholil ho Noah. „Fakt mě to mrzí, člověče.“

Od zadních učeben se k nim donesl smích. Taylor vrhl pohled na děvčata a došlo mu, že tu výměnu názorů sledují.

Tvář mu zrudla zuřivým nachem. „Sklapněte!“ rozkřikl se na ně. „Vy nány pitomý!“

„Ježíši, Taylore,“ žasl Noah, „co se to s tebou děje?“

Ostatní chlapci seskočili ze skateboardu a nyní postávali okolo nich a sledovali je. Jeden z nich zažertoval: „Hele, víte proč Taylor přecházel tu ulici?“

„Proč?“

„Protože se jeho pták hnal za samičkou na druhé straně!“

Všichni chlapci se rozesmáli, Noaha nevyjímaje.

Nemohl si pomoci.

Na tu ránu připravený nebyl. Jako by přilétla odnikud, ta pořádná pecka do čelisti. Hlava sebou prudce trhla vzhůru, Noah se zapotácel dozadu a upadl. Přistál zadkem na asfaltu.

Chvilku tak seděl, v uších mu hučelo a vidění měl rozmazané. Ohromení zatím dávalo pozvolna průchod zraněnému vzteku. Byl to můj přítel, a uhodil mě!

Noah se vyhrabal na nohy, vrhl se na Taylora a zaútočil na něj čelem. Oba se svalili na zem, Noah se ale udržel nahoře, nad Taylorem. Převalovali se sem a tam, tloukli se hlava nehlava, avšak ani jeden z nich nedokázal zasadit rozhodující úder. Noah nakonec přítele přitiskl k zemi, ale jako by přidržoval prskající kočku.

„Noahu Elliote!“

Ztuhl, i když nepřestával přidržovat Taylora za zápěstí.

Zvolna otáčel hlavu a spatřil ředitelku školy, slečnu Cornwallisovou, jak stojí nad nimi. Ostatní děti se stáhly a sledovaly vše z bezpečné vzdálenosti.

„Vstaňte!“ přikázala jim. „Oba dva!“

Noah okamžitě pustil Taylora a vyskočil. Taylor, který měl tvář úplně brunátnou vzteky, se dal do křiku: „Praštil mě! Praštil mě a já se jen snažil bránit!“

„To není pravda! Tys mě uhodil jako první!“

„Hodil po mně svůj skateboard!“

„Nic jsem po tobě nehodil! Byla to nešťastná náhoda!“

„Buďte zticha, oba dva!“ okřikla je slečna Cornwallisová.

Na školním dvoře se rozhostilo ohromené ticho. Všichni teď upírali pohledy na ředitelku. Nikdy předtím ji křičet neslyšeli. Byla to zdrženlivá, ale hezká žena, která chodila do školy v kostýmech a ve střevíčcích s nízkými podpatky.

Plavé vlasy nosila úhledně stažené do elegantního uzlu, z něhož pak splývaly na ramena. To, že ji nyní poprvé slyšeli křičet, bylo pro ně jakýmsi zjevením.

Slečna Cornwallisová se zhluboka nadechla a rychle získala zpět svou důstojnost. „Noahu, dej mi ten skateboard!“

„Byla to nešťastná náhoda! Já ho nepraštil!“

„Tiskl jsi ho k zemi, to jsem viděla.“

„Já ho ale neuhodil!“

Nastavila ruku se slovy: „Dej mi to!“

„Ale –“

„Okamžitě!“

Noah se vydal ke svému skateboardu, který ležel jen pár stop opodál. Byl už pořádně ošoupaný a jedna naštípnutá hrana byla křížem přelepená kusem lepenky, jakou užívají řemeslníci. Ten skateboard dostal k narozeninám, když mu bylo třináct. Zespodu si nalepil obtisky, zeleného draka, který chrlí z tlamy rudý oheň, a během jízd v ulicích Baltimore, kde bydlel, si správně „zaběhal“ kolečka. Ten skateboard miloval, protože mu připomínal všechno, co musel opustit. Vše, co nepřestal postrádat. Chviličku jej podržel v rukou, a potom ho beze slova předal ředitelce.

Ta skateboard převzala se znechuceným výrazem.

Otočila se k ostatním žákům a prohlásila: „A tím končí jízdy na skateboardu na školní půdě. Chci, abyste si odnesli všechny své skateboardy domů, a to dnes. A jestli nějaké uvidím zítra, tak vám je zabavím. Je to jasné?“

Následovalo jen tiché pokyvování hlavami. Slečna Cornwallisová se obrátila k Noahovi. „A ty zůstaneš dneska odpoledne po škole až do půl čtvrté!“

„Ale já nic neudělal!“

„Teď jdi do mé pracovny. Tam budeš sedět a přemýšlet o tom, co jsi doopravdy provedl.“

Noah se už už začal bránit, pak však slova spolkl.

Všichni se na něj dívali. Vrhl pohled na Amelii Reidovou, která stála u běžecké dráhy, a tvář mu zrudla ponížením.

Následoval slečnu Cornwallisovou do budovy beze slova, s hlavou sklopenou.

Ostatní „skejťáci“ jim udělali uličku, aby mohli projít.

Až když je Noah míjel, tak zaslechl, jak jeden z chlapců zahučel:

„Díky, Elliote. Teď jsi to podělal nám všem.“

Kdyby si někdo chtěl sáhnout na tepající pulz města Tranquility, musel by zajít do Monaghan’s Diner. Tady se každý den v poledne scházel klub Dinosaurů. Vlastně to ani opravdický klub nebyl, jen taková parta, která se sešla u kávy, šest sedm penzistů. Postrádali práci, a tak se ochomýtali kolem Nadinina pultu a obdivovali koláče pod kryty z umělé hmoty. Claire neměla sebemenší ponětí, jak klub přišel k tomu jménu. Dohadovala se, že jedna z manželek Dinosaurů ze sebe jednoho dne v návalu podráždění nad manželovou každodenní nepřítomností vychrlila něco jako: „Ach ty a ta tvoje parta starých dinosaurů!“ A to jméno jim už zůstalo, jak tomu u označení, které sedí, bývá. Byli to samí muži a všem bylo dobře přes šedesát. Nadine bylo teprve něco přes padesát, avšak i ona patřila mezi Dinosaury, neoficiálně. Obsluhovala totiž u pultu a měla smysl pro humor, takže jim tolerovala jejich špatné vtipy i cigaretový kouř.

Claire se zastavila u Monaghanů na oběd čtyři hodiny poté, co našla tu stehenní kost. Dinosauři, dneska jich bylo sedm a všichni měli přes své flanelové košile zářivě oranžové vesty, seděli na obvyklém místě vzadu nalevo na barových stoličkách u automatu na mléčné koktejly.

Ned Tibbetts se otočil a kývl na Claire, když vešla do dveří. Nebylo to obzvlášť hřejivé pozdravení, přesto jaksi nevrle uctivé. „Brý den, doktorko.“

„Dobrý, pane Tibbettsi.“

„Dneska bude fučet hnusnej vítr.“

„Venku už skoro mrzne.“

„Fouká to od severozápadu. Dneska v noci by taky mohlo začít sněžit.“

„Jedno kafe, doktorko?“ zeptala se Nadine.

„Ano, děkuju.“

Ned se obrátil zpátky k ostatním Dinosaurům, kteří si do různé míry povšimli doktorčina příchodu, a nyní už byli opět ponořeni do rozhovoru. Jen dva z nich znala jménem, ostatní pro ni znamenali pouze povědomé tváře. Claire seděla sama na konci pultu, jak to ostatně odpovídalo jejímu postavení přistěhovalce. Ach ano, lidé se k ní chovali poměrně srdečně. Usmívali se, byli slušní. Avšak jejích osm měsíců v Tranquility znamenalo pro tyto domorodce jen přechodný pobyt, takový flirt děvčete z města s obyčejným životem.

Zkušebním kamenem bude zima, na tom se podle všeho shodli všichni. Čtyři měsíce sněhových bouří a náledí ji zaženou zpátky do města, stejně jako vypudily předchozí dva doktory.

Nadine před Claire přistrčila šálek kouřící kávy. „Vy o tom asi víte všechno, ne?“ zeptala se.

„A o čem?“

„No o té kosti.“ Nadine stála a trpělivě na ni upírala pohled, neboť čekala, až Claire přispěje svou troškou do mlýna všeobecných vědomostí. Nadine, stejně jako většina žen z Maine, dovedla naslouchat. Muži, jak se zdálo, tu obstarali veškeré mluvení. Claire si toho všimla, když procházela místním železářstvím nebo koloniálem či když se zastavila na poště. Muži tam postávali a tlachali, zatímco jejich ženy čekaly, tiché a pozorné.

„Já zaslechl, že to je kost nějakýho děcka,“ prohlásil Joe Bartlett a otočil se na barové stoličce, aby viděl na Claire.

„A že to je stehenní kost.“

„Je to pravda, doktorko?“ zeptal se někdo jiný.

Ostatní Dinosauři se obrátili a zadívali se na Claire.

„Jak je vidět, tak o tom všechno víte,“ prohodila s úsměvem.

„Doneslo se mi, že byla rozštípnutá. Možná nožem, možná sekyrou. A pak že se k ní dostala zvěř.“

„Teda, chlapci, s vámi je dneska opravdu veselo,“

ucedila Nadine.

„Tři dny v lesích a mývalové a kojoti ti očistí kosti do poslední nitky. A potom se objeví ti Elwynovi psi. Sotva kdy jim dá vůbec nažrat, však víte. Takovéhle kosti, to je něco k zakousnutí! Možná si na nich ti psi pochutnávali celé týdny. Elwyna by ani nenapadlo, aby tomu věnoval sebemenší pozornost.“

Joe se zasmál. „Tenhle Elwyn, ten prostě vůbec nemyslí.“

„Možná to děcko zastřelil on sám. Třeba si je spletl s jelenem.“

„Vypadá to, že je ta kost hodně stará.“

Joe Bartlett mávl na Nadine. „Rozhodl jsem se, dám si dnes sendvič Monte Cristo.“

„No ne! Joe na nás chce dneska udělat dojem!“ hlaholil Ned Tibbetts.

„A co si dáte vy, doktorko?“ otázala se Nadine.

„Sendvič s tuňákem a houbovou polévku, prosím.“

Claire jedla a poslouchala muže, jak se baví o tom, komu by kost mohla patřit. Nebylo možné ty řeči neposlouchat, tři z rozprávějících totiž měli naslouchátka. Většina z nich si dokázala celkem slušně vybavit události šedesáti uplynulých let, takže probírali možnosti jako jednotlivé údery při golfu.

Možná to bylo to mladičké děvče, co se zřítilo z útesu Bald Rock. Ale ne, její tělo našli, vzpomínáte? Třeba to byla ta Jewettovic holka, neutekla z domova, když jí bylo šestnáct? Ned prohlásil, že to nebude ona, protože od její matky zaslechl, že žije v Hartfordu. Teď jí bude asi tak kolem šedesáti, možná už se stala babičkou. Fred Moody se nechal slyšet, že jeho manželka Florida tvrdí, že ta dívka určitě není zdejší, je to jedna z těch, co přijíždějí v létě na dovolenou. V Tranquility si hleděli svého, a cožpak by si to nikdo nepamatoval, kdyby zmizelo místní dítě?

Nadine dolila Claire kávu. „Že ale melou jedno a to samé pořád dokola?“ prohodila. „Člověk by si myslel, že jde o nějakou světovou mírovou konferenci.“

„Ale stejně, jak o tom můžou tolik vědět?“

„Joe je druhý bratranec Floyda Speara, toho z policejní stanice.“ Nadine se pustila do utírání barového pultu. Činila tak rozmáchlými, rychlými pohyby, jež zanechávaly slabý pach chloru. „Říkají, že sem dneska z Bangoru přijede nějaký odborník přes kosti. Podle mého názoru je ta oběť určitě někdo z těch, kdo sem jezdí v létě na dovolenou.“

To byla samozřejmě obvyklá odpověď, někdo z těch, kdo sem jezdí v létě na dovolenou. Tohle všeříkající zaříkávadlo posloužilo vždy, ať už šlo o nevyřešený zločin nebo neidentifikované tělo. Počet obyvatel v Tranquility se každého června zčtyřnásobil, když začaly přijíždět na dovolenou k jezeru bohaté rodiny z Bostonu a New Yorku.

Tady, v poklidné letní kolonii, posedávali na verandách domů s vyhlídkou na břeh jezera, zatímco se jejich děti cákaly ve vodě. Pokladny v obchodech v Tranquility vesele pocinkávaly, jak lidé na letní dovolené posilovali dolary místní ekonomiku. Někdo jim musel uklízet domy, opravovat luxusní vozy, obstarávat jejich nákupy. Obchodní obrat z těch několika krátkých měsíců stačil udržet místní obyvatelstvo nad vodou přes celou zimu.

Díky svým penězům byli tito návštěvníci přijatelní. Díky penězům a díky skutečnosti, že každé září spolu s opadávajícím listím odtud zmizí a přenechají opět město lidem, kterým skutečně patří.

Claire dojedla a vydala se zpátky do ordinace.

Hlavní ulice v Tranquility se stáčela podle křivky jezera.

Nahoře v Elm Street stála benzinová pumpa Joe Bartletta a jeho garáže. Staral se o ně dvaačtyřicet let, dokud neodešel do penze. Nyní čerpaly benzin a doplňovaly olej dvě děvčata jeho dcery. Nápis nad garáží hrdě hlásal: Vlastněno a spravováno Joe Bartlettem a jeho vnučkami. Claire se ten nápis vždycky líbil. Říkala si, že o Joe Burtlettovi hodně vypovídá.

U pošty se Elm Street obracela k severu. Od jezera už začínal vanout onen severozápadní vítr. Proháněl se úzkými uličkami mezi domy, takže člověk jako by procházel řadou ledových chodeb. Z okna koloniálu na ni shlížela černá kočka, jako by dumala nad hloupostí bytostí, které se vydají v takovém počasí ven.

S koloniálem sousedil žlutý viktoriánský dům, v němž měla Claire svou ordinaci.

Budova kdysi sloužila doktoru Pomeroyovi jako ordinace i byt. Dveře byly dosud zasklené starým mléčným sklem, na němž stál nápis: ORDINACE. Třebaže místo jména MUDr. Jamese Pomeroye tam nyní stálo MUDr.

Claire Elliotová, rodinná lékařka, Claire se občas zdálo, že se jí na rýhovaném skle zjevuje to staré jméno jako nějaký duch, který odmítá přijmout nového nájemníka.

Uvnitř švitořila do telefonu její recepční Vera a náramky jí chrastily, jak listovala knihou objednávek. Veřin účes vystihoval její osobnost, byl divoký, chaotický a trochu nakadeřený. Dlaní zakryla sluchátko a informovala Claire: „V ordinaci je Mairead Templeová. Bolí ji v krku.“

„Jak vypadá zbytek odpoledne?“

„Přijdou ještě další dva pacienti, a to je všechno.“

Což je dohromady jenom šest za celý den, dělala si starost Claire. Claiřina klientela se zcvrkla, co odjeli letní hosté. Byla jediným lékařem, který měl ordinaci přímo v Tranquility, a přesto si většina místních lidí raději zajela kvůli lékařskému ošetření dvacet mil do Two Hills. Věděla dobře proč: ve městě se našla jen hrstka těch, kdo věřili, že zde vydrží déle než přes jednu jedinou krutou zimu. Takže nemělo smysl, aby se upínali na doktorku, která odtud určitě zmizí nejpozději s příštím podzimem.

Mairead Templeová byla jednou z těch několika málo pacientů, které se Claire podařilo získat. Avšak bylo tomu tak jen proto, že Mairead nevlastnila auto. Došla pěšky míli do města a nyní seděla na vyšetřovacím lehátku. Dosud bylo přece jen ještě patrné, jak se jí vzhledem k chladnému vzduchu ztěžka dýchá. Bylo jí jedenaosmdesát, neměla zuby a také krční mandle. Nebyla jí rovněž vlastní žádná úcta k autoritám.

„Vypadá to pořádně zarudlé,“ konstatovala Claire, když jí prohlédla bolavé hrdlo.

„Na to bych přišla sama,“ utřela ji Mairead.

„Vy ale nemáte horečku. A ani lymfatické uzliny nejsou zduřelé.“

„Příšerně to bolí. Sotva můžu polykat.“

„Udělám vám výtěr kvůli vzorku. Zítra už budeme vědět, jestli je to streptokok. Podle mě jde spíš o vir.“

Mairead sledovala malýma, podezíravýma očkama, jak Claire otvírá sáček se špachtlí na výtěr krku. „Doktor Pomeroy mně ale vždycky dával na bolení v krku penicilin.“

„Antibiotika na viry nezabírají, paní Templeová.“

„Po tom penicilinu jsem se vždycky cítila lip.“

„Řekněte Á.“

Mairead se začala dávit, když jí Claire vytírala hrdlo.

Vypadala jako želva, krk s laloky zcvrklé kůže měla natažený a bezzubá ústa lapala po dechu. Se slzícíma očima ze sebe vypravila: „Pomeroy léčil lidi dlouho. Vždycky věděl, co dělá. Vy všichni mladí doktoři byste se od něj mohli lecčemu přiučit.“

Claire si povzdychla. Cožpak ji budou pořád srovnávat s doktorem Pomeroyem? Jeho náhrobní kámen byl umístěn na čestném místě na hřbitově v Mountain Street. Claire nacházela ve starých lékařských kartách jeho nerozluštitelné poznámky a někdy skoro cítila, jako by jí dýchal na zátylek, když byla na návštěvách u pacientů. Byl to určitě Pomeroyův duch, který se nyní postavil mezi ni a Mairead.

Mohl být nakrásně mrtvý, vždycky na něj budou vzpomínat jako na svého zdejšího lékaře.

„Ted si poslechneme plíce,“ navrhla Claire.

Mairead bručela a zápolila s oblečením. Venku byla zima a ona se na to oblékla. Svetr, bavlněná košile, teplé spodní prádlo. A podprsenka. To všechno si musela svléknout, než jí mohla Claire přiložit stetoskop na hruď.

Claire zaslechla přes údery Miareadina srdce vzdálené zaklepání na dveře a vzhlédla.

Do dveří strčila hlavu Vera. „Máte hovor na druhé lince.“

„Mohla bys mi zapsat vzkaz?“

„Je to váš syn. Se mnou mluvit nebude.“

„Omluvte mě, paní Templeová,“ obrátila se lékařka k pacientce a zamířila do ordinace, aby si vzala hovor.

„Noahu?“

„Musíš mě vyzvednout. Nestihnu totiž autobus.“

„Vždyť je teprve čtvrt na tři. Autobus ještě ani neodjel.“

„Ale já jsem po škole. Můžu odejít až v půl čtvrté.“

„A proč? Co se stalo?“

„Teď o tom nechci mluvit.“

„Tak jako tak to zjistím, zlato.“

„Teď ne, mami.“ Slyšela, jak popotahuje, slyšela, jak se mu do hlasu derou slzy. „Prosím. Prosím tě, nemohla bys pro mě prostě přijet a vyzvednout mě?“

Linka oněměla. Claire, pronásledována představou svého plačícího syna, který se ocitl v nesnázích, rychle vytočila znovu číslo školy. Když se však dovolala k sekretářce, Noah už mezitím z kanceláře odešel a slečna Cornwallisová nebyla přítomna, aby si s ní promluvila.

Claire měla dvě hodiny na to, aby dokončila vyšetření Mairead Templeové, zastavila se u dvou nových pacientů a rozjela se do školy.

Zpátky do ordinace se vrátila nervózní a nesoustředěná, neboť přemýšlela o Noahově problému. Rozladilo ji, když zjistila, že se Mairead už opět oblékla.

„Ještě jsem s vyšetřením zcela neskončila,“ upozornila ji.

„Ale jo, skončila,“ zabručela pacientka.

„Ale paní Templeová –“

„Přišla jsem si sem pro penicilin, a ne abyste mi do krku strkala nějakou divnou špejli.“

„Prosím vás, neposadila byste se alespoň? Vím, že dělám všechno trochu jinak než pan doktor Pomeroy, ale mám pro to důvod. Antibiotika vám proti viru nezaberou a můžou mít vedlejší účinky.“

„Nikdy jsem vedlejšími účinky netrpěla.“

„Už za jeden den budu mít výsledky testů. Jestli to bude streptokok, tak vám předepíšu léky.“

„Do města jsem musela jít celou cestu pěšky. Zabralo mi to půl dne.“

Claire najednou pochopila, v čem je vlastně skutečný háček. Pro Mairead znamenal každý laboratorní test, každý nový předpis míli dlouhou cestu do města, a potom další, stejně dlouhou cestu domů.

S povzdechem vytáhla blok s recepty. A poprvé během prohlídky spatřila, že se Mairead usmívá. Spokojeně.

Vítězoslavně.

Isabel seděla na gauči tiše jako pěna. Bála se jen pohnout, natož pak pronést jediné slůvko.

Mary Rose vyváděla jako úplně a zcela smyslů zbavená.

Matka ještě nebyla doma, a tak zůstala Isabel se sestrou sama. Nikdy neviděla, že by se Mary Rose takhle chovala, rázovala sem a tam jako tygr v kleci a křičela na ni. Na ni, na Isabel! Mary Rose byla rozzuřená do té míry, že měla tvář staženou do vrásčité grimasy a tak ošklivou!

Nevypadala už vůbec jako princezna Jitřenka, mnohem víc se podobala zlé královně. Tohle nebyla její sestra. To byla nějaká krutá bytost sídlící v těle Mary Rose.

Isabel se zahrabala hlouběji do polštářů a koutkem oka pozorovala tu zlou bytost, která vstoupila do její sestry.

Pochodovala po obývacím pokoji a hučela si pro sebe: Nikdy si nemůžu nikam vyrazit nebo dělat, co bych chtěla, a to všechno jen kvůli tobě! V jednom kuse trčím doma. Jsem otrok na hlídání dítěte! Přeju si, abys byla mrtvá! Opravdu si přeju, abys byla mrtvá!

Ale vždyť já jsem tvoje sestra! chtělo se Isabel zaúpět, přestože se neodvažovala vydat ani hlásku. Pustila se do pláče a tiché slzy dopadaly na polštář, na němž vytvářely velké mokré skvrny. Ale ne, i tohle přivede Mary Rose k šílenství!

Isabel si počkala, až se k ní sestra otočila zády, a potom tichounce sklouzla z gauče a proběhla do kuchyně. Chtěla se tam schovat, dokud se matka nevrátí domů. Skryla se za kuchyňskou skříňku, usadila se na studených dlaždicích s koleny přitisknutými k hrudi. Mary Rose ji nenajde, jen prostě musí zůstat potichu. Viděla na nástěnné hodiny a věděla, že se maminka vrátí domů, až malá ručička doputuje k pětce. Chtělo se jí čurat, právě teď, ale musela čekat, neboť jen tady byla v bezpečí.

Papoušek Rocky začal skřehotat. Jeho klec stála jen pár stop od ní, u okna. Vysílala k němu pohledy vyjadřující úpěnlivou prosbu, aby zůstal zticha. Avšak Rocky zrovna moc chytrý nebyl, a tak na ni pokřikoval dál.

Maminka se nechala nesčíslněkrát slyšet: „Rocky má jen potrhlý ptačí mozeček.“ A on jí teď dával za pravdu vším tím rámusem.

Buď zticha! Prosím tě, buď zticha, nebo mě najde!

Ale bylo už příliš pozdě. Podlaha v kuchyni zavrzala pod kroky. Někdo s trhnutím otevřel zásuvku a na podlahu z cinkotem dopadlo stříbro. To jak se Mary Rose přehrabovala mezi vidličkami a lžícemi. Isabel se schoulila do klubíčka a přitiskla se ještě těsněji ke kuchyňské skříňce.

Zrádce Rocky skřehotal, a přitom na ni zíral, jako by tím chtěl nahlas sdělovat: „Tady je! Tady je!“

Mary Rose se nyní objevila v Isabelině zorném poli, ale na ni se nedívala. Upírala pohled na Rockyho. Přistoupila ke kleci, stála tam a nepřestávala se na papouška, který vytrvale vřeštěl, dívat. Potom otevřela dvířka klece a vstrčila dovnitř ruku. Rocky se dal do hysterického máchání křídly, které doprovázela sprška létajících pírek a ptačího zobu. Popadla bránícího se ptáka, zmítající se nadýchanou kouli šmolkové modři, a vytáhla ho z klece. Jedním rychlým hmatem mu zakroutila krkem.

Rocky se přestal bránit.

Mary Rose mrštila jeho tělíčkem o stěnu. Plesklo na podlahu jako smutná hromádka peří.

Isabel se v hrdle hromadil němý výkřik. Zdusila jej a tvář si přitiskla ke kolenům. S hrůzou čekala, až i jí sestra zakroutí krkem.

Ta však vyšla rovnou z kuchyně ven. Přímo ven z domu.

Kapitola 3

Noah seděl na schodech před školou, když Claire ve čtyři přijela. Poslední dvě návštěvy u pacientů v rychlosti vyřídila, a potom se rozjela přímo ke gymnáziu vzdálenému pět mil. Přesto se však o půl hodiny zpozdila a viděla, že je kvůli tomu naštvaný. Nepronesl ani slovo, jen vlezl do vozu a s prásknutím přibouchl dvířka.

„Zapomněls na bezpečností pás, zlato,“ upozornila ho.

Trhl pásem a energicky zaklapl přezku. Chvilku tak jeli beze slova.

„Trčel jsem tam celou věčnost. Co tě tak zdrželo?“

zeptal se.

„Noahu, musela jsem ještě navštívit své pacienty. Proč jsi byl dnes po škole?“

„Moje vina to nebyla.“

„A čí potom?“

„Taylorova. Stává se z něj takový cvok! Netuším, co se s ním děje.“

S povzdechem se sesul na sedadlo. „A to jsem si kdysi myslel, že jsme kamarádi! Teď to vypadá, jako by mě nenáviděl!“

Vrhla na něj pohled. „To mluvíš o Tayloru Darnellovi?“

„Jo.“

„A co se stalo?“

„Šlo o nešťastnou náhodu. Vrazil do něj můj skateboard.

Pak už jen vím, že do mě strčil. Tak jsem mu to oplatil a on upadl.“

„Proč jsi nezavolal učitele?“

„Poblíž žádný nebyl. Potom se venku objevila slečna Cornwallisová a Taylor začal zčistajasna ječet, že je to moje vina!“ Odvrátil od ní tvář, stačila však zahlédnout, jak si stydlivě přejel rukou přes oči. Ze všech sil se snaží vypadat jako dospělý! blesklo jí hlavou a pocítila přitom záchvěv lítosti. Ale je to pořád ještě dítě.

„Mami, ona mi sebrala skateboard,“ dodal tiše. „Mohla bys ho dostat zpátky?“

„Zítra slečně Cornwallisové zavolám. Chci ale, abys ty zatelefonoval Taylorovi a omluvil se mu.“

„To on se do mě pustil! To on by se měl omluvit!“

„Noahu, Taylor to teď nemá lehké. Jeho rodiče se právě rozvádějí.“

Pohlédl na ni. „Jak to víš? Je to tvůj pacient?“

„Ano.“

„Kvůli čemu k tobě chodí?“

„Víš, že o tom nemůžu mluvit.“

„Stejně jako vždycky, se mnou nemůžeš mluvit o ničem,“ zahučel, opět se odvrátil a upřel pohled z okénka.

Byla chytřejší, než aby mu spolkla tu návnadu, a tak na to neřekla nic. Dala přednost tichu před hádkou, která by mezi nimi určitě vzplála, kdyby mu dovolila, aby ji vyprovokoval.

Když se ozval znovu, mluvil tak tiše, že ho téměř neslyšela. „Chci domů, mami.“

„Tam tě taky vezu.“

„Ne, já myslím domů. Do Baltimore. Já už tady nechci bydlet. Není tu nic než stromy a pár starousedlíků, co se prohánějí kolem v dodávkách. My sem nepatříme.“

„Nyní je to náš domov.“

„Můj ne.“

„Zatím ses moc nesnažil, aby se ti to tady líbilo.“

„Jako kdybych mel na vybranou? Jako kdyby ses mě zeptala, jestli bychom se měli přestěhovat?“

„Oba se to tady naučíme mít rádi. I já si pořád ještě zvykám.“

„Tak proč jsme se museli stěhovat?“

Svírala volant a oči upírala přímo před sebe. „Ty víš proč.“ Oběma jim bylo jasné, o čem mluví. Z Baltimore se odstěhovali kvůli němu. Protože když se pořádně soustředila na to, co syn dělá, byla zděšena tím, co spatřila. Rozrůstající se okruh problémových kamarádů. Opakované návštěvy policie. Víc a víc soudních síní, právníků a terapeutů. Jasně se jí vybavil obrázek jejich budoucnosti v Baltimore, a tak popadla syna a prchala odtamtud jako s větrem o závod.

„Vynikajícího študáka ze mě neuděláš jenom tím, že mě odvlečeš do hlubokých lesů,“ upozornil ji. „I tady můžu stejně dobře všechno zvorat. Takže se můžeme klidně vrátit zpátky.“

Zabočila na jejich příjezdovou cestu a obrátila se k němu. „To, že to tady zvoráš, ti cestu do Baltimore nezajistí.

Buď si dáš svůj život do pořádku, nebo ne. To už záleží na tobě, co si zvolíš.“

„Kdy já si můžu vůbec něco zvolit?“

„U spousty věcí. A odteďka chci, aby ses rozhodoval správně.“

„Tím chceš říct pro to, co chceš ty.“ Vyskočil z dodávky.

„Noahu! Noahu!“

„Nech mě být!“ rozkřikl se. Práskl dvířky a rázoval do domu.

Nešla za ním. Prostě jen seděla dál ve voze a svírala volant. Byla v tu chvíli příliš unavená a rozčilená, aby se s ním dohadovala. Náhle prudce zařadila zpátečku a vycouvala z příjezdové cesty. Oba potřebovali čas, aby vychladli, aby zase dokázali ovládat své city. Rozjela se po silnici na Toddy Point, a pak si to namířila podél pobřeží jezera Locust. Byla to terapie řízením.

Jak snadné se vše zdálo být, když ještě Peter žil. Stačilo, aby se zatvářil, jako že šilhá, a jejich syn se rozesmál. V

těch dnech, kdy byli ještě všichni šťastní, všichni pospolu.

Od tvé smrti nejsme šťastní, Petere. Scházíš mi. Scházíš mi každý den, každou hodinu. Každou minutu mého života.

Světla domů u jezera se chvěla skrz slzy, když řídila.

Vytočila zatáčku, projela kolem Boulders a světla, která proti ní náhle zazářila, nebyla bílá ale modrá. Zdálo se, že tančí mezi stromy.

Byl to však policejní hlídkový vůz a parkoval u pozemku Rachel Sorkinové.

Claire zastavila na příjezdové cestě. Na předním dvoře stála tři auta, dva policejní vozy a bílá dodávka.

Motorizovaný policista z Maine mluvil právě na verandě s Rachel. Paprsky baterek olizovaly půdu mezi stromy sem a zase tam.

Claire zahlédla Lincolna Kellyho, jak vychází z lesa.

Poznala obrys jeho postavy, když přešel před kuželem jednoho ze světel. Třebaže nebyl moc vysoký, měl vzpřímenou a dobře stavěnou postavu a pohyboval se s nevtíravou sebejistotou, díky níž se zdál vyšší, než ve skutečnosti byl. Zastavil se, aby prohodil pár slov s motorizovaným policistou, pak si však povšiml Claire a zamířil přes.dvůr k jejímu vozu.

Stáhla dolů okénko. „Našli jste nějaké další kosti?“

otázala se.

Sklonil se dolů a s ním k ní zavanula vůně lesa. Borovic, země a kouře z hořícího dřeva. „Jo. Psi nás zavedli ke korytu říčky,“ odpověděl. „Během letošního jara, po všech těch povodních se břeh pořádně podemlel. Obávám se ale, že většinu z těch kostí už divoká zvěř roznesla po lesích.“

„Myslí si policejní lékař, že jde o vraždu?“

„To už nespadá do jeho kompetence. Ty kosti jsou moc staré. Teď je to případ pro soudní antropoložku, jestli si s ní budete chtít promluvit. Jmenuje se doktorka Overlocková.“

Otevřel jí dvířka dodávky a Claire vystoupila. Spolu pak kráčeli směrem k lesnímu příšeří. Soumrak rychle přecházel v noc. Zem byla nerovná, pokrytá vrstvami spadaného listí, a Claire zakopávala o podrost. Lincoln natáhl paži, aby ji zachytil. Jemu podle všeho nedělalo sebemenší potíže orientovat se v temnotě. Jeho těžké vysoké boty mu umožňovaly jistý pohyb po lesní půdě.

Mezi stromy svítila světla a Claire zaslechla hlasy a zvuk zurčící vody. Vynořili se s Lincolnem z lesa a ocitli se na břehu říčky. Kus podemletého břehu byl vyznačený policejní páskou nataženou mezi tyčemi a na nepromokavé plachtě ležely bahnem obalené kosti, které už stačili odkrýt.

Claire rozeznala holenní kost a něco, co vypadalo jako úlomky pánve. Dva muži ve vysokých botách a se svítilnami připevněnými na hlavě stáli po kolena ve vodě a opatrně kopali ve stěně břehu.

Lucy Overlocková stála mezi stromy a mluvila do mobilního telefonu. Sama připomínala strom, byla vysoká a urostlá, oblečená jako lesák v džínsách a vysokých pracovních botách. Vlasy, téměř úplně šedivé, měla vzadu stažené do praktického ohonu. Zahlédla Lincolna, unaveně na něj zamávala a pokračovala dál v telefonickém rozhovoru.

„… zatím žádné stopy, jen kosterní ostatky. Já vás ale ujišťuju, že tenhle pohřeb nespadá pod ochranu indiánských památek NAGPRA. Ta lebka je rozhodně bělošská, ne indiánská. Co chcete říct tím, jak to můžu vědět? Je to patrné na první pohled! Mozkovna je příliš úzká, ani šíře obličeje prostě není dost velká. Ne, samozřejmě že to není stoprocentní. Ale místo nálezu se nachází na jezeře Locust a tady Penobscotové nikdy nesídlili. Ten kmen by v jezeře ani nelovil ryby. Tohle místo pro ně znamenalo naprosté tabu.“

Obrátila zrak k nebesům a zavrtěla hlavou. „Samozřejmě si ty kosti můžete prozkoumat sami. My to tady ale teď musíme odkrýt, než tu zvířata napáchají ještě víc škody.

Jinak to celé můžeme zabalit.“ Přerušila spojení a vrhla na Lincolna pohled plný zoufalství. „Bitva o kompetence.“

„Kvůli kostem?“

„To je tím zákonem NAGPRA. Ochrana indiánských hrobů. Pokaždé, když objevíme nějaké ostatky, tak se kmeny dožadují stoprocentního ujištění, že nepatří jim. Ani pětadevadesát procent jim nestačí.“ Pohled jí sklouzl na Claire, která vykročila vpřed, aby se představila. „Lucy Overlocková,“ ujal se představování Lincoln, „a tohle je Claire Elliotová. Doktorka, která našla tu stehenní kost.“

Ženy si podaly ruce. Byl to střídmý pozdrav dvou profesionálů z oboru medicíny, kteří se setkali nad smutným případem.

„Máme štěstí, že jste si té kosti povšimla vy,“ mínila Lucy, „někdo jiný by možná ani nezaznamenal, že je lidská.“

„Abych pravdu řekla,“ připustila Claire, „nebyla jsem si taky tak úplně jistá. Jsem moc ráda, že jsem sem nikoho nevytáhla zbytečně kvůli nějaké kosti z krávy.“

„Tohle z krávy rozhodně nepochází.“

Jeden z kopáčů zavolal z říčního koryta: „Našli jsme něco dalšího!“

Lucy skočila do proudu, který jí sahal až po kolena, a zamířila baterkou na obnažený břeh.

„Je to tady,“ upozorňoval jeden z kopajících mužů a jemně odhrabával zeminu lopatkou. „Vypadá to na další lebku.“

Lucy si v rychlosti natáhla rukavice. „Tak fajn, pojďme na to, jdeme ji vytáhnout ven.“

Ponořila svou lopatku hlouběji do stěny břehu a s úžasnou opatrností odhrabávala ztuhlé bahno. Objevený předmět vklouzl Lucy do rukou v rukavicích. Vyškrábala se z vody na břeh, poklekla a odložila svůj poklad na plachtu.

Skutečně to byla druhá lebka. Lucy ji opatrně převracela v kuželu světla a prohlížela zuby.

„Další mladistvý. Nemá žádné zuby moudrosti,“

usoudila poté. „Tady a tady vidím zkažené stoličky, ale po plombách ani stopy.“

„Což znamená, že ten chrup neošetřoval dentista,“ řekla Claire.

„Ano, tohle jsou staré kosti. Máte vlastně štěstí, Lincolne. Jinak by šlo o nevyřešený případ vraždy.“

„Proč si to myslíte?“

Obracela lebku kolem dokola. Světlo dopadlo na její nejvyšší bod. Odtud se z jamky, která byla uprostřed, rozbíhaly praskliny stejně jako u naměkko uvařeného vajíčka, když se do něj ťukne spodní plochou lžičky.

„Podle mě o tom není pochyb,“ pustila se Lucy do výkladu, „to dítě zemřelo násilnou smrtí.“

Ticho proťal zvuk pageru a všechny je polekal. V

poklidu lesů se zdál elektronický zvuk nepatřičně cizí.

Znepokojující. Jak Claire, tak Lincoln okamžitě sáhli po svých pípátkách.

„To je ten můj,“ hlásil Lincoln, když pohlédl na displej.

Bez dalších řečí vyrazil lesem k policejnímu vozu. Za krátký okamžik zahlédla Claire, jak si kužel světla reflektorů razí cestu lesem a jak policejní vůz bleskově vyráží pryč.

„Musí jít o něco naléhavého,“ mínila Lucy.

Důstojník Pete Sparks už byl na místě činu a snažil se přemluvit starého Verna Fullera, aby odložil pušku. Noc se nyní snesla nad krajinu. Lincolnovi se proto jako první naskytl pohled na dvě divoce gestikulující siluety, zalévané v intervalech pruhem světla z Peteova hlídkového vozu.

Lincoln zastavil na Vernově příjezdové cestě a opatrně vystoupil z auta. Slyšel bekot ovcí, neklidné štěbetání kuřat, běžné zvuky žijící farmy.

„Tu pušku nepotřebujete,“ uklidňoval staříka Pete. „Jen se vraťte klidně zpátky do stavení, Verne, my se na to podíváme.“

„Stejně jako jste se na to podívali posledně?“

„Posledně jsem nic neobjevil.“

„To proto, že vám to trvalo zatraceně dlouho, než jste se sem dostal!“

„Co se to tady děje?“ chtěl vědět Lincoln.

Vern se k němu otočil. „To jste vy, náčelníku Kelly? Tak vyložte tomuhle, tomuhle klukovi tady, že se nehodlám vzdát svý jediný obrany!“

„Ale já vás nežádám, abyste mi tu zbraň předal,“ ohradil se Pete poněkud unaveným hlasem, ‚já jen chci, abyste s ní přestal mávat sem tam. Jděte dovnitř a odložte ji, abyste někoho nezranil.“

„To je opravdu dobrý nápad,“ usoudil Lincoln. „Nevíme ještě, s čím tu máme co do činění. Jděte dovnitř a zamkněte dveře, Verne. Zdržujte se někde poblíž telefonu, jen pro případ, že bychom potřebovali, abyste přivolal posily.“

„Posily?“ zavrčel Vern. „Tak jo. Jasně, poslechnu vás.“

Oba policisté počkali, až se stařec ztěžka odšourá do domu a zavře za sebou dveře.

„Je slepý jako netopýr,“ řekl pak Pete, „byl bych rád, kdybychom mu mohli tu pušku zabavit. Pokaždý, když sem přijedu, tak skoro čekám, že mi ustřelí hlavu.“

„Ale co se tu vlastně děje?“

„Ále, to už je potřetí, co telefonoval na tísňové volání.

Divže si nohy neušoupám, abych zvládnul ty ostatní telefonáty, a tak mi chvilku trvalo, než jsem se sem dostal.

Pořád si stěžuje, že mu nějaké divoké zvíře obchází kolem jeho ovcí. Asi se prostě leká vlastního stínu, to bude to celé.“

„Proč volal zrovna nás?“

„Protože ti z mysliveckého spolku by přijeli za ještě delší dobu. Tenhle týden jsem tu byl dvakrát, ale nic jsem neobjevil. Dokonce ani stopu po kojotovi ne. Dneska je to ale poprvé, co jsem Verna viděl takhle navztekanýho. Řekl jsem si, že bude rozumnější zavolat tebe, pro případ, že by se namísto nějakého divokého zvířete rozhodl zastřelit mě.“

Lincoln vrhl pohled na dům a spatřil obrys starcovy tváře za oknem. „Pozoruje nás. Mohli bychom to tady kolem projít, jen aby měl pokoj.“

„Tvrdí, že to zvíře zahlídl tamhle u stodoly.“

Pete rozsvítil baterku. Vydali se přes dvůr, směrem, odkud k nim doléhalo bečení ovcí. S každým krokem cítil Lincoln v zádech pohled starého muže. Bude dobré, když mu trochu zvedneme náladu, říkal si v duchu. I když je to jen ztráta času.

Zaskočilo ho, když se Pete náhle zastavil s baterkou zamířenou na vrata stodoly.

Byla dokořán.

Něco nebylo v pořádku. Bylo po setmění a vrata měla být zajištěna, aby dovnitř nemohla zvěř.

Také Lincoln si rozsvítil baterku. Nyní postupovali vpřed pomaleji a mihotavé světlo baterek jim ukazovalo cestu. U vchodu do stodoly se zastavili. Ucítili to i přes zemitou směs pachů z farmy: pach krve.

Vešli do stodoly. Bekot okamžitě zesílil, byl stejně znepokojivý jako pláč vyděšených dětí. Pete zakroužil baterkou v širokém oblouku. Zahlédli vidle, nervózně pobíhající kuřata a ovce, které se bojácně choulily v ohradě.

Na zemi, pokryté pilinami, leželo to, co bylo zdrojem odporného zápachu.

Pete se vypotácel ze stavení jako první. Zvracel do vysoké trávy a rukou se přitom opíral o stěnu stodoly.

„Ježíši, Ježíši!“

„Vždyť je to jen mrtvá ovce,“ uklidňoval ho Lincoln.

„Nikdy jsem neviděl, že by kojot udělal něco takového.

Takhle roztrhat vnitřnosti…“

Lincoln zamířil kuželem světla své svítilny na zem a v rychlosti jím přejel místo kolem vchodu do stodoly. Spatřil pouze řadu otisků bot, vlastních, Peteových a Verna Fullera.

Stopy žádné. Jak to že zvíře nezanechalo stopy?

Za ním zapraskala větvička. Bleskurychle se otočil a spatřil Verna, svírajícího pušku.

„Je to medvěd,“ tvrdil stařec. „Toho jsem viděl, medvěda.“

„Medvěd by něco takového neudělal.“

„Vím, co jsem viděl. Proč mi nevěříte?“

Protože každý ví, že jste napůl slepý.

„Šel jsem tímhle směrem, do lesa,“ pokračoval Vern a ukazoval na zalesněný okraj svého pozemku. „Sledoval jsme ho až sem. Chvíli před tím, než se setmělo. Ale pak jsem ho ztratil.“

Lincoln si povšiml, že otisky vysokých bot skutečně vedou směrem k lesu, avšak Vern tudy prošel několikrát sem a tam, čímž znemožnil určení jakýchkoli stop po divoké zvěři.

Vydal se po stezce vedoucí k lesu. Tady se na chvilku zastavil a hleděl do tmy. Stromy se zdály tak husté, jako by tvořily neproniknutelnou stěnu, která nepropustila ani světelný paprsek.

Peteovi se tou dobou už udělalo lépe. Stál teď vedle něj.

„Měli bychom počkat, až se rozední,“ zašeptal. „Nevíme, s čím máme co do činění.“

„Mně je jasné, že to medvěd není.“

„To jo. Ale já se medvědů nebojím. Tohle je totiž něco jinýho…“ Pete vytáhl zbraň. „Kolujou tady zvěsti, že minulý týden zahlídli u Jordan Falls pumu.“

Lincoln nyní také vytáhl zbraň u pomalu postupoval do lesa. Ušel pár kroků. Praskání lámaných větviček pod podrážkami bylo stejně hlasité jako výstřely. Najednou ztuhl s pohledem upřeným na stěnu stromů. Les jako by se uzavíral. Vlasy na šíji se mu zježily.

Něco tam je. A pozoruje nás to.

Každičký instinkt ho naléhavě nabádal, aby se vydal zpátky. Ustupoval a srdce mu bilo jako o závod. Boty vydávaly ohlušující rámus. Pocit bezprostředního nebezpečí se vytratil teprve tehdy, když se s Petem oba úplně vynořili z lesa.

Opět stáli před stodolou Verna Fullera. Ovce dosud bečely. Lincoln se zadíval dolů na otisky bot, a potom náhle vzhlédl.

„Co je za tím lesem?“ chtěl vědět.

„Táhne se až dolů k cestě,“ vysvětloval Vern. „Je tam druhá strana barnstownský silnice. A pár stavení.“

Stavení, pomyslel si Lincoln.

A v nich rodiny.

Když Claire přijela domů, díval se Noah na televizi.

Věšela si v hale kabát, když k ní dolehla ústřední melodie ze seriálu Simpsonovi. Nesla se z druhého pokoje. Zaslechla, jak Homer Simpson hlasitě říhl a Líza zabručela znechucenou poznámku. Potom uslyšela, jak se její syn směje, a pomyslela si: Jsem tak ráda, že se můj syn pořád ještě směje kresleným seriálům!

Vešla do obývacího pokoje a spatřila Noaha zabořeného do polštářů na gauči, s tváři na chvilku prozářenou smíchem.

Vzhlédl k ní, avšak neřekl nic.

Posadila se vedle něj a natáhla si nohy na konferenční stolek, hned vedle jeho. Velké nohy a malé nohy, pomyslela si s tichým pobavením. Noahovi narostla noha tak velká, že jeho chodidla vypadala vedle jejích téměř jako nohy klauna.

Na televizní obrazovce poskakoval fantasticky tlustý Homer sem a tam ve svém květovaném volném hávu a házel si do pusy jídlo.

Noah se opět zasmál a Claire s ním. Přesně takhle si přála strávit zbytek večera. Budou se spolu dívat na televizi a k večeři si dají praženou kukuřici. Naklonila se k němu. V

návalu citu k sobě přitiskli hlavy.

„Promiň mi to, mami,“ omlouval se.

„To nic, zlato. Mrzí mě, že jsem pro tebe přijela pozdě.“

„Volala babička Elliotová. Před chvilkou.“

„Ano? A chce, abych jí zavolala?“

„Asi jo.“ Nějakou dobu se díval dál na televizi. Ticho se protáhlo přes řadu reklam. Potom se ozval znovu: „Babička se jen chtěla ujistit, že jsme dneska večer v pořádku.“

Claire se na něj zmateně podívala. „A proč?“

„Dneska by měl táta narozeniny.“

V televizi unesl Homer Simpson v té volné květované košili vůz rozvážející zmrzlinu, řítil se vpřed vražednou rychlostí a po celou cestu hltal zmrzlinu. Claire se dívala na televizi v zaraženém tichu. Tak dneska jsi měl narozeniny, říkala si v duchu. Jsi mrtvý teprve dva roky a úlomky vzpomínek na tebe se nám už vytrácejí.

„Ach bože, Noahu,“ zašeptala, „já tomu nemůžu uvěřit.

Prostě jsem na to úplně zapomněla.“

Ucítila, jak nechal hlavu ztěžka sklesnout na její rameno.

A s potlačovaným zahanbením se jí svěřil: „Já taky.“

Potom Claire zašla do své ložnice a zavolala zpátky Margaret Elliotové. Svou tchyni měla vždycky ráda. Během let jejich sympatie vzrostly natolik, že Claire měla nyní k Margaret blíže než kdy ke svým povzneseně se tvářícím rodičům. Někdy se jí zdálo, že vše, co věděla o lásce, o vášni, se naučila díky Elliotově rodině.

„Ahoj, mami, to jsem já,“ ohlásila se.

„V Baltimore je dneska sedmnáct nad nulou, jasno a slunečno,“ odpověděla Margaret a Claire se musela dát do smíchu. To byl jejich běžný vtip od okamžiku, kdy se přestěhovala do Tranquility, tohle porovnávání zpráv o počasí. Margaret si nepřála, aby se z Baltimore odstěhovala.

„Ty nemáš vůbec žádnou představu o tom, co obnáší opravdická zima,“ řekla tehdy Claire. „A já ti nepřestanu připomínat, co jsi opustila.“

„Tady jsou dva nad nulou,“ nahlásila svědomitě Claire.

Pohlédla ven z okna. „A začíná být čím dál větší zima. A taky tma.“

„Pověděl ti Noah, že jsem už volala?“

„Ano. A vede se nám dobře. Opravdu.“

„Jsi si jistá?“

Claire na to neřekla nic. Margaret měla podivuhodné nadání vyčíst pocity toho druhého jen z prostého zabarvení hlasu. A už vycítila, že něco není v pořádku.

„Noah se mi svěřil, že se touží vrátit,“ pokračovala Margaret.

„Vždyť jsme se právě přestěhovali!“

„Vždycky si můžeš věci rozmyslet.“

„Teď už ne. Mám tu už spoustu závazků. K nové lékařské praxi, k domu.“

„To jsou závazky k věcem, Claire.“

„Ne, ve skutečnosti jde o závazky vůči Noahovi. Musím zůstat tady, kvůli němu.“ Odmlčela se. Najednou si uvědomila, že jakkoli má Margaret ráda, je na ni trochu rozzlobená. Byla již unavená z těch jemných, nicméně neustále se opakujících narážek, že by se měla vrátit do Baltimore. „Pro dítě je vždycky těžké začínat znova od začátku, ale on to zvládne. Je moc mladý na to, aby věděl, co chce.“

„Asi máš pravdu. A co ty? Ty sama tam chceš zůstat?“

„Proč se ptáš, mami?“

„Protože vím, jak těžké by to bylo pro mě, odstěhovat se na nové místo, opustit přátele.“

Claire pozorovala v zrcadle nad toaletním stolkem svou unavenou tvář. Odraz ložnice, kde dosud viselo jen pár obrazů na stěnách. Připomínalo to spíš nějaký sklad nábytku, jen místo na spaní, a ne kus skutečného domova.

„Vdova potřebuje mít přátele, Claire,“ nabádala ji Margaret.

„Možná právě to byl jeden z důvodů, proč jsem musela odjet.“

„Co tím chceš říct?“

„To, že tohle jsem znamenala pro každého, vdovu. Šla jsem na kliniku a lidé mě oblažovali takovými těmi smutnými a soucitnými pohledy. Všichni se báli smát nebo vykládat vtipy, když jsem byla poblíž. A nikdo, nikdo se nikdy neodvažoval mluvit o Peterovi. Jako by si mysleli, že se se vzlykáním zhroutím, jen když vysloví jeho jméno.“

Na lince se rozhostilo ticho a Claire najednou zalitovala, že mluvila tak velmi otevřeně.

„To neznamená, mami, že ho pořád nepostrádám,“

dodala tichounce. „Vidím ho pokaždé, když se podívám Noahovi do tváře. Ta podoba je tak ohromující! Je to, jako bych viděla Petera dospívat.“

„A to není to jediné, co mají společného,“ řekla Margaret a Claire se ulevilo, když slyšela, že se z tchynina hlasu nevytratila vřelost. „Peter nepatřil k dětem, které bylo snadné vychovávat. Asi jsem ti nikdy nevyprávěla o všech těch malérech, do kterých se dostal, když byl v Noahově věku. Po něm má Noah ten sklon k rošťárnám, víš, po Peterovi.“

Claire se musela smát. Po mně to tedy určitě nezdědil, po své matce plné únavných zábran, jejímž nejtěžším zločinem bylo, že se vykašlala na tu bezpečnostní technickou kontrolu.

„Noah má dobré srdce, ale je mu teprve čtrnáct,“

pokračovala Margaret a v hlase jí zazněl tón přátelského varování. „Neděs se zase přespříliš, jestli mu přijdeš časem na další průšvihy.“

Claire ucítila hořící zápalky, když po chvíli scházela dolů po schodech, a pomyslela si: No a už to tady máme!

Nový malér. Sebral potají další cigaretu. Šla za tou vůní do kuchyně a na prahu se zarazila.

Noah držel hořící zápalku. Podíval se na matku a rychle mávl rukou, aby sirku uhasil. „To jsou všechny svíčky, které jsem našel,“ prohlásil.

Beze slova přistoupila ke kuchyňskému stolu. Najednou viděla skrze slzy rozmazaně. Upírala pohled na koupený patrový dort, který vyndal z ledničky. Na jedenácti svíčkách tančily plamínky.

Noah škrtl další zápalkou a rozsvítil dvanáctý plamínek na dortu. „Všechno nejlepší k narozeninám, tati,“ dodal tiše.

Všechno nejlepší k narozeninám, Petere, řekla v duchu Claire a zamrkala, aby potlačila slzy.

A spolu se synem pak sfoukla svíčky.

Kapitola 4

Paní Horatiová hodlala zabít žábu přerušením míchy.

„Ani trochu je to nebolí, když proniknete mozkovým kmenem,“ vysvětlovala. „Jehla se dostane do spodiny lebeční a vy jí trošku otáčíte, abyste přerušili senzorické dráhy vedoucí do mozku. Tím je paralyzujete a zabráníte jakýmkoli vědomým pohybům, nicméně spinální reflexy zůstávají pro účely studia neporušené.“ Sáhla do nádoby a vytáhla ruku s mrskající se žábou. Druhou rukou sáhla po jehle k propíchnutí míchy. Byla obrovská.

Noah cítil, jak mu žaludkem projel záchvěv nevolnosti, avšak seděl dál ve své lavici ve třetí řadě naprosto bez hnutí.

Dával si dobrý pozor, aby měl nohy nedbale natažené a na tváři znuděný výraz.

Slyšel, jak se ostatní žáci ošívají na židlích, většinou děvčata. Zděšená Amelia Reidová, sedící napravo od něj, si zakryla ústa dlaní.

Pohledem klouzal po třídě a v duchu pronášel hodnocení, jak se tak na jednoho po druhém díval na své spolužáky . Nekňuba stažený do sebe. Chlapák s vyhoněnými svaly. Podělanej mazánek. Vyjma Amelie Reidové nestál o to, aby si vyšel ven ani s jedním z dětí. Ovšem ani nikdo z dětí nestál o to, vyjít si s ním, ale to bylo v pořádku. Jeho mamce se to v tomhle městě mohlo třeba líbit, on tu však neměl v plánu setrvat navždycky.

Dokončím školu, a pak odsud vypadnu, vypadnu odsud, vypadnu.

„Taylore, přestaň sebou vrtět a dávej pozor!“

napomenula jednoho z chlapců paní Horatiová.

Noah vrhl pohled stranou a spatřil, jak Taylor Darnell svírá oběma rukama stolek a zírá na list papíru s písemkou, který mu vrátili právě to dopoledne. Paní Horatiová tam naškrábala červenou fixkou velkou pětku a ještě k tomu plus. Papír se zkušebním testem pokrývaly Taylorovy vzteklé škrty černým inkoustem. Vedle ponižující známky napsal: „Zhebněte, paní učitelko Zkurvená!“

„A ty, Noahu, dáváš pozor?“

Noah zrudl a pohledem zalétl zpět ke stupínku. Učitelka držela žábu tak, aby ji všichni viděli. Vlastně vypadala, jako by tu chvíli vychutnávala, když přitiskla špičku jehly žábě zezadu k hlavě. Oči jí zářily, ústa měla našpulená a dychtivá, když jehlu nořila do mozkového kmene. Zadní nohy žáby sebou zaškubaly, blánou spojené prsty zamáchaly bolestí.

Amelia vyrazila vzlyk a položila hlavu na lavici. Plavé vlasy se rozlily po její desce. V celé třídě se teď rozvrzaly židle. Někdo vykřikl a v hlasu mu zaznělo zoufalství: „Pani Horatiová, mohla byste mne omluvit?“

„…jehlou se musí značnou silou pohybovat sem a tam.

Nebojte se toho cukání nohou, jako je vidíme u této žáby.

Jde o pouhý reflex. To jen mícha vysílá impulzy.“

„Paní Horatiová, já musím na toaletu…“

„Za chvilku. Nejdřív se musíš podívat, jak provést tohle,“ Otočila jehlou. Ozvalo se jemné prask.

Noah měl pocit, že se pozvrací. Ze všech sil se snažil udržet si ten výraz chladné nadřazenosti. Odvrátil se, ruce pod lavicí sevřené v pěst. Nezačni zvracet, jen nezačni zvracet, jen nezačni zvracet! Soustředil se na Ameliiny plavé vlasy, které tak často obdivoval. Pohádkové vlasy, jako mívají princezny. Upíral na ně pohled a přemítal, jak by si je kolikrát s láskou pohladil. Amelii se však ani neodvážil oslovit. Celá mu připadala jako princezna z pohádky, mimo dosah prostého smrtelníka.

„Takže teď bychom to měli,“ prohlásila učitelka. „To je vše. Vidíte, třído? Došlo k naprosté paralýze.“

Noah se přinutil opět podívat na žábu. Ležela na učitelčině stole jako ochablá, nehybná mrtvola. A přece byla živá, ovšem pokud jste věřili staré Horatiové, nejevila však žádné známky života. Pocítil náhlý příliv soucitu s tou žábou. Představil si sebe samotného, jak leží roztažený na stole, s očima dokořán a vnímajícíma, avšak s tělem nereagujícím. Se záchvaty hysterické paniky vystřelujícími do nikam, jen prostě vybuchujícími v mozku jako petardy.

Náhle se i on cítil ochrnutý a nehybný.

„A teď si vyberte partnera k laboratornímu pokusu,“

vyzvala je paní Horatiová. „A srazte si stolky k sobě.“

Noah polkl a pohlédl úkosem na Amelii. Ta bezmocně přikývla.

Přišoupl svůj stolek k jejímu. Nepromluvili na sebe, bylo to jen spojenectví založené na společnému zájmu. Ale co na tom záleželo, jen když se k sobě dostali blíže. Amelii se třásly rty. Tolik se mu ji chtělo utěšit! Nevěděl ale, jak na to. A tak tam jen dál seděl, na tváři obvyklý znavený výraz, neboť se neuměl tvářit jinak. Řekni jí něco hezkého, ty debile. Něco, čím bys na ni zapůsobil. Další příležitost se ti naskytnout už nemusí!

„Ta žába na tuty vypadá, jako že je po ní,“ utrousil.

Amelia pokrčila rameny.

Paní Horatiová kráčela uličkou mezi lavicemi a nesla nádobu se žábami. Zastavila se u Noaha a Amelie.

„Vezměte si jednu. Každá dvojice bude pracovat s jednou žábou.“

Amelia měla tvář bílou jako křída. Zbylo to na Noaha.

Vstrčil ruku do nádoby a vytáhl bránící se žábu. Učitelka rázně položila na jeho stolek jehlu na přerušení míchy. „Vy dva začněte!“ vyzvala je a přešla k další dvojici.

Noah pohlédl na žábu, kterou držel. Ta mu pohled vypoulenýma očima oplatila. Ty oči ho prosily: Nech mě žít!

Nech mě žít! Odložil jehlu. Nevolnost se vrátila s plnou silou. Podíval se s nadějí na Amelii. „Že by ses ujala té cti ty?“

„Já nemůžu,“ zašeptala. „Prosím tě, nenuť mě!“

Jedna z dívek vykřikla. Noah se pootočil a spatřil, jak Lydia Lipmanová vyskočila ze židle a pokouší se uniknout z dosahu spolužáka, který s ní pracoval na pokusu. Byl to Taylor Darnell. Ozývaly se rány o dřevo : Bum, bum, bum, jak Taylor vrážel jehlu do žáby. Po desce stolku se rozstříkla krev.

„Taylore! Taylore! Přestaň s tím!“ zasáhla paní Horatiová.

Bodal dál. Bum, bum. Žába vypadala jako zelený hamburger. „Pětka plus,“ hučel si Taylor pro sebe. „Na ten test jsem se učil celý týden! Nemůžete mi dát pětku plus!“

„Taylore, běž do ředitelny!“

Bodal do žáby o to zuřivěji. „Nemůžete mi dát tu zatracenou pětku plus! „Učitelka ho popadla za zápěstí a pokusila se mu odebrat jehlu. „Okamžitě jdi za slečnou Cornwallisovou!“

Taylor ucukl a shodil mrtvou žábu z lavice. Skutálela se Amelii do klína, dívka s výkřikem vyskočila a malá mrtvolka se rozpleskla o zem.

„Taylore!“ rozkřikla se učitelka. Znovu ho popadla za zápěstí, a tentokrát ho přiměla, aby jehlu upustil. „Okamžitě opusť třídu!“

„Do hajzlu s tebou!“

„Cos to říkal?“

Vstal a smýkl židlí o zem. „Do hajzlu s tebou!“

„Jsi z této třídy s okamžitou platností vyloučený! Celý týden jsi byl podrážděný a choval ses neuctivě. Tak tady to máš, hochu. Odejdi odsud!“

Taylor kopl do židle. Dopadla do uličky a narazila na stolek. Učitelka ho chytila za košili a snažila se s ním vypochodovat ke dveřím. On se jí však vykroutil a strčil do ní, takže se zapotácela dozadu. Dopadla na lavici a převrhla nádobu. Ta se rozbila a žáby se dostaly na svobodu. Začaly poskakovat pryč jako vlnící se zelený koberec.

Paní Horatiová pomalu vstávala a v očích jí svítila zuřivost. „Postarám se o to, aby tě vyloučili ze školy!“

Taylor sáhl do batohu.

Paní Horatiová ztuhla při pohledu na zbraň, která se mu ocitla v ruce. „Polož to!“ přikázala mu. „Taylore, polož to!“

Výstřel ji zasáhl podle všeho do břicha. Zapotácela se dozadu, sevřela si břicho a s nevěřícím výrazem se zhroutila na podlahu. Čas jako by se zastavil, přestal existovat najeden nekonečný okamžik a Noah se přitom jenom s hrůzou díval na jasný pramínek krve, který mu proudil k teniskám. Potom ticho prořízl vyděšený dívčí výkřik. V

další chvíli se okolo něj rozpoutal nepředstavitelný chaos.

Slyšel, jak židle padají na podlahu. Zahlédl dívku, která utíkala, klopýtla a dopadla koleny do rozbitého skla. Vzduch jako by byl zastřený krví a panikou.

Zazněl další výstřel.

Noahův pohled přejel v pomalém záběru po prchajících tělech. Spatřil, jak se Vernon Hobbs kácí kupředu a naráží do lavice. Ze třídy byla jedna změť rozevlátých vlasů a kmitajících nohou. Zdálo se mu, že on jediný se nedokáže pohnout. Nohy jako by mu uvízly v nějakém zlém snu před probuzením a tělo odmítalo poslechnout příkazy jeho mozku: Běž! Běž!

Pohledem přelétl zpět po celém tom chaosu až k Tayloru Darnellovi. Ke své hrůze zjistil, že revolver nyní míří na Ameliinu hlavu.

Ne, prolétlo mu myslí. Ne!

Taylor vystřelil.

Jako kouzlem na Ameliině spánku vytryskl pramínek krve a stružkou zvolna stékal na tvář. Dívka však přesto zůstala stát. Oči měla doširoka otevřené a zaostřené na hlaveň zbraně jako odsouzené zvíře. „Prosím tě, Taylore,“

zašeptala, „prosím tě, nedělej to…“

Taylor opět pozdvihl zbraň.

Noahovy nohy se najednou uvolnily z toho ochromení, kterým je poutal zlý sen. Tělo se dalo samo do pohybu.

Mozek zaznamenal najednou nespočet detailů. Spatřil, jak Taylor zdvihl hlavu a tvář obrátil k Noahovi. Vnímal, jak obloukem zvedá zbraň. Zahlédl v Taylorových očích výraz překvapení, když se na něj Noah vrhl.

Z hlavně vylétla další kulka.

„Právě jsem zjistila, že jste přijali mého pacienta. Proč mi nikdo nezavolal?“

Sestra na příjmu zvedla oči od psacího stolu, a jako by se schoulila, když spatřila, že jí tu otázku klade Claire. „Ach…

a kterého pacienta máte na mysli, doktorko Elliotová?“

„Katie Youmansovou. Její jméno jsem zahlédla na jedněch dveřích, ale v pokoji není. A její kartu na poličce nemůžu najít.“

„Přijali ji teprve před pár hodinami. Poslali ji z pohotovosti. Právě teď je na rentgenu.“

„Nikdo mi to neoznámil!“

Sestřin pohled klesl a dopadl jako kamínek na její psací stůl. „Jako ošetřující lékař ji převzal doktor DelRay.“

Claire vstřebala tuto nemilou zprávu v tichosti. Nebylo zase tak nezvyklé, že pacienti změnili ošetřujícího lékaře, a někdy z naprosto triviálních důvodů. Dva z pacientů Adama DelRaye zase přešli ke Claire. Překvapilo ji však, že právě tato pacientka se rozhodla nadále její péči nevyhledávat.

Katie Youmansové bylo šestnáct a byla mírně retardovaná. Žila se svým otcem. Claire navštívila kvůli zánětu močového měchýře. Claire si okamžitě povšimla modřin táhnoucích se po obvodu dívčiných zápěstí. Tři čtvrti hodiny nenásilného vyptávání a prohlídka pánve potvrdily Claiřino podezření. Katie odňali z otcovy péče, kde byla vystavena násilnickému zacházení, a umístili ji do pěstounské rodiny.

Od té doby děvče jen kvetlo. Její modřiny, jak na těle, tak na duši, nakonec vybledly. Claire brala Katie jako jeden ze svých triumfů. Proč tedy děvče vyměnilo ošetřujícího lékaře?

Katie našla na rentgenu. Malým okénkem viděla, jak dívka leží na vyšetřovacím stole. Dolní končetiny měla pod rentgenem.

„Mohla bych se zeptat, s jakou diagnózou jste ji přijali?“

vyzvídala Claire na laborantovi.

„Řekli mi, že jde o panikulitidu na pravé noze. Karta té dívky je tamhle, jestli se do ní chcete podívat.“

Claire si vzala lékařský záznam a prolistovala poznámky související s příjmem do nemocnice. Nadiktoval je v sedm rána Adam DelRay.

Jde o šestnáctiletou bílou ženu, která přede dvěma dny šlápla na hřebík. Dnes ráno se probudila s horečkou, zimnicí a oteklou nohou…

Claire si z toho vybrala vývoj nemoci, somatické projevy, pak otočila stránku a začetla se do navrhované léčby.

Rychle sáhla po sluchátku, aby zavolala Adamu DelRayovi.

Ten po chvíli vkráčel do místnosti s rentgenem. V

dlouhém bílém plášti působil jako obvykle šustivě naškrobeně. Třebaže se k ní choval vždy zdvořile, nikdy neprojevil skutečnou hřejivou laskavost. Podezírala ho, že pod jeho yankeeskou rezervovaností doutná mužský smysl pro soutěživost, možná dokonce zášť kvůli tomu, že mu odloudila dva z jeho pacientů.

Nyní uplatnil nárok na jednoho z jejích a Claire musela sama potlačit pocity rivality. Nyní by jí měl ležet na srdci jen dobrý zdravotní stav Katie Youmansové.

„Katie byla moje ambulantní pacientka,“ začala. „Znám ji tedy dost dobře a –“

„Claire, tohle je jenom jedna z věcí, které se stávají.“ Na rameno jí položil v uklidňujícím gestu ruku. „Doufám, že to neberete osobně.“

„Proto jsem vás nesháněla.“

„Pro mě to bylo pohodlnější ji přijmout. Byl jsem na pohotovosti, když tam přišla. A její poručník se domníval, že by se na Katie měl asi podívat internista.“

„Adame, i já umím vyléčit zánět v noze.“

„A co když se to vyvine v osteomyelitidu? To by celou věc dost zkomplikovalo.“

„Tím chcete říct, že rodinný lékař nemá dostatečnou kvalifikaci, aby se o svého pacienta postaral?“

„Za tu dívku rozhodl poručník. Já se jen náhodou naskytl po ruce.“

Tou dobou už byla Claire přespříliš rozzlobená na to, aby odpověděla. Otočila se a okénkem upírala pohled na svou pacientku. Na svou bývalou pacientku. Náhle spatřila, že dívka dostává infuzi. Na sáčku obsahujícím dextrózu s vodou si povšimla rukou nadepsané připevněné visačky. „To už dostává antibiotika?“

„Právě jí je dali,“ oznámil jí laborant z rentgenu.

„Ale ona je na penicilin alergická! Proto jsem vám volala, Adame!“

„To děvče se o nijakých alergiích vůbec nezmínilo!“

Claire vpadla do vedlejší místnosti, popadla hadičku s infuzí a vypnula ji. Zděsila se, když se podívala na Katie a zjistila, že má děvče tvář úplně rudou. „Potřebuju epinefrin!“ křikla na laboranta. „A benadryl v infuzi!“

Katie se neklidně kroutila na stole. „Mám takový legrační pocit, paní doktorko,“ řekla tiše. „Je mi horko.“ Na krku se jí objevily obrovské jasně rudé skvrny.

Laborantovi stačil jediný pohled na dívku, aby pronesl polohlasem: „Ale krucinál!“ A už s trhnutím otvíral zásuvku, aby našel balíček proti anafylaxi.

„Ona mi neřekla, že je alergická,“ bránil se DelRay.

„Tady je ten epinefrin!“ S těmi slovy podával laborant Claire injekční stříkačku.

„Nemůžu dýchat!“

„To je dobrý, Katie,“ uklidňovala ji Claire a vytahovala stříkačku z obalu. „V pár vteřinách se zase budeš cítit líp…“

Pronikla jehlou do pokožky a vstříkla Katie desetinu centimetru krychlového epinefrinu.

„Já, nemůžu, dýchat!“

„Benadryl, pětadvacet miligramů do infuze!“ vyštěkla Claire. „Adame, dejte jí ten benadryl!“

DelRay zíral kamenným zrakem na injekci, kterou mu v té chvíli laborant vrazil do ruky. Jako omámený vstříkl látku do hadičky infuze.

Claire vytáhla fonendoskop. Poslouchala plíce a na obou stranách slyšela silné sípáni. „Jaký má krevní tlak?“ rychle se zeptala laboranta.

„Naměřil jsem osmdesát na padesát. Pulz má jedenačtyřicet.“

„Pojďte, převezeme ji na pohotovost. Okamžitě!“

Tři páry rukou se natáhly, aby dívku přemístily na vozík.

„Nemůžu dýchat, nemůžu dýchat –“

„Ježíšikriste, ona opravdu otéká!“

„Hlavně nezastavujte!“ nařizovala Claire.

Společnými silami vytlačili vozík z rentgenu a jeli s ním chodbou. Vytočili se kolem rohu a rozrazili létací dveře vedoucí na pohotovost. Doktor McNally a dvě ošetřovatelky zděšeně vzhlédli, ale to už jim Claire hlásila: „Je v anafylaktickém šoku!“

Následovala okamžitá reakce. Ti, co měli službu na pohotovosti, v rychlosti přesunuli vozík na ošetřovnu. Dívce přitiskli na tvář kyslíkovou masku a na hruď jí připevnili elektrody EKG. Během několika vteřin jí už do infuze odkapávala silná dávka kortizonu.

Když Claire odcházela z pohotovosti, Katiino srdce pracovalo. Claire nechala McNallyho a jeho kolegy, aby se o případ postarali. Zahlédla, jak Adam DelRay stojí u stolu v sesterně a zuřivě cosi škrábe do Katiiny karty. Bleskurychle kartu zaklapl, když k němu přistoupila.

„Vůbec mi neřekla, že je alergická,“ bránil se.

„To děvče se pohybuje na hranici retardace.“

„Pak by měla nosit náramek s označením, že jde o alergika Proč ho nemá?“

„Odmítla ho.“

„No tohle jsem tušit nemohl!“

„Adame, měl jste udělat jediné, a to zavolat mně, když jste ji přijali. Bylo vám známo, že to je moje pacientka a že jsem s jejím zdravotním stavem obeznámena. Měl jste se jen zeptat, toť vše.“

„Měli mi to říct její pěstouni. Zdráhám se uvěřit, že ty lidi vůbec nikdy nenapadlo –“

Přerušilo ho hlasité zakvílení vysílačky na pohotovosti.

Oba vzhlédli, když se ozvalo hlášení doprovázené praskáním.

„Pro nemocnici, tady jednotka sedmnáct, jednotka sedmnáct. Vezeme oběť přestřelky, příjezd asi do pěti minut. Rozuměli jste?“

Z ošetřovny vyletěla jedna ze sester a popadla mikrofon.

„Tady pohotovost v Knoxu. Sdělte něco bližšího o tom postřelení!“

„Vezou k vám několik obětí. Ta, kterou máme my, je v kritickém stavu, další jsou na cestě.“

„Kolik jich je? Opakujte, kolik?“

„Nevíme přesně. Přinejmenším tři –“

Do vysílání vpadl další hlas: „Nemocnice v Knoxu, tady je jednotka devět! Jedeme k vám se střelným poraněním ramene. Slyšíte mě?“

Sestra popadla v panice telefon a vší silou stiskla nulu.

„Nejvyšší pohotovost, stav nejvyšší pohotovosti! Nejde o cvičení!“

Pět lékařů. To byli všichni, které se podařilo sehnat v budově během těch hysterických okamžiků před příjezdem ambulance: Claire, DelRay, McNally z pohotovosti, hlavní chirurg a jeden vyděšený pediatr. Ani jeden z nich dosud neznal bližší podrobnosti, místo, kde ke střelbě došlo, ani počet obětí. Věděli jediné, že se stalo něco příšerného a že tato nevelká venkovská nemocnice není připravena zvládnout následky takové neblahé události. Pohotovost se změnila v jeden hlučný vír horečnaté činnosti, jak se personál ze všech sil snažil připravit na příjezd zraněných.

Katie, nyní už stabilizovanou, vyšoupli ven a strčili ji na chodbu, aby uvolnili ošetřovnu. Skříňky s nástroji se s cinkáním otvíraly, na sále vzplála oslňující světla. Claire se pustila do práce, rozvěšovala sáčky s infuzemi, připravovala nástroje na podnosy a otvírala balíčky s obvazy a šitím.

Blížící se vytí přijíždějící sanitky nastolilo na pohotovosti na vteřinku zklidnění. A pak se všichni vyhrnuli z lítaček, aby přijali první oběť přestřelky. Claire stála uprostřed skupinky nemocničního personálu. Nikdo nepronesl ani slůvko, všichni se soustředili na sílící jekot sirény, který se blížil.

Kvílivý zvuk zčistajasna ustal, jako když utne, a v dohledu se objevilo blikající červené světlo.

Claire vyrazila kupředu, jakmile ambulance zabrzdila u vchodu. Zadní dvířka vozu se rozlétla a ven vyklouzla nosítka s první obětí. Byla to žena, už intubovaná. Náplast, kterou měla trubici přichycenou, jí zakrývala spodní polovinu tváře. Obvaz na břiše prosakoval krví.

Převezli ji přímo na traumatologii a přemístili ji na vyšetřovací stůl. Hlasy se překřikovaly všechny najednou ve zmateném sboru, než ženě rozstřihli šaty a stáhli je z ní, napojili ji na EKG a kyslík. Kolem paže jí připevnili manžetu na měření tlaku. Na monitoru zachycujícím činnost srdce pádila rychlá sinusová křivka.

„Systolický tlak sedmdesát!“ hlásila sestra.

„Odeberu jí krev a zjistím krevní skupinu!“ oznámila Claire. Popadla z podnosu kanylu šestnáctku a v rychlosti stáhla pacientčinu paži turniketem. Žíla sotva naběhla, žena byla v šoku. Napíchla žílu intravenózní jehlou a umělohmotnou kanylu umístila tam, kam patřila. Krví naplnila několik zkumavek, potom připevnila ke kanyle hadičku infuze. „Další Ringerův laktát, hned!“ křikla.

„Systolický tlak šedesát, skoro nehmatný!“

„Břicho je zvětšené,“ konstatoval chirurg, „myslím, že je plné krve. Vezměte tamhlety nástroje a připravte sání!“

Pohlédl na McNallyho. „Vy budete první asistent!“

„Ale měla by být na operačním sále –“

„Na to není čas!. Musíme zjistit, kudy uniká ta krev.“

„Ztratila jsem tlak!“ vykřikla sestra.

První řez byl rychlý a rázný, byla to jedna dlouhá rána vedená středem břicha a otvírající pokožku. Jak řez prohluboval, dostával se chirurg žlutými vrstvami podkožního tuku stále hlouběji, až pronikl k pobřišnici.

Krev vystříkla ven a stékala na podlahu.

„Nevidím, odkud to teče!“

Sání nestačilo krev dost rychle odčerpávat. McNally nacpal v zoufalství do břišní dutiny dvě sterilní roušky, a pak je vytáhl ven celé rudé krví, která z nich odkapávala.

„Fajn, teď to myslím vidím. Kulka zasáhla břišní aortu!“

„Kristepane, krev začala stříkat ven!“

Sestra z příjmu křičela mezi dveřmi: „Máme tu další dva! Teď vám je sem vezou!“

McNally vrhl přes stůl pohled na Claire a spatřil v jejích očích paniku. „Je to na vás!“ vyštěkl. „Běžte, Claire!“

Se srdcem až v krku vyrazila z traumatologie a uviděla, že první nosítka zrovna míří do jedné z ošetřoven.

Pacientem byl vzlykající chlapec s rudými vlasy. Košili měl roztrženou a obvazem na rameni mu prosakovala krev.

Bleskurychle se teď za nimi ve dveřích objevila další nosítka, leželo na nich plavovlasé děvče školního věku s tváří pokrytou krví.

Děti, pomyslela si Claire. Vždyť jsou to jen děti!

Panebože, co se to stalo!

Nejprve zamířila k dívce, která plakala. Zraněná byla nicméně schopná pohybovat všemi končetinami. Claire málem ztratila hlavu při prvním letmém pohledu na zranění na dívčině tváři, neboť se domnívala, že střela zasáhla hlavu.

Přiměla se zastavit u dívky, vzít ji za ruku a klidným hlasem se jí zeptat na jméno, třebaže jí srdce bilo jako o závod.

Stačilo jen několik otázek, aby se ujistila, že se Amelia Reidová zcela orientuje a její duševní stav je vyrovnaný.

Rána byla pouhým povrchovým škrábnutím na spánku, které Claire rychle vyčistila a ošetřila. Když obrátila pozornost k chlapci se zrzavými vlasy, zjistila, že ho už ošetřuje pediatr.

„Vezou sem ještě další?“ otázala se sestry na příjmu.

„Zatím žádné. Ale může jich být na místě činu asi víc…“

Dorazil další chirurg. Proběhl dveřmi na pohotovost a hlásil: „Už jsem tady! Kdo mě potřebuje?“

„Vás potřebují na úrazovce,“ odpověděla Claire. „Někdo musí pomoct doktoru McNallymu.“

Už už se chystal vpadnout do dveří, když tu z nich vyběhla sestra a divže do něj nevrazila.

„Máme už tu krev nula negativní pro paní Horatiovou?“

křikla na vrchní sestru.

Horatiovou? Claire pod vší tou náplastí, kterou měla oběť na tváři, nepoznala pacientku, nicméně znala to jméno, Dorothy Horatiová.

To je učitelka biologie, která učí mého syna. Pohlédla na hodiny a zjistila, že je půl dvanácté. Třetí vyučovací hodina.

Noah by měl mít biologii, ve třídě paní Horatiové.

Přijel další doktor, další pár rukou, šlo o porodníka z Two Hills. Claire naposledy přelétla místnost pohledem a zjistila, že situace už je dokonale pod kontrolou.

Dospěla k jedinému rozhodnutí, jaké může vyděšená matka učinit.

Vyběhla ven k autu.

Dvacetimílová jízda uplynula v rozmazané změti podzimních polí, hájů a skupinek borovic. Tu a tam se mihly farmy se zborcenými verandami. Po téhle venkovské silnici jezdila den co den už osm měsíců, ale nikdy ne takovou rychlostí, nikdy s rukama chvějícíma se a srdcem sevřeným strachem. Poslední stoupání vyjela s plynem až u podlahy a její subaru doslova přeletěl kolem známého označení: PRÁVĚ OPOUŠTÍTE TWO HILLS. BRZY NA SHLEDANOU!

A potom o sto yardů dál míjela druhý nápis, menší, z něhož oprýskávala barva:

VÍTEJTE V TRANQUILITY

BRÁNY K JEZERU LOCUST

POČET OBYVATEL 910

Zatočila na silnici vedoucí ke škole a spatřila rozsvícená světla dobré desítky pohotovostních vozů. Policejní hlídková auta parkovala v nesourodé směsici u hlavního vchodu do školy, vystavěné z červených cihel, spolu se dvěma hasičskými vozy, šlo o hromadný pohotovostní výjezd.

Claire vystoupila z vozu a rozběhla se k trávníku před školou, kde se za plotem z policejní pásky shluklo několik vyděšených žáků a učitelů. Přelétla pohledem tváře, avšak Noaha mezi nimi nespatřila.

U hlavního vchodu ji zarazil policista z Two Hills.

„Dovnitř nikdo nesmí chodit.“

„Já tam ale musím!“

„Jenom lidi z pohotovosti.“

Zhluboka se nadechla. „Jsem doktorka Elliotová,“

představila se už klidnějším hlasem., Jsem lékařka v Tranquility.“

Nechal ji vejít dovnitř.

Otevřela hlavní dveře. Budova byla skoro sto let stará.

Uvnitř se vznášela clona zatuchlého pachu sestávajícího z potu školní mládeže a prachu zvířeného tisíci nohou šlapajících nahoru dolů po schodišti. Vyběhla po schodech do prvního poschodí.

Dveře vedoucí do učebny biologie byly překříženy kusy policejní pásky. Za ní byly vidět překocené židle, rozbité sklo a rozházené papíry. V tom dopuštění hopkaly žáby.

Byla tam krev, kaluže srážející se na podlaze v rosolovitá jezírka.

„Mami?“

Srdce jí při zvuku toho hlasu poskočilo radostí. Prudce se otočila. Spatřila, že její syn stojí na druhém konci chodby.

V přítmí oné chodby jí připadal hrozně malý a jeho krví potřísněná tvář se zdála bledá a pohublá.

Rozběhla se k němu a popadla jeho ztuhlé tělo do náručí, přitáhla si ho k sobě, přinutila ho, aby ji objal. Cítila, jak se mu nejprve uvolnila ramena, pak mu sklesla hlava, opřel se o ni a rozplakal se. Nevydal ani hlásku, jen hruď se mu otřásala a jeho žhavé slzy jí stékaly po šíji. Nakonec ucítila jeho paže, jak ji objímají kolem pasu. Ramena mohl mít Široká jako muž, avšak bylo to dítě, jež se k ní nyní tisklo, dítě, jehož žal vytryskl v slzách.

„Jsi zraněný?“ zeptala se ho. „Noahu, ty krvácíš! Jsi zraněný?“

„Je v pořádku, Claire. Ta krev není jeho. Je učitelky.“

Vzhlédla a uviděla Lincolna Kellyho. Stál v chodbě a jeho vážný výraz odrážel strašné události tohoto dne. „S

Noahem jsme právě probrali, co se přihodilo, Claire. Zrovna jsem vám chtěl zavolat.“

„Byla jsem v nemocnici. Slyšela jsem, že tu došlo k přestřelce.“

„Váš syn tomu chlapci vytrhl zbraň,“ pokračoval Lincoln. „Byl to šílený čin. A odvážný. Pravděpodobně tím zachránil několik životů.“ Lincolnův pohled se vrátil k Noahovi. Dodal laskavě: „Měla byste na něj být pyšná.“

„Já nebyl odvážný,“ vyhrkl Noah. Odtáhl se od Claire a zahanbeně si otíral oči. „Byl jsem vyděšený. Nevím, proč jsem to udělal. Neuvědomoval jsem si, co dělám…“

„Ale přesto jsi to udělal, Noahu.“ Lincoln položil chlapci ruku na rameno. Bylo to ocenění dospělého muže, rázné a věcné. Zdálo se, že Noah z toho prostého dotyku čerpá sílu.

Matka nemůže pochválit vlastního syna, prolétlo Claire hlavou. To musí udělat muž.

Noah se zvolna narovnal. Konečně ovládl slzy. „Je Amelia v pořádku?“ zeptal se matky. „Odvezli ji sanitkou.“

„Je v pořádku. Bylo to jen škrábnutí na tváři. A myslím, že to bude dobré i s tím chlapcem.“

„A… paní Horatiová?“

Zavrtěla hlavou a jemně dodala: „To nevím.“

Zhluboka se nadechl a nejistou rukou si přejel přes oči.

„Musím, já –musím si jít umýt obličej…“

„Jen běž,“ souhlasil laskavě Lincoln. „A nespěchej, Noahu, maminka na tebe počká.“

Claire se dívala za synem, jak odchází chodbou.

Zpomalil, když míjel učebnu biologie. Otevřené dveře proti jeho vůli přitahovaly pohled. Stál několik vteřin jako hypnotizovaný příšernou scénou, která se mu skýtala za policejní páskou. Potom prudce vrazil na chlapecké toalety.

„Kdo to udělal?“ zeptala se Claire a obrátila se k Lincolnovi. „Kdo přinesl do školy zbraň?“

„Taylor Darnell.“

Vytřeštila na něj oči. „Ach bože! To je můj pacient!“

„Tohle nám vypověděl jeho otec. Paul Darnell tvrdí, že jeho chlapec za to nenese odpovědnost. Že trpí poruchou soustředění a není schopen ovládat hnutí své mysli. Je to pravda?“

„Porucha soustředění není příčinou násilnického chování. A Taylor jí tak jako tak netrpí. Ale o tom případu nemůžu mluvit, Lincolne. Tím bych prozrazovala důvěrné informace.“

„No, s tím děckem není něco v pořádku. Když jste jeho lékařka, tak byste se na něj snad radši měla podívat, než ho převezou do Střediska pro mladistvé.“

„Kde je teď?“

„Zavřeli jsme ho v kanceláři ředitelky.“ Lincoln se odmlčel. „Rád bych vás ale varoval, Claire. Nechoďte k němu moc blízko.“

Kapitola 5

Taylor Darnell tam seděl připoutaný k židli. Nohama bušil o ředitelčin stůl, bum, bum, bum. Nezdvihl oči, když Claire a Lincoln vstoupili do místnosti. Jako by ani nezaznamenal, že jsou zde. V ředitelně s ním byli dva mainští státní policisté. Pohlédli na Lincolna a zavrtěli hlavou. Jejich myšlenky by se daly číst: Tenhle tady je totální cvok.

„Právě nám volali z nemocnice,“ řekl jeden z nich Lincolnovi. „Ta učitelka zemřela.“

Chvilku se nikdo nezmohl na slovo, jak Claire, tak Lincoln se s tou strašnou zprávou vyrovnávali v tichosti.

„Kde je Taylorova matka?“ zeptala se pak sotva slyšitelně Claire.

„Ještě nedorazila zpátky z Portlandu. Odjela tam za nějakou úřední záležitostí.“

„A pan Darnell?“

„Ten myslím shání právníka. Budou ho potřebovat.“

Taylor stále jen kopal do stolu v nekonečném, zrychlujícím se tempu.

Claire odložila lékařský kufřík na židli a přistoupila k chlapci. „Pamatuješ se na mě, Taylore, viď, že ano? Jsem doktorka Elliotová.“ Neodpověděl, jen dál vztekle kopal do stolu. Šlo tady skutečně o něco velice vážného. To, na co se dívala, to bylo víc než pouhá zuřivost adolescenta. Vypadalo to na psychózu navozenou drogami.

Taylor najednou zdvihl hlavu a upřel pohled do jejích očí. Zaostřil jej s intenzitou dravce. Zornice se mu rozšířily a duhovky potemněly ve dvě ebenové tůně. Rty se mu zvlnily, špičáky zaleskly a z hrdla mu unikl zvířecí zvuk, zpola zasyčení, zpola zavrčení.

Zběhlo se to tak rychle, že neměla čas zareagovat.

Vymrštil se na nohy, židli přitom vlekl za sebou, a vrhl se na ni.

Náraz jeho těla, který ji zasáhl, ji srazil pozpátku na zem.

Taylor se jí zahryzl do bundy, roztrhl látku až na péřovou výplň, takže se peříčka rozlétla v bílém oblaku. Claire zahlédla tři vyděšené tváře, jak se je policisté snažili ze všech sil odtrhnout. Odervali od ní Taylora a táhli ho dozadu, i když sebou nepřestával házet.

Lincoln vzal Claire za paži a pomohl jí vstát. „Claire, Ježíši!“

„Nic se mi nestalo,“ uklidňovala ho a kašlala, jak ji dráždilo poletující peří. „Opravdu, jsem v pořádku.“

Jeden z policistů vyjekl. „On mě normálně kousnul!

Podívejte, krvácím!“

I když byl chlapec připoutaný k židli, bránil se ze všech sil a trhal pouty. „Pusťte mě!“ ječel. „Všechny vás zabiju, jestli mě nenecháte jít!“

„Měli by ho dát pod zámek někam do cvokárny!“

„Ne. Ne, tady jde o něco opravdu vážného,“ namítla Claire. „Podle mě to vypadá jako drogová psychóza. PCP

nebo amfetaminy.“ Obrátila se na Lincolna. „Chci, aby toho chlapce odvezli do nemocnice, a to teď hned.“

„Moc se hýbe,“ konstatoval radiolog doktor Chapman.

„Z toho asi nijak přesný závěr nevyvodíme.“

Claire se naklonila dopředu a soustředěně zkoumala první řez mozkem Taylora Darnella, který se objevil na monitoru počítače. Každý obraz vznikl ze souboru obrazových monitorových prvků, vytvořeného tisíci drobounkých rentgenových paprsků. Paprsky byly nasměrovány v rozdílných úhlech na jednu plochu a rozlišovaly mezi tekutinou, pevnou látkou a dutinou vyplněnou vzduchem. Různé hustoty látky se pak promítly v obraze na monitoru.

„Vidíte, jak je to tady rozmazané?“ prohodil Chapman a ukazoval na pohybující se strukturu buněk.

„Neudržíme ho, leda bychom mu dali narkózu.“

„No i to by bylo řešení.“

Claire zavrtěla hlavou. „Jeho duševní činnost je už takhle zamlžená. Právě teď bych nerada riskovala narkózu.

Pokouším se jen vyloučit nějaké velké změny, než provedu lumbální punkci.“

„Vy si opravdu myslíte, že by se všechny tyhle symptomy daly vysvětlit encefalitidou?“ Chapman se na ni díval a ona viděla v jeho očích skepsi. V Baltimore byla uznávanou rodinnou lékařkou. Tady však pořád musí něco dokazovat. Jak dlouho to bude trvat, než zdejší kolegové přestanou zpochybňovat její názor a naučí se jí věřit?

„V tuto chvíli nemám na výběr,“ prohlásila. „První zkouška jak na metamfetamin, tak na PCP dopadla negativně. Doktor Forrest je ale toho názoru, že jde o psychózu podmíněnou organicky, nikoli psychiatricky.“

Na Chapmana lékařská odbornost doktora Forresta zjevně neudělala dojem. „O psychiatrii se stěží dá tvrdit, že je to exaktní věda.“

„Já s ním ale souhlasím. Ten chlapec projevil v pouhých několika uplynulých dnech znepokojující změny osobnosti.

Infekci musíme vyloučit.“

„Jaký má počet bílých krvinek?“

„Třináct tisíc.“

„To je o trochu vyšší, ovšem zase ne nijak hrozivě. A co diferenciál?“

„Počet eozinofilů je poměrně vysoký. Ve skutečnosti třicet procent nad normálem.“

„Ale v záznamech má uvedeno, že trpí astmatem, ne?

Tím by se to dalo vysvětlit. Je to nějaký druh alergické reakce.“

Claire musela souhlasit. Eozinofily patří k druhu bílých krvinek, který se množí nejčastěji v důsledku alergické reakce nebo astmatu. Vysoký počet eozinofilů by mohl být způsobený rovněž řadou jiných chorob, jako je rakovina, infekce způsobené parazity či autoimunita. U některých pacientů se nikdy nenašla žádná zjevná příčina tohoto jevu.

„Tak co bude dál?“ chtěl vědět mainský policista, který celý ten proces sledoval se vzrůstající netrpělivostí.

„Můžeme ho převézt do Střediska pro mladistvé, nebo ne?“

„Musíme provést další testy,“ odpověděla Claire. „Ten chlapec může být vážně nemocný.“

„Anebo to taky může hrát. Takhle to připadá mně.“

„A jestli je nemocný, tak byste ho mohli najít v cele mrtvého. Téhle chyby bych se dopustit nechtěla. Vy ano?“

Policista se bez poznámky otočil a upíral okénkem, za nímž byl tomograf, pohled na svého vězně.

Taylor ležel na zádech, zápěstí a kotníky přikurtované.

Hlavu měl skrytou uvnitř tomografu, ale všichni mohli vidět pohyb nohou, jak trhal pouty. A nyní stojíme před tím těžkým úkolem, přemítala Claire. Jak ho udržíme v klidové poloze tak dlouho, abych mohla provést lumbální punkci?

„Nemůžu si přece dovolit zanedbat infekci v mozkomíšním moku,“ řekla Claire. „Nemám na výběr, musím provést tu punkci, když je tu ten zvýšený počet bílých krvinek a změny v mentálním státu.“

Konečně se zdálo, že Chapman souhlasí. „Podle toho, co vidím na monitoru, nehrozí žádné nebezpečí, když zvolíme toto řešení.“

Taylora odvezli z rentgenu do soukromého pokoje. Dvě ošetřovatelky a jeden zřízenec měli co dělat, aby přemístili zuřivě se bránícího chlapce na postel.

„Obraťte ho na bok,“ požádala je Claire. „Do polohy plodu.“

„Na to nebude ležet dost v klidu.“

„V tom případě si na něj budete muset sednout.

Potřebujeme to pro lumbální punkci.“

Společnými silami chlapce překulili na bok, zády ke Claire. Zřízenec ho přiměl vyklenout boky tím, že mu vší silou přitiskl kolena k hrudi. Jedna ze sester mu stlačila ramena kupředu. Taylor jí chňapl po ruce a divže jí nestiskl prsty čelistmi.

„Pozor na jeho zuby!“

„Vždyť se o to snažím!“

Claire musela jednat rychle, nemohli chlapce udržet ve znehybnělé poloze delší dobu. Odhrnula jeho nemocniční úbor a obnažila záda. Pod kůží mu zřetelně vystupovaly obratle páteře, jak měl tělo stočené do fetální pozice. V

rychlosti určila místo mezi čtvrtým a pátým páteřním výběžkem v dolní části zad, otřela pokožku betadinem a pak lihem. Natáhla si sterilní rukavice a připravila si injekci s látkou pro místní umrtvení.

„Teď mu píchnu xylokain. To se mu líbit nebude.“

Claire pronikla do pokožky jehlou pětadvacítkou a opatrně aplikovala lokální anestetikum. Při prvním vpichu zařval Taylor zuřivostí. Claire neuniklo, jak jedna ze sester vzhlédla, v očích strach. Nikdo z nich ještě neměl co do činění s něčím podobným. A ta zběsilá zuřivost, která tomuto chlapci pulzovala v těle, je všechny děsila.

Claire sáhla po jehle, kterou chtěla provést punkci. Měla průměr dvaadvacet. Byla z lesknoucí se oceli a její konec ústící do trubice byl otevřený, aby mohl mozkomíšní mok odkapávat ven.

„Držte ho, aby se nepohnul. Teď provedu vpich.“

Propíchla pokožku. Xylokain ji umrtvil, takže chlapec žádnou bolest necítil, alespoň prozatím. Pronikala jehlou hlouběji. Špičkou mířila mezi páteřní výběžky k dura mater, tvrdé pleně míchy. Pocítila slabý odpor a potom tlumené prasknutí, když jehla prorazila ochrannou plenu.

Taylor opět vykřikl a začal sebou házet.

„Držte ho! Musíte ho udržet!“

„Pokoušíme se o to. Nemůžete to urychlit?“

„Už jsem skoro uvnitř. Teď už mi to potrvá jenom minutku.“ Pod volným otvorem jehly držela zkumavku a zachytávala do ní první kapku míšního moku, která z ní vytékala. K jejímu překvapení byla tekutina křišťálově čirá, neobsahovala krev, ani zákal signalizující infekci. Tady zjevně nešlo o případ meningitidy. Takže s čím to tady mám co do činění? přemítala, když pečlivě nabírala tekutinu do tří různých zkumavek. Látku okamžitě pošlou do laboratoře, kde ji podrobí analýze na počet krvinek, výskyt bakterií, glukózu a protein. Stačil jí však pohled na tekutinu ve zkumavkách, aby věděla, že výsledek bude normální.

Vytáhla jehlu a zalepila místo vpichu. Všichni v místnosti jako by si najednou úlevou oddechli. Výkon skončil.

Avšak odpověď na otázku nebyla o nic bližší.

Později toho večera našla Claire Taylorovu matku dole v malé nemocniční kapli. Strnule upírala pohled na oltář.

Mluvily spolu už předtím, když si Claire vyžádala matčin souhlas s lumbální punkci. V té době byla Wanda Darnellová uzlíček nervů, ruce se jí třásly a rty chvěly.

Byla celý den na cestě. Nejprve ujela dvě stě mil, aby navštívila svého právníka kvůli rozvodu, a potom následovala zpáteční cesta plná mučivých obav, když jí policie sdělila tu hroznou zprávu.

Wanda nyní vypadala vysíleně. Veškerý její adrenalin se již vyčerpal. Byla to drobná žena oblečená do špatně padnoucího kompletu se sukní, v němž vypadala jako dítě hrající si v matčiných šatech na dospělou dámu. Vzhlédla, když Claire vešla do kaple, a stěží se zmohla na pokývnutí na pozdrav.

Claire si k ní přisedla a jemně položila dlaň na Wandinu ruku. „Z laboratoře přišly výsledky té lumbální punkce. Jsou naprosto normální. Taylor netrpí meningitidou.“

Wanda Darnellová si zhluboka povzdychla. Ramena v saku zjevně větší velikosti sejí nahrbila dopředu. „Takže je to v pořádku?“

„Ano. A soudě podle tomografu nemá ani nádor na mozku. Nejsou tam ani známky krvácení do mozku. I to je tedy v pořádku.“

„Tak co s ním je? Proč to udělal?“

„Já nevím, Wando. Vy ano?“

Seděla velice tiše, jako by bojovala s tím, zda odpovědět.

„Nebyl… v pořádku. Skoro týden.“

„Co tím chcete říct?“

„Neovládal se, utrhoval se na každého. Mluvil sprostě a práskal dveřmi. Myslím, že to všechno je kvůli tomu rozvodu. Tak těžce to nesl…“

Claire váhala, zda začít s dalším tématem. Ale musely o tom mluvit. „A co drogy, Wando? Ty dokážou změnit osobnost dítěte. Domníváte se, že s nimi experimentoval?“

Wanda zaváhala. „Ne.“

„Neříkáte to přesvědčivě.“

„To jen proto, že…“ Polkla. Do očí se jí draly slzy.

„Mám pocit, jako kdybych ho teď už sotva znala. Proboha, je to můj syn, a já ho vlastně ani nepoznávám.“

„Zaznamenala jste nějaké varovné příznaky?“

„Vždycky s ním byly trochu problémy. To proto se doktor Pomeroy domníval, že může trpět tou poruchou pozornosti. Později se zdálo, že se to zhoršuje. Zvlášť když se chytil těch hrozných kluků.“

„Jakých?“

„Bydlí nahoře u silnice. J.D. a Eddie Reidovi. A pak je tu ten Scotty Braxton. V březnu měli všichni čtyři oplétačky s policií. Minulý týden jsem Taylorovi řekla, ať se s bratry Reidovými nestýká. Tehdy mezi námi došlo k první skutečně velké hádce. Dokonce mě uhodil.“

„Taylor vás uhodil?“

Wanda sklopila hlavu, oběť se styděla, že byla napadena. „Od té doby jsme spolu sotva promluvili. A když jsme spolu mluvili, tak bylo zřejmé…“ Hlas sejí vytratil do šepotu. „Že jeden druhého nenávidíme.“

Claire se jemně dotkla Wandiny paže. „Věřte mi nebo ne, ale to není vůbec nic nenormálního, když nesnášíte vlastní dospívající dítě.“

„Ale já se ho tak bojím! O to je to horší. Nemám ho ráda a děsím se ho. Když mě uhodil, bylo to, jako by se do domu zase vrátil jeho otec.“ Dotkla se prsty úst, jako by si připomínala nějakou dávno vybledlou modřinu. „Pořád se s Paulem soudíme, kdo bude mít chlapce u sebe. My dva svádíme bitvu o chlapce, který nemá rád ani jednoho z nás.“

Ozval se Claiřin pager. Pohlédla na digitální číselník a zjistila, že ji volá laboratoř. „Promiňte,“ omluvila se a odešla z kaple, aby si zatelefonovala z nemocniční haly.

Telefon zvedl vedoucí laboratoře Anthony. „Doktorko Elliotová, právě nám volali z bangorské laboratoře, mají podrobnější výsledky Taylorových testů.“

„Ukázalo se něco jako pozitivní při těch podrobnějších testech?“

„Bohužel ne. V krvi nemá žádný alkohol, hašiš, opiáty nebo amfetaminy. Je negativní na jakoukoli drogu, kterou jste chtěla vyzkoušet.“

„A já si tím byla tak jistá,“ řekla celá zmatená.

„Nedokážu si vysvětlit, co jiného by mohlo vyvolat takové chování. Musí existovat nějaká droga, na kterou jsem zapomněla.“

„Něco by tu mohlo být. Provedl jsem zkoušku jeho krve na plynovém chromatografu u nás v nemocnici. Výjimečný výkyv se ukázal při jedné minutě a deseti sekundách retenčního času.“

„Co to znamená?“

„Neukazuje to na nějakou konkrétní drogu. Ale ten výkyv tu je, což signalizuje, že mu v krvi obíhá něco, co není běžné. Mohlo by to být něco celkem neškodného, například nějaký rostlinný přípravek.“

„Jak zjistíme, o co jde?“

„Chce to rozsáhlejší analýzu. Na to není bangorská laboratoř vybavená. Musíme odebrat víc krve a poslat to do naší pobočky, do laboratoře v Bostonu. Tam můžou souběžně udělat testy na stovky různých drog.“

„Tak to pojďme udělat.“

„No, tady se nám vyskytl problém. A to je ten druhý důvod, proč jsem vám volal. Právě jsem dostal příkaz, abych zrušil všechny zbývající testy na drogy. Podepsal to doktor DelRay.“

„Cože?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Taylorovou lékařkou jsem já!“

„Ale ty příkazy vydává DelRay. A ty jsou v rozporu s vašimi. Takže přesně nevím, co mám dělat.“

„Podívejte, nechte mě promluvit s chlapcovou matkou, a pak v tom budeme mít hned jasno.“ Zavěsila a vrátila se do kaple.

Ještě než otevřela dveře, zaslechla mužský hlas zvýšený vztekem.

„…nikdy jsi ho nekontrolovala! Jsi úplně k ničemu, na tohle se jedině hodíš! Není divu, že se takhle zvrhl!“

Claire vrazila do kaple. „Děje se něco, Wando?“

Muž se k ní obrátil. „Já jsem Taylorův otec.“

Osobní krize vynese na světlo to nejhorší v lidech, avšak Paul Darnell pravděpodobně nevzbuzoval libé pocity, ani když byl v tom nejlepším rozpoložení. Byl společníkem největší firmy v Two Hills zabývající se účetním poradenstvím. Oblečen byl mnohem elegantněji než jeho manželka, která jako by se ve špatně padnoucích šatech vytrácela do zanedbatelné velikosti. Ten krátký výstup mezi dvěma bývalými manželi, jehož byla Claire svědkem, jí jasně napověděl, jaké muselo být tohle manželství: Paul, agresivní, samý požadavek a stížnost, Wanda, vždy smířlivá a ustupující.

„Co to tady je za rozruch kolem toho, že můj syn bere nezákonně drogy?“ zeptal se.

„Pokouším se jen odhalit příčinu těch dnešních událostí, pane Darnelle. Ptala jsem se jen vaší manželky –“

„Taylor žádné drogy nebral! Ne od té doby, co jste mu přestala dávat ritalin.“ Odmlčel se. „A když bral ritalin, tak mu bylo dobře. Nikdy jsem nepochopil, proč jste mu ho zakázala.“

„To se stalo přede dvěma měsíci. Taylorova osobnost se změnila před delší dobou.“

„Přede dvěma měsíci se cítil dobře.“

„Ne, necítil. Byl unavený a apatický. A ta diagnóza poruchy soustředění nebyla nikdy skutečně potvrzena. To není totéž jako zjistit, jestli má někdo vysoký tlak, v takovém případě se můžete držet určitých parametrů.“

„Doktor Pomeroy si byl tou diagnózou jistý.“

„Právě na tuto diagnózu se obvykle svádí veškeré špatné chování vyskytující se v průběhu dětství. Rodiče hledají nějaké odůvodnění, proč dítě propadlo nebo provedlo nějakou rošťárnu. S Pomeroyovou diagnózou já nesouhlasím. Raději dětem nepředpisuji prášky, když si nejsem jistá.“

„A podívejte, co se stane! Naprosto se neovládá.

Neovládal se po celé týdny.“

„Jak to můžeš vědět, Paule?“ zeptala se Wanda. „Jak je to dlouho, co jsi skutečně strávil nějaký čas s vlastním synem?“

Paul se na ex-manželku obrátil s pohledem tak plným nenávisti, až se Wanda stáhla. „To ty za to podle všeho neseš zodpovědnost!“ obořil se na ni. „Věděl jsem, že ho nezvládneš! Jako obvykle jsi to zvorala, a teď tvůj syn skončí ve vězení.“

„Já mu alespoň nedala zbraň,“ řekla mírně.

„Cože?“

„Byl to tvůj revolver, který si přinesl do školy. Všiml sis vůbec, že ho nemáš?“

Ohromeně na ni zíral. „Ten malej hajzlík! Jak se dostal, “

„Tohle nepomůže!“ vpadla mu Claire do řeči.

„Potřebujeme se soustředit na Taylora. Na to, jak vysvětlit jeho chování.“

Paul se obrátil k manželce. „Požádal jsem Adama DelRaye, aby ten případ převzal. Je nahoře, a teď právě Taylora vyšetřuje.“

Claire se po Paulově strohém oznámení nezmohla na slovo. Proto tedy DelRay zrušil ty objednávky na vyšetření.

On byl novým ošetřujícím lékařem. Právě ji od toho případu vyhodili.

„Ale Taylorovou lékařkou je doktorka Elliotová!“

bránila se Wanda.

„Já Adama znám a jeho úsudku věřím.“

Znamená to, že nedůvěřuje tomu mému?

„Adama DelRaye nemám ráda,“ pokračovala Wanda,, je to tvůj přítel, rozhodně ne můj.“

„Nemusíš ho mít ráda.“

„Pokud se stará o mého syna, pak ano.“

Paulův smích zazněl rezavě. „Takhle si vybíráš doktora, Wando? Rozhodneš se pro toho, kdo se ti nejlíp vlichotí do přízně?“

„Dělám jen to, co je nejlepší pro Taylora!“

„A přesně proto skončil tady!“

Claire nakonec povolily nervy. „Pane Darnelle,“ zarazila ho, „teď není vhodný čas k tomu, abyste napadal svou manželku!“

Otočil se ke Claire a jeho pohrdání jasně zahrnovalo také ji. „ Bývalou manželku,“ opravil ji. Potom se otočil a odkráčel z kaple.

Adama DelRaye našla na sesterně. Psal něco do Taylorovy karty. I když už bylo pozdě večer, byl jeho bílý plášť naškrobený a nezmačkaný a Claire se ve srovnání s ním cítila celá zmuchlaná. Trapná nepříjemnost, která se mu stala dopoledne během krize s Katie Youmansovou, byla nadobro zapomenuta. Claire si měřil s obvyklou provokující sebedůvěrou.

„Už jsem vám chtěl zavolat na pager,“ oznamoval jí.

„Paul Darnell se právě rozhodl –“

„Už jsem s ním mluvila.“

„Ach, takže to víte.“ Omluvně pokrčil rameny. „Doufám, že to neberete osobně.“

„Je to rozhodnutí rodičů. Mají na ně právo,“ mínila chabě. „Protože však případ přejímáte, tak byste měl vědět, že se u toho chlapce objevuje abnormální výkyv u plynové chromatografie. Navrhuju, abyste mu nechal udělat úplný test na drogy a léky.“

„Podle mě to není nutné.“ Odložil kartu a vstal. „Ty drogy, které by nejpravděpodobněji přicházely v úvahu, jsme přece vyloučili.“

„Ta abnormalita se musí určit.“

„Paul si další testy na drogy nepřeje.“

Zavrtěla

hlavou,

zaskočena.

„Jeho

námitkám

nerozumím.“

„Jsem přesvědčený, že k tomuto závěru dospěl po předchozím rozhovoru s právníkem.“

Počkala, až odejde, a potom teprve zvedla kartu.

Prolistovala v ní poznámky zachycující vývoj léčby a s rostoucím rozladěním četla DelRayův zápis.

Lékařská zpráva, chorobopis a fyzický stav, diktováno.

Závěry:

1) Akutní psychóza v důsledku náhlého vysazení ritalinu 2) Porucha soustředění

Claire se zhroutila do nejbližšího křesla. Nohy se jí najednou podlamovaly a žaludek zvedal. Takže tohle byla jejich obranná strategie proti spáchanému zločinu. Že chlapec nebyl za své činy odpovědný. Že by na vině měla být Claire, neboť mu vysadila ritalin a spustila tím mechanismus psychotického kolapsu. Že to je ona, kdo je tím vinen. Skončím před soudem.

Proto se Paul tak snažil zabránit tomu, aby v chlapcově krevním oběhu našli nějakou drogu. To by odvrátilo obvinění od Claire.

Vjel do ní příliv energie. Zalistovala na začátek karty a přečetla si DelRayovy příkazy: ? Zrušit veškeré testy na přítomnost drog a toxinů.

? Všechny další dotazy a výsledky laboratorních testů předávat mně.

? Doktorka Elliotová není nadále pacientovou ošetřující lékařkou.

Zaklapla kartu a cítila, jak se její nevolnost stupňuje.

Nyní už nebyl v sázce jen Taylorův život, ale také její praxe a pověst.

Vybavila si první pravidlo obrany v medicíně: Kryj si vlastní záda. Nemohou tě zažalovat, když prokážeš, že ses nedopustila chyby. Když můžeš zaštítit svou diagnózu laboratorními testy.

Musí získat vzorek Taylorovy krve. Tohle byla poslední možnost ho odebrat. Do zítřka nebude mít v krvi po droze ani stopu a nezbude nic, co by se dalo vypátrat.

Přešla sesternou do skladu zdravotnického materiálu, otevřela zásuvku a vynadala jednorázovou injekci, alkoholem nasáklé čtverečky na dezinfekci pokožky a tři zkumavky na krev s červenými víčky. Srdce jí bilo jako o závod, když šla chodbou k Taylorovu pokoji. Ten chlapec už nebyl její pacient a ona neměla sebemenší právo tohle udělat. Potřebovala však vědět, jaká droga, pokud vůbec nějaká, mu kolovala v krevním oběhu.

Státní policista jí kývl na pozdrav, když se k němu přiblížila.

„Potřebuju mu ještě vzít krev,“ řekla. ,,Nevadilo by vám, kdybyste mu přidržel paži?“

Zrovna šťastně se netvářil, avšak šel za ní do místnosti.

Rychle tu krev odeber a vypadni odsud! Chvějícíma se rukama přitáhla škrtidlo a uvolnila jehlu z obalu. Vypadni odsud, než někdo zjistí, co tu děláš! Potřela Taylorovu paži dezinfekcí s alkoholem. Chlapec zuřivě zařval a kroutil se v policistově pevném sevření. Claire se zrychlil tep, když propíchla pokožku a pocítila ono slabounké, ale dostačující prasknutí, jak jehla pronikla do žíly. Rychle. Rychle!

Naplnila jednu zkumavku, zasunula ji do kapsy laboratorního pláště a hned nasadila druhou. Proudila do ní temná krev.

„Neudržím ho v klidu,“ varoval ji policista, který se ze všech sil snažil Taylora zvládnout, když se chlapec vzpíral a nadával.

„Už to skoro mám.“

„Chtěl mě kousnout!“

„Prostě ho jen držte v klidové poloze!“ odsekla a v uších jí zvonily chlapcovy výkřiky. Nasadila třetí zkumavku a pozorovala, jak do ní vystříkl čerstvý proud krve . Ještě jednu. Tak honem, dělej!

„Co se to tady ksakru děje?“ Claire vzhlédla, a tak se lekla, že nechala jehlu vyklouznout z žíly.

Z otvoru po vpichu odkapávala krev a stékala na přikrývku. Claire v rychlosti stáhla škrtidlo a zalepila chlapci ranku. Tváře jí hořely studem. Obrátila se. Před ní stáli Paul Darnell a Adam DelRay a nevěřícně na ni ode dveří zírali. Přes rameno jim nakukovaly dvě sestřičky.

„Brala mu jen nějakou krev,“ vysvětloval policista, „a chlapec byl tak trochu neklidný.“

„Doktorka Elliotová tu ale nemá co dělat!“ řekl Paul.

„Vy jste o těch nových nařízeních neslyšel?“

„Jaká nařízení?“

„Nyní jsem lékařem toho chlapce já,“ utrhl se na něj DelRay. „Doktorka Elliotová tu nemá žádné pravomoci.

Dokonce by tu ani neměla být.“

Policista probodl Claire pohledem a jeho vztek se nedal vykládat mylně. Vy jste mě využila!

Paul natáhl ruku. „Doktorko Elliotová, dejte mi ty zkumavky s krví!“

Zavrtěla hlavou. „Provádím jeden zvláštní test. Mohl by ovlivnit léčbu vašeho syna.“

„Vy ho už neléčíte! Dejte mi ty zkumavky!“

Ztěžka polkla. „Promiňte, pane Darnelle, ale to nemůžu.“

„Tohle je násilný čin!“ Paul se obrátil k ostatním v místnosti a tvář měl nachovou zuřivostí. „Vidíte čeho se dopustila! Vrhla se na mého syna s touhle jehlou, i když ví, že na to nemá sebemenší právo!“ Zpražil Claire pohledem.

„Ještě uslyšíte o mém právníkovi!“

„Paule,“ vložil se do toho DelRay, který hrál roli dokonalého diplomata. „Jsem si jist, že doktorka Elliotová o takovou životní komplikaci nestojí.“ Obrátil se na ni a promlouval k ní elegantním jazykem rozumu: „No tak, Claire! Začíná z toho být cirkusové představení. Prostě mi dejte ty zkumavky.“

Pohlédla na dvě zkumavky, které držela, a zvažovala jejich cenu ve srovnání s obviněním z napadení. S

pravděpodobnou ztrátou svého postavení v nemocnici.

Viděla, jak se na ni obrátily pohledy všech v místnosti, cítila, že si dokonce vychutnávají její ponížení.

Beze slova mu předala zkumavky s krví.

DelRay je od ní převzal s vítězoslavným výrazem.

Potom se obrátil k mainskému policistovi se slovy: „Ten chlapec je teď můj pacient. Je vám to jasné?“

„Naprosto jasné, doktore DelRayi.“

Claire neřekl nikdo ani slovo, když odcházela z oddělení.

Věděla však, že na ni všichni civí. Než zahnula za roh, upírala pohled přímo před sebe. Stiskla kliku. Teprve potom, co vkročila do výtahu a dveře se za ní zavřely, si konečně dovolila sáhnout do kapsy.

Třetí zkumavka s krví tam pořád ještě byla.

Sjela výtahem do přízemní laboratoře a vyhledala Anthonyho, který seděl na laboratorní lavici obklopený stojánky se zkumavkami k testování.

„Mám vzorek krve toho chlapce,“ oznámila mu.

„Pro vyšetření na drogy?“

„Ano, ale žádanku vyplním sama.“

„Formuláře jsou tamhle na polici.“

Vzala si jeden z hromádky a zamračila se, když uviděla hlavičku, Anson Biologicals. „My užíváme novou centrální laboratoř? Takovýhle formulář jsem předtím nikdy neviděla!“

Vzhlédl od bzučící centrifugy. „Právě před několika týdny jsme se přesunuli do Ansonu. Nemocnice s nimi podepsala smlouvu na veškeré naše chemické a radioimunologické testy.“

„A proč?“

„Myslím, že kvůli výhodným platbám.“

Přelétla pohledem formulář, potom zaškrtala políčka pro plynovou chromatografii/celkovou spektrometrii a testy na drogy a toxiny. Dole na stránce, kde bylo místo pro poznámky, připsala: „Jde o čtrnáctiletého chlapce se zjevnou psychózou navozenou drogami a projevující se agresivitou.

Tento test je určen pouze pro můj osobní výzkum. Zprávu o výsledcích poslat přímo k mým rukám.“ A podepsala se.

Noah otevřel hlavní dveře poté, co se ozvalo zaklepání na ně. Zjistil, že venku ve tmě stojí Amelia. Měla obvaz, zářivý bílý pruh přes spánek. Viděl, že ji to bolí, když se usmívá. Jediné, co se jí v té bolesti podařilo namísto úsměvu vykouzlit, byl nakřivo pozdvižený koutek úst.

Její nečekaná návštěva ho tak překvapila, že nebyl s to vypravit ze sebe jedinou kloudnou větu. Proto na ni jenom civěl s ústy dokořán, omámený jako trhan, který se náhle ocitl na královském dvoře.

„Tohle je pro tebe,“ řekla a podávala mu malý hnědý balíček. „Promiň, ale nenašla jsem žádný hezčí papír, do kterého bych to zabalila.“

Vzal si balíček, avšak pohledem dál spočíval na Ameliině tváři. „Jsi v pořádku?“

„Ano. Asi jsi slyšel to o paní Horatiové…“ Odmlčela se a snažila se potlačit slzy.

Přikývl. „Mamka mi to pověděla.“

Amelia se dotkla obvazu na tváři. Opět zahlédl, jak se jí v očích zaleskly slzy. „S tvou maminkou jsem se setkala. Na pohotovosti. Byla ke mně opravdu moc hodná…“ Obrátila se a ohlédla se přes rameno do tmy, jako by čekala, zeje někdo bude pozorovat. „Teď už budu muset jít.“

„Odvezl tě sem někdo?“

„Šla jsem pěšky.“

„Ty jsi šla pěšky? A v té tmě?“

„Není to daleko. Bydlím jen na druhé straně jezera, hned za přístavištěm pro loďky.“ Ustoupila ode dveří a plavé vlasy za ní zavlály. „Ahoj ve škole!“

„Počkej, Amelie!“ Noah pozdvihl dárek. „Za co je tohle?“

„Abych ti poděkovala. Za to, co jsi dneska udělal.“

Ustoupila o další krok dozadu a tma ji téměř pohltila.

„Amelie!“

„Ano?“

Noah se odmlčel, neboť nevěděl, co říct. Ticho přerušovalo jen šustění listí rozházeného po trávníku.

Amelia stála až na tom nejzazším okraji světla rozlévajícího se z otevřených dveří, tvář jako bledý ovál nořící se do noci.

„Nechceš jít dovnitř?“ zeptal se.

K jeho překvapení se zdálo, že pozvání zvažuje. Na chviličku otálela mezi temnotou a světlem, mezi tím, zda vkročit do domu, či odejít. Opět se ohlédla, jako by žádala o dovolení. Potom přikývla.

Noah propadl panice nad nepořádkem v obývacím pokoji. Maminka strávila doma toho odpoledne jen pár hodin, aby ho uklidnila a uvařila večeři. Potom odjela zase do nemocnice, podívat se na Taylora. Obývací pokoj nikdo neuklidil a všechno dosud leželo tam, kam to Noah odpoledne odhodil, batoh na gauči, tričko na konferenčním stolku a špinavé tenisky před krbem. Rozhodl se proto, že pokoj raději minou, a zavedl Amelii do kuchyně.

Posadili se a hleděli jeden na druhého, dva různé lidské druhy, snažící se ze všech sil nalézt společnou řeč.

Vzhlédla, když zazvonil telefon. „Ty to nevezmeš?“

„Ne. Je to další z těch novinářů. Volali celé odpoledne, od té doby, co jsem přišel domů.“

Zapnul se záznamník a, přesně jak předvídal, spustil ženský hlas: „Tady Damaris Horneová z Weekly Informer.

Opravdu bych strašně ráda mluvila s Noahem Elliotem, pokud to jen bude možné, o tom úžasném hrdinském činu dnes ve třídě. Noahu, celá země o tom chce slyšet! Jsem v hotelu Lakeside B and B a mohu ti jako náhradu za tvůj čas nabídnout nějaké finanční vyrovnání, pokud by se ti to takhle zdálo lákavější…“

„Ona ti navrhuje, že ti zaplatí jen za mluvení?“ vyzvídala Amelia.

„Je to šílený, viď? Mamka mi říkala, že to je stoprocentně znamení, že bych s tou dámou mluvit neměl.“

„Ale lidi o tom opravdu chtějí slyšet. O tom, co jsi udělal.“

O tom, co jsem udělal.

Pokrčil jen rameny. Měl pocit, že vší té chvály není hoden, a hlavně není hoden Ameliiny chvály, to ze všeho nejvíc. Seděl a poslouchal, dokud telefonát neskončil. Znovu se rozhostilo ticho, které přerušilo jen slabounké pípnutí záznamníku.

„Teď můžeš ten dárek rozbalit. Teda jestli chceš,“

navrhla Amelia.

Zadíval se na dárek. Vynaložil velké úsilí, aby obal nepotrhal, třebaže byl z obyčejného hnědého papíru.

Připadalo mu totiž neohrabané otevřít před ní balíček tak, že obal roztrhne. Opatrně uvolnil lepenku a složil obal.

Kapesní nůž nebyl ani velký, ani luxusní. Povšiml si, že má poškrábanou rukojeť. Uvědomil si, že není ani nový.

Obdarovala ho použitým nožem.

„Páni!“ pokusil se říct s určitou dávkou nadšení. „Ten je ale pěkný!“

„Patřil mému tatínkovi.“ A pak tiše dodala: „Tomu pravému tatínkovi.“

Vzhlédl, když si uvědomil význam těch slov. „Jack je můj nevlastní otec.“ Poslední dvě slova vyslovila, jako by byla předmětem jejího znechucení.

„Takže J.D. a Eddie…“

„Nejsou mí skuteční bratři. Jsou to Jackovi chlapci.“

„Tak trochu mi to vrtalo hlavou, nejsou ti podobní.“

„Bohudíky!“

Noah se rozesmál. „Já bych se taky nechtěl té rodině podobat.“

„Nesmím dokonce ani o svém skutečném tatínkovi mluvit, protože to Jacka přivádí k zuřivosti. Nesnáší, když se mu připomene, že před ním byl někdo jiný. Já ale chci, aby to lidi věděli. Chci, aby věděli, že Jack nemá nic společného s mou osobou.“

Něžně jí vtiskl nůž zpátky do dlaní. „Já si tohle nemůžu vzít, Amelie.“

„Chci, aby sis ho vzal.“

„Ale pro tebe musí strašně moc znamenat, když patřil jemu.“

„Proto ti ho chci dát.“ Dotkla se obvazu na spánku, jako by poukazovala na dluh, který vůči němu má. „Tys byl jediný, kdo něco udělal. Jediný, kdo neutekl.“

Nevyznal se jí z ponižující pravdy : Já chtěl utéct, ale byl jsem tak vyděšený, že jsem nedokázal udělat ani krok.

Pohlédla na kuchyňské hodiny. Vylekala se a rychle vstala. „Nevěděla jsem, že už je tak pozdě!“

Vyprovodil ji k hlavním dveřím. Stromy prořízla přední světla vozu, sotva Amelia vykročila ven. Otočila se, aby se tím směrem podívala, a vtom jako by zkameněla na místě, když na příjezdové cestě s burácením zabrzdil náklaďák.

Dvířka auta se rozlétla dokořán a ven vystoupil Jack Reid, hubený jako bič a celý nasupený. „Nastup si, Amelie,“

vyzval děvče.

„Jacku, jaks věděl –“

„Eddie mi řekl, že jsi tady.“

„Už jsem se chystala jít domů.“

„Nastup si, a hned!“

Okamžitě zmlkla a poslušně vklouzla na místo pro spolujezdce.

Její otčím se už už soukal za volant, když tu se jeho oči střetly s Noahovým pohledem.

„Ona se netahá s klukama,“ řekl, „rád bych, abys tohle věděl.“

„Přišla mě jen pozdravit,“ odsekl Noah vztekle. „Co zas tak strašnýho se stalo?“

„Stalo se to, hochu, že moje dcera není jen tak pro leckoho.“ Nastoupil do vozu a práskl dvířky.

„Vždyť to ani není vaše dcera!“ zakřičel Noah, i když věděl, že ho muž v hluku startujícího motoru nemůže slyšet.

Noah zahlédl naposledy Ameliin profil, zarámovaný okénkem spolujezdce, když se náklaďák otočil na příjezdové cestě. Vyděšený pohled upírala přímo před sebe.

Kapitola 6

Holými větvemi se v kruzích snášely k zemi první sněhové vločky a zlehounka pocukrovaly místo výkopu.

Lucy Overlocková vzhlédla k obloze a prohodila: „Ten sníh snad přestane padat, viďte? Musí přestat, jinak všechno zakryje.“

„Už taje,“ ujistil ji Lincoln. Nasál vzduch a věděl, díky jakémusi instinktu, který si vypěstoval během života v těchto lesích –, že sníh dlouho nevydrží. Tyhle vločky znamenaly pouhé zašeptané varování, zrádně něžné, vztahující se k zimním měsícům, které mají přijít. Sníh mu nikdy nevadil, nebyly mu proti mysli dokonce ani všechny ty nepohodlné nepříjemnosti, jež s sebou přinášel, jako odhazování závějí lopatou, protahování silnic a cest sněžným pluhem či noci bez elektrického proudu, když dráty vedení nevydržely tíhu napadaného sněhu. Nesnášel však tu temnotu, která byla jeho součástí. V tyto dny se tak brzy stmívalo. Denní světlo se už teď vytrácelo a stromy se měnily v beztvaré Černé stíny rýsující se proti obloze.

„No, pro dnešek to můžeme klidně sbalit,“ mínila Lucy.

„A já jen doufám, že to tu zítra nebude zasypané sněhem jednu stopu hlubokým.“

Nyní, když se už o kosti nezajímala policie, ujala se Lucy a její asistenti zajištění výkopu. Dva studenti zakryli místo nálezu plachtou a tu připevnili kůly. Byla to zbytečná opatrnost, takový mýval, který se vydal na loupežnou výpravu, by celou konstrukci dokázal strhnout jediným máchnutím drápů.

„Kdy tady skončíte?“ zeptal se Lincoln.

„Ráda bych tu byla ještě několik týdnů,“ odpověděla Lucy, „ale budeme si muset pospíšit, když se počasí tak horší. Stačí jeden pořádný mráz, a máme na celou zimu konec.“

Mezi stromy se objevila přední světla auta. Lincoln viděl, že na příjezdovou cestu Rachel Sorkinové míří další vůz.

Vydal se pěšky lesem, směrem k domu. Dvůr vpředu se v několika uplynulých dnech změnil v parkoviště. Vedle Lincolnova auta stál džíp Lucy Overlockové a otřískaná honda, která, jak usoudil, patřila nejspíš některému z jejích studentů.

Na opačném konci příjezdové cesty parkoval pod stromy další vůz, tmavomodré volvo. Poznal je a zamířil k němu přes dvůr, přistoupil k místu pro řidiče.

Okénko se se zabzučením pootevřelo na palec.

„Lincolne!“ vítala ho žena sedící uvnitř.

„Dobrý večer, soudkyně Keatingová.“

„Máte čas na kus řeči?“ Zaslechl, jak se zámky u dveří s cvaknutím otevřely.

Lincoln obkroužil vůz k místu pro spolujezdce, vklouzl dovnitř a přibouchl dvířka. Chvilku seděli, ponořeni do ticha.

„Našli něco nového?“ zeptala se ho. Nepodívala se na něj. Hleděla upřeně přímo před sebe, oči zaostřené někam mezi stromy. V příšeří vozu vypadala na méně než na šedesát šest, neboť sejí vrásky ve tváři vytratily do stejnoměrné hladkosti. Vypadala mladší a méně přísná.

„Našly se jen dvě kostry,“ řekl.

„Obě patřily dětem?“

„Ano. Doktorka Overlocková odhaduje jejich stáří asi na devět nebo deset let.“

„Nešlo o přirozenou smrt?“

„Ne, obě úmrtí byla násilná.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „A kdy se to stalo?“

„To se dá těžko určit. Jediné, čeho se mohou chytit, jsou nějaké předměty, které našli u ostatků. Vykopali pár knoflíků, držadlo od rakve. Doktorka Overlocková se kloní k závěru, že jde pravděpodobně o část rodinného hřbitova.“

Dala si načas, aby vstřebala tuto informaci. Její další otázka zazněla s mírným váháním: „Ty ostatky jsou tedy poměrně staré?“

„Asi sto let, plus minus.“

Zhluboka si povzdychla. Odehrálo se to v Lincolnově představivosti, nebo se z ní skutečně náhle vytratilo napětí?

Zdálo se, jako by ji úleva téměř ochromila a hlavou se zabořila do opěrky sedadla. „Sto let,“ opakovala. „Tím pádem si nemusíme dělat starosti. Není to z –“

„Ne. Žádná spojitost tu není.“

Dál upírala pohled dopředu, do mrazivé temnoty. „Přesto je to podivná shoda okolností, viďte? Stejný břeh jezera…“

Odmlčela se. „Napadlo mě, jestli se to také odehrálo na podzim.“

„Paní soudkyně, lidé umírají každý den. Za století se musí nahromadit koster, a ty všechny musí být někde pohřbeny.“

„Slyšela jsem, že na jedné ze stehenních kostí je dokonce známka po ráně sekyrou.“

„To je pravda.“

„Lidi se tomu budou podivovat. Budou vzpomínat.“

Lincoln zaslechl v hlase té ženy strach a toužil ji nějak uklidnit. Avšak nedokázal se přimět, aby se k ní choval osobněji. Ovšem Iris Keatingová nepatřila k těm, ke kterým by člověk snadno nacházel bližší přístup. Čněla kolem ní citová bariéra tak mohutná, že by ho nepřekvapilo, kdyby natáhl ruku a pocítil, že se dotýká ulity jako u mušle.

„To už je dávno,“ řekl jen, „nikdo si na to nevzpomene.“

„Tohle město si to pamatuje.“

„Jen pár lidí. Těch starších. A těm se o tom nechce mluvit o nic víc než vám.“

„Přesto je to zaneseno v záznamech. A teď do města přijeli všichni ti novináři. Budou se vyptávat.“

„To, co se odehrálo před půl stoletím, není dnes už zas tolik vzrušující.“

„Opravdu?“ Pohlédla na něj. „Takhle to začalo minule.

Ty vraždy. Začalo to na podzim.“

„Každý násilný čin nemůžete vykládat jako historii, která se opakuje.“

„Ale historie, to je násilí.“ Znovu se zadívala před sebe s pohledem upřeným na jezero. Snesla se noc a voda se jen matně leskla mezi stromy bez listí. „Nemáte taky ten pocit, Lincolne?“ otázala se jemně. „S tímhle místem něco není v pořádku. Nevím co, ale vnímala jsem to, už když jsem byla malá. Nelíbilo se mi, že tu bydlíme, a to už tehdy. A teď…“

Natáhla se po klíčku v zapalování a nastartovala.

Lincoln vystoupil. „Dneska večer je silnice kluzká. Jeďte opatrně.“

„Pojedu. A… Lincolne?“

„Prosím?“

„Dozvěděla jsem se, že zase otvírají ten protialkoholní rehabilitační program v Auguste. Možná by to tam bylo vhodné pro Doreen. Pokud se vám ji k tomu podaří přemluvit.“

„Zkusím to. Pořád ještě doufám, že se mi to jednoho dne povede.“

Domníval se, že zahlédl v jejích očích lítost. „Přeju vám hodně štěstí. Zasloužíte si lepší život, Lincolne.“

„Zvládám to docela dobře.“

„To jistě ano.“ Tehdy si uvědomil, že to nebyla lítost, ale obdiv, který nyní zaslechl v jejím hlase. „Vy patříte k těm několika mužům na tomto světě, kteří to opravdu zvládají.“

Na rakvi byla vystavena fotografie paní Horatiové, která ji zachycovala jako osmnáctiletou dívku, usmívající se a téměř hezkou. Noaha nikdy nenapadlo, že jeho učitelka biologie mohla být kdysi půvabná, ani si nedovedl představit, že byla někdy mladá. V jeho myšlenkách se prostě na světě objevila už ve středním věku a nyní, po smrti, takovou navěky zůstane.

Kráčel v dlouhé řadě studentů a poslušně se posouval k rakvi kolem snímku paní Horatiové v jejím mladistvém ztělesnění coby živoucího lidského tvora ženského pohlaví.

Byl to otřes srovnat se s tou podivně známou podobou paní Horatiové, než nabrala nadbytečná kila, než se jí utvořily vrásky a zešedivěly jí vlasy. A uvědomit si přitom, že ji vyfotografovali, když nebyla o moc starší než Noah. Co se stane, když zestárneme? přemítal Noah. Kam se poděje to dítě v nás?

Předstoupil před rakev. Byla zavřená, což byl skutek milosrdenství. Pomyslel si, že by neunesl pohled do učitelčiny mrtvé tváře. Už tak bylo dost příšerné jen si představit, jak musí vypadat pod tím mahagonovým víkem.

Dorothy Horatiovou neměl dvakrát v lásce. Ve skutečnosti ji neměl vůbec rád. Dnes však poznal jejího manžela a dospělou dceru. Viděl, jak oba vzlykají a objímají se navzájem. A dospěl k překvapivému poznání, že i takové paní Horatiové na tomto světě mají někoho, kdo je miluje.

Ve vyleštěném povrchu rakve spatřil vlastní tvář, zdvořilou a vyrovnanou. City skryté pod povrchem, absolutně bez výrazu.

Na posledním pohřbu, kterého se zúčastnil, tak vyrovnaný nebyl.

Přede dvěma roky se držel s maminkou za ruku, když stál a díval se na otcovu rakev. Byla otevřená, takže lidé mohli pohlédnout na tu hrozivě vyhublou tvář, zatímco se loučili se zesnulým. Když nastal čas odejít, odmítl se Noah hnout z místa. Maminka se ho pokoušela odvést, on však vzlykal: Přece tady nemůžeš tatínka nechat! Pojď zpátky!

Vrať se!

Zamrkal a dotkl se dlaní rakve paní Horatiové. Byla hladká a lesklá. Jako nábytek.

Kam se poděje to dítě v nás?

Uvědomil si, že fronta před ním zmizela a že ti za ním čekají, až postoupí dopředu. Prošel kolem rakve, kráčel dál uličkou a vyběhl ven ze dveří márnice.

Venku slabě sněžilo a chladný polibek sněhových vloček mu polaskal tvář. Ulevilo se mu, že ho nepronásledoval žádný z reportérů. Celé odpoledne ho stíhali s magnetofony a chtěli si nahrát alespoň jednu větičku od chlapce, který tak odvážně vykroutil vrahovi zbraň z ruky. Od hrdiny knoxské školy.

To byl tedy dobrý vtip!

Stál na druhé straně ulice, kde se nacházela márnice.

Chvěl se v šeru a sledoval lidi vycházející ven. Všichni předvedli naprosto stejný rituál těch, kdo se ocitli v chladném počasí: zhodnocujícím pohledem přelétli oblohu, zachvěli se zimou a přitáhli si kabát ještě blíž k tělu. Téměř všichni ve městě naposledy přišli projevit úctu zesnulé.

Avšak Noah některé z nich sotva poznal, tak je změnily obleky a vázanky nebo smuteční šaty. Nikdo si neoblékl obvyklou flanelovou košili a džínsy. Dokonce i šéf policie Kelly na sobě měl oblek s kravatou.

Noah sledoval, jak ze dveří márnice vychází Amelia Reidová. Zrychleně dýchala. Uchýlila se do závětří budovy, jako by ji někdo pronásledoval a ona se zoufale pokoušela popadnout dech.

Kolem projelo auto. Pneumatiky mu chrupaly po sněhových krystalech, když projíždělo mezi Amelií a Noahem.

Noah na dívku zavolal: „Amelie!“

Vzhlédla, zaskočená, když ho spatřila. Zaváhala a podívala se na obě strany ulice, jako by se chtěla ujistit, že nehrozí žádné nebezpečí, když k němu zamíří. Noah cítil, jak se mu rychleji rozbušilo srdce, když přešla ulici, aby se k němu připojila.

„Je to tady dost ponurý,“ prohodil.

Přikývla. „Už jsem to nedokázala dál poslouchat.

Nechtěla jsem se před všemi rozplakat.“

To já také ne, pomyslel si, avšak nikdy by to nepřiznal..

Stáli spolu v tom příšeří, jeden na druhého se nepodívali a oba přešlapovali z nohy na nohu, aby se do nich nedala zima. A oba hledali nějakou nitku, na niž by se dal navázat rozhovor. Zhluboka se nadechl a náhle vyhrkl: „Nenávidím pohřby. Připomínají mi…“ Zarazil se.

„Mně taky připomínají tatínkův pohřeb,“ řekla tichounce. A vzhlédla vzhůru. Vložky se v kruzích snášely dolů z temnějící oblohy.

Warren Emerson šel po kraji silnice a zmrzlá tráva mu chrupala pod vysokými botami. Měl na sobě zářivě oranžovou vestu a na hlavě oranžovou čapku. Přesto se nedokázal ovládnout, aby sebou strachy netrhl pokaždé, když v lesích vystřelila další puška. Střely jsou koneckonců barvoslepé. Dnes ráno bylo chladno, mnohem chladněji než včera a prsty ho v tenkých vlněných rukavicích zábly. Strčil ruce do kapes a rázoval si to dál. Se zimou si nedělal hlavu, věděl, že po další míli si ji už ani neuvědomí.

Po této cestě šel snad už po tisící, procházel jí v každé roční době. Podle znamení podél ní, která míjel, dokázal určit, kolik toho už ušel. Zborcená kamenná zídka se nacházela čtyři sta kroků ode dvora vpředu před jeho domem. Spadlá stodola Murrayových byla ve vzdálenosti devět set padesát kroků. Po dvou tisících krocích dosáhl odbočky na toddypointskou silnici, a to znamenalo polovinu cesty. Znamení byla častější, jak se blížil k okraji města.

Také doprava houstla. Každou chvíli kolem něj přerachotilo auto nebo náklaďák, jejichž pneumatiky rozstřikovaly bláto a špínu.

Místní řidiči zřídkakdy zastavili, aby se nabídli, že ho svezou do města. Během léta mu zastavila spousta lidí.

Vzali ho turisté, kteří považovali Warrena Emersona, který se šoural ve vysokých botách a pytlovitých kalhotách, za příklad živoucího, nefalšovaného místního koloritu.

Zastavili a pozvali ho, jen ať si nastoupí, že ho svezou.

Během jízdy ho zasypávali nekonečným proudem otázek, stále těch samých: „Co vy, lidičky, tady děláte v zimě?“ „Vy tady žijete celý život?“ „Setkal jste se někdy se Stephenem Kingem?“ Warrenovy odpovědi obvykle nepřesahovaly prosté ano nebo ne. Tuto úspornost ve vyjadřování shledávali turisté do jednoho zábavnou. Dovezli ho do města, vysadili u obchodu se smíšeným zbožím a zamávali mu tak srdečné, že byste řekli, že se loučí s nejlepším přítelem. Zatraceně přátelští lidé, tihle turisté. Vždycky na podzim litoval, když je viděl odjíždět. Znamenalo to totiž dalších devět měsíců chůze po této silnici, aniž by mu zastavil byť jediný řidič.

Místní lidé se ho všichni báli.

Často ho napadlo, že kdyby měl řidičský průkaz, nebyl by tak neoblíbený stařík. Ale Warren řídit neuměl. Vlastnil naprosto skvělý starý ford, na který ve stodole sedal prach, byl to vůz jeho otce, z roku 1945, a jezdívalo se v něm jen svátečně. Přesto ho Warren nemohl řídit. Představoval nebezpečí pro sebe i pro ostatní. To o jeho řízení tvrdili doktoři.

Takže ford trčel ve stodole, nyní už více než padesát let, a leskl se stejně jako onoho dne, kdy ho tam otec zaparkoval. K chromovanému povrchu byl čas milosrdnější než k lidské tváři. Než k lidskému srdci. Představuju nebezpečí pro sebe i pro ostatní.

Konečně měl ruce teplé.

Vytáhl je z kapes a máchal pažemi, jak si to rázoval po silnici. Srdce mu bilo rychleji, zpod čapky se mu řinul pot. I za těch nejmrazivějších dnů mu zima přestala vadit, když šel dost rychle a dost daleko.

Rozepnul si kabát a sundal čepici, když dorazil do města.

Jakmile vešel do obchodu se smíšeným zbožím Cobb a Morong, tak mu uvnitř bylo téměř nesnesitelně horko.

Obchod jako by celý ztichl, jen za ním klaply dveře.

Prodavač vzhlédl, ale potom pohled odvrátil. Dvě ženy stojící u vystavené zeleniny ustaly v klábosení. Nikdo na něj necivěl, avšak on i tak cítil, jak se na něj soustředila jejich pozornost, když si vzal nákupní košík a vydal se uličkou tam, kde měli konzervy. Naplnil si košík stejným zbožím, jaké kupoval každý týden. Kočičími konzervami. Potom hovězím s chilli. Tuňákem. Kukuřicí. Zamířil k druhé uličce pro fazole a ovesné vločky. A pak k zelenině pro pytel cibule.

Vlekl košík, nyní těžký, k pokladně.

Pokladní se mu vyhýbala očima, když markovala jednotlivé položky. Stál před pokladnou a jeho oranžová vesta vykřikovala do celého světa: Podívejte se na mě; podívejte se na mě! A přesto to nikdo neudělal. Nikdo se nestřetl s jeho pohledem.

Beze slova zaplatil, popadl umělohmotné sáčky s nákupem a měl se k odchodu. Připravoval se morálně na dlouhou cestu domů. U dveří se však zarazil.

Na stánku s novinami ležel výtisk Tranquility Gazette z tohoto týdne. Zůstal tam pouze jediný. Zíral na titulek a najednou mu sáčky s nákupem vyklouzly ze sevření a se zaduněním dopadly na podlahu. Třesoucíma se rukama sáhl po novinách.

STŘELBA VE ŠKOLE USMRTILA UČITELKU. DVA ŽÁCI ZRANĚNI. ČTRNÁCTILETÝ CHLAPEC

UVĚZNĚN.

„Haló! Vy za ty noviny budete platit?“ zavolal prodavač.

Warren neodpověděl. Prostě jen stál u dveří, oči s hrůzou upřené na druhý titulek, téměř se ztrácející dole v pravém rohu.

MLADÍK UTLOUKL ŠTĚNĚ. OBŽALOVÁN Z

KRUTÉHO JEDNÁNÍ.

A pak mu blesklo hlavou: Už to zase začíná!

Damaris Horneová trčela v tomhle očistci a dokázala myslet pouze na jediné, jak se dostat zpátky do Bostonu.

Tak takhle mě můj šéfredaktor trestá, pomyslela si.

Dostaneme se do sporu, a on mi přidělí případ, který nikdo jiný nechce. Vítejte v Zapadákově u jezera, jinak známém jako Tranquility v Maine. Vhodné jméno. Tranquility, což bylo odvozeno od tranquil, tedy klidný, bylo tak poklidné, že mu rovnou měli vystavit úmrtní list. Projížděla Hlavní třídou a myslela si, že tohle je dokonalý model toho, jak by vypadalo město po zásahu neutronové bomby, žádní lidé, žádné známky života, jen stojící budovy a liduprázdné chodníky. Podle všech předpokladů zde žilo devět set deset usedlíků, takže kde jsou všichni? V lesích, kde ohryzávají ze stromů lišejník?

Míjela Monaghanovu restauraci a v hlavním okně zahlédla kostkovanou košili. Ano! Skýtal se jí pohled na zdejší domorodce v jejich formálním oděvu. (Ostatně v čem asi spočívá ten tajuplný význam kostek?) Dál na ulici měla příležitost vychutnat si zblízka ošuntěle oblečeného starého povaleče, který vycházel z obchodu Cobb a Morong a pevně svíral sáčky s nákupem. Zastavila, aby ho nechala přejít silnici. Přešoural se kolem s hlavou sklopenou na znamení nepřetržité únavy. Sledovala, jak kráčí podél břehu jezera, pomalu se vzdalující silueta ztěžka se vlekoucího muže na pozadí ponurého horizontu holých stromů a šedé vody.

Pokračovala v cestě k hotelu Lakeside, svému prozatímnímu domovu na dobu neurčitou. Byl to jediný místní podnik, který zůstával otevřený v tak pozdní roční dobu. Věděla, i když to místo uštěpačně označila jako Batesův motel z Psycha –, že má vlastně štěstí, že nějaký pokoj vůbec sehnala, když se do města nahrnulo tolik reportérů z celého kraje.

Vešla do jídelny a viděla, že se většina jejích rivalů dosud krmí u stolů se snídaní podávanou formou bufetu.

Damaris vždycky snídani vypouštěla, čímž dneska ráno získala ve hře náskok. Bylo osm hodin a ona už byla na nohou dvě a půl hodiny. V šest navštívila nemocnici, aby sledovala, jak toho chlapce převážejí do jeho nového domova v mainském Středisku pro mladistvé. Ve čtvrt na osm už mířila ke škole. Tam seděla v zaparkovaném voze a pozorovala děti ve vytahaném oblečení, shromážděné před školou a čekající na první zvonění. Všichni vypadali jako mládež kdekoli jinde.

Damaris vykročila ke konvici s kávou a nalila si šálek.

Usrkávala černou kávu a očima těkala místností po ostatních novinářích, až se její pohled zastavil na Mitchellu Groomeovi, novináři na volné noze. Třebaže mu nemohlo být víc než pětačtyřicet, měl zadumanou tvář celou povadlou jako posmutnělý lovecký pes. Přesto se zdál urostlý, téměř atletické postavy. A co na tom bylo nejlepší, zaznamenal její pohled a oplatil jí ho, i když vypadal trochu nesvůj.

Odložila prázdný šálek a odkráčela z jídelny. Nemusela se ani ohlížet, aby věděla, že ji Groome sleduje.

Zapadákov se najednou stal o trochu zajímavějším.

Nahoře v pokoji si v pár minutách prošla poznámky z rozhovorů, které vedla v několika uplynulých dnech. Nyní nastala ta těžší práce, poskládat to všechno dohromady v článku, který by učinil šťastným jejího šéfredaktora a upoutal pozornost nudících se novoanglických paniček v domácnosti, které krouží kolem stánků s bulvárními plátky.

Seděla u psacího stolu a zírala z okna. Přemítala, jak přetvořit tento tragický, nicméně v podstatě běžný příběh v cosi mnohem dráždivějšího. Co činilo tenhle případ zvláštním? Jaký nový úhel pohledu by svedl čtenáře, aby sáhl po výtisku Weekly Informer?

Zčistajasna si uvědomila, že to má přímo před očima.

Naproti přes ulici stála sešlá stará budova s okny zatlučenými prkny. Na vybledlém štítě stál nápis KIMBALLŮV NÁBYTEK.

Číslo domu bylo 666.

Znamení Antikrista.

Zatímco se rozbíhal laptop, listovala v rychlosti poznámkami. Hledala prohlášení, které si pamatovala ze včerejška. Něco, co pronesla jedna žena v místním obchodě.

Našla to. „Je mi známo vysvětlení toho, co se stalo v místní škole,“ řekla ta žena. „Všichni to vědí, ale nikdo si to nechce přiznat. Nepřejí si, aby to vypadalo, že jsou pověrčiví nebo nevzdělaní. Ale já vám povím, co to je: Je to tahle novodobá bezbožnost. Lidi vypudili Pána ze svých životů. Nahradili Ho něčím jiným. Něčím, o čem se nikdo neodvažuje mluvit.“

Ano! pomyslela si Damaris a zeširoka se usmívala, když se hned potom pustila do psaní.

„Minulý týden zavítal do téměř bukolického městečka Tranquility v Maine Satan…“

Faye Braxtonová seděla v kolečkovém křesle u okna obývacího pokoje a dívala se, jak její třináctiletý syn vystupuje ze školního autobusu a dává se na pochod po dlouhé, zaprášené příjezdové cestě vedoucí k domu. Byla to každodenní událost, na niž se obvykle těšila, když viděla Scottyho drobnou postavičku, jak se konečně vynoří ze dveří autobusu, ramena zatížená objemným batohem, s hlavou nataženou kupředu úsilím dovléci to břemeno knih vzhůru zapleveleným stoupajícím dvorem před domem.

Byl pořád tak malý. Bolelo ji, když si uvědomila, jak málo se za poslední rok vytáhl. Zatímco mnozí chlapci z jeho okolí doslova rostli jako z vody, jak do výšky, tak v tělesné zdatnosti, její Scotty za nimi zaostával v nedomrlé adolescenci. Tak už dychtil být dospělý, že si minulý týden poškrábal bradu, když se pokoušel oholit si své neexistující vousy. Byl její prvorozený, její nejlepší přítel. Vůbec by jí nevadilo, kdyby se čas najednou zastavil a ona by si ho mohla ponechat takového, jakým vždy byl, jako sladké a milující dítě. Věděla však, že dítě bude brzy totam.

Proměna už nastala.

Prvního náznaku si povšimla před několika dny, když jako obvykle vystupoval z autobusu. Byla u okna a pozorovala ho, jak míří k domu. Když tu se stala svědkem něčeho, co bylo stejně nevysvětlitelné jako děsivé. Na předním dvorku se zčistajasna zastavil a upřeně sledoval strom, na kterém seděly tři šedé veverky. Domnívala se, že je jenom zvědavý. A že se, stejně jako jeho mladší sestřička Kitty, pokusí dostat je vlichocováním se dolů, aby si je mohl pohladit. A proto se zděsila, když se shýbl pro kámen a mrštil jím do koruny stromu.

Veverky se bleskurychle vyšplhaly do vyšších větví.

S hrůzou ho pozorovala. Scotty hodil dalším kamenem a ještě jedním. Jeho útlé tělíčko se smršťovalo jako napjatá, stočená pružina plná zuřivosti. Kameny létaly do větví.

Když toho konečně nechal, dýchal ztěžka, celý vyčerpaný.

Potom se obrátil k domu.

Výraz jeho tvářejí přiměl s trhnutím uhnout od okna. Na jeden hrůzyplný okamžik si pomyslela: Tohle není můj syn!

Nyní přemítala, jaký chlapec vstoupí do dveří, když ho sledovala, jak se blíží k domu. Bude to její syn, její skutečný syn, roztomilý a usměvavý, nebo ten odpudivý cizinec, který jen jako Scotty vypadá? V minulosti by s ním jednala rázně, kdyby házel po zvířatech kameny.

V minulosti se nikdy nebála svého vlastního dítěte.

Uslyšela na verandě Scottyho kroky. S tlukoucím srdcem otočila kolečkové křeslo, aby k němu byla obrácena tváří, až vstoupí do dveří.

Kapitola 7

Každý lehce poznal, že čtrnáctiletý Barry Knowlton je dítětem své matky. Ta podoba byla natolik nápadná, že si jí každý musel povšimnout na první pohled. Barry a Louise připomínali dvě veselé kuličky, oba s rudými vlasy a tvářemi jako jablíčka, oba s měkkými růžovými ústy. Jejich úsměvy na pozdrav slibovaly rozptýlit dokonce i Claiřiny chmury.

Od té střelby ve třídě před týdnem se Claire každé ráno probouzela se strašlivým vědomím toho, že udělala chybu, když se přestěhovala do Tranquility. Před pouhými osmi měsíci, kdy sem přijela plná sebedůvěry a utratila velkou část svých úspor, aby si tu koupila lékařskou praxi, tehdy byla přesvědčena, že zde určitě uspěje. A proč by neměla?

Vlastnila předtím přece vzkvétající ordinaci v Baltimore.

Avšak jeden soudní proces, kterému bude věnována veškerá publicita, zničí všechno.

Každý den, když byla v práci a zahlédla, jak k ní po cestě zpředu přichází pošťák, se vnitřně připravovala na doručení dopisu, který se bála obdržet. Paul Darnell jí pohrozil, že o jeho právníkovi uslyší, a Claire nepochybovala, že svou hrozbu splní.

Je příliš pozdě odjet? Tuto otázku si nyní kladla každý den. Je příliš pozdě vrátit se zpátky do Baltimore?

Přinutila se k úsměvu, když vstoupila do ordinace, aby přivítala Barryho a jeho matku. Alespoň tohle byl jasný bod jejího dne.

Oba měli v tvářích výraz nefalšované radosti, že ji vidí.

Barry už stál na váze a s očekáváním sledoval, jak její ručička poskakuje sem a tam.

„Podívejte, myslím, že jsem zhubl o další libru!“ hlásil.

Claire překontrolovala kartu, a potom se podívala na váhu. „Shodil jsi na dvě stě čtyřicet sedm liber, to máme sto patnáct kilogramů. Tedy další dvě kila dole! Výborně!“

Barry sestoupil z váhy, jejíž ručička se s hlasitým cvaknutím obloukem vrátila zpátky. „Řekl bych, že už mám volnější pásek!“

„Pojď, poslechnu si srdce,“ vybídla ho Claire.

Barry se odkolébal k vyšetřovacímu lehátku, opatrně se vyšplhal na schůdky vedoucí k němu a žuchl sebou na záda.

Stáhl si košili a odhalil záhyby bledého, zplihle visícího masa. Claire cítila jeho pohled, zvědavý a zaujatý, sledující každý její pohyb, zatímco mu poslouchala srdce, plíce a když mu měřila krevní tlak. Když se poprvé uviděli, prozradil jí Barry, že chce být doktorem. Zdálo se, že tyto prohlídky každý druhý měsíc vychutnává jako studijní exkurze do své příští profese. Pro Barryho byl příležitostný odběr krve, který pro většinu pacientů znamenal muka, fascinující záležitostí, příležitostí, při níž se mohl ptát na nekonečné podrobnosti týkající se průměru jehly, objemu injekční stříkačky nebo proč mají jednotlivé zkumavky na krev různou barvu.

Kéž by tak Barry jen věnoval tolik pozornosti tomu, co strká do pusy.

Skončila prohlídku, potom odstoupila a chvilku si ho prohlížela. „Vedeš si dobře, Barry. Jak to jde s tou dietou?“

Pokrčil rameny. „Asi celkem dobře. Fakt se hodně snažím.“

„Ach, on tak rád jí! To je celý ten problém!“ prohodila Louise. „Snažím se ze všech sil vařit nízkokalorická jídla.

Pak ale přijde jeho taťka domů s krabicí koblih a… no… je tak těžké odolat. Divže mi nad tím nepukne srdce, když vidím, jak se na nás Barry dívá těma svýma velikánskýma hladovýma očima.“

„A nemohla byste nějak přimět manžela, aby přestal domů ty koblihy nosit?“

„Ach ne. Mel, on má tenhle…“ Naklonila se kupředu a důvěrně jí sdělila: „Problém s přejídáním.“

„Opravdu?“

„U Mela jsem to už dávno vzdala. Ale Barry je ještě tak mladý! Chlapci jeho věku neprospívá, když s sebou pořád vláčí všechnu tu váhu. A ostatní děti, jak ty dovedou být kvůli tomu kruté.“

Claire se na Barryho soucitně podívala. „Ty máš ve škole těžkosti?“

Zdálo se, že světlo v chlapcových očích pohaslo. Upřel pohled do země a veškerá rozradostněnost byla ta tam. „Ve škole se mi teď už moc nelíbí.“

„Ostatní děti tě škádlí?“

„Nikdy asi nepřestanou se vtipy o tlustých klucích.“

Claire vrhla pohled na Louise a ta jen smutně zavrtěla hlavou. „Má IQ sto třicet pět a nechce chodit do školy!

Nevím, co s tím mám dělat.“

„Já ti povím, co s tím provedeme, Barry,“ rozhodla Claire. „My každému ukážeme, jak pevnou vůli máš. Jsi příliš inteligentní na to, aby ses nechal porazit těmi druhými dětmi.“

„No, všichni zrovna géniové nejsou,“ souhlasil s nadějí.

„Musíš také přechytračit vlastní tělo. Tenhle úkol si vyžádá značné úsilí. A maminka s tatínkem s tebou musí spolupracovat, ne být proti tobě.“ Pohlédla na Louise. „Paní Knowltonová, máte chytrého, skvělého chlapce, ale tohle sám nedokáže. To si žádá spolupráci celé rodiny.“

Louise si povzdychla a už se připravovala na hrozivý úkol, který ji čeká. „Já vím,“ řekla, „promluvím s Melem.

Už žádné další koblihy.“

Když Knowltonovi odešli, zamířila Claire do Veřiny kanceláře. „Nemáme objednaného nějakého pacienta na třetí?“

„Ano,“ souhlasila Vera. Tvářila se zmateně, když pokládala sluchátko. „To byla paní Monaghanová. To už je druhá pacientka, co zrušila dneska prohlídku.“

Claire zaznamenala nějaký pohyb v čekárně.

Zasunovacím okénkem z kanceláře spatřila muže sedícího na pohovce. Vysokého, nevýrazného, s tváří smutného klauna, kterou ještě zdůrazňoval nakrátko sestříhaný ježek, který mu neslušel. Vypadal, jako by byl raději kdekoli jinde než v ordinaci. „No a kdo to je?“

„Ále, to je jen nějaký reportér z časopisu, který s vámi chce mluvit. Jmenuje se Mitchell Groome.“

„Doufám, že jste mu řekla, že nemám čas.“

„Poskytla jsem mu vaši standardní odpověď. Ale ten chlap trvá na tom, že na vás počká.“

„No, čekat si může, jak dlouho se mu bude chtít. S

žádnými novináři už mluvit nehodlám. Máme ještě někoho dalšího?“

„Elwyna Clydea. Kontrola rány na noze.“

Elwyn. Claire si přitiskla ruku na čelo, neboť už předvídala, že ji rozbolí. „Máme po ruce nějaký osvěžovač vzduchu?“

Vera se rozesmála a poklepala na nádobku na stole. „Na Elwyna jsme dokonale připraveny. Po něm už máte celý den volno. Což vychází skvěle, neboť máte dneska odpoledne schůzku s doktorem Sarnickim. Volal před malou chvilkou.“

Doktor Sarnicki byl šéfem veškerého personálu v nemocnici. To bylo poprvé, co Claire slyšela o nějaké schůzce.

„Zmínil se, o co jde?“

„Jde o nějaký dopis, který právě dostal. Tvrdil, že je to naléhavé.“

Veřin pohled najednou střelil po předním okně. A v ten okamžik vyskočila ze židle. „Kruci, už jsou tady zas!“

zvolala a vyrazila postranním vchodem ven.

Claire vyhlédla oknem ven a spatřila tam Veru, s náramky a náušnicemi metajícími třpytivé blesky, jak hrozí pěstí dvěma chlapcům na skateboardu. Jeden z nich jí nyní odpovídal rovněž křikem a hlas se mu lámal vztekem.

„Nic jsme tý vaší pitomý káře neudělali!“

„A kdo teda nechal ten obrovitý škrábanec na dvířkách, co? Tak kdo?“ naléhala Vera.

„Proč nás v jednom kuse obviňujete? Jako kdyby to byly jen děcka, na který můžete všecko shodit!“

„Jestli vás tu ještě uvidím, tak zavolám policii!“

„Tohle je veřejnej chodník. Máme tu právo jezdit na skateboardu!“

Claiřinu pozornost upoutalo ťukání na sklo. Tvář Mitchella Groomea s výrazem spráskaného psa na ni zírala skrz okénko na příjmu.

Otevřela je. „Pane Groome, já s žádnými reportéry nemluvím.“

„Chtěl jsem vám jen něco říct.“

„Jestli se to týká Taylora Darnella, pak si můžete promluvit s doktorem Adamem DelRayem. On je nyní chlapcovým ošetřujícím lékařem.“

„Ne, jde o auto vaší asistentky. To které někdo poškrábal. Ti chlapci tam venku to neudělali.“

„Jak to víte?“

„Viděl jsem, jak se to včera stalo. Nějaká stará paní je odřela svým autem. Měl jsem za to, že nechá za stěračem lísteček se vzkazem. To zjevně neudělala, a tak dospěla vaše asistentka k vlastním závěrům.“ Pohlédl z okna na hádku, která venku zuřila, a zavrtěl hlavou. „Proč vždycky jednáme s dětmi jako s nepřítelem?“

„Třeba proto, že se často chovají jako nějaký cizí druh?“

Věnoval jí soucitný úsměv. „Mluvíte jako někdo, kdo má takového cizího vetřelce pod vlastní střechou.“

„Čtrnáctiletého. Pravděpodobně jste na to přišel podle všech těch šedivých vlasů, které mám.“ Navzájem se měřili pohledy skrz okénko.

„Opravdu se mnou nechcete mluvit?“ zeptal se jí.

„Zabralo by vám to jenom pár minut.“

„Nemohu se bavit o svých pacientech. To jsou důvěrné informace.“

„Ne, já se vás nechci vyptávat speciálně na Taylora Darnella. Zajímám se o mnohem obecnější informace o dětech ve městě. Jste jediná doktorka v Tranquility, takže předpokládám, že máte přesnou představu o tom, co se tady děje.“

„Ve městě jsem teprve osm měsíců.“

„Bylo by vám ale známo, kdyby místní děti užívaly drogy, viďte? To by mohlo vysvětlovat chování toho chlapce.“

„Nemyslím si, že by jeden incident, jakkoli tragický, znamenal, že se v tomto městě vyskytují ve velkém měřítku drogové závislosti.“ Soustředila se najednou na pohled, který se jí nabízel za oknem. Chlapci se skateboardy zmizeli. Přijel pošťák a povídal si na chodníku s Verou.

Předal jí zrovna hromádku pošty. Obsahovala ta kupička dopis od právníka Paula Darnella?

Groome něco řekl. Uvědomila si, že přistoupil blíž, a vlastně se k ní okénkem naklání.

„Dovolte mi, abych vám vyprávěl jeden příběh, doktorko Elliotová. Pojednává o dokonalém městečku jménem Flanders v Iowě. Počet obyvatel čtyři tisíce. Bylo to čisté, slušné město, kde se všichni znali navzájem. Takoví ti lidé, co chodí do kostela a na rodičovské sdružení. Pak následovaly čtyři vraždy, všechny spáchané dětmi v pubertě. A otřesení obyvatelé Flanders se nakonec museli podívat skutečnosti do tváře.“

„A jaká byla ta skutečnost?“

„Metamfetamin. V místních školách se rozšířil úplně jako epidemie. Z městečka se pak stal odstrašující příklad pro celou Ameriku.“

„Co má ale tohleto společného s Tranquility?“

„Vy jste nečetla místní noviny? Rozhlédněte se kolem, co se děje vašim sousedům! Nejdřív došlo k pouliční rvačce v noci na Všech svatých. Potom utloukl nějaký chlapec psa a ve škole propuknou pěstní souboje. A nakonec dojde k té střelbě.“

Opět se zahleděla na chodník vpředu, kde pošťák dál klábosil s Věrou. Prokristapána, přines sem už tu poštu!

„Měsíce jsem sledoval tu historii ve Flanders,“

pokračoval Groome. „Sledoval jsem, jak ve městě napadá jeden druhého. Rodiče obviňovali školy. Děti se obracely proti svým učitelům, proti vlastním rodinám. Když jsem se doslechl o potížích ve vašem městě, tak byl metamfetamin tím prvním, co mi přišlo na mysl. Vím, že jste určitě musela provést vyšetření na drogy u toho Darnellovic chlapce.

Mohla byste mi prozradit jen jednu věc: Objevili v jeho těle metamfetamin?“

Byla dosud zcela soustředěna na dění na ulici, a tak mu odpověděla: „Ne, neobjevili.“

„A něco jiného?“

Na to mu neodpověděla. Ve skutečnosti to nevěděla, protože neznala výsledky z bostonské laboratoře.

„Takže tu něco bylo,“ prohodil, neboť se chytil jejího mlčení.

„Nejsem chlapcovou ošetřující lékařkou. Musíte se na to zeptat doktora DelRaye.“

Groome vydal odmítavý zvuk. „DelRay tvrdí, že to je psychóza způsobená vysazením ritalinu. To je něco tak vzácného, že lze najít pouze několik velmi obecných zpráv o tom, že cosi takového vůbec existuje.“

„Vy jste jeho diagnózu nepřijal?“

Zahleděl se jí přímo do očí. „Neříkejte mi, že vy ano?“

Mitchell Groome se jí začínal líbit.

Rozlétly se hlavní dveře a dovnitř vrazila Vera nesoucí poštu. Bez okolků hodila celou tu hromadu na psací stůl.

Claire se zahleděla na kupu úředních obálek a v ústech jí vyschlo.

„Promiňte,“ omlouvala se Groomeovi, „ale mám práci.“

„Flanders v Iowě. Hlavně na tohle nezapomeňte,“ kladl jí na srdce. Zamával a odkráčel z budovy.

Claire sebrala všechnu poštu, zamířila rovnou do ordinace a zavřela za sebou dveře.

Sedla si za psací stůl a v rychlosti se probírala obálkami.

Pak sklesla do židle a vydechla úlevou. Další den odkladu.

Na žádné zpáteční adrese nestálo jméno právníka. Paul Darnell možná blafoval. Možná to nakonec nebude mít ani žádné dozvuky.

Chvilku seděla s hlavou zakloněnou a napětí se z ní vytrácelo. Potom se natáhla po první obálce a otevřela ji. Za okamžik už seděla celá ztuhlá v křesle.

Uvnitř obálky našla krátkou zprávu od Rachel Sorkinové, té ženy, která ohlásila postřelení Elwyna Clydea.

Paní doktorko Elliotová,

tenhle dopis mi přišel dnešní poštou.

Myslím, že byste o něm měla vědět.

Rachel

P.S. Nevěřím z toho ani slovu.

A k tomu byl připojený dopis napsaný na stroji: Pro ty, které by to mohlo zajímat Píšu, neboť Vám chci oznámit znepokojivý incident. 3.

listopadu napadla doktorka Claire Elliotová pacienta v nemocnici. Celá tato záležitost nevešla ve všeobecnou známost, třebaže tomuto incidentu přihlíželo několik svědků.

Je-li doktorka Elliotová Vaší ošetřující lékařkou, tak byste si možná přáli znovu zvážit svou volbu. Pacienti mají přece právo být informováni.

Zainteresovaný profesionál z řad zdravotníků V lékařském pokoji na ni čekali tři muži. Doktora Sarnickiho znala jen letmo, ale působil na ni dobrým dojmem. Muž, do jehož tváře se věk vepsal laskavě, muž s jemným hlasem, který byl znám nejen jako pečlivý lékař, ale i jako obratný diplomat, díky jehož pomoci se vytratilo napětí v průběhu nedávného vyjednávání nemocnice o pracovní smlouvě se sestrami. Tím druhým byl Roger Hayes, správce nemocnice, kterého stěží znala. Byl to dobromyslný a usměvavý člověk.

Třetího znala až příliš dobře. Byl to Adam DelRay.

Pozdravili ji zdvořilou úklonou hlavy a ona usedla za konferenční stůl. Byla už tak napjatá, divže se nerozskočila vedví. Na stole před Sarnickim ležel týž anonymní dopis, který jí poslala Rachel.

„Viděla jste to už?“ zeptal sejí.

Vážně přikývla. „Jeden z mých pacientů mi to poslal.

Obvolala jsem je a zatím jsem zjistila, že podobný dopis dostalo přinejmenším šest dalších.“

„Já jsem ten svůj obdržel v poště posílané na oddělení.“

„Tohle je zcela neodůvodněné,“ spustila Claire,, jistěže jsem žádného pacienta nenapadla. Účelem toho dopisu je jedno jediné: zničit mou pověst.“ Pohlédla přímo na Adama DelRaye. Oplatil jí pohled, aniž by uhnul očima, ba dokonce se mu v nich neobjevila ani jiskřička viny.

„Co se přesně stalo toho třetího listopadu?“ chtěl vědět Hayes.

Zpříma mu odpověděla: „Odebrala jsem krev Tayloru Darnellovi, abych ji poslala na celkové vyšetření na přítomnost drog a toxických látek. Doktoru Sarnickimu jsem už řekla, kdo další byl v té místnosti ještě přítomen. Kdo toho byl svědkem. Pacienta jsem nenapadla. Šlo o pouhý odběr krve.“

„Povězte jim i to ostatní,“ vybídl ji DelRay. „Nebo hodláte vypustit ten nejdůležitější detail? Tedy, že jste neměla sebemenší oprávnění mu tu krev brát?“

„Tak proč jste to udělala?“ zeptal se Hayes.

„Ten chlapec trpěl psychózou navozenou drogami.

Chtěla jsem určit drogu, která to způsobila.“

„Žádná droga se nenašla,“ namítl DelRay.

„To nemůžete vědět,“ bránila se. „Test jste vůbec neprovedl.“

„Žádná droga se v jeho krvi nenašla.“ S těmi slovy pleskl o stůl listem papíru. Claire hleděla s úžasem na hlavičku uvedenou na listině. Anson Biologicals.

„Výsledky mám přímo tady. Doktorce Elliotové se zjevně podařilo propašovat zkumavku s krví do laboratoře bez vědomí Taylorova otce. A bez dovolení. Z Ansonu odfaxovali dneska ráno tuto zprávu do nemocnice.“ A s domýšlivým uspokojením dodal: „Je negativní. Žádné drogy, žádné toxiny.“

Proč laboratoř porušila její pokyny? Jak to, že poslali zprávu do nemocnice, a ne k ní do ordinace?

„Naše laboratoř našla nevysvětlitelný nárůst hodnot u plynové chromatografie,“ bránila se. „V jeho krvi něco bylo.“

DelRay se zasmál. „Viděla jste náš laboratorní přístroj na plynovou chromatografii? Ten patří mezi starožitnosti.

Odložili ho z lékařského centra ve Východním Maine.

Našim výsledkům se nedá věřit.“

„Bylo ale nutné udělat další test.“ Pohlédla na Sarnickiho. „Proto jsem vzala chlapci tu krev. Protože to Adam odmítl.“

„Provedla nepovolený odběr krve,“ konstatoval DelRay.

Hayes si povzdychl. „Děláte z komára velblouda, Adame. Chlapci se nic nestalo a ve Středisku pro mladistvé si vede dobře.“

„Nebrala v potaz přání jeho otce.“

„Ale kvůli jednomu odběru krve nedojde přece k soudní žalobě!“

Claire poplašeně vysunula bradu. „Zmínil se Paul Darnell o nějakých právních krocích?“

„Ne, ani v nejmenším,“ uklidňoval ji Hayes. „Mluvil jsem s ním dneska dopoledne a on mě ujistil, že nebude žalovat nikoho.“

„Já vám povím, proč nebude nikoho žalovat,“ vložil se do toho DelRay. „Je to proto, že jeho bývalá manželka pohrozila, že soudní proces bude bojkotovat. Pro zahořklé ex-manželky to je automatická reakce. Ať chce manžel cokoli, ona se proti tomu slepě postaví.“

Děkuju ti, Wando, řekla si v duchu Claire.

„Pak se tedy celý ten incident obejde bez následků,“

prohlásil Sarnicki a viditelně se mu ulevilo. „Pokud jde o mne, myslím si, že není třeba podnikat žádné kroky.“

„A co ten dopis?“ ozvala se Claire. „Někdo se pokouší zničit mou lékařskou praxi.“

„Nejsem si jistý, co přesně můžeme dělat s anonymním dopisem.“

„Je podepsaný. ‚Zainteresovaný profesionál z řad zdravotníků.‘“ Zostra se zahleděla na DelRaye.

„Tak moment!“ odsekl. „S tím já nemám nic společného!“

„Potom je to Paul Darnell,“ navrhla.

„Bylo tam také několik sester, vzpomínáte? Abych pravdu řekl, tenhle druh intrikánského dopisu vypadá spíš na ženskou práci.“

„Co má tohle ksakru znamenat?“ obořila se na něj zuřivě. „Ta ‚ženská práce‘?“

„Nazývám to jménem, kterým bych to označil já. Muži jsou v podobných věcech přímí.“

Sarnicki ho varoval: „Adame, tohle vám nepomůže.“

„Myslím, že ano,“ namítla Claire. „Ukazuje to přesně, co si myslí o ženách. Chcete tím říct, Adame, že jsme všechny lhářky?“

„Teď vám to ale opravdu nepomůže,“ konstatoval Sarnicki.

„Vždyť ona mi vkládá slova do úst! Ty dopisy jsem neposílal, a Paul také ne! Proč bychom to měli dělat? Ke všem ve městě se už ty drby stejně dávno donesly!“

„Přerušuji tohle sezení, a to teď hned! “ prohlásil Sarnicki a zabušil pěstí do stolu, aby si zjednal ticho.

Tehdy všichni uslyšeli hlášení nemocničního rozhlasu.

Sotva se k nim přes zavřené dveře zasedačky doneslo.

„Modrý kód, zástava dechu, JIP! Zástava dechu, JIP!“

Claire okamžitě vyskočila. Na jednotce intenzivní péče měla pacienta po záchvatu mrtvice.

Vyrazila ze zasedací místnosti a běžela ke schodišti.

Seběhla dvě poschodí a vpadla na jednotku intenzivní péče.

Ulevilo se jí, když zjistila, že nešlo o jejího pacienta. Případ na šestce byl v krizi. Tam už se u dveří shlukl nemocniční personál.

Skupinka se rozestoupila, aby mohla Claire projít.

První, co zaznamenala, byl zápach. Byl to pach kouře a spálených vlasů. Vydával ho mohutný muž, celý od sazí, ležící na posteli. Nad pacientovou hlavou se skláněl McNally z pohotovosti a pokoušel se mu bez úspěchu zavést endotracheální trubici. Claire vzhlédla k monitoru zachycujícímu srdeční činnost. Křivka vykazovala bradykardii. Pacientovo srdce bilo, ale pomalu.

„Co krevní tlak a pulz?“ zeptala se.

„Myslím, že má systolický devadesát,“ odpověděla sestra. „Je tak mohutný, že mám potíže vůbec něco zaslechnout.“

„Nemůžu ho intubovat!“ zvolal McNally. „Honem, dejte mu kyslík!“

Ošetřovatel, který obsluhoval respirační přístroj, přitiskl pacientovi na obličej kyslíkovou masku a uvolnil zásobu kyslíku, aby ho vehnal pacientovi do plic.

„Krk má tak krátký a tlustý, že nedohlédnu ani na hlasivky,“ stěžoval si McNally.

„Je tu anesteziolog,“ hlásila sestra. „Mám zavolat taky chirurga?“

„Jo, zavolejte ho. Tenhle bude potřebovat okamžitou tracheostomii.“ S těmi slovy pohlédl na Claire. „Pokud se ovšem nedomníváte, že byste ho dokázala intubovat vy.“

Pochybovala, že by to svedla, přála si to nicméně zkusit.

Se srdcem tlukoucím obešla pacientovu hlavu a už už mu vkládala laryngoskop do úst, když tu si povšimla, že se mu zachvěla víčka.

V údivu se narovnala. „On je při vědomí!“

„Cože?“

„Myslím, že není v bezvědomí!“

„Tak proč potom nedýchá?“

„Dejte mu znovu kyslík!“ přikázala Claire a ustoupila stranou, aby k pacientovi mohl ošetřovatel s respiračním přístrojem. Když mu znovu nasadili kyslíkovou masku a do plic mu vehnali další dávku kyslíku, zhodnotila Claire rychle situaci. Mužova oční víčka sebou skutečně po-

škubávala, jako by se je pokoušel ze všech sil otevřít. Přesto nedýchal a končetiny měl nadále ochablé.

„O jaký případ jde?“ zeptala se Claire.

„Přivezli ho sem dneska odpoledne z pohotovosti,“ začal McNally. „Je to dobrovolný hasič, který se zhroutil při požáru. Nevíme, zda se nadýchal kouře, nebo zda šlo o srdeční příhodu, z budovy ho museli vytáhnout. Přijali jsme ho kvůli povrchovým popáleninám a podezření na infarkt.“

„Tady si vedl dobře,“ pokračovala sestra z JIPu. „Ve skutečnosti se mnou před krátkou chvilkou mluvil. Dala jsem mu dávku gentamicinu a on najednou začal být bradykardiální. Tehdy jsem si povšimla, že přestal dýchat.“

„Proč dostal gentamicin?“ chtěla vědět Claire.

„Na popáleniny. Jedno z těch poranění bylo pořádně infikované.“

„Heleďte, nemůžeme mu dávat kyslík celou noc,“ vložil se jim do řeči McNally. „Zavolali jste toho chirurga?“

„Jasně,“ hlásila ošetřovatelka.

„Tak ho pojďme připravit na tracheostomii.“

„Gordone, možná ji nebude potřebovat,“ namítla Claire.

McNally se tvářil skepticky. „Já mu nedokážu zasunout tu trubici. Vy ano?“

„Zkusme nejdřív něco jiného.“ Claire se obrátila na sestru. „Dejte mu intravenózně ampuli chloridu vápenatého.“

Sestra vrhla na McNallyho tázavý pohled a ten užasle zavrtěl hlavou.

„Proč mu u všech všudy chcete dávat kalcium?“ zeptal se.

„Těsně předtím, než přestal dýchat, dostal antibiotikum, nemám pravdu?“ odpověděla mu otázkou.

„To jo, na otevřenou popáleninu.“

„Potom došlo k zástavě dechu. Ale vědomí neztratil.

Myslím, že je pořád při smyslech. Co to tedy znamená?“

McNally to náhle pochopil. „Neuromaskulární paralýzu!

Způsobenou gentamicinem?“

Přikývla. „Nebyla jsem sama osobně ještě nikdy svědkem toho, že by se něco podobného stalo. Ale takové případy jsou zaznamenány. A spraví se to kalciem.“

„Dávám chlorid vápenatý,“ hlásila sestra.

Všichni ji sledovali. Prodlužované ticho přerušovalo pouze přerývané syčení kyslíku proudícího maskou. Nejprve zareagovala pacientova oční víčka. Zachvěla se a pomalu se otvírala. Muž vzhlédl a ze všech sil se snažil soustředit pohled na Claiřinu tvář.

„Začíná vdechovat!“ hlásil ošetřovatel od respiračního přístroje.

O několik vteřin později se pacient rozkašlal, zhluboka se nadechl a znovu se dal do kašle. Natáhl ruku a pokusil se sundat si kyslíkovou masku.

„Myslím, že nám chce pacient něco říct,“ usoudila Claire. „Nechme ho mluvit.“

Pacient jim poděkoval pohledem plným úlevy, když mu stáhli masku konečně z tváře.

„Pane, chcete nám něco povědět?“ zeptala se Claire.

Muž přikývl. Všichni se k němu naklonili, dychtiví dobře slyšet jeho první slova.

„Prosím…,“ zašeptal.

„Ano?“ pobízela ho Claire.

„Nedělejme… tohle… znova.“

Okolo Claire se rozpoutala bouře smíchu. Popleskala muže po rameni. Potom se obrátila k ošetřovatelkám se slovy: „Myslím, že tu tracheostomii můžeme zrušit.“

„Jsem rád, že si tady alespoň někdo uchoval smysl pro humor,“ prohodil McNally, když o několik minut později vycházel spolu s Claire z pokoje. „Poslední dobou tu bylo pěkně pochmurno.“ Zastavil se u sesterny a pohlédl na řadu monitorů.,,Nevím, kam dáme další přírůstek.“

Claire

ohromilo,

když

viděla

osm

monitorů

zachycujících srdeční činnost. Rychle se obrátila a nevěřícně přelétla pohledem jednotku intenzivní péče.

Všechny postele byly obsazené.

„Proboha, co se to tady stalo?“ zeptala se. „Když jsem tu byla ráno na vizitě, tak jste tu měli jen jednoho pacienta!“

„Začalo to, když jsem nastoupil službu. Nejdřív to byla holčička s frakturou lebky. Pak ta bouračka na Barnstown Road. A potom si nějaké praštěné děcko zapálí vlastní střechu.“ McNally zavrtěl hlavou. „Takhle to dneska pokračovalo bez přestání, a pacienti pořád ještě přicházejí.“

Z nemocničního rozhlasu zaslechli výzvu: „Doktor McNally na pohotovost. Doktor McNally na pohotovost!“

Povzdychl si a měl se k odchodu. „To snad musí být tím úplňkem!“

Noah si svlékl bundu a položil ji na oblý kámen. Žula byla teplá, z kamene vyzařoval žár slunce, které se do něj opíralo po celý den. Otočil se a přivřenýma očima přelétl jezero. To odpoledne panovalo bezvětří, vodní hladina připomínala lesklé, třpytící se zrcadlo odrážející oblohu a stromy bez listí.

„Přála bych si, aby zase bylo léto,“ řekla Amelia.

Pohlédl na ni. Seděla nahoře na nejvyšším kameni, bradu opřenou o kolena v modrých džinsách. Plavé vlasy si zastrčila za jedno ucho, a tím odhalila proužek hojící se pokožky na spánku. Přemítal, zda tam bude mít jizvu, a skoro si přál, aby se jí udělala, jenom taková malá jizvička, aby na něj nikdy nezapomněla. Kdykoli se ráno podívá do zrcadla, spatří sotva znatelnou stopu po kulce a vzpomene si na Noaha Elliota.

Amelia nastavila tvář slunci. „Přála bych si, abych mohla přeskočit zimu. Alespoň jednu zimu.“

Vyšplhal na balvan a posadil se vedle ní. Ne příliš blízko, ne příliš daleko. Téměř, ale ne úplně, se jí dotýkal.

„Já nevím, ale já se už na zimu docela těším.“

„Tos nezažil, co to slovo znamená tady.“

„A co to teda znamená?“

Upírala pohled přes jezero, na tváři výraz, který téměř připomínal strach. „Za pár týdnů začne jezero zamrzat.

Nejdřív to budou jenom kusy ledu podél břehu. Do prosince zamrzne úplně celé a led bude tak silný, že po něm bude možné chodit. Tehdy začne v noci vydávat ty zvuky.“

„Jaké zvuky?“

„Jako když někdo kvílí. Jako když někdo trpí bolestí.“

Začal se smát, ona na něj však vrhla takový pohled, že zmlkl.

„Ty mi nevěříš, viď?“ zeptala se. „Někdy se v noci probudím a myslím si, že mě trápí noční můra. Ale je to jen to jezero. To ono vydává ty příšerné zvuky.“

„Jak by je mohlo vydávat?“

„Paní Horatiová říká…“ Zarazila se, neboť si uvědomila, že paní Horatiová je mrtvá. Znovu se zahleděla na vodu.

„Dělá to ten led. Voda zmrzne a roztahuje se. Tlačí se, pořád se tlačí na břehy a snaží se uniknout, ale nemůže, protože je uvězněná v jezeře. Tehdy slyšíš to úpění. Je to tlak, který roste, roste, až to dál už nejde. Dokud sám nakonec nevybuchne.“ Tiše pro sebe dodala: „Není divu, že to vydává tak strašlivé zvuky.“

Pokoušel si představit, jak bude jezero vypadat v lednu.

Sníh navátý u břehů, voda změněná v lesknoucí se plát ledu.

Nyní mu však slunce svítilo jasně do očí a spolu s teplem, jež vyzařovalo z kamene, se mu v hlavě vynořovaly samé představy spojené s létem.

„A kam se podějou žáby?“ zeptal se.

Obrátila se k němu. „Cože?“

„Žáby. A ryby a to ostatní. Teda tím chci říct, že všechny kachny odlétají, zmizí odsud. Ale co dělají žáby? Myslíš, že prostě jen tak zmrznou jako nějaká zelená zmrzlina?“

Chtěl ji rozesmát a byl rád, když spatřil na její tváři úsměv. „Hlupáčku, zelená zmrzlina se z nich nestane!

Zahrabou se do bahna, hodně hluboko na dně.“ Vzala oblázek a hodila ho do vody. „Mívali jsme tady strašné spousty žab. Pamatuju se, že jsme jich nasbírali celá vědra, když jsem byla malá.“

„Mívali?“

„Teď jich tu už tolik není. Paní Horatiová říká…“ Opět následovala odmlka, když si uvědomila tu ztrátu. A opět si smutně povzdychla, než pokračovala. „Říkala, že to mohl způsobit kyselý déšť.“

„Já tady ale letos v létě slyšel spoustu žab. Často jsem tu vysedával a poslouchal je.“

„Kéž bych tak o tobě věděla!“ pronesla toužebně.

„Já o tobě věděl.“

Zaskočeně na něj pohlédla. Zrudl a odvrátil oči. „Díval jsem se na tebe ve škole,“ pokračoval, „o každé polední přestávce v kavárně jsem se na tebe díval. Ale ty sis toho asi nevšimla.“

Cítil, jak mu tvář ještě víc hoří a vstal, s očima upřenýma na vodu, aby se vyhnuly jejímu pohledu. „Chodíš se někdy koupat? Já tady byl každý den.“

„Sem chodily všechny děti.“

„A kdes byla ty to minulé léto?“

Pokrčila rameny. „Měla jsem infekci v uchu. Doktor mi kvůli tomu zakázal plavání.“

„Ulejváku!“

Rozhostilo se ticho. „Noahu?“ obrátila se k němu.

„Ano?“

„Máš někdy takový pocit…, jako že bys radši nešel domů?“

„Myslíš jako utéct z domova?“

„Ne, je to spíš jako se tam nevracet.“

„A kvůli čemu se tam nevracet?“

Na tu otázku mu neodpověděla. Stála už, když se otočil, aby se na ni podíval, a zkřížené paže si tiskla k hrudi.

„Začíná být chladno.“

Náhle ten chlad také zaznamenal. Jen skála si udržela trošku tepla a i to rychle mizelo, jak cítil, když slunce zapadlo za stromy.

Hladina jezera se zčeřila, a pak se zklidnila jako černé sklo. Jezero se v tu chvíli zdálo být živé, jako samostatný tekutý organismus. Přemítal, zda je pravdou to, co mu o jezeře říkala, jestli opravdu kvílí za zimních nocí. Napadlo ho, že by to tak být mohlo. Voda se opravdu roztahuje, když zmrzne, to je vědecky doložený fakt. Led nejprve na povrchu ztuhne v tenkou vrstvu, která v chladných zimních měsících zvolna sílí. Jedna vrstva se kupí na druhou. A kdesi dole, hluboko u bahnitého dna, se zavrtají žáby a není pro ně úniku. Jsou uvězněny pod ledem jako v pasti. Jako by tam byly pohřbeny.

Claiřinu tvář pokrýval pot, jak se ze všech sil opírala do vesel. Vnímala jejich pravidelný pohyb ve vodě a vychutnávala uklidňující kolébání veslice brázdící hladinu jezera. Během měsíců začínalo být její veslování elegantní a výkonné. V květnu, když poprvé ponořila veslo do vody, zažila ponižující zkušenost. Jedno nebo obě vesla vždy prudce projela vodou, která vystříkla v gejzíru. Anebo se opřela více do jednoho a skončilo to tím, že se s loďkou otáčela v kruzích. Klíčem bylo ovládnutí vesel. Síla, ale dokonale rozložená. Plynulé pohyby, klouzavé, ne plácání.

Nyní to už zvládala.

Zamířila do středu jezera. Tady vesla zvedla, položila je do člunu a jen seděla a nechala se unášet proudem. Slunce právě zapadlo za stromy. Věděla, že brzy bude mít pocit, jako by se pot na pokožce změnil ve vrstvu jinovatky.

Nicméně si v těchto několika chvílích vychutnávala západ slunce, protože byla dosud tak rozehřátá z pohybu, že si chladu vůbec nevšímala. Voda se čeřila, černá jako ropa. Na druhém břehu viděla světla v oknech domů, kde se připravovala večeře, kde se scházely rodiny v teplém, uceleném světě. Tak, jak jsme se scházívali my tři, když jsi byl naživu, Petere. Ne rozděleni, ale pospolu.

Upírala pohled přes jezero na světla těchto domů. Touha po Peterovi ji natolik přemohla, že ji až bolelo každé nadechnutí. Když se spolu za letních dnů vydali veslovat na nedaleký rybník, byl to Peter, kdo vždy vládl vesly. Claire se usadila na přídi a obdivovala elegantní rytmus jeho veslování, to, jak mu vystupovaly svaly a jak se jeho usmívající se tvář leskla potem. Ona bývala tou hýčkanou cestující, kterou okouzleně převážel v loďce přes vodu její milenec.

Naslouchala, jak vlnky šplouchají o trup loďky a téměř si dokázala vybavit Petera, jak tu sedí naproti ní, s pohledem smutně upřeným do jejích očí.

Musíš se naučit vést loďku sama, Claire. Ty musíš být tím, kdo určuje směr plavby.

Jak to dokážu, Petere? Už teď jsem téměř ztroskotala.

Někdo se mne odtud snaží vypudit. A Noah, náš milovaný synek Noah, se mi začíná tak vzdalovat.

Cítila, jak ji na tváři studí slzy. Cítila jeho přítomnost tak zřetelně, až si pomyslela, že by se stačilo vztáhnout ruku a dotkla by se ho. Jeho teplé pokožky, živého Petera z masa a krve.

Nebyl tam však, a ona zůstala v loďce sama.

Nechala se dál unášet větrem, který hnal vlnky zvolna ke břehu. Nad hlavou se jí rozzářily hvězdy. Loďka se nyní zvolna otáčela v kruhu a Claire viděla v dálce obrys severního břehu, kde se ve tmě krčily letní domky zajištěné na zimu.

Překvapeně se posadila, když zaslechla náhlé šplouchnutí. Otočila se a zahleděla se na nedaleký břeh.

Rozeznala siluetu muže. Stál na břehu, hubené tělo lehce skloněné, jako by nakukoval do vody. Trhl sebou a uskočil stranou. Ozvalo se další hlasité plesknutí a postava jí zmizela z dohledu. Mohl to být pouze jediný člověk.

Claire si rychle otřela slzy a zavolala: „Doktore Tutwilere! Nestalo se vám nic?“

Hlava muže se opět ukázala. „Kdo to je?“

„Claire Elliotová. Myslela jsem, že jste spadl do vody.“

Zdálo se, že ji konečně ve tmě uviděl. Zamával na ni. S

tímto biologem specializovaným na zkoumání mokřin se poznala před několika týdny, brzy poté, co se nastěhoval do domku v Alfordu, který si pronajal na měsíc. Oba onoho rána veslovali po jezeře a zamávali na sebe, když se jejich loďky míjely v mlze. Od té doby se zdravili, kdykoli veslovala na jezeře kolem jeho domku. Někdy vynášel ven sklenice s nejnovějšími přírůstky do své sbírky obojživelníků. Noah mu říkal odborník přes žáby.

Její loďka se přiblížila víc ke břehu, a tak mohla vidět, že i dnes břeh lemují Maxovy sklenice. „Jak to vypadá s vaší sbírkou žab?“ zeptala se.

„Teď už je moc chladno. Míří do hlubších vod.“

„Našel jste nějaké další exempláře se šesti nohama?“

„Jednu, tenhle týden. Opravdu si o tohle jezero začínám dělat starosti.“

Loďka teď dosáhla břehu a uvízla v bahně. Max se tyčil nad ní, vytáhlá postava s odrazem měsíce ve sklech brýlí.

„Objevuje se to ve všech jezerech na severu,“

pokračoval. „Zdeformovaní obojživelníci. A masivní úhyn.“

„Jak dopadly vzorky, které jste odebral z jezera? Myslím ty z minulého týdne.“

„Pořád čekám na výsledky. Může to trvat celé měsíce.“

Odmlčel se a ohlédl se směrem, odkud se ozvalo zapípání.

„Co je zas tohle?“

Claire si povzdychla. „To je můj pager.“ Skoro zapomněla, že ho má pořád připnutý na pásku. Na svítícím displeji uviděla místní číslo.

„Ke svému domu byste musela veslovat dlouho, pojďte si zavolat ode mne,“ navrhl jí.

Telefonovala z jeho kuchyně, a přitom po celou dobu upírala pohled na sklenice trůnící na kuchyňské lince.

Nebyly v nich okurky plovoucí v nálevu. Vzala jednu sklenici a zjistila, že se na ni upřeně dívá nějaké oko. Žába byla podivně bledá, v barvě lidské pokožky, posetá purpurovými skvrnami. Obě zadní nohy se dělily vedví a tvořily čtyři oddělené ploutve. Podívala se na označení na láhvi: Jezero Locust, 10. listopadu.“ Otřásla se a láhev zase odložila.

V sluchátku se ozval ženský hlas. Byl zastřený, ta žena byla zjevně dost opilá. „Haló? Kdo je tam?“

„Doktorka Elliotová. Vy jste mi volala na pager?“ Claire sebou trhla, když žena praštila sluchátkem o stůl. Zaslechla kroky, a potom poznala hlas Lincolna Kellyho, který promlouval k té ženě.

„Doreen, můžu si vzít ten telefon?“

„Kdo jsou všechny ty ženské, co ti volají?“

„Dej mi ten telefon!“

„Nejsi nemocný! Proč ti teda volá doktorka?“

„Je to Claire Elliotová?“

„Takže teď už je to Claire! Oslovuješ je křestními jmény!“

„Doreen, za chviličku tě odvezu domů. Ale teď s ní musím mluvit.“

Konečně se ze sluchátka ozval jeho hlas. Zněl zahanbeně. „Claire, jste tam ještě?“

„Ano.“

„Heleďte, mrzí mě, co se stalo.“

„S tím si nelamte hlavu,“ uklidňovala ho a pomyslela si: Ve svém životě máte spoustu jiných starostí.

„Lucy Overlocková mi navrhla, ať vám zavolám.

Dokončila právě ty vykopávky.“

„Dospěla k nějakým zajímavým závěrům?“

„Myslím, že jste jich už většinu slyšela. To místo, kde byli pohřbeni, je přinejmenším sto let staré. Pozůstatky patřily dvěma dětem. Obě nesou zjevné známky poranění.“

„Takže šlo o dávnou vraždu.“

„Vše tomu nasvědčuje. Zítra probere všechny podrobnosti se svými studenty. Možná to nebude tak zajímavé, abyste to měla zájem vyslechnout, myslela si však, že bych vás měl pozvat. Protože jste našla tu první kost.“

„Kde se bude ta přednáška konat?“

„V muzejní laboratoři v Oronu. Jedu tam taky, kdybyste chtěla jet se mnou. Odjíždím kolem poledne.“

V pozadí do toho zaječela Doreen: „Vždyť zítra je sobota! Odkdy děláš i v sobotu?“

„Doreen, nech mě domluvit!“

„A takhle je to vždycky, Pořád máš spoustu práce. Nikdy tu nejsi se mnou –“

„Obleč si kabát a nastup do auta! Odvezu tě domů.“

„Kruci, dojedu tam sama!“ Ozvalo se prásknutí dveří.

„Doreen!“ zvolal Lincoln. „Vrať mi ty klíčky od auta!

Doreen!“ Ozval se opět v telefonu, uspěchaný, hrozně nervózní. „Musím už jít. Uvidíme se zítra?“

„V poledne. Budu čekat.“

Kapitola 8

„Doreen se snaží,“ vykládal Lincoln s pohledem upřeným na silnici. „Opravdu ano. Ale není to pro ni lehké.“

„A dovedu si představit, že pro vás také ne,“ dodala Claire.

„Ne, je to takhle strašné pořád. Trvá to už léta.“

Pršelo, když odjížděli z Tranquility. Nyní začal padat déšť se zmrzlým sněhem, takže slyšeli cvakání drobných kousků ledu o přední sklo. Silnice se změnila ve zrádnou klouzačku, neboť teplota poklesla na onen nebezpečný přechod mezi mrazem a oblevou a na černém, zledovatělém povrchu vozovky se usazovala tuhnoucí námraza, na níž stála voda. Claire byla ráda, že řídí Lincoln, a ne ona. Muž, který prožil čtyřicet pět let v takovémhle klimatu, už jistě ví přesně, jak překonávat jeho nebezpečná úskalí.

Natáhl se dolů, aby spustil ostřikovač s nemrznoucí směsí. Stružky tekutiny začaly čistit přední sklo.

„Žijeme dva roky odděleně,“ vysvětloval Claire. „Potíž je vtom, že mě nechce nechat odejít. A já nemám to srdce ji k tomu přinutit.“

Oba ztuhli, když vůz před nimi najednou zabrzdil, rozsvítil brzdová světla a začal klouzat z jedné strany silnice na druhou. Tak tak se mu podařilo zabránit dalšímu smyku a vyhnout se protijedoucímu náklaďáku.

Claire se zabořila do sedadla a srdce jí tlouklo. „Ježíši!“

„Všichni jezdí zatraceně moc rychle.“

„Myslíte, že bychom to měli otočit a vrátit se domů?“

„Jsme už za polovinou cesty. Můžeme jet klidně dál.

Nebo to chcete radši vzdát?“

Polkla. „Mně to nevadí, jestli ani vám ne.“

„Jenom nám to trochu déle potrvá. Což znamená, že se asi dostaneme pozdě domů.“ Vrhl na ni pohled. „Co Noah?“

„Teď je víc než soběstačný. Jsem si jistá, že si poradí.“

Lincoln přikývl. „Je to podle všeho skvělej kluk.“

„To je,“ souhlasila s ním. Svou odpověď poopravila s posmutnělým úsměvem. „Teda většinou ano.“

„Asi to s ním není zas tak jednoduché, jak to vypadá,“

dodal Lincoln. „Tohle slýchám od rodičů v jednom kuse. Že vychovat dítě je to nejtěžší na světě.“

„A je to tisíckrát těžší, když jste na to sám.“

„A kde je Noahův otec?“

Claire se odmlčela. Odpověď na tuto otázku ze sebe musela téměř vynutit. „Zemřel. Přede dvěma roky.“ Jeho polohlasem vyslovená odpověď na její slova: „To mě mrzí,“

jí téměř unikla. Chvilku se do ticha ozývalo pouze škrábání stěrače shrnujícího z předního skla déšť se sněhem. Už jsou tomu dva roky, a jí pořád dělá potíže o tom mluvit. Dosud si nezvykla na označení vdova. Ženy by se neměly stávat vdovami ve třiceti osmi letech.

A smějící se, milující devětatřicetiletí muži by neměli umírat na lymfomy.

Skrze mrznoucí mlhu zahlédla, že vpředu blikají světla ambulance. Došlo tam k nehodě. Přesto měla pocit zvláštního bezpečí, když jela v autě tohoto muže. Cítila se ochraňována a bráněna před jakýmkoli neštěstím. Sunuli se pomaloučku podél řady vozidel přivolaných k nehodě: dvou policejních hlídkových vozů, odtahového vozu a sanitky. Ze silnice sklouzl ford bronco a nyní ležel na boku. Třpytila se na něm námraza. Projeli kolem v tichosti, oba zaskočení krutým příkladem toho, jak se život může rychle změnit.

Skončit. K už tak depresivnímu dni přibyl další pochmurný zážitek.

Lucy Overlocková přijela ke svým studentům také pozdě. Přikráčela v pršiplášti, z něhož odkapávala voda, čtvrt hodiny poté, co se dva její asistenti s deseti studenty shromáždili v laboratoři v suterénu muzea. „Měla jsem to asi radši celé odvolat, když je takovéhle počasí,“ prohlásila.

„Ale stejně jsem ráda, že jste všichni cestu sem nakonec zvládli.“ S těmi slovy odložila plášť do deště. Pod ním měla své obvyklé oblečení, džínsy a flanelovou košili, což bylo praktické, vezme-li se v potaz prostředí, v němž se nacházela. Muzejní suterén byl tmavý a zaprášený, byl to přeplněný prostor, který páchl stejně jako artefakty v něm uložené. Obě stěny lemovaly police se stovkami dřevěných krabic, jejichž obsah byl označen štítky s vybledlými nápisy napsanými na stroji: „Stonington č. 11: nástroje ze škeblí, hroty šípů, různé.“ „Pittsfield č. 32: části kosterních ostatků, dospělý muž.“

Na velkém pracovním stole uprostřed místnosti, potaženém nepromokavou plachtou, ležely nové přírůstky v této pečlivě utříděné kostnici.

Lucy stiskla vypínač na stěně. Zářivky zabzučely a jejich nepřirozené světlo zalilo stůl. Claire s Lincolnem se připojili ke kroužku studentů. Osvětlení bylo nemilosrdné a vykreslovalo tváře kolem stolu v ostrých profilech.

Lucy stáhla plachtu.

Kosterní ostatky dvou dětí byly položeny jeden vedle druhého a kosti byly umístěny v přibližném anatomickém uspořádání. Jedné kostře chyběl hrudní koš, jedna dolní končetina a pravá horní končetina. Druhá kostra se zdála z valné části nedotčená, až na chybějící kůstky na rukou.

Lucy zaujala své místo v čele stolu, u lebek. „Máme zde označenou skupinu lidských ostatků z výkopu číslo sedmdesát dva na jižním konci jezera Locust. Výkop byl dokončen včera. Tamhle na stěnu jsem připevnila mapu naleziště, abychom si vše mohli názorně ukázat. Jak můžete vidět, místo nálezu se nachází přímo na břehu říčky Meegawki. Tuto oblast letos na jaře postihly vydatné deště a záplavy, což bylo pravděpodobně příčinou odhalení těchto hrobů.“ Pohlédla dolů na stůl. „Takže abychom začali.

Nejprve bych chtěla, abyste si všichni prohlédli ty ostatky.

Klidně se jich dotýkejte a pečlivě si je prostudujte. Ptejte se mě na cokoli, co vás ve spojitosti s nalezištěm napadne.

Potom si vyslechneme závěry, pokud jde o stáří, rasu a dobu, po níž ležely ostatky v zemi. Ti z vás, kdo se na výkopu podíleli, tak ty prosím, aby mlčeli. Uvidíme, co si ostatní sami vyvodí.“

Jeden ze studentů se natáhl pro lebku.

Lucy ustoupila, beze slova obcházela stůl a občas nahlédla studentům přes rameno, aby viděla, jak pokračují v práci. Celé to shromáždění vyvolalo v Claire představu jakéhosi groteskního rituálu, něco na způsob hostiny, všechny ty dychtivé ruce natahující se po kostech, obracející je pod světlem a předávající je dál. Zpočátku nikdo nemluvil. Ticho přerušil jen příležitostný svist měřicího pásma, jak je někdo natahoval nebo stáčel.

Jednu z lebek, tu, jíž chyběla spodní čelist, podali Claire.

Naposledy držela v ruce lebku, když studovala medicínu.

Otáčela jí rozpačitě pod světlem. Kdysi dokázala pojmenovat každý otvor, každý výčnělek, avšak tyto anatomické termíny, jako tolik jiných fakt natěsnaných do paměti během studií, byly zapomenuty a nahrazeny údaji mnohem praktičtějšími, jako jsou čísla faktur a telefonní čísla do nemocnice. Obrátila lebku a povšimla si, že v horní čelisti zůstaly zuby. Třetí stoličky nestačily vylézt. Šlo o dětskou lebku.

Opatrněji položila zpátky, otřesená, když si uvědomila, co to právě držela v ruce. Pomyslela na Noaha, když jemu bylo devět let, vlasy jedna záplava černých prstýnků a jeho tvářička hebká jako hedvábí, když se tiskla k té její. Upírala pohled na lebku dítěte, jehož maso shnilo již dávno.

Najednou ucítila, že jí Lincoln položil ruku na rameno.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí. Přikývla. Pohled měl smutný, téměř truchlivý v tom ostrém světle. Jsme my dva těmi jedinými, koho pronásleduje osud tohoto dítěte? ptala se sama sebe. Těmi jedinými, kdo vidí víc než prázdnou nádobu z vápníku a fosfátu?

Jedna ze studentek, mladší a štíhlejší varianta Lucy, položila první otázku: „Byla ta těla pohřbena v rakvích? A došlo k tomu v poli, nebo v lese?“

„Terén byl řídce zalesněný a všechno to byl nový porost,“ odpověděla Lucy. „Opravdu jsme našli kovové hřebíky a zbytky rakve, ale dřevo už skoro úplně shnilo.“

„A co půda?“ chtěl vědět jiný student.

„Byl to jíl, mírně propouštějící vlhkost. Proč se ptáte?“

„Vysoký obsah jílu pomáhá uchovávat ostatky.“

„Přesně tak. Jaké jsou další faktory, které ovlivňují konzervování pozůstatků?“ Lucy pohlédla přes stůl. Její studenti odpovídali se zápalem, který Claire ohromil jako nevídaný jev. Byli tak soustředěni na ostatky, že zapomněli, co tyto kosti představují. Živé, smějící se děti.

„Složení půdy…, vlhkost –“

„Okolní teplota.“

„Masožraví živočichové.“

„Hloubka hrobu. A to, jestli byl vystaven slunci.“

„Věk v době smrti.“

Lucyin pohled vystřelil po studentce, která ta slova vyslovila. Byla to ta mladá Lucyina dvojnice, rovněž oblečená do džínsů a kostkované košile. „Jak ovlivní věk zemřelého kosterní pozůstatky?“

„Lebky adolescentů zůstávají nedotčeny delší dobu než lebky starších lidí. Pravděpodobně díky tomu, že obsahují větší procento minerálů.“

„To mi ale nepoví, jak dlouho ležely tyhle konkrétní kostry v zemi. Kdy tyto osoby zemřely?“

Nastalo ticho.

Lucy se tím nezdála zklamaná. „Správná odpověď zní: Stanovit to nedokážeme. Po stu letech se mohou některé kostry rozpadnout na prach,“ pokračovala, „zatímco jiných se povětrnostní podmínky ani netknou. Přesto však můžeme dojít k celé řadě závěrů.“ Natáhla se přes stůl a uchopila holenní kost. „Povšimněte si lomivosti a odlupování na některých dlouhých kostech, tam, kde má obvodová lamelární kost přirozené rýhy. Co vám to napovídá?“

„Že se měnila vlhká a suchá období,“ odpovědělo Lucyino mladší já.

„Správně. Tyto ostatky po nějakou dobu chránila rakev.

Potom však rakev shnila a kosti byly vystaveny působení vody. Obzvlášť poblíž toho říčního koryta.“ Lucy vrhla pohled na mladého muže, v němž Claire poznala jednoho z asistentů, kteří pomáhali odkrývat naleziště koster. Toho by, s těmi dlouhými plavými vlasy staženými do ohonu a třemi zlatými náušnicemi v jednom uchu, člověk mohl klidně považovat za nějakého námořníka z pirátské lodi minulého století. Jediný rys, který do jeho zjevu nezapadal, byly badatelské brýle s drátěnými obroučkami. „Vinci,“

oslovila ho Lucy, „povězte nám, kdy v této oblasti docházelo k povodním.“

„Pátral jsem v záznamech, kam až jsou v nich tato fakta uváděna, tedy do dvacátých let,“ odpověděl Vince. „Došlo ke dvěma katastrofickým záplavám, a to na jaře roku 1946, a potom znovu letos na jaře, kdy se řeka Locust vylila z břehů.

Usuzuji, že tím se odhalilo to pohřebiště. Erozí koryta řeky Meegawki, způsobenou vydatnými dešti.“

„Takže tu máme dvě zaznamenaná období záplav, následovaná suššími léty, která způsobila lomivost a odlupování kortikální kosti.“ Lucy odložila holenní kost a uchopila stehenní. „A nyní se vraťme k tomu nejzajímavějšímu nálezu ze všech. Tím myslím tu sečnou ránu tady, vzadu na stehenní diafýze. Vypadá to jako stopa po seknutí, avšak kost je tak poničená povětrnostními podmínkami, že to lze jen stěží tvrdit jistě. Tím pádem nemůžeme určit, zda jde o reakci živé kosti.“ Zaznamenala Lincolnův tázavý pohled. „Reakcí živé kosti se rozumí to, co se děje s kostí v živém těle, když se ohýbá nebo zkroutí v důsledku poranění. Prozradí vám to, zda byla kost poškozena zaživa, nebo po smrti.“

„A vy to u téhle kosti nedokážete odhadnout?“

„Ne, na to byla příliš dlouhou dobu vystavena živlům.“

„Tak jak můžete tvrdit, že šlo o vraždu.“

„Musíme obrátit pozornost k ostatním kostem. A tady najdeme odpověď.“ Vzala malý papírový sáček. Poklepala na něj ze stran, a tím vyprázdnila jeho obsah na stůl.

Malé kůstky zachrastily jako šedé kostky.

„Zápěstní kůstky,“ řekla. „Tyhle jsou z pravé ruky.

Zápěstní kůstky jsou poměrně pevné, nerozpadají se tak rychle jako jiné kosti. Tyhle jsme našli pohrbené poměrně hluboko a spečené v pevném kusu jílu, který je ještě lépe uchoval.“ Začala se v kůstkách přehrabovat jako nějaká švadlena, která hledá prostě ten pravý knoflík. „Tady to máme,“ řekla, vybrala jednu a zvedla ji ke světlu.

Zásek byl zřetelně viditelný, byl tak hluboký, že téměř roztál kost vedví.

„Tohle je zranění, které vzniklo při obraně,“

vysvětlovala. „Toto dítě, řekněme, že to bylo děvče, zvedlo ruce, aby se bránilo před útočníkem. Ostří se jí zaťalo do ruky, a to tak hluboko, že téměř rozseklo kost zápěstí. Tomu děvčeti bylo jen osm devět let a bylo poměrně malé, takže se nemohlo bránit. A ať už ji ťal tou čepelí kdokoli, byl dost silný, natolik silný, že jí rozsekl ruku.

Děvče se otáčí. Možná má čepel pořád ještě zaseknutou v ruce, možná útočník zbraň vytáhl a připravuje se zaútočit znovu. Dívka se pokouší utéct, ale on ji pronásleduje. Potom pachatel zakopne nebo ji strhne dolů, a ona padá na zem, tváří dolů. Usuzuju, že to bylo tváří dolů, protože na hrudních obratlích jsou známky po zraněních. Šlo o široké ostří, pravděpodobně sekyry, která dopadla zezadu. Takhle vznikla i ta rána na stehenní kosti, šlo o úder na zadní stranu stehna, což znamená, že děvče nyní leží na zemi.

Žádné z těchto zranění nemusí být jednoznačně smrtelné.

Pokud je dívka dosud naživu, pak silně krvácí. Nevíme, co se stalo dál, protože to nám kosti neprozradí. Víme pouze to, že leží tváří k zemi a nemůže utíkat, nemůže se bránit. A že ji někdo sekl sekyrou nebo tesákem do stehna.“ S něhou položila zápěstní kůstku na stůl. Měla velikost pouhého oblázku, zlomený pozůstatek strašlivé smrti. „Tohle mi řekly tyto kosti.“

Chvíli nikdo nepromluvil. Pak se tichounce ozvala Claire: „Co se stalo tomu druhému dítěti?“

Zdálo se, že se Lucy vytrhla z transu. Pohlédla na druhou lebku. „Toto bylo dítě stejného věku. Mnoho z jeho kostí chybí a ty, které skutečně máme, jsou nepředstavitelně poznamenané klimatem. Ale tolik vám říct můžu: jemu, nebo jí, někdo rozdrtil lebku. Šlo asi o smrtící ránu. Tyto dvě děti byly pohřbeny spolu, ve stejné rakvi. Domnívám se, že zemřely při stejném útoku.“

„Musí o tom být nějaký záznam,“ usoudil Lincoln.

„Nějaký popis ve starých zprávách o tom, kdo byly tyto děti.“

„Vlastně jejich jména opravdu známe.“ To promluvil Vince, ten asistent s vlasy staženými do ohonu. „Díky letopočtu na minci, kterou jsme nalezli ve stejné vrstvě půdy, víme, že k těm úmrtím došlo někdy kolem roku 1885.

Prohledal jsem záznamy a zjistil jsem, že rodina Gowových vlastnila rozsáhlé území s pozemky rozkládajícími se podél jižního oblouku jezera Locust. Tyto kosti, to jsou posmrtné pozůstatky sourozenců Josepha a Jennie Gowových, kterým bylo osm a deset let.“ Vince se stydlivě zazubil. „Lidi, zdá se, že to, co jsme tady vykopali, je rodinný hřbitov Gowových.“

Toto odhalení Claire nepřipadalo nijak zvlášť humorné, a proto ji zarazilo, že se několik studentů rozesmálo.

„Domníváme se, že šlo o hřbitov rodiny, protože byli mrtví do hrobu ukládáni v rakvích,“ vysvětlovala Lucy.

„Bohužel jsme zasáhli do místa jejich posledního odpočinku.“

„Pak víte, jak ty děti zemřely?“ zeptala se Claire.

„Je nesnadné dostat se k nějakým údajům zachycujícím tyto události, protože zejména tahle oblast byla v té době řídce osídlena,“ odpověděl jí Vince. „Máme však k dispozici záznamy o úmrtích v okrese. Smrt Gowových dětí byla v obou případech zaznamenána v týž den, 15. listopadu 1887. Spolu s úmrtími dalších tří členů rodiny.“

Nastal okamžik zděšeného ticha.

„Chcete tím říct, že všech pět lidí zemřelo ve stejný den?“ otázala se otřesená Claire.

Vince přikývl. „Vypadá to, že tu rodinu někdo zmasakroval.“

Kapitola 9

Pár kousků mrkve, vařené brambory a mikroskopický plátek kuřecích prsou.

Louise Knowltonová shlížela na poloprázdný talíř, který právě položila před svého syna, a bolestně trpěla mateřským pocitem viny. Nechávala vyhladovět vlastní dítě. Viděla to na jeho tváři, v těch hladových očích a ochablém nahrbení ramen. Tisíc šest set kalorií denně! Jak z tohohle může někdo přežít! Barry opravdu zhubl, avšak za jakou cenu?

Stal se z něj pouhý stín svého kdysi robustního, dvěstěšedesátipětiliberního já. I když věděla, že potřebuje shodit nadbytečné kilogramy, bylo jí, jediné osobě na světě, která Barryho znala nejlépe, jasné, že její drahé dítě trpí.

Usedla k vlastnímu talíři, na který si naložila smažené kuře a máslem potřené slané vdolky. To bylo pořádné, zdravé jídlo pro chladný večer. Podívala se přes stůl a setkala se s manželovým pohledem. Mel beze slova zavrtěl hlavou. Také to nemohl vystát, když se díval na syna, jak hladoví.

„Barry, drahoušku, co kdyby sis vzal alespoň kousíček vdolku?“ nabízela Louise.

„Ne, mami.“

„Tolik kalorií to zase není. Mohl by sis tím vytřít šťávu.“

„Žádnou nechci.“

„Podívej, jak jsou nadýchané! Jsou podle receptu maminky Barbary Perryové. To je tou slaninou, že jsou tak dobré! Jenom malý kousíček, Barry! Jen si trošku kousni!“

Přidržela mu vdolek, z něhož se ještě kouřilo, u rtů.

Nedokázala se zarazit, nedokázala potlačit to hnutí, jež se v ní upevňovalo čtrnáct let trvajícím mateřstvím, nakrmit ta růžová, potřebná ústa. To bylo víc než jídlo, to byla láska v podobě chrupajícího vdolku, z něhož jí na prsty odkapávalo máslo. Čekala, až její nabídku přijme.

„Už jsem ti řekl, že nic nechci!“ zaječel.

Bylo to stejně ohromující, jako kdyby ji udeřil do tváře.

Louise se, celá zkoprnělá, stáhla dozadu na židli. Vdolek jí vyklouzl z prstů a rozplácl se do jezera šťávy lesknoucí se jí na talíři.

„Barry!“ napomenul chlapce otec.

„Pořád do mě cpe jídlo! Není divu, že vypadám takhle!

Podívej se na sebe, na vás na oba!“

„Maminka tě má ráda. Vidíš, jak jsi ji zranil!“

Louise seděla, rty se jí třásly a snažila se, aby se nerozplakala. Pohled upírala na bohatou večeři, kterou přinesla na stůl. Představovala dvě hodiny práce v kuchyni, práce plné lásky, a ach bože, jak ona milovala svého syna!

A nyní viděla jídlo takové, čím bylo, vyplýtvaným úsilím tlusté a hloupé matky. Dala se do pláče a slzy jí kapaly do šťouchaných brambor se smetanovým sýrem.

„Mami!“ zaúpěl Barry. „Jéžiš! Tak promiň!“

„Nic se nestalo.“ Zvedla ruku, aby mu zabránila v dalším omlouvání. „Já to chápu, Barry, chápu to. A už to znova neudělám. Přísahám, že ne!“ Otřela si slzy ubrouskem a na několik vteřin se jí podařilo nabýt znovu důstojnosti. „Ale já se tolik snažila a– a–“ Zabořila tvář do ubrousku a celé tělo se jí roztřáslo usilovnou snahou nerozplakat se. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že na ni Barry mluví.

„Mami. Mami?“

Zadržela dech a přinutila se na něj podívat.

„Mohl bych si vzít ten vdolek?“

Beze slov mu nabídla podnos. Dívala se na něj, jak si bere jeden kousek, rozlamuje ho a roztírá na něj silnou vrstvu másla. Zadržela dech, když si poprvé ukousl, dokud se mu na tváři nerozlil výraz blaženosti. Po celou dobu po tom prahl, avšak sám sobě to potěšení odpíral. Nyní se mu poddal a jedl už druhý vdolek. A třetí. Sledovala každé jeho kousnutí a cítila mateřské uspokojení, hluboké a pudové.

Noah se opíral o zeď školní budovy a kouřil. Uplynuly už měsíce od chvíle, kdy si zapálil naposledy, takže se rozkašlal. Plíce se bouřily proti kouři. Představil si všechny ty jedy, které se mu právě prohánějí v hrudníku, ty, o nichž mu mamka vždycky dělala přednášky. Dospěl nicméně k závěru, že vzhledem k celkovému koloběhu jeho života v tomto příšerném městě stojí ta trocha jedu sotva za nějakou starost. Znovu zatáhl z cigarety a ještě víc se rozkašlal.

Vlastně ten zážitek ani nevychutnával. Avšak mezi dvěma hodinami se dalo sotva co podnikat, ne od té doby, co měli zakázáno jezdit na skateboardech. Přinejmenším ho nikdo, když tady stojí sám stranou, slovně nenapadá.

Zaslechl tiché vrčení motoru a pohlédl směrem k ulici.

Kolem se plížilo zelené auto, tak pomalu, že se zdálo, jako by se vlastně ani nepohybovalo. Okénka byla zabarvena až příliš dotmava, takže skrz ně nebylo nic vidět. Noah nedokázal odhadnout, zda za volantem sedí muž, nebo žena.

Vůz zastavil přímo naproti přes ulici. Noah nějak vycítil, že na něj řidič upírá pohled. A to se stejnou určitostí, s jakou se Noah díval na něj.

Odhodil cigaretu a rozdrtil ji rychle botou. Nemělo smysl nechat se nachytat. To poslední, co mu scházelo, bylo znovu zůstat po škole. Obrátil se, nyní, když byl důkaz zahlazen, a bezostyšně čelil neviditelnému řidiči. Zmocnil se ho pocit vítězství, když vůz odjel.

Podíval se na zem, na rozšlápnutou cigaretu, jen zpola vykouřenou. Jaká škoda! Zvažoval možnost zachránit to, co zbylo, když tu zaslechl školní zvonění oznamující konec přestávky.

Potom zaslechl křik. Neslo se to zpředu od školy.

Zahnul za roh budovy a spatřil shluk dětí postrkujících se na trávníku a omílajících stále dokola: „Holčičí rvačka!

Holčičí rvačka!“

To by mohlo stát za vidění.

Strkal se kupředu ve snaze něco ze zápasu zahlédnout, než to zatrhnou učitelé. Dvě rvoucí se děvčata do něj skoro vrazila. Odpotácel se dozadu, do bezpečnější vzdálenosti, a byl zděšený zuřivostí toho boje. Bylo to horší než nějaká bitka mezi dvěma chlapci, tohle byla skutečně rvačka dvou dívek, koček. Děvčata si vjížděla nehty do tváří, tahala se za vlasy. V uších mu hučel pokřik davu. Rozhlédl se po hloučku přihlížejících a uviděl jejich rozvášněné tváře vnímající rozkoš z krve, silnou jako pižmo.

V nitru se mu rozrůstalo zvláštní vzrušení. Všiml si, že on sám také svírá ruku v pěst, cítil, jak mu do obličeje stoupá žár. Obě dívky byly už samá krev a ten pohled ho fascinoval. Provokoval ho. Dral se opět kupředu, rval se s davem, aby lépe viděl. Zmocnil se ho vztek, když se nemohl prodrat blíže.

„Holčičí rvačka! Holčičí rvačka!“

Také se dal do skandování a jeho vzrušení narůstalo s každým pohledem na zkrvavenou tvář.

Ztuhl, když očima zabloudil k Amelii, stojící na druhém konci trávníku. Okamžitě zmlkl. Dívala se na shluk dětí nevěřícně a s hrůzou.

Zahanbeně se odvrátil, dříve než ho mohla zahlédnout, a utekl do školní budovy.

Na chlapeckých toaletách se na sebe upřeně zadíval do zrcadla. Co se to dělo se všemi tam venku? lámal si hlavu.

Co se to stalo se mnou?

„Porvaly se kvůli klukovi,“ vykládala Fern. „Aspoň tak jsem to slyšela já. Začalo to několika urážkami a v následující chvíli si už vjely do vlasů.“ Zavrtěla hlavou.

„Doufala jsem, že po pohřbu paní Horatiové budou děti držet při sobě. Ale tohle je už čtvrtá rvačka během dvou dnů, Lincolne. Nezvládnu je. Potřebuju v té škole policistu, který by to tam ohlídal.“

„No, zní to, jako by tam docházelo k nějakému masovému vraždění,“ podotkl pochybovačně. „Ale můžu požádat Floyda Speara, aby tam během výuky několikrát zaskočil, jestli si to přeješ.“

„Ne, ty mi nerozumíš! My tam potřebujeme někoho na celý den. Neodhadnu, k čemu dalšímu tam může dojít.“

Lincoln vzdychl a projel si prsty vlasy. Fern se náhle zdálo, že je den ze dne šedivější, stejně jako ona. Zrovna dnes ráno našla několik bílých vlasů prozrazujících věk, které se jí objevily mezi těmi plavými. Zrovna dnes ráno si uvědomila, že tvář, kterou vidí v zrcadle, patří ženě středních let. Přesto bylo nějak bolestnější spatřovat změny v Lincolnově obličeji, než čelit vlastnímu stárnoucímu obrazu. V duchu si vybavila, jakým mužem býval v pětadvaceti, tmavovlasý, černooký, s tváří už tehdy vyzařující sílu a charakter. To bylo předtím, než mu padla do oka Doreen. Neunikly jí prohlubující se vrásky.

Pomyslela si přitom, tak jako tolikrát: Mohla bych tě učinit o tolik šťastnějším než Doreen.

Společně se odebrali do její kanceláře. Zrovna začala čtvrtá vyučovací hodina a jejich kroky se odrážely ozvěnou v prázdné chodbě. Nad hlavami se jim vlnil pruh látky s nápisem: Dožínkový taneční večírek 20. listopadu. Ze třídy pana Rubia se linul jednolitě sbor znuděných hlasů: Me llamo Pablo. Te llamas Pablo. Se llama Pablo… Ředitelská kancelář představovala její soukromé území. Odrážela způsob, jakým žila svůj život, všechno tu bylo úhledné a na svém místě. Knihy vyrovnané hřbety ven a na stole žádné rozházené papíry. Vše zvládnuté. Děti prospívající v pořádku, Fern vždycky věřila, že pouze za naprostého pořádku může škola fungovat jaksepatří.

„Já vím, že žádám o přidělení jedné pracovní síly,“

naléhavě pokračovala, „ale přesto tě prosím, abys to zvážil a vyčlenil pro tuhle školu policistu na plný úvazek.“

„Fern, to by znamenalo stáhnout jednoho muže z hlídky.

A já nejsem přesvědčený, že je to opravdu nutné.“

„A co tady hlídáte? Prázdné silnice! Tohle město má potíže právě tady, v téhle škole. Tady potřebujeme policistu!“

Nakonec jí na to kývl. „Udělám, co bude v mých silách,“

řekl a vstal. Zdálo se jí, že jeho ramena poklesla pod břemeny, jež nesou. Celý den se potýká s problémy tohoto města, a nedostane se mu žádné pochvaly, jen dalších požadavků a výtek, pomyslela si Fern provinile. A potom nemá jít ke komu domů, k někomu, kdo by ho utěšil. Muž, který udělal tu chybu, že se oženil s nepravou ženou, by neměl trpět až do konce života. Ne muž tak slušný jako Lincoln.

Vyprovodila ho ke dveřím. Stáli teď tak blízko sebe, že se málem jeden druhého dotýkali. A pokušení vztáhnout paže a vrhnout se mu kolem krku bylo tak silné, že musela zatnout ruce v pěst, aby mu odolala.

„Přihlížím tomu, co se děje,“ řekla jen, „a nemůžu nijak pomoct. Jen si lámu hlavu, v čem jsem se dopustila chyby.“

„Nic špatného jsi neudělala.“

„Šest let tu působím jako ředitelka a najednou mám plné ruce práce, abych udržela pořádek ve vlastní škole. A abych nepřišla o místo.“

„Fern, já si opravdu myslím, že jde pouze o přechodnou reakci na tu střelbu. Děcka potřebují nějaký ten čas, aby se z toho dostala.“ Poklepal ji povzbudivě po rameni a obrátil se ke dveřím. „To přejde.“

Claire se zase koukala do úst Mairead Templeové. Nyní jí to už připadalo jako známé území: potažený jazyk, patrový oblouk, čípek visící jako chvějící se lalok růžového masa. A ten zápach, jako ze starého popelníku, stejný zápach, který prolnul celou Maireadinu kuchyň, kde nyní seděly. Bylo úterý, den, kdy Claire chodila po návštěvách, a Mairead byla podle rozpisu její předposlední pacientkou.

Když upadá lékařská praxe a pacienti se obracejí na jiné lékaře, pak je nutné přistoupit k zoufalým krokům.

Prohlídka doma u Mairead Templeové, v její zakouřené kuchyni, se jako zoufalý krok kvalifikovat dala. Claire by udělala cokoli, aby byl pacient spokojený.

Zhasla tužkovou baterku. „Podle mě vypadá váš krk skoro pořád stejně. Máte hojen trošku zarudlý.“

„Přesto mě to příšerně bolí.“

„Výtěr mi poslali zpátky jako negativní.“

„Tím mi chcete říct, že už nedostanu žádnej další penicilin?“

„Je mi to líto, ale další dávku už bych nijak nezdůvodnila.“

Mairead hlasitě sklapla umělý chrup a vybledlýma očima probodla Claire. „Jaký léčení jste si na mě teda připravila?“

„No, jedno vám řeknu, Mairead. Nejlepší léčba je prevence.“

„Takže?“

„Takže…“ Claire pohlédla na balíček mentolových cigaret ležících na kuchyňském stole. V reklamách to byla značka, která se obvykle vyskytovala ve spojení se štíhlými intelektuálkami, ženami v rafinovaných župáncích, ověšenými kožešinami a muži. „Myslím, že nastal čas, abyste zanechala kouření.“

„A co je na penicilinu špatnýho?“

Claire tu otázku přešla a namísto toho obrátila pozornost ke kamnům, stojícím uprostřed přetopené kuchyně, v nichž hořelo dřevo. „A tohle vašemu krku také neprospívá. Horko vysušuje vzduch. Je tu pak plno kouře a dráždivých látek.

Máte olejové topení, ne?“

„Ale dřevo je levnější.“

„Budete se cítit lépe.“

„Dřevo dostávám zadarmo. Od synovce.“

„Tak dobře,“ povzdychla si Claire. „A co bude s těmi cigaretami?“

„A co bude s tím penicilinem?“

Měřily si jedna druhou pohledem a klíčilo v nich nepřátelství kvůli hrstce prášků za tři dolary.

Claire to nakonec vzdala. Neměla tu výdrž, aby se takhle pozdě odpoledne hádala, ne s někým tak tvrdohlavým jak mezek, jako byla Mairead Templeová. Jenom protentokrát, přísahala si, když hledala odpovídající antibiotika.

Mairead přistoupila ke kamnům a přiložila další poleno.

Z kamen se vyvalil oblak kouře, čímž ještě zhoustl opar, který se už předtím vznášel v místnosti.

I Claire začalo pálit v krku.

Mairead vzala kleště a prohrabávala jimi dříví v ohni.

„Slyšela jsem další řeči, co se šíří kolem těch kostí,“ začala.

Claire dosud počítala tablety penicilinu. Teprve když vzhlédla, povšimla si, že ji Mairead bedlivě pozoruje. Oči měla podivně ostražité. Kruté.

Mairead se otočila a zaklapla železná dvířka kamen. „Prý jsou to starý kosti, to jsem slyšela.“

„Ano, to jsou.“

„Jak starý?“ Bledé oči se opět upíraly do jejích.

„Sto let, možná víc.“

„Jsou si tím jistý?“

„Myslím, že opravdu jsou. Proč?“

Neklidný pohled znovu sklouzl stranou. „Nikdy nevíte, co se v těch končinách děje. Žádnej div, že na jejím pozemku našli kosti. Vy víte, co je ona zač, ne? A tak jako tak tady není jediná. Loni vpředvečer svátku Všech svatých si zapálili obrovskou hranici, u obilnýho pole Warrena Emersona. Toho Emersona. Ten je další z nich.“

„A další z koho?“

„Jak se jim říká, když jsou to mužští? Čarodějníci?“

Claire vybuchla v smích. To však neměla dělat.

„Jen jděte a zeptejte se ve městě!“ trvala na svém Mairead, nyní rozzlobená. „Všichni vám potvrdí, že v tu noc hořela u Emersonova pole hranice. A zrovna hned potom začaly ty děcka dělat všechny tyhle potíže ve městě.“

„To se ale stává všude. Děti přece vždycky řádí v předvečer svátku Všech svatých.“

„Je to jejich svatá noc. Jejich černé Vánoce.“

Claire se zadívala té druhé ženě do očí a uvědomila si, že Mairead Templeovou ráda nemá. „Každý má právo na svou víru. Pokud tím nikomu neubližuje.“

„No, to je právě ta otázka, nemám pravdu? Jen to zatím nevíme. Stačí se podívat, co se od tý doby děje tady kolem.“

Claire náhle zaklapla lékařský kufřík a vstala. „Rachel Sorkinová si hledí svého, Mairead. A myslím, že každý ve městě by se měl chovat stejně.“

Opět ty kosti, honilo se Claire hlavou, když jela toho dne na poslední návštěvu do domu pacienta. Všichni chtějí něco vědět o těch kostech. Čí jsou, kdy byly uloženy do země. A dnes k tomu přibyla další otázka, která ji ohromila, tak byla překvapivá: Proč se našly na dvoře Rachel Sorkinové.

Je to jejich Svatá noc, jsou to jejich černé Vánoce.

V Maireadině kuchyni se Claire smála.

Nyní, když jela v houstnoucím šeru, neshledávala na tom rozhovoru nic zábavného. Rachel Sorkinová bydlela stranou, byla to černovlasá žena pocházející zdaleka, která žila sama u jezera. Takhle to vždycky chodívalo, už celá léta, mladá žena, která žije sama, se stávala předmětem podezírání, předmětem klepů. V malém městě je něčím nezvyklým, co si žádá vysvětlení. Je to místní svůdnice, neodolatelné pokušení pro jinak ctnostné manžely. Buď je to potvora, kterou si nikdo nechce vzít, anebo zvrhlá ženština s nepřirozenými choutkami. A je-li někdo navíc tak přitažlivý jako Rachel, nebo působí-li exoticky, výjimečně či vrtošivě jako ona, potom se podezření mísí s přitažlivostí. S

přitažlivostí, která by se mohla změnit v posedlost u někoho, jako je Mairead Templeová, jež vysedávala celý den v té své ponuré kuchyni, dumala tam a kouřila cigarety. Cigarety, které pro ni symbolizovaly pohádkový život, avšak přinášely jí pouze bronchitidu a žluté zuby. Rachel žluté zuby neměla.

Rachel byla krásná, ničím nezatížená, a tak trochu excentrická.

Rachel proto musí být čarodějnice!

A protože Warren Emerson zapálil u svého obilného pole hranici, tak je čaroděj určitě i on!

Třebaže se ještě nesetmělo, rozsvítila světla vozu a ze záře kontrolek na palubní desce načerpala trochu klidu. Toto roční období v nás ve všech vyvolává iracionální pocity strachu, pomyslela si. A to zima ještě zdaleka nedosáhla toho nejzazšího bodu. Tato pustá a osamělá krajina se stane naším celým vesmírem, až se noci prodlouží a až začne hustě padat první sníh, který pak odřízne veškerý přístup k okolnímu světu. A tento svět bude neúprosný, v něm může úsek náledí nebo noční krutý mráz vykonat úlohu soudce i popravčího.

Dorazila k venkovské schránce na dopisy označené nápisem „Braxton“ a zahnula na blátivou cestu. Dům jejího pacienta obklopovala zanedbaná pole. Prkna na domě byla oprýskaná a dřevo ošlehané povětřím až do stříbrna. Na přední verandě se nejistě obíral o zborcené zábradlí půlsáh dřeva na topení. Jednoho dne se to všechno s rachotem zřítí dolů, zábradlí, veranda, samotný dům. Rozvedená jedenačtyřicetiletá Faye Braxtonová, která zde žila se svými dvěma dětmi, měla stejně nezdravou tělesnou konstrukci jako její obydlí. Oba kyčle jí zničila revmatická artritida, nemohla bez pomoci ani vyjít ven z tohoto ponurého domu.

Claire, nesoucí lékařský kufřík, vystoupala po schůdcích na přední verandu. Teprve tehdy si uvědomila, že něco není v pořádku.

Venku byly dva stupně nad nulou, a dveře zely přesto dokořán.

Strčila hlavu dovnitř do domu a zavolala do šera: „Paní Braxtonová?“ Slyšela bouchání okenice ve větru. A zaslechla ještě něco jiného, lehounké ťapkání kroků prchajících nahoru do pokoje. Že by to bylo jedno z dětí?

Claire vešla do domu a zavřela dveře, aby dovnitř nemohl chlad. Nikde nesvítila žádná lampa a slábnoucí denní světlo sotva pronikalo tenkými závěsy v obývacím pokoji. Tápala chodbou a hledala vypínač. Konečně ho našla a rozsvítila.

U nohou jí na prošlapaném koberci ležela panenka Barbie bez šatiček. „Paní Braxtonová? To jsem já, doktorka Elliotová.“

Její výzva se setkala s tichem.

Pohlédla dolů na panenku a zjistila, že má polovinu blond hlavy useknutou. Když naposledy před třemi týdny navštívila tento dům, všimla si, že Kitty, sedmiletá dcera Faye Braxtonové, svírá takovouhle panenku Barbie. Byla oblečená do růžových šatiček a dlouhé plavé vlásky měla stažené dozadu kouskem zelené stužky.

Po páteři jí přejely mrazivé prsty.

Znovu to zaslechla: rychlé ťap-ťapity-ťap, kroků pohybujících se po stropě. Pohlédla vzhůru ke schodům.

Někdo byl doma, a přesto bylo topení vypnuté, dům byl promrzlý a nikde se nesvítilo.

Pomalu ustupovala, potom se otočila a prchala ven.

Když seděla v autě, zavolala mobilním telefonem policii.

Telefon vzal důstojník Mark Dolan.

„Tady doktorka Elliotová. Jsem u domu Braxtonových.

Děje se tu něco divného.“

„Co myslíte, paní doktorko?“

„Našla jsem hlavní dveře otevřené. Netopí se tam a není tam rozsvíceno. Ale slyšela jsem přecházet někoho nahoře v poschodí.“

„Je rodina doma? Ověřila jste si to?“

„Nahoru bych raději nešla.“

„Stačilo by, kdybyste se tam jen podívala. Už tak jsme zavaleni telefonáty a já nevím, kdy tam budu moct někoho poslat.“

„Podívejte, nemohl by sem opravdu někdo přijet? Říkám vám, že z toho nemám dobrý pocit.“

Důstojník Dolan si zhluboka povzdychl. Téměř ho viděla, jak sedí za psacím stolem a obrací výsměšně oči k nebesům. Když nyní mluvila nahlas o svých obavách, ani jí se už nezdály tak hrozně vážné. Možná vůbec neslyšela kroky, ale pouhé bouchání uvolněné okenice ve větru.

Možná nebyla rodina doma. Policie přijede a nic nenajde, napadlo ji. A zítra se bude celé město vysmívat zbabělé doktorce. Její pověst utrpěla během tohoto týdne už dost Šrámů.

„Lincoln je někde venku,“ ozval se nakonec Dolan.

„Požádám ho, aby tam zaskočil, už se mu naskytne příležitost.“

Přerušila spojení a litovala, že vůbec volala. Opět vystoupila z vozu a pohlédla k domu. Šero mezitím zhoustlo ve tmu. Zruším tu výzvu a sebe zachráním před ztrapněním, pomyslela si. Opět se vydala k domu.

Stála dole pod schody a vzhlížela vzhůru k odpočívadlu prvního patra. Shora však neslyšela ani hlásek. Sevřela zábradlí. Bylo dubové, solidní a působilo uklidňujícím dojmem. Začala stoupat do schodů, hnána hrdostí a neochvějným rozhodnutím nestát se obětí nejnovějších městských žertíků.

V prvním patře rozsvítila světlo a zjistila, že se nachází v úzké chodbě, jejíž stěny byly zašpiněné od šmouh způsobených malýma ručkama. Strčila hlavu do prvního pokoje napravo.

Byla to Kittyina ložnice. Na záclonách tančily baletky.

Po posteli byly rozházené věci děvčátka, sponky do vlasů, červený svetr s vyšívanými sněhovými vločkami, dětský růžovofialový batůžek. Na podlaze se válela Kittyina milovaná sbírka panenek Barbie. Tohle však nebyly ty hýčkané hračky, kterým děvčátko projevovalo svou lásku.

Tyto panenky byly surově poničené, šatičky měly rozervané na cáry a ruce a nohy rozhozené jakoby v hrůze.

Průzračnýma modrýma očima na ni hleděla hlava panenky, odervaná od tělíčka.

Opět jí po páteři přejelo zamrazení.

Vycouvala do chodby a její pohled sklouzl k otevřeným dveřím další místnosti, která se za nimi skrývala ve tmě.

Cosi tam blikalo, podivné světélkování připomínající zelenou záři hodinového ciferníku. Vkročila do pokoje a rozsvítila. Zelený svit zmizel. Byla v chlapeckém pokoji, ne-uklizeném, s knihami a špinavými ponožkami rozházenými po posteli a na podlaze. Odpadkový koš přetékal zmačkanými papíry a plechovkami od koly. Byl to typický binec, jaký po sobě zanechá třináctiletý kluk. Zhasla světlo.

A pak to opět spatřila, tu zelenou záři. Vycházela z postele.

Zírala na polštář pokrytý jasným světélkováním. Dotkla se povlečení. Bylo chladné, ale ne vlhké. Nyní si také povšimla tenoučkých proužků zářivé barvy na stěně, přímo nad postelí, a jedné zářivé, smaragdově zelené skvrny na přikrývce.

Ťap-ťapity-ťap. Pohled ji vzlétl ke stropu. Zaslechla zakňourání, tichounký dětský pláč.

Půda. Děti byly na půdě.

Opustila chlapcův pokoj a zakopla o tenisku, když se vracela do chodby. Schody na půdu byly příkré a úzké.

Musela se přidržovat chatrného zábradlí, když šplhala nahoru. Poté co dosáhla posledního schodu se ocitla v neproniknutelné temnotě.

Udělala krok vpřed a zavadila o vypínač na šňůře. Stačil jediný stisk a holá žárovka se rozsvítila. Slabé světlo ozářilo pouze malý kruh půdy. Na jeho okrajích ponořených do stínu rozeznala změť starého nábytku a kartónových krabic.

Věšák na kabáty, jehož tyče byly široké jako losí paroží, vrhal na podlahu zlověstné stíny.

Vedle jedné z krabic se cosi pohnulo.

Rychle odhodila krabici stranou. Za ní, stočená na hromadě starých kabátů, ležela sedmiletá Kitty. Pokožka děvčátka byla na dotyk ledově chladná. Dítě však dosud žilo. Z hrdla se jí s každým vydechnutím linulo tiché, slabounké zaúpění. Claire se shýbla, aby ji zvedla. Ucítila, že dívčiny šaty jsou vlhké. S hrůzou pozdvihla lesknoucí se ruku ke světlu.

Krev!

Jediné varování, kterého se jí dostalo, bylo zavrzání podlahy. Někdo za mnou stojí.

Otočila se právě v okamžiku, kdy se na ni vrhl. Náraz ji prudce zasáhl do prsou, takže dopadla naznak, přitisknutá k zemi váhou útočníka. Hrdlo jí uchopily nějaké pařáty.

Pokoušela se je odervat a zběsile sebou tloukla na obě strany. Před očima jí vířilo na tucet stínových postav. Věšák se zřítil na zem. Pod rozhoupaným světlem zahlédla útočníkovu tvář.

Byl to chlapec.

Zesílil stisk, kterým jí svíral hrdlo. Před očima jí začínalo černat. Zahlédla ještě, že chlapec má vyceněné zuby a oči zúžené do zlostných štěrbin.

Zaťala mu prsty do oka, Chlapec zaječel, pustil ji a odpotácel se. Vyhrabala se na nohy právě v okamžiku, kdy se na ni vrhl znovu. Uhnula stranou, takže proletěl okolo ní a přistál mezi kartónovými krabicemi. Knihy a nářadí se přitom rozlétly po podlaze.

Šroubováku si oba všimli současně.

A současně se po něm vrhli. Chlapec však byl blíž.

Popadl šroubovák a držel ho vysoko nad hlavou. Když jím chtěl bodnout, pozvedla Claire obě ruce, aby zachytila chlapcovo zápěstí. Jeho síla ji ohromila. Přinutil ji pokleknout. Ostří šroubováku se s chvěním přibližovalo, třebaže se je snažila držet od těla.

Potom přes údery vlastního tepu zaslechla, jak ji někdo volá jménem. „Pomozte mi!“ zakřičela.

Po schodech zaduněly kroky. Zbraň na ni zčistajasna už nemířila. Chlapec se otočil a namířil šroubovák jiným směrem, odkud se k němu hnal Lincoln. Spatřila, jak na útočníka skočil a oba se spolu svalili na zem. Viděla potom chlapce a Lincolna, jak se kutálejí sem a tam ve zmateném klubku rukou a nohou, a kolem nich létá nábytek a krabice.

Šroubovák odletěl někam do stínu. Konečně Lincoln přitiskl chlapce tváří dolů k podlaze a Claire zaslechla kovové cvaknutí zaklapnutých pout. I tak se hoch zuřivě bránil dál, slepě kolem sebe kopal. Lincoln ho přitáhl k trámu podpírajícímu střechu půdy a pevně ho k němu připoutal páskem.

Sotva popadal dech, když se konečně obrátil ke Claire.

Na tváři mu natékala podlitina. Tehdy si poprvé všiml děvčátka ležícího mezi krabicemi.

„Ona krvácí!“ upozornila ho Claire. „Pomozte mi s ní dolů, kde je lepší světlo!“

Vzal dítě do náručí.

Když ji položili na kuchyňský stůl, přestala dýchat.

Claire jí rychle dala třikrát za sebou umělé dýchání, a potom jí sáhla na krční tepnu, avšak pulz necítila. „Zařiďte, ať sem pošlou ambulanci!“ přikázala Lincolnovi. Přitiskla děvčátku dlaně na prsní kost a začala se stlačováním hrudníku. Blůza byla nasáklá krví a ruce jí neustále klouzaly, když jí masírovala srdce. Látkou prosakovala čerstvá krev. Je jí pouhých sedm let. Kolik krve může dítě ztratit? Jak dlouho dokážu ještě udržet při životě buňky jejího mozku? „Sanitka je na cestě!“ hlásil Lincoln.

„Fajn. Teď potřebuju, abyste jí rozřízl tu blůzu.

Potřebujeme zjistit, kde krvácí.“ Claire přestala se stlačováním a opět dala Kitty třikrát umělé dýchání z úst do úst. Slyšela trhání látky a uviděla, že Lincoln už děvčátku odhalil hrudník.

„Ježíši!“ zašeptala Claire.

Z půl tuctu bodných ran odkapávala krev.

Opět přitiskla dlaň na prsní kost a pokračovala ve stlačování, avšak s každým pohybem vytrysklo z dívčina těla víc krve.

S vytím se blížila siréna a oni zahlédli kuchyňským oknem otáčivé záblesky oslnivého světla, jak vpředu do dvora vjela sanitka. Dva muži z pohotovosti vpadli do domu, pohlédli na dítě na stole a bleskurychle otevřeli brašnu s první pomocí. Claire pokračovala dál v masáži srdce, zatímco Kitty intubovali, dávali jí infuzi a připevňovali elektrody EKG.

„Máte pulz?“

„Zrychlená tachykardická sinusoida.“

„Krevní tlak?“

Zaslechla pufpuf, jak nafukovali manžetu na měření tlaku, a pak odpověď: „Sotva znatelný, asi padesát.

Ringerův laktát jsme pustili naplno do infuze. Máme ale potíže s tou druhou infuzi…“

Do dvora dorazil s kvílením sirény další vůz a domem zaduněly kroky. Do kuchyně se vhrnuli policisté Mark Dolan a Pete Sparks. Dolan se setkal s Claiřiným pohledem a rychle oči odvrátil, neboť vycítil její výčitku. Říkala jsem vám, že něco není v pořádku!

„Nahoře na půdě je chlapec,“ oznamoval jim Lincoln.

„Už jsem mu nasadil pouta. Teď musíme najít matku.“

„Podívám se do stodoly,“ navrhl Dolan.

„Faye jezdí na vozíčku!“ odporovala mu Claire. „Ven do stodoly by se nedostala. Musí být někde tady v domě.“

Dolany jí nevšímal a zamířil rovnou ven ze dveří.

Soustředila pozornost opět na holčičku. Konečně jí naskočil pulz, takže Claire mohla přestat se stlačováním hrudi. Jasně si uvědomovala, že má ruce lepkavé od krve.

Slyšela Lincolna a Petea, jak běhají z jedné místnosti do druhé a hledají Faye, slyšela praskání vysílačky v sanitce chrlící dotazy z pohotovosti v nemocnici Knox.

„Kolik ztratila krve?“ Z vysílačky se ozval McNallyho hlas.

„Šaty má nasáklé,“ hlásil muž ze sanitky. „Má přinejmenším šest bodných ran na hrudníku. Máme sinusovou tachykardii na jedna šedesát. Tlak na padesáti.

Zavedena jedna infuze. Nemůžeme nasadit druhou.“

„Dýchání?“

„Nedýchá. Ale intubovali jsme ji a je na kyslíku. Je tu s námi doktorka Elliotová.“

„Gordone!“ křikla Claire, „potřebuje okamžitou torakotomii! Sežeňte rychle chirurga a hlavně ji tam už převezme! “

„Budeme vás očekávat!“

Claire měla pocit, jako by se to všechno odehrávalo v mučivě zpomaleném filmu, třebaže trvalo jen několik vteřin, než děvčátko přemístili do ambulance. Přihlížela veškerému dění závojem paniky, to drobné tělíčko, nad nímž srdce usedalo, které připoutali k nosítkům, změť kabelů z EKG a hadiček infuzí, napjaté tváře mužů z ambulance, když zraněnou snášeli po schodech verandy a zasunuli nosítka do sanitky.

Claire se spolu s jedním z mužů vyhoupla dozadu k dívce a dvířka se za nimi přibouchla. Klekla si vedle nosítek, kontrolovala přívod kyslíku do plic a ze všech sil se Kitty pokoušela udržet v rovné poloze, když vůz poskakoval po zanedbané příjezdové cestě Braxtonových, a potom zahnul na hlavní silnici.

Na monitoru zachycujícím srdeční činnost nepravidelně poskakoval dívčin srdeční rytmus. Dva předčasné ventrikulární údery. Potom tři další.

„Tachyaritmie,“ oznamoval muž v ambulanci.

„Pokračujte s tím lidokainem!“

Zdravotník se právě chystal vpíchnout látku, když vtom vlétla sanitka do jámy. Odkutálel se dozadu a zachytil paží o infuzi. Kanyla vyklouzla dívce z žíly a Claire vystříkl Ringerův laktát do obličeje.

„Krucinál, vypadla mi infuze!“ zaklel.

Na monitoru se rozezněl alarm. Claire vzhlédla a spatřila šňůru tachykardické sinusoidy nepravidelně poskakující po obrazovce. Okamžitě začala se stlačováním hrudi. „Hoďte sebou s tou druhou infuzí.“

Zdravotník už trhal balíček a vytahoval novou kanylu.

Připevnil Kitty na paži škrtidlo a několikrát jí ruku popleskal, aby vynikla žíla. „Nemůžu žádnou žílu najít!

Ztratila příliš mnoho krve!“

Dívenka byla v šoku. Žíly jí zkolabovaly.

Alarm se rozječel. Tachykardická sinusoida na monitoru se přestala náhle vlnit..

Claire propadla panice. Udeřila Kitty prudce do prsou.

Nic se nestalo.

Neslo se k ní kvílení defibrilátoru. Muž už zmáčkl tlačítko nabíjení a přitiskl bloky na Kittyinu hruď. Claire ustoupila, když je přiložil a nabil.

Stopa na monitoru poskočila, a potom opět sklouzla do rychlé sinusové tachykardie. Claire i zdravotník z ambulance vyrazili hlasitý úlevný povzdech.

„Ten srdeční rytmus stejně takhle neudržíme,“ prohlásila Claire. „Potřebujeme infuzi.“

Muž se velmi snažil udržet rovnováhu v kymácející se sanitce, když upevňoval škrtidlo na druhou paži. Opět marně hledal žílu. „Nic nemůžu najít!“

„Ani předloketní ne?“

„Ta nám už praskla. Stalo se to, když jsme se pokoušeli zavést tu předchozí infuzi.“

Claire vzhlédla k monitoru. Přes obrazovku už opět začínala přebíhat varující křivka srdeční činnosti. Byli dosud na míle daleko od pohotovosti a dívčin srdeční rytmus se opět vytrácel. Musí jí okamžitě nasadit tu infuzi.

„Pokračujte v kompresi hrudníku,“ vyzvala ho, „a já zkusím podklíčkovou žílu.“

Přelézali v sanitce, aby si vyměnili místo.

Claire tlouklo srdce jako zvon, když se hrbila nad Kittyiným hrudníkem a soustředěně hleděla na klíční kost.

Byla to už celá léta, kdy naposledy prováděla dítěti centrální venózní vpich s následným zavedením infuze. Musí vést vpich pod klíční kost a mířit špičkou jehly k velké podklíčkové žíle. Nelze vyloučit nebezpečí, že napíchne plíci. Ruce se jí už tak třásly a v ambulanci, která se houpala ze strany na stranu, budou o to víc nejistější.

To děvčátko je v šoku a umírá. Nemám na vybranou.

Otevřela balíček se vším, co je potřebné pro centrální venózní vpichy a infuzi, potřela pokožku betadinem a natáhla si sterilní rukavice. Potom se roztřeseně nadechla.

„Nepřestávejte s masáží hrudníku,“ nabádala kolegu.

Zamířila špičkou jehly pod klíční kost a propíchla pokožku.

Pravidelným tlakem nořila jehlu hlouběji a po celou dobu odsávala jemně injekční stříkačkou.

Náhle do ní vytryskla tmavá krev.

„Jsem v žíle.“

Alarm se rozječel. „Honem! Má zástavu!“ varoval ji muž z ambulance.

Pane Bože, nepostav nám do cesty další výmol! Teď ne!

Držela jehlu naprosto klidně, vyndala z obalu injekční stříkačku a dutou jehlou protáhla do podklíčkové žíly drátek.

Dostala ho přesně tam, kam potřebovala. Nejriskantnější část výkonu měla za sebou. Nyní pracovala rychle. Vsunula na místo kanylu a vytáhla drátek. Potom napojila infuzi.

„Dobrá práce, doktorko!“

„Lidokain už teče a Ringer jede naplno.“ Claire vrhla pohled na monitor.

Křivka srdeční činnosti dál signalizovala zástavu.

Natáhla se po blocích a už už je přikládala Kitty na hrudník, když tu ji zdravotník zarazil: „Počkejte.“

Pohlédla na monitor. Lidokain zabral. Srdce opět pracovalo.

Prudké trhnutí, jak ambulance brzdila, jim oznámilo, že dorazili na místo. Claire se zapřela rukama, když vozidlo zprudka zatočilo a zacouvalo k rampě u pohotovosti.

V místnosti, kde přijímali úrazy, čekal sice jen základní chirurgický tým, ale byli to ti nejlepší, které dokázal McNally za tak krátkou dobu sehnat, byl tu anesteziolog, dvě sestry z porodního a hlavní chirurg doktor Byrne.

Byrne se okamžitě pustil do práce. Skalpelem rozřízl kůži nad Kittyiným žebrem a s téměř neurvalou silou vstrčil dovnitř umělohmotnou hrudní trubici. Tou zabublala krev a vytékala do skleněné nádržky. Stačil mu jediný pohled na rychle přitékající množství krve, aby pronesl: „Musíme otevřít hrudník.“

Neměli čas na obvyklé tradiční mytí rukou. McNally nařízl děvčeti paži, aby aplikoval další infuzi. Dostala další jednotku krve nula negativní. Claire vklouzla do operačního pláště, natáhla si sterilní rukavice a zaujala místo naproti Byrneovi. Z jeho bílé tváře poznala, jak je vystrašený. Nebyl specialista na operace hrudníku a jasně si uvědomoval, že tohle je na něj asi příliš. Avšak Kitty umírala a nebyl tu nikdo jiný, na koho by bylo možné se obrátit.

„Zdrávas, Maria, milosti plná…,“ šeptal si pro sebe a pustil se do řezu prsní kosti.

Claire sebou trhla, když se ozvalo zavrčení pilky.

Přimhouřila oči a sprškou prachu z rozřezávané kosti zahlédla rozšiřující se otvor v Kittyině hrudní dutině. Viděla jediné, krev, lesknoucí se ve světlech jako rudý satén. Šlo o masivní krvácení do hrudníku. Byrne zachytili okraje háky k roztažení hrudníku, a ránu tak ještě rozšířil. Claire odsávala a snažila se dutinu vyčistit.

„Odkud to teče?“ bručel Byrne. „Srdce se zdá neporušené.“

A tak malé, napadlo Claire s mučivou úzkostí. To dítě je tak strašně malé…

„Musíme tu krev odsát.“

Jak Claire pokračovala v odsávání, vystříkl náhle z propíchnuté plíce drobný pramínek. Krev z ní vytryskla obloukem.

„Už to vidím,“ hlásil Byrne a popadl svorku.

Vytryskla další stružka a čerstvá krev nyní rychle zakroužila jasnou červení v tmavším tratolišti.

„To bychom měli dvě rány,“ prohlásil lékař s napjatým nádechem vítězoslávy v hlase a zajistil svorkou i druhé krvácející místo.

„Mám tlak!“ oznamovala jim sestra. „Systolický sedmdesát!“

„Dávám další jednotku nula negativní krve!“

„Tak a zdá se, že to máme,“ poznamenala Claire, když Byrne uzavřel třetí pramínek prozrazující krvácení.

Claire opět odsála krev. Chvilku pozorovali otevřený hrudník a v hrůze čekali, zda se krev začne opět hromadit.

Všichni v místnosti ztichli. Vteřiny míjely.

Potom se na ni Byrne podíval přes stůl. „Slyšela jste to Zdrávas, Maria, které jsem se modlil?“

„Ano.“

„Podle všeho to funguje.“

Když se Claire konečně vynořila ze sálu traumatologie, čekal na ni Pete Sparks. Plášť měla zbrocený krví, avšak on to, jak se zdálo, nezaznamenal. Oné noci byli svědky takového násilí, že už je asi ani pohled na prolitou krev nemohl ohromit.

„Jak se vede tomu děvčátku?“

„Přežila operaci. Převezou ji do Bangoru, jakmile se stabilizuje její krevní tlak.“ Claire se na něj usmála.

„Myslím, že bude v pořádku, Pete.“

„Přivezli jsme sem toho chlapce,“ pokračoval.

„Scottyho?“

Přikývl. „Sestry ho daly tamhle na tu ošetřovnu. Lincoln si myslí, že byste se na něj radši měla podívat. Něco není v pořádku.“

S rostoucím napětím zamířila přes místnost pohotovosti a najednou se prudce zarazila ve dveřích vyšetřovny. Stála tam, upírala pohled dovnitř a po zádech jí běhal mráz.

Téměř nadskočila, když Pete dodal tiše: „Vidíte, co jsem chtěl říct?“

„A co jeho matka?“ zeptala se. „Našli jste Faye?“

„Ano, našli.“

„A kde?“

„Ve sklepě. Pořád byla na vozíčku.“ Pete pohlédl do vyšetřovny a ustoupil bojácně dozadu, jako by ho odpudilo, co spatřil. „Měla zlomený vaz. Strčil ji dolů ze schodů.“

Kapitola 10

Claire a laborant obsluhující tomograf sledovali na opačné straně okénka rentgenu, jak hlava Scottyho Braxtona mizí v ústí přístroje. Paže, nohy a také hrudník měl pevně připoutané k lehátku, avšak nepřestával kroutit rukama v kožených poutech, takže měl už zápěstí téměř rozedřená do živého masa. Kožené popruhy byly samá krev.

„Nevyjdou z toho žádné slušné snímky,“ mínil laborant.

„Pořád sebou strašně mele. Třeba byste mu mohla dát ještě nějaké další valium?“

„Už dostal pět miligramů. Strašně nerada bych úplně ochromila jeho nervový systém,“ namítla Claire.

„Buďto mu něco píchnete, nebo se nepovede ten tomograf.“

Neměla na vybranou. Naplnila stříkačku a vešla do místnosti s tomografem. Okénkem zahlédla státního policistu, jak ji sleduje. Přistoupila k lehátku a sáhla po hadičce infuze. Chlapcova dlaň se bez varování bleskurychle rozevřela. Odskočila právě ve chvíli, kdy se prsty semkly jako past.

Do místnosti vpadl policista. „Paní doktorko?“

„Nic se mi nestalo,“ vypravila ze sebe. „Jen mě vyděsil.“

„Jsem tady u vás. Jen pokračujte a dejte mu ten lék.“

V rychlosti popadla hadičku infuze, vrazila jehlu do gumové nádržky a vstříkla dovnitř celé dva miligramy.

Chlapcova ruka konečně ochabla.

Zpoza okénka potom sledovala, jak začal tomograf vrčet a cvakat a jak chlapcovu hlavu zasypává měnící se sekvencí rentgenových paprsků. Na monitoru počítače se objevil první řez horní částí lebky.

„Zatím to vypadá normálně,“ mínil laborant. „Co si od toho slibujete?“

„Jakoukoli anatomickou abnormalitu, která by mohla vysvětlit jeho chování. Nějakou sraženinu, nádor. Musí to mít nějaký důvod. Je to už druhý chlapec projevující nezvladatelnou agresivitu, kterého jsem tu viděla.“

Všichni se otočili, když na tomograf vešel Lincoln. Tato tragédie si na něm vybrala svou daň. Viděla to na jeho tváři, na kruzích pod očima a na smutku v jeho pohledu. Smrt Faye Braxtonové pro něj znamenala pouhý začátek nekonečných nocí s tiskovými konferencemi a schůzemi s vyšetřovateli od státní policie. Zavřel dveře a zdálo se, jako by vydechl úlevou, že nalezl konečně tiché, byť dočasné útočiště.

Přešel k okénku a soustředěně hleděl na chlapce na lehátku. „Co jste zatím objevili?“

„Právě nám zatelefonovali předběžné výsledků testů na drogy. Krev je negativní, pokud jde o amfetaminy, fencyklidin a kokain. To jsou obvyklé drogy navozující násilí. Nyní musíme vyloučit ostatní příčiny jeho chování.“

Pohlédla skrze sklo na svého pacienta. „Je to stejné jako u Taylora Darnella. A tenhle chlapec ritalin nikdy nebral.“

„Jste si tím jistá?“

„Jsem jejich rodinná lékařka. Mám všechny Scottyho záznamy ze složek doktora Pomeroye.“

Stáli tam spolu, oba se ramenem unaveně opírali o okénko a soustřeďovali energii na příští hodiny, které je čekaly. Uvědomila si, že tohle je podle všeho jediný čas, kdy se sejdou, když jsou oba unavení nebo vystrašení nebo je trápí nějaká krizová situace. Kdy ani jeden z nich nevypadá nejlépe. Neměli o sobě žádné iluze, protože spolu prodělávali to nejhorší. A já jsem ho začala o to víc obdivovat, uvědomila si překvapeně.

„Tady máme poslední úsek,“ hlásil laborant.

Jak Claire, tak Lincoln se probrali z vyčerpaného obluzení a přešli k počítači. Claire usedla k monitoru a sledovala průřezy mozkem, jak se objevovaly na obrazovce.

Lincoln si stoupl za ni. Opřel se o její židli. Jeho dech ji hřál do vlasů.

„Tak co tam vidíte?“ zeptal se.

„Žádné vybočení z normálu,“ začala, „žádné sraženiny, žádné krvácení.“

„Jak můžete vlastně říct, na co se to díváte?“

„Čím bělejší to je, tím je ta hmota hustší. Kost je bílá, vzduch černý. Jak postupujete hlouběji do lebky, tak se vám začínají objevovat části klínové kosti ve spodině lebeční.

Hledám, zda je tu symetrie. Kontroluju, zda se u něj neprojeví rozdíl mezi oběma hemisférami mozku, protože většinu patologických jevů vyvolává převážně pouze jedna z nich.“

Objevil se další řez a Lincoln prohlásil: „Tak tohle se mi symetrické ani moc nezdá.“

„Máte pravdu, také to symetrické není. Ale právě s touhle jedinou asymetrií si starosti nedělejte, protože nezasahuje mozek. Je to jedna z kostních dutin.“

„Na co se teď díváte?“ chtěl vědět laborant.

„Na pravou maxillární dutinu, tu v horní čelisti, vedoucí do nosu. Vidíte? Není úplně průhledná. Zdá se, že ji něco zastírá.“

„Řekl bych, že je to mukoidní, hlenová cysta,“

poznamenal laborant. „Tohle vídáme občas u pacientů s chronickými alergiemi.“

„To by ale určitě nevysvětlovalo jeho jednání,“ namítla Claire.

Zazvonil telefon. Byl to Anthony a volal z laboratoře.

„Doktorko Elliotová, nechtěla byste zajít sem ke mně dolů a podívat se na tohle?, Jde o plynový chromatogram vašeho pacienta,“ tázal se jí.

„Ukázal něco v jeho krvi?“

„Nejsem si jistý.“

„Vysvětlete mi tenhle test,“ požádal Lincoln. „Jaké hodnoty tady měříte?“

Anthony

poklepal

na

plynový

chromatograf

připomínající krabici a usmál se zeširoka jako hrdý otec.

Zařízení, které stálo na stole, byl nový přírůstek, cenný odložený přístroj z Východního lékařského centra v Bangoru. Anthony kolem něj ochranitelsky tančil. „Toto zařízení zde,“ pustil se do výkladu, „jsou oddělená spojení v individuálních komponentech pacientů. Test se provádí tak, že se využívá známá rovnováha každé molekuly mezi jejím tekutým a plynným stavem. Pamatujete si, jak se to probíralo v chemii na střední škole?“

„Můj oblíbený předmět to nebyl,“ připustil Lincoln.

„No, každá látka může existovat buď jako tekutina, nebo jako plyn. Když například zahřejete vodu, tak se vám vytvoří pára, což je plynný stav H2O.“

„Jasně, chápu.“

„Uvnitř tohoto přístroje je stočený kapilárový sloupec, taková nesmírně dlouhá a nesmírně tenká trubička.

Kdybyste ji narovnali, tak dosáhne až do poloviny fotbalového hřiště. Ta je naplněna inertním plynem, který na nic nereaguje. No a moje práce spočívá v tom, že vstříknu vzorek, který se má otestovat, tady do toho kanálku. Tam se ohřeje a promění v plyn. Trubicí pak putují různé typy molekul rozdílnými rychlostmi, což závisí na jejich hmotnosti. Tak se rozdělí. A jak vycházejí z druhé strany té trubice, tak projdou detektorem. A to se zaznamenává do grafu. Čas, který trvá každé látce, než tím vším projde, se nazývá retenční doba. Už známe retenční dobu pro stovky různých drog a toxinů. Takový test nám dokáže přítomnost určité látky v pacientově krvi.“ Vzal injekční stříkačku a vsunul ji do držáku. „Sledujte monitor. Dívejte se, co se bude dít, až tam vstříknu vzorek pacientovy krve.“ Anthony vyprázdnil injekční stříkačku.

Na monitoru počítače se objevila nepravidelná čára.

Sledovali nějakou chvíli graf, avšak Claire to připadalo jako pouhý „šum“, nepodstatné, neurčité údaje označující biochemickou směs, která vytváří lidskou plazmu.

„Jenom neztrácejte trpělivost,“ nabádal je Anthony.

„Uvidíte to tak za jednu minutu deset vteřin.“

„A co?“ zeptala se Claire

Ukázal na monitor. „Tohle.“

Claire zírala na to, jak celkem rovná čára náhle vylétla strmě vzhůru, vytvořila vrcholek, a potom zase klesla dojen mírně zvlněné základní linky. „Co bylo tohle?“ chtěla vědět.

Anthony přistoupil k tiskárně, kde se souběžně tiskl výjezd záznamu na papíře. Utrhl stránku a položil ji na laboratorní stůl, aby se Claire s Lincolnem mohli podívat.

„Tenhle vrcholek, to je něco, co nedokážu identifikovat,“

připustil, „podle retenčního času by měl patřit někam do třídy steroidů, ale podobný vrcholek lze vidět také u určitých vitaminů a endogenního testosteronu. Chtělo by to specializovanější laboratoř, aby se přesně určilo, o co jde.“

„Zmínil jste se o endogenních testosteronech,“

poznamenala Claire. „Mohl by to být anabolický steroid?

Něco, co by třeba chlapec v pubertě užíval nadměrně?“

Pohlédla na Lincolna. „To by vysvětlovalo ty symptomy.

Kulturisté někdy berou steroidy, aby jim bytněla svalová hmota. Bohužel to má vedlejší účinky. Jedním z nich je neovladatelná agresivita. Nazývají to steroidní zuřivost“!

„O tom by se snad dalo uvažovat,“ mínil Anthony. „O

nějakém druhu anabolického steroidů. A teď se podívejte na tohle.“ Přistoupil k psacímu stolu a přinesl další list papíru s grafem.

„Co je tohle?“

„To je plynový chromatogram Taylora Darnella, který jsem udělal v den jeho příjmu.“ Položil druhou stránku vedle výsledku Scottyho Braxtona.

Oba grafy byly identické. Jediný jasně určitelný vrcholek po jedné minutě deseti sekundách.

„Ať už jde o jakoukoli látku, tak byla obsažena v krvi obou chlapců,“ konstatoval Anthony.

„Specializované vyšetření na drogy v Taylorově krvi bylo negativní.“

„Jo. Zavolal jsem dokonce do té laboratoře. Zpochybnili naše výsledky. Jako bych si tu výchylku vycucal z prstu nebo co! Připouštím, že je tenhle přístroj starší, ale testy se dají kdykoli zopakovat.“

„S kým jste o tom mluvil?“

„S nějakým biochemikem v Anson Biologicals.“

Claire se podívala dolů na ty dva grafy, na listy papíru, které ležely jeden na druhém a jejichž čáry se navzájem prakticky překrývaly. Dva chlapci s tímtéž nenormálním chováním. Táž neidentifikovatelná látka v jejich krevních obězích. „Pošlete jim krevní vzorky Scottyho Braxtona,“

rozhodla. „Chci vědět, co tenhle vrcholek znamená.“

Anthony přikývl. „Už tady mám přichystanou žádanku, abyste mi ji podepsala.“

Do dvou hodin do rána Claire prohlédla každičký rentgenový snímek, všechny krevní testy, avšak nebyla o nic blíže k vyřešení otázek týkajících se tohoto problému. Celá vyčerpaná se zdržovala u chlapcovy postele a tiše pacienta zkoumala. Pokoušela se soustředit na to, co jí mohlo uniknout. Lumbální punkce byla normální. Stejně jako krevní testy a EEG. Tomografem se prokázala pouze ta mukoidní cysta v pravé dutině, což byl pravděpodobně důsledek chronické alergie. Alergií lze se vší pravděpodobností vysvětlit také výkyv v počtu bílých krvinek, to bylo to vysoké procento eozinofilů. Jako u Taylora Darnella, vytanulo jí náhle na mysli.

Scotty sebou zavrtěl ve spánku navozeném valiem a otevřel oči. Několikrát zamrkal a upřel pohled na Claire.

Zhasla světlo a měla se k odchodu. I ve tmě cítila, jak ji jeho žhnoucí zrak propaluje.

Potom si uvědomila, že ta záře nevychází z jeho očí.

Zvolna přistoupila opět k posteli. Rozeznala bílé povlečení pod Scottyho hlavou a její tmavší obrys na polštáři. A na horním rtu se mu třepotala zářivá skvrnka fosforeskující zeleně.

„Posaď

se,

Noahu,“

vyzvala

chlapce

Fern

Cornwallisová. „Je tu něco, o čem si musíme popovídat.“

Noah váhal mezi dveřmi, zdráhal se vstoupit k ředitelce do kanceláře. Nevěděl, proč ho vyvolala ze třídy s tím, že za ní má zajít. Pojal podezření, že, alespoň soudě podle výrazu na tváři slečny Cornwallisové, to nemůže být nic příjemného.

Ostatní děti ho sledovaly tázavými pohledy, když při hudební výchově zapraskal školní rozhlas a oznámil tu zprávu: Noahu Elliote, slečna Cornwallisová s tebou chce mluvit v ředitelně. Okamžitě! Bolestně si uvědomoval všechny ty pohledy. Odložil saxofon a razil si změtí židlí a notových stojánků cestu ke dveřím. Věděl, že jeho spolužáci už jistě spekulují, co asi provedl.

Neměl nejmenší tušení.

„Noahu?“ obrátila se k němu slečna Cornwallisová a ukázala na židli.

Posadil se. Nedíval se na ni, ale na psací stůl, který byl neuvěřitelně elegantní. Žádná lidská bytost nemohla mít takový stůl, jako byl tento.

„Dneska mi přišlo něco poštou,“ začala ředitelka.

„Musím se tě na to zeptat. Nevím, kdo to poslal. Ale jsem ráda, že se to stalo, potřebuji být totiž informována o tom, když si jeden z mých studentů vyžaduje zvláštní pozornost.“

„Nevím, o čem to mluvíte, paní ředitelko.“

Místo odpovědi mu přes stůl šoupla fotokopie novinových výstřižků. Stačil jediný pohled a tvář mu zbělela. Bylo to z Baltimore Sun: JEDEN MLADÍK V KRITICKÉM STAVU PO

DOPRAVNÍ NEHODĚ V UKRADENÉM VOZE. ČTYŘI VE VAZBĚ.

Kdo o tom věděl? přemítal. A pak ho napadla důležitější otázka : Proč mi tohle dělají?

„Přistěhoval ses sem z Baltimore, nemám pravdu?“

klidně pokračovala slečna Cornwallisová.

Noah polkl. „Ano, paní ředitelko,“ zašeptal.

„V tomhle článku se neuvádějí žádná jména. Byla k němu však připojena poznámka, abych si s tebou o tom promluvila.“ Podívala se přímo na něj. „Píše se tu o tobě, viď?“

„Kdo to poslal?“

„To teď právě není důležité.“

„Je to od některého z těch novinářů.“ Náhle vztekle vystrčil bradu. „Pronásledují mě v jednom kuse a kladou mi otázky. A teď se mě pokoušejí dostat!“

„A proč by to dělali?“

„Protože jsem s nimi nemluvil!“

Ředitelka si povzdychla. „Noahu, třem učitelům včera vykradli auta. Víš o tom něco?“

„Hledáte někoho, na koho byste to hodili, že jo?“

„Já se jen ptám, jestli nevíš něco o těch vozech!“

Zadíval se jí přímo do očí. „Nevím,“ odpověděl a vstal.

„Smím odejít?“

Nevěřila mu, četl jí to z tváře. Nebylo však nic, co by mohla dodat.

Přikývla. „Vrať se do třídy.“

Vyšel z ředitelny, prošel kolem zvědavě naslouchající sekretářky a vyrazil na chodbu. Vyběhl ven, místo aby se vrátil do třídy, a posadil se na schodech před školou. Celý se třásl. Nevzal si bundu, avšak chladu si sotva všímal. Ze všech sil se snažil, aby se nerozplakal.

Tak jako tak tady nemůžu dál žít, honilo se mu hlavou .

Nemůžu žít nikde. Ať odjedu kamkoli, někdo o mně všechno zjistí. O tom, co jsem provedl. Objal si kolena a kolébal se sem a tam. Zoufale toužil jít domů, teď hned, ale bylo to příliš daleko a mamka pro něj přijet nemohla.

Zaslechl, jak se dveře tělocvičny s prásknutím zavřely.

Otočil se a zahlédl, jak z budovy vychází žena s bohatými plavými vlasy. Poznal ji. Byla to ta novinářka, Damaris Horneová. Zamířila si to přes ulici a nastoupila do vozu. Do tmavězeleného vozu.

To ona to byla! Rozběhl se přes ulici. „Haló!“ zaječel a bouchl jí zuřivě do dvířek auta. „Sakra, nelezte za mnou!“

Stáhla okénko a pohlédla na něj se zájmem, který připomínal téměř dravce. „Ahoj, Noahu! Chceš si se mnou o něčem promluvit?“

„Chci jen, abyste mi přestala ničit život!“

„A jak ti ho ničím?“

„Že jste mi pořád v patách! Že lidem vykládáte o Baltimore!“

„Co s tím vším má společného Baltimore?“

Zíral na ni a náhle mu svitlo, že vůbec neví, o čem to Noah mluví. Otočil se se slovy: „Zapomeňte na to!“

„Noahu, já tě nepronásledovala!“

„Ale ano, Viděl jsem vaše auto. Včera jste projížděla okolo našeho domu. A předevčírem taky!“

„Ne, nejela jsem tudy.“

„Chodila jste za námi, když jsme byli s mamkou ve městě!“

„To ano, tehdy jsem za tebou náhodou byla. A co? Víš, kolik novinářů je právě teď ve městě? A kolik zelených aut se tudy projíždí?“

Opět o něco ustoupil. „Nechte mě jen na pokoji!“

„Co kdybychom si promluvili? Můžeš mi říct, co se skutečně děje ve škole. Kvůli čemu jsou všechny ty rvačky.

Noahu? Noahu!“

To už se otočil a utíkal zpátky do školní budovy.

Dva pitbullové vrčeli a štěkali na Claiřino auto. Jejich drápy jí sjížděly po dvířkách. Zůstala zavřena uvnitř v bezpečí a pohled upírala přes přední dvůr na zanedbanou farmu. Vpředu na dvoře se za léta nahromadilo harampádí.

Viděla tam obytný přívěs podepřený cihlami a tři rozbitá auta v různých stadiích rozpadu. Otevřenými dvířky rezavějící sušičky vykoukla bojácně kočka. V kraji charakterizovaném yankeeským lakocením nebylo zase tak výjimečné narazit na takovéhle dvory. Rodiny, kterým bída nebyla cizí, hromadily staré krámy jako nějaké poklady.

Zatroubila, potom stáhla o několik palců okénko a zavolala tou štěrbinou: „Haló, je někdo doma?“

V jednom okně se pohnula rozedraná záclona a po chvilce se otevřely dveře. Ven vyšel světlovlasý muž kolem čtyřicítky. Přešel dvůr a změřil si ji očima, v nichž chyběla jakákoli stopa po úsměvu. Psi zatím štěkali a skákali mu na nohy. Celý se zdál jaksi tenký, jeho tvář, ustupující vlasy, jakoby tužkou načrtnutý knírek. Tenký a odmítavý.

„Jsem doktorka Elliotová,“ představila se Claire. „Vy jste pan Reid?“

„Jo.“

„Ráda bych si promluvila s vašimi syny, jestli smím. Jde o Scottyho Braxtona.“

„A co je s ním?“

„Je v nemocnici. Doufám, že mi vaši synové mohou povědět, co se mu to vlastně stalo.“

„Ale vy jste doktorka, ne? Vy to nevíte?“

„Jsem přesvědčená, že jde o drogovou psychózu, pane Reide. Myslím si, že si on i Taylor Darnell vzali tutéž drogu.

Paní Darnellová tvrdila, že Scotty a Taylor strávili spoustu času s vašimi syny. Jestli si s nimi můžu promluvit –“

„Ti vám nepomůžou,“ namítl Jack Reid a ustoupil od auta.

„Všichni mohli experimentovat se stejnou drogou!“

„Mí chlapci by to neudělali!“ otočil se k ní zády a zamířil k domu. To, jak jí pohrdá, bylo zřejmé ze vzteklého držení jeho ramen.

„Nechci, aby měli vaši chlapci potíže, pane Reide!“

zavolala na něj. „Chci se od nich jen něco dozvědět!“

Na verandu vyšla žena. Vrhla na Claire ustaraný pohled a řekla něco Reidovi. Místo odpovědi ji strčil zpátky do domu. Psi se nyní od Claire stáhli a sledovali verandu, přilákáni příslibem nového konfliktu.

Claire posunula okénko až dolů a vystrčila hlavu ven.

„Jestli si nebudu moci promluvit s vašimi syny, tak zavolám policii, aby to udělala za mne. Dáte přednost rozhovoru s náčelníkem Kellym?“

Obrátil se a podíval se na ni, tvář napjatou vztekem.

Žena nyní opatrně vystrčila hlavu ven a také ona upírala pohled na Claire.

„Půjde o naprosto důvěrný rozhovor,“ ujišťovala je Claire. „Dovolte mi s nimi promluvit a já z toho policii vynechám.“

Žena něco prohodila k Reidovi, prosbu, soudě podle jejích pohybů. Ten jen zhnuseně odfrkl a oddusal do domu.

Žena přešla ke Claiřině vozu. Stejně jako Reid byla i ona světlovlasá, tvář měla bezvýraznou a bezbarvou, v očích se jí však nezračilo nepřátelství. Spíš v nich byl znepokojivý nedostatek jakéhokoli citu, jako by jej už před dávnou dobou pohrbila někam hluboko, na nějaké bezpečné místo.

„Chlapci právě přišli ze školy domů,“ sdělila ta žena Claire.

„Vy jste paní Reidová?“

„Ano, paní doktorko, já jsem Grace.“ Vrhla pohled k domu. „S těmi chlapci, je s nimi dost trápení. Náčelník Kelly pohrozil, že jestli se to bude opakovat…“

„O tomhle se nemusí dozvědět. Přijela jsem jenom kvůli svému pacientovi Scottymu. Musím se dozvědět, jakou drogu si vzal. A myslím, že mi to vaši chlapci mohou říct.“

„Jsou to Jackovi chlapci, ne moji.“ Obrátila se, aby stála Claire tváří v tvář, jako by bylo nesmírně důležité, aby lékařka tuto skutečnost pochopila. „Nemůžu je donutit, aby si s vámi promluvili. Ale můžete jít dovnitř. Nejdřív ale uvážu ty psy.“

Popadla oba pitbully za obojky a odtáhla je k javoru, kde je uvázala. Psi napínali řetězy a zuřivě se rozštěkali, když Claire vystoupila z auta a vydala se za ženou na verandu.

Vstoupit do domu, to bylo jako vejít do vzájemně propojených jeskyní s nízkými stropy a zaneřáděných vším možným.

„Seženu je,“ slíbila Grace. Zmizela na úzkém schodišti a nechala Claire v obývacím pokoji. Televize byla vyladěna na teleshoppingový program. Na konferenčním stolku napsal někdo do poznámkového bloku: „Chanel č. 5, 4 unce za 14,99 dolarů.“ Vdechla vzduch visící v tomto domě, prosycený pachem plísně a cigaretového kouře, a přemítala, zda by samotný parfém dokázal zastřít ten zápach chudoby.

Po schodech zaduněly těžké kroky. Do místnosti se vklátili dva pubertální chlapci, záda nahrbená. Hlavy se zdály nepřirozeně malé díky stejným sestřihům plavých vlasů na krátkého ježka. Nic neříkali, jen tam postávali a lhostejně na ni civěli modrýma očima. To je ta roztomilost dospívajících.

„Tohle je Eddie a tohle J.D.,“ představila chlapce Grace.

„Já jsem doktorka Elliotová,“ řekla Claire. Podívala se na Grace a ta pochopila význam toho pohledu a beze slova odešla z pokoje.

Chlapci žuchli vedle sebe na gauč a oči se jim automaticky stočily k televizi. Zůstaly viset na prázdné obrazovce, jakoby ze zvyku, i když Claire vzala dálkové ovládání a televizi vypnula.

„Váš kamarád Scotty Braxton je v nemocnici,“ oznámila jim. „Věděli jste to?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Potom se ozval Eddie, ten mladší, asi čtrnáctiletý: „Slyšeli jsme, že se včera v noci zbláznil.“

„To je pravda. Jsem jeho ošetřující lékařka, Eddie, a snažím se zjistit, proč se to stalo. Ať mi řeknete cokoli, zůstane to mezi námi. Musím vědět, jakou drogu si vzal.“

Chlapci si vyměnili pohled, jemuž nerozuměla.

„Vím, že si něco vzal,“ trvala na svém. „Stejně jako Taylor Darnell. Prokázaly to jejich krevní testy.“

„Tak proč se nás na to ještě ptáte?“ Nyní se ozval J.D.

Hlas měl hlubší než Eddie. Chvěl se mu opovržením.

„Vypadá to, jako kdybyste to už věděla.“

„Není mi jasné, o jakou drogu jde.“

„Je to pilulka?“ zkoušel to Eddie.

„Nemusí to být. Domnívám se, že jde o nějaký hormon.

Může to být prášek, injekce, nebo dokonce i nějaká rostlina.

Hormony jsou chemické látky, které vylučují živoucí organismy. Rostliny a zvířata, hmyz. Na naše tělo působí mnoha různými způsoby. Tenhle hormon vyvolává v lidech zuřivost. Nutí je zabíjet. Víte, jak se k tomu dostal?“

Eddie sklopil oči, jako by se náhle bál na ni podívat.

„Právě dneska ráno jsem viděla Scottyho v nemocnici,“

dodala zoufale, „je tam přivázaný jako nějaké zvíře. Už teď je to s ním špatné, ale bude to ještě horší, až ta droga přestane účinkovat. Až se probere a vybaví si, co udělal své matce. A sestře.“ Odmlčela se v naději, že její slova pronikla skrz jejich masivní lebky. „Jeho matka je mrtvá a sestra se dosud nezotavila z poranění. Kitty bude v bratrovi po celý život vidět chlapce, který se ji pokusil zabít. Ta droga zničila Scottymu život. A také Taylorovi. Musíte mi říct, kde ji sebrali!“

Oba chlapci upírali oči na konferenční stolek. Viděla jen štětinatá temena jejich hlav. J.D. už nevydržel nudou, vzal dálkové ovládání a pustil televizi. Program zazářil nabídkou zboží, šlo o pravý, ručně vyrobený smaragdový přívěsek na řetízku ze čtrnáctikarátového zlata. Vysoce módní a elegantní, za pouhých 79,99 dolarů.

Claire vytrhla chlapci ovládání a vztekle televizi vypnula. „Jestliže mi nemáte vy dva co říct, pak si asi budete muset promluvit s náčelníkem Kellym!“

Eddie měl už něco na jazyku, potom se podíval po starším bratrovi a zase zmlkl. Teprve tehdy si Claire uvědomila základní rozdíl mezi těmi dvěma, Eddie se J.D.

bál.

Položila na stolek svou navštívenku. „Jestli si to rozmyslíte, tak mě můžete sehnat tady na té adrese,“ řekla a upřela oči na Eddieho. Potom hned odešla.

Sotva vykročila z verandy, už se na ni obořili ti dva pitbullové, které strhly nazpět až jejich řetězy. Jack Reid sekal vpředu na dvoře dříví na podpal. Sekyra zvonila o dřevěný špalek. Nepokusil se zvířata utišit. Možná si i vychutnával tu podívanou, když přihlížel, jak psi děsí nevítanou návštěvnici. Claire šla dál dvorem, kolem rezavějící sušičky a auta rozebraného na součástky. Reid přestal štípat dříví, když procházela kolem něj. Na obočí se mu perlil pot, zvlhl mu jím i vybledlý knír. Opřel se o topůrko, ostří sekyry spočívalo na špalku. V očích mu svítilo nízké uspokojení.

„Neměli vám co říct, že jo?“

„Myslím, že toho mají na srdci spoustu. Však ono se to časem nakonec všechno ukáže.“

Psi se pustili do štěkání s novou vervou. Řetězy odíraly javor. Vrhla jejich směrem pohled, a potom se opět zadívala na Reida, jehož ruce sevřely topůrko.

„Jestli mermomocí hledáte problémy, pak byste se měla porozhlídnout nejdřív pod vlastní střechou,“ upozornil ji.

„Cože?“

Obdařil ji odporným úsměvem, pak zdvihl sekyru a nechal ji dopadnout dolů, vší silou, na špalek dřeva.

Claire se toho odpoledne zdržela v ordinaci déle, když tu se ozval telefon. Zaslechla vyzvánění v předpokoji, a potom se na prahu objevila Vera.

„Chce mluvit s vámi. Říká, že jste se zastavila dneska u nich doma.“

„A kdo volá?“

„Amelia Reidová.“

Claire okamžitě zvedla sluchátko paralelní linky. „Haló, tady doktorka Elliotová.“

Ameliin hlas zněl zastřeně. „Můj bratr Eddie, on mě požádal, abych vám zatelefonovala. Bojí se vám zavolat sám.“

„A co mi chce Eddie povědět?“

„Chce, abyste věděla –“ Nastala odmlka, jako by děvče přestalo naslouchat. Potom se hlas zase vrátil, tak tichounký, že jej nebylo téměř slyšet. „Řekl mi, abych vám pověděla o těch houbách.“

„O jakých houbách?“

„Všichni je jedli. Taylor a Scotty a moji bratři. Malé modré houbičky,

tam v lese.“

Lincoln Kelly vystoupil z dodávky. Vysokou botou došlápl na klacík a prasknutí uschlého dřeva se nad tichou jezerní hladinou neslo ozvěnou jako výstřel z pušky. Bylo pozdní odpoledne, obloha byla olověná dešťovými mraky a vodní hladina hladká jako černé sklo. „Claire, je už dost pozdní doba na to, jít na houby,“ prohodil suše.

„Ale my je i tak půjdeme hledat.“ Natáhla se dozadu do svého vozu a popadla dvoje hrabičky na listí. Jedny podávala Lincolnovi. Ten si je vzal se zjevným váháním.

„Ty houby mají růst asi sto yardů nahoře proti proudu od Boulders, pokračovala. „Prý pod nějakými duby. Malé modré houbičky s tenkými nožkami.“

Obrátila se tváří k lesu. Nevítal ji ani v nejmenším, stromy byly opadané a nepohnula se na nich ani větvička.

Pod nimi houstlo příšeří. Nechtělo se jí jít sem takhle pozdě, ale předpovídali bouřku. Už spadlo na půl palce srážek, a všechno bude do zítřka pokryté sněhem, neboť se očekávalo, že dnes v noci teplota poklesne. Tohle byla jejich poslední příležitost pročesat podrost.

„Půjde tady o běžný faktor, Lincolne. O přírodní toxin z toho, co roste v místních lesích.“

„A ty děti ty houby jedly?“

„Chlapci to povýšili na jakýsi rituál, sníst houbu znamenalo prokázat, že jste se stal mužem.“

Kráčeli podél říčního koryta a prodírali se listím sahajícím až ke kotníkům a houštinami divokého maliní.

Lesní půdu pokrývaly větvičky a každý krok provázelo ostré, ohlušující zapraskání. Procházka lesy za pozdního podzimu nepřináší zážitek plný ticha.

Les se otevřel do malé mýtiny, kde se tyčily do ohromující výše duby.

„Myslím, že tohle je to místo,“ řekla.

Pustili se do prohrabávání listí. Pracovali s mlčenlivou zaujatostí, jak padal víc a víc déšť se sněhem. Ledové jehličky smíšené s deštěm je bodaly a vše pokrývaly ledovou pokrývkou. Claire s Lincolnem našli různé prašivky, bílé kolonie hub v trávě, a pak nějaké zářivě oranžové houby.

Tu modrou našel Lincoln. Zahlédl drobnou plodnici vykukující ze štěrbiny mezi dvěma kořeny stromů. Odhrabal dubové listy a odkryl klobouček houby. Už se stmívalo a barva houby se dala rozeznat pouze tehdy, když na ni dopadl přímý paprsek jeho baterky. Seděli s Claire na bobku vedle sebe, déšť a zmrzlý sníh na ně útočily a oběma už byla příliš velká zima. Cítili se mizerně na to, aby se jich zmocnil nějak převratný triumf, když Claire ukládala úlovek do sáčku na vzorky.

„Nahoře u silnice bydlí biolog,“ řekla Lincolnovi. „Třeba by věděl, co to je.“

Beze slov se čvachtali zpátky blátem, až se vynořili z lesa. Na břehu jezera Locust zůstali oba překvapeně stát.

Téměř celá polovina pobřeží se nořila do tmy. Tam, kde by měla zářit světla domů, se jen tu a tam zatřepetalo za oknem světlo svíčky.

„Tohle není dobrá noc na výpadek proudu,“ mínil Lincoln. „Teplota určitě klesne na šest pod nulou.“

„Vypadá to, že na tom konci jezera, kde bydlím já, světlo pořád ještě svítí,“ konstatovala Claire s úlevou.

„No, radši mějte dřevo na podpal po ruce. Na drátech se asi hromadí námraza. U vás to může zhasnout v další etapě.“

Hodila hrabičky dozadu do svého vozu a zamířila k předním dvířkům, když tu si povšimla něčeho na jezeře.

Byla to jen slabá záře a nezaznamenala by ji, nekontrastovat s temnotou prostírající se nad Boulders, vybíhajícími do vody.

„Lincolne!“ zvolala. „ Lincolne! “

Obrátil se od hlídkového vozu. „Prosím?“

„Podívejte na to jezero!“ Zvolna kráčela k nevelkému jazyku vody, olizujícímu bahno.

Lincoln se vydal za ní.

Zpočátku jako by ani nechápali, co to vlastně vidí, byla to pouze slabounká záře, jako měsíční svit, tančící po vodní hladině. Dnešní noci však měsíc nesvítil a pruh světla, který se chvěl na vodě, fosforeskoval zeleně. Vyšplhali na jeden z balvanů a zadívali se přes jezerní hladinu. V údivu pozorovali, jak se ten pruh vlní po povrchu jako had, jak se svíjí do víru jasné smaragdové barvy. Nešlo o pohyb, který by měl nějaký účel, jen o líné pohupování se ve vodě. Jeho tvar se stahoval, potom se opět roztáhl.

Náhle zesílil příval zmrzlého deště a jehličky ledu se zabodávaly do jezera.

Fosforeskující kroužky se rozdělily na tisíce zářících kousíčků a rozpadly se.

Jak Claire, tak Lincoln se dlouhou dobu nezmohli na slovo. Pak Lincoln zašeptal: „Co to ksakru bylo?“

„Vy jste to předtím nikdy neviděl?“

„Prožil jsem tady celý život, Claire, ale něco takového jsem skutečně ještě nikdy neviděl.“

Voda byla nyní temná. Neprůhledná. „Já ano,“ prohlásila Claire.

Kapitola 11

„Já nejsem na houby odborník,“ varoval je Max Tutwiler, „ale jedovatou poznám, když ji uvidím.“

Claire vyndala houbu ze sáčku a podala mu ji. „Můžete nám říct, co je tohle?“

Nasadil si brýle a ve světle petrolejky studoval ten druh.

Převracel houbu a zkoumal každičký detail křehké nožky a modrozeleného kloboučku.

Na okno domku dorážel svým cvak cvak mrznoucí déšť a v komíně vyl vítr. Proud přestal jít před hodinou a v Maxově domku se ochlazovalo každou minutou. Zdvihající se sněhová bouře vyvolávala v Lincolnovi, jak se zdálo, neklid. Claire slyšela, jak přechází po místnosti, ochomýtá se okolo studených kamen a upevňuje petlice na oknech.

Byly to zažité zvyky muže, který poznal tuhé zimy. Zapálil noviny, podpálil jimi v kamnech. Přiložil polínko, ale dřevo nebylo suché a vydávalo víc kouře než tepla.

Max nevypadal dobře. Seděl a svíral přikrývku. Na židli měl krabici papírových kapesníků. Byl rozklepaným důkazem nepříjemností, jež přináší zimní chřipka a domek, v němž se netopí.

Konečně pozdvihl uslzené oči. „Kde jste tuhle houbu našli?“

„Nahoře po proudu, na takovém místě plném bludných kamenů, u Boulders.“

„Na jakém místě?“

„Přímo u Boulders, tak se to tam jmenuje. Scházejí se tam místní děti. Tohle léto tam našly desítky takovýchhle hub. Letos jsme si jich poprvé všimli. Ale stejně, byl to podivný rok.“

„Jak to?“ chtěl vědět Max.

„Napřed na jaře ty hrozné záplavy, a pak to nejteplejší léto, jaké jsme kdy zaznamenali.“

Max vážně přikývl. „To je to globální oteplování. Jeho známky můžete vidět všude.“

Lincoln vrhl pohled k oknu, kde na sklo bubnovaly jehličky mrznoucího deště. „Dneska večer ne.“

„Musíte na to nahlížet z většího úhlu pohledu,“ mínil Max. „Průběh počasí se mění na celém světě. Katastrofická sucha v Africe. Záplavy na Středním východě. Neobvyklé podmínky během doby růstu vedou k tomu, že se vyvinou neobvyklé věci.“

„Jako modré houby,“ dodala Claire.

„Nebo obojživelníci s osmi nohama.“ Ukázal na polici, kde měl vystaveny sklenice s druhy živočichů. Nyní jich tam stálo osm a každá sklenice obsahovala nějakou hříčku přírody.

Lincoln jednu z láhví vzal a zíral na mloka s dvěma hlavami. „Ježíši! Tohle jste vylovil z našeho jezera?“

„Z jednoho z těch nových rybníků, co se vytvořily na jaře.“

„A vy si myslíte, že globální oteplování způsobuje tohle?“

„Nevím, co to způsobuje. Nevím ani, které druhy to ovlivní jako další.“ Max znovu upřel kalné oči na houbu.

„Vůbec mě nepřekvapuje, že bude ovlivněn život rostlin a hub.“ Obrátil houbu a přičichl k ní. „Kvůli té zatracené rýmě nic necítím. Ale myslím, že něčím voní.“

„Cože?“

„Je to vůně po anýzu.“ Podával houbu Claire.

„Já to také cítím. Co to znamená?“

Vstal a sundal z poličky Ilustrovanou učebnici mykologie. „Tenhle druh roste jak v listnatých lesích, tak v jehličnatých, od doby kolem letního slunovratu během celého podzimu.“ Otevřel knihu tam, kde byla barevná příloha. „ Clitocybe odora. To je strmělka anýzka. Obsahuje malé množství muskarinu, to je všechno.“

„Tak je to ten náš jed?“ zeptal se Lincoln.

Claire se svezla dozadu na opěradlo židle a vydala nespokojený vzdech. „Ne, není. Muskarin vyvolává převážně gastrointestinální nebo kardiální symptomy. Ne násilné chování.“

Max vrátil houbu do sáčku. „Někdy pro násilné jednání ani vysvětlení neexistuje,“ přemítal nahlas. „A to je na tom to děsivé. Jak nečekané může být. Jak často k němu dochází bez logicky pochopitelné příčiny.“

Vítr zarachotil dveřmi. Venku přešel zmrzlý déšť ve sníh, který se proháněl kolem oken v hustém bílém víru.

Kamna na dříví vydávala jen ten nejslabší náznak tepla.

Lincoln si sedl na bobek, aby na oheň dohlédl.

Ten však zhasl.

„Lincoln a já jsme dneska večer viděli cosi na jezeře,“

vyprávěla Claire Maxovi. „Vypadalo to skoro jako halucinace.“

Seděli s Maxem čelem ke krbu v jejím obývacím pokoji.

Zády byli obráceni ke stínům v místnosti. Lichocením ho vylákala z té jeho nevytopené usedlosti u nabídla mu nocleh v pokoji pro hosty. Nyní, po večeři, se usadili před krbem a střídavě si nalévali z láhve brandy. Poleno v krbu se syčením olizovaly jasné plameny. Díky tomu zářícímu ohni, díky těm plamenům pronikalo převzácné, slabounké teplo chladem pokoje. Venku poletovaly kolem okna sněhové vločky a o sklo ťukaly vichrem ohnuté, holé větve forzýtie.

„Co jste na tom jezeře viděli?“ vyptával se Max.

„Plavalo to na vodní hladině poblíž Boulders. Byl to vír zeleného světla, který jen tak proplouval kolem. Nebyla to pevná látka, ale tekutá. Měnila tvar, jako kluzká skvrna oleje.“ Zhluboka se napila brandy a upřela pohled do plamenů. „Potom se dalo do deště se sněhem a to vodu rozčeřilo. A to zelené světlo, to se prostě rozpadlo.“

Pohlédla na něj. „Zní to šíleně, viďte?“

„Mohlo by jít o nějakou skvrnu chemikálií. Například fluorescentní barvu vypuštěnou do jezera. Nebo by to mohl být biologický jev.“

„Biologický?“

Přitiskl si dlaň na čelo, jako by se snažil ulevit bolesti, která mu v hlavě začínala tepat. „Existují bioluminiscenční proudy řas. A také určité bakterie ve tmě září. Existuje jeden druh, který žije v symbióze se světélkující olihní. Oliheň přitahuje samečky tím, že rozsvítí světélkující orgán, který napájejí svítící bakterie.“

Takže bakterie, pomyslela si. Plovoucí shluk bakterií.

„Ale polštář Scottyho Braxtona byl taky potřísněný nějakou světélkující látkou!“ namítla. „Nejdřív jsem si myslela, že to je jen nějaký druh barev, jaké děti užívají.

Teď nevím, jestli nemohla být bakteriálního původu.“

„Vzala jste si vzorek na kulturu?“

„To jsem udělala s jeho výtokem z nosu. Požádala jsem laboratoř, aby určili každý organismus, který vykultivují, takže to nějakou dobu potrvá, než budu mít výsledky. Co jste v té jezerní vodě objevil vy?“

„Kultury se mi zatím nevrátily. Ale možná bych měl vzít ještě pár dalších vzorků, než to tady sbalím a odjedu.“

„Kdy odjíždíte?“

„Domek jsem si pronajal do konce měsíce. Ale když se tak rychle ochladilo, tak bych to asi mohl zkrátit a vrátit se do Bostonu. K ústřednímu topení. Už jsem shromáždil dost údajů. Vzorky z dobré desítky různých mainských jezer.“

Pohlédl k oknu, na sníh, který padal venku jako hustá záclona. „Přenechám tohle místo odolnějším povahám, jako jste vy.“

Plameny skomíraly. Vstala, vzala z hromádky březové poleno a hodila je do ohně. Kůra tenká jako papír se okamžitě s praskotem a vírem jisker vzňala. Chvilku to pozorovala a vychutnávala žár. Cítila, jak jí rozpaluje tváře.

„Já zas nejsem tak odolná povaha,“ opravila ho jemně.

„Taky nemám zrovna pocit, že sem patřím.“

Nalil si další brandy. „Na tomhle místě je toho tolik, na co si musíte zvyknout. To, jak je odříznuto od světa. Ti lidé.

Není snadné je poznat. Vy jste jediná, kdo mě za ten měsíc, co jsem tady, pozval na večeři.“

Opřela se a změřila si ho s novými sympatiemi. Vybavila si své vlastní uvítání v Tranquility. Kolik lidí tu po osmi měsících doopravdy znala? Varovali ji, že to bude takhle vypadat, že se místní lidé straní cizinců. Lidé z různých končin jsou zaváti do Maine jako poletující peříčka, potulují se tu jedno dvě období, a potom se rozprchnou na všechny strany. Nezapustili tady kořeny, nevážou je sem žádné vzpomínky. Nic je tu nedrží. Obyvatelé Maine si tohle všechno uvědomují, a tím pádem vítají každého nového příchozího s podezřením. Přemítají o tom, co zaválo takového cizince do jejich středu, jaká tajemství leží ukryta v jeho minulosti. Dumají, zda si takový cizinec s sebou nepřiváží právě tutéž nakažlivou pohromu, jíž se pokouší uniknout. Životy, které se rozpadají v jednou městě, se často rozpadnou znovu i v tom druhém.

Lidé z Maine už vědí, jak se to vyvine. Nejprve s nadšením zakoupený nový dům, zahrada s čerstvě upravenými záhonky s narcisky, vysoké boty do sněhu a teplé větrovky. Potom uplynou jedna dvě zimy. Narcisy vykvetou, odkvetou, a pak už rostou dál neošetřované. Účty za topení stoupají do ohromující výše. Okenice zůstávají zavřené měsíce po oblevě. Cizinec se teď už jenom vleče s bledou tváří městem a toužebně rozpráví o Floridě.

Vzpomíná na pláže, na nichž se kdysi rozvaloval, a sní o těch městech, kde neexistují ani blátivá období, ani sněžné pluhy. A dům, s takovou láskou opravený, záhy získá další ozdobu, tabulku s nápisem: Na prodej.

Lidé z daleka nemají žádnou výdrž. Ani ona sama si nebyla jistá, zda tu zůstane.

„Proč jste se sem pak rozhodla odstěhovat?“ zeptal se jí.

Uvelebila se v křesle a sledovala, jak plameny pohlcují březové poleno. „Nepřestěhovala jsem se sem kvůli sobě. To kvůli Noahovi.“ Pohlédla směrem k prvnímu patru, k synově ložnici. Nahoře bylo ticho, přesně jak byl teď Noah potichu každý večer. U večeře prohodil s hostem sotva slovo. A potom se odebral rovnou do svého pokoje a zavřel dveře.

„Je to hezký chlapec,“ řekl Max.

„Jeho otec byl velice krásný muž.“

„A jeho matka snad není?“ Maxova sklenka brandy byla téměř prázdná a on sám se zdál v záři krbu zrudlý. „Protože vy krásná jste.“

Usmála se.,.Myslím, že jste přebral.“

„Ne, právě teď se totiž cítím… příjemně.“ Odložil sklenku na stolek. „Byl to Noah, kdo se chtěl odstěhovat?“

„Ach ne! Musela jsem ho sem odtáhnout. Bránil se zuby nehty. Nechtěl odejít ze školy, kterou navštěvoval dříve, nechtěl se rozloučit s kamarády. Ale právě proto jsme se museli odstěhovat.“

„Chytil se špatné party?“

Přikývla. „Dostal se do maléru. Celá ta jejich parta.

Úplně mě to ohromilo, když se to stalo. Nedokázala jsem ho zvládnout, nedokázala jsem ho umravnit. Někdy…“

Povzdychla si. „Někdy si myslím, že jsem ho snad úplně ztratila.“

Březové poleno zapraskalo a změnilo se v žhavé oharky.

Vzlétly z něj jiskry a snášely se zvolna dolů do popela.

„Musela

jsem

podniknout

něco

razantního,“

pokračovala. „To byla jediná, poslední příležitost, jak nad ním zase získat kontrolu. Další rok dva, a už by byl příliš starý. Příliš silný.“

„Zabralo to?“

„Myslíte, jestli tím všechny ty problémy zmizely?

Samozřejmě že ne. Namísto toho jsem na sebe nabrala další fůru těžkostí. Tenhle polorozpadlý starý dům. Lékařskou praxi, kterou podle všeho pomalu likviduju.“

„Copak tady nepotřebují lékaře?“

„Měli zde ve městě lékaře. Starého doktora Pomeroye, který zemřel loni v zimě. Podle všeho mě nedokážou přijmout ani jako jeho slabou náhradu.“

„Chce to svůj čas, Claire.“

„Je to už osm měsíců a já dosud nemůžu vykázat žádný zisk. Někdo, kdo je proti mně zaujatý, rozeslal mým pacientům anonymní dopisy. Aby je přede mnou varoval.“

Pohlédla na láhev brandy a pomyslela si: Kčertu s tím! A nalila si další sklenku. „Z deště pod okap.“

„Proč tu potom zůstáváte?“

„Protože se nevzdávám naděje, že se to zlepší. Zima pomine, opět nastane léto a oba budeme s Noahem šťastní.

Ale na každý pád je to jen sen. To sny nás nutí nevzdávat se naděje.“ Usrkla brandy a zjistila, že se plameny příjemně rozostřily.

„A jaký je váš sen?“

„Že mě můj syn bude mít rád, tak jako míval.“

„Vyznívá to, jako byste o tom měla pochybnosti.“

Povzdychla a pozdvihla sklenku ke rtům. „Rodičovství,“

řekla, „to nejsou než pochybnosti.“

Amelia ležela v posteli a nemohla neslyšet pleskavý zvuk ozývající se z matčina pokoje, slyšela zdušené vzlyky a úpění a vzteklé vrčení podtrhující každou ránu.

Ty pitomá děvko! Už nikdy se mi nepostavíš! Slyšíš!

Slyšíš!

Amelia přemítala o všem, co by v tom mohla podniknout, o všem, co už v minulosti udělala. Nic z toho nefungovalo.

Dvakrát zavolala policii, dvakrát odvezli Jacka do vězení, avšak během několika dní se vrátil. Její matka ho radostně uvítala. Nemělo to cenu. Grace byla slabá. Grace se bála žít sama.

Nikdy, vůbec nikdy nepřipustím, aby mně muž ublížil a já to nechala jen tak být.

Zacpala si uši a hlavu schovala pod přikrývky.

J.D. naslouchal ranám a cítil, jak ho to vzrušuje. Jo, takhle se s nimi musí jednat, tati! Tohles mi vždycky kladl na srdce. Pevná ruka je udrží na uzdě. Překulil se blíž ke stěně a přitiskl ucho k omítce. Otcova postel byla hned na druhé straně zdi. J.D. se přitiskl ke stěně těsněji, jako to dělával po tolik jiných nocí, a naslouchal rytmickému vrzání otcovy postele. Přesně věděl, co se ve vedlejší místnosti odehrává. Jeho otec, to bylo něco extra, muž jako žádný jiný. A třebaže se ho J.D. tak trochu bál, zároveň ho obdivoval. Obdivoval způsob, jakým Jack vládl domácnosti a nikdy nepřipustil, aby se ženské nějak vyvyšovaly nebo získaly moc. Tak to má být podle Písma, jak Jack často říkával, muž je pánem a ochráncem domácnosti. Dávalo to smysl. Muž je mohutnější, silnější, samozřejmě že on má řídit.

Pleskání políčků utichlo a nyní se ozývalo jen vrzání postele, jak se pohybovala nahoru a dolů. Takhle to vždycky končilo. Nejdřív trocha kázně, a potom nějaké to dobré, staromódní usmiřováni. J.D. byl čím dál vzrušenější.

Bolestné napětí tam dole už se nedalo vydržet.

Vstal a tápal podél Eddieho postele ke dveřím. Eddie tvrdě spal, ten pitomý naivka. Bylo to trapné, mít za bratra takovou slabošskou slečinku. Vykročil do chodby a zamířil do koupelny.

Vpůli cesty se zastavil u zavřených dveří své nevlastní sestry. Přitiskl k nim ucho, zvědavý, zda je Amelia také vzhůru, jestli také naslouchá vrzání rodičovské postele.

Malá Amelia, k nakousnutí. Nedotknutelná. Rovnou pod stejnou střechou! Tak blízko, že téměř slyšel její dech, cítil tu dívčí vůni linoucí se zpode dveří. Zkusil kliku, zjistil, že jsou dveře zamčené. Od oné noci, kdy se k ní vplížil do pokoje, aby ji pozoroval, jak spí, se vždycky zamykala.

Probudila se tehdy a zjistila, že jí rozepíná kabátek od pyžama. Ta otravná holka se rozječela a táta hned vrazil do pokoje s nabitou puškou, celý chtivý zastřelit nějakého vetřelce.

Když utichlo všechno to ženské kňourání, J.D. se vytratil zpátky do svého pokoje. Slyšel pak otce, jak říká: „Kluk vždycky chodil ze spaní. Nevěděl, co dělá.“ J.D. si pomyslel, že je z toho venku. Pak táta vešel k němu do pokoje a s takovou silou ho udeřil do tváře, že se mu před očima rozsvítily hvězdičky.

Amelia měla druhý den na dveřích zámek.

J.D. zavřel oči. Horní ret se mu orosil potem, když si představil sladkou nevlastní sestru, jak leží v posteli s útlými pažemi rozhozenými. Vybavil si její nohy, jak je viděl letos v létě, dlouhé a opálené v bílých šortkách, na stehnech jen ten nejjemnější nádech zlaté. Pot mu nyní vyrážel i na čele a na dlaních. Cítil, jak mu srdce buší jako o závod. Smysly se mu zostřily do takové míry, že slyšel, jak noc kolem něj šumí, pole energie poletující a svíjející se v elektrických výbojích.

Nikdy se necítil tak silný.

Opět popadl kliku a odpor toho předmětu ho náhle rozzuřil. Ona ho rozzuřila, tím svým nadřazeným vystupováním a odmítnutím. Sjel rukou dolů a dotkl se svého těla, avšak ve skutečnosti se dotýkal jí, zmocňoval se jí. Přiměl ji udělat, co on chtěl. Třebaže jeho tělo bažilo po sexu, obraz, který se mu v celé nahotě zjevil v mysli, když konečně dosáhl vyvrcholení, to byly jeho vlastní prsty, které se jako silná lana obtáčejí kolem Ameliina útlého hrdla.

Kapitola 12

Noah strčil do opékače topinek dva krajíčky chleba a nastavil přístroj na nižší stupeň. „Zůstal tady přes noc, viď?“

„Bylo příliš zima, aby mohl spát v tom svém domku.

Dneska se tam zase vrátí.“

„Takže my sem vezmeme každého cizího chlápka, který neví, jak udržet v kamnech oheň?“

„Prosím tě, mluv tišeji! Pořád ještě spí.“

„Je to taky můj domov! Proč bych měl šeptat?“

Claire seděla u snídaně a upírala pohled na synova záda.

Noah se odmítal na ni podívat. Tyčil se u kuchyňské linky, jako by opékač vyžadoval veškeré jeho soustředění.

„Zuříš, protože jsem si přivedla hosta. Mám pravdu?“

„Vždyť ho ani neznáš! Klidně pozveš nějakého divného chlapa, aby tu strávil noc!“

„Není to divný chlap, Noahu. Je to vědec.“

„Jako že teda vědci nejsou divní?“

„Tvůj otec byl vědec.“

„Ta proto bych tohohle chlapa měl mít rád?“

Toasty vyskočily z opékače. Noah si hodil dva krajíčky na talíř a sedl si ke stolu. Zaraženě sledovala, jak vzal nůž a začal krájet toast na menší a menší čtverečky. Bylo to prapodivné. Nikdy neviděla, že by něco takového předtím dělal. Přenáší na toast svůj vztek, pomyslela si. Vybíjí si ho na chlebu.

„Hádám, že moje maminka zase není tak dokonalá!“

prohodil. Zrudla, zasažena tou krutou poznámkou. „V

jednom kuse mi říkáš, ať se já vyhýbám problémům. Ale já si nevodím domů lidi na přespání!“

„Je to jen přítel, Noahu! Mám přece právo mít přátele, ne?“ Pak dodala bez uvažování: „Mám dokonce plné právo mít někoho, s kým bych chodila!“

„Pokračuj!“

„Za čtyři roky budeš na univerzitě. Budeš mít vlastní život. Proč bych já nemohla mít svůj?“

Noah přešel zpátky k výlevce. „A ty si myslíš, že já nějaký život mám?“ zasmál se. „Žiju v nepřetržitý zkušební lhůtě. Celou dobu jsem sledovaný. Každým!“

„Co tím chceš říct?“

„Moji učitelé se na mě dívají, jako bych byl nějakej kriminálník! Jako by to byla jen otázka času, než se ocitnu na šikmý ploše!“

„Udělal jsi něco, co by přitahovalo jejich pozornost?“

Zuřivě se otočil, aby se jí mohl podívat do tváře. „Jo! Je to moje vina! Všechno je to vždycky moje vina!“

„Noahu, je tu něco, cos mi neřekl?“

Vzteklým máchnutím ruky shodil dva kávové šálky z linky do myčky nádobí. „Už teď si myslíš, že jsem budižkničemu! Nikdy se mnou nejsi spokojená! Ať se snažím sebevíc být dokonalost sama!“

„Nelkej mi tu o nějaké dokonalosti! Já si taky nesmím dovolit ujet! Ani jako matka, ani jako doktorka! A už toho začínám mít plný zuby! Obzvlášť když ty mě v jednom kuse z něčeho obviňuješ, ať se snažím, jak se snažím!“

„Z čeho tě opravdu obviňuju,“ vpálil jí zpátky, „je to, že jsi mě zatáhla do tohohle Zapadákova.“ S těmi slovy odkráčel z domu. Prásknutí hlavních dveří jako by doznívalo nekonečnou ozvěnou.

Natáhla se pro kávu, která byla už sotva vlažná, a zuřivě ji usrkávala. Ruce, kterýma šálek svírala, se jí chvěly. Co se to právě stalo? Kde se vzal všechen ten vztek? V minulosti se také hádali, avšak nikdy se ji nepokusil tak krutě zranit.

Nikdy neťal tak do živého.

Slyšela rachocení školního autobusu, který odjížděl.

Pohlédla na jeho talíř, na nedojedený toast. Byl rozdrcený na drobečky.

„Doktorko Elliotová, tohle není pro toho chlapce to pravé místo,“ prohlásila vrchní sestra. Eileen Culkinová byla malá, avšak na ženu mohutně stavěná a díky hřmotnému hlasu a průpravě vojenské ošetřovatelky si u každého vynutila okamžitý respekt. Když Eileen mluvila, lékaři poslouchali.

Třebaže Claire právě pročítala kartu Scottyho Braxtona, odložila ji stranou a obrátila se k Eileen. „Dneska ráno jsem Scottyho ještě neviděla,“ řekla. „Byly s ním nějaké další problémy?“

„Nespal, i když jste mu naordinovala o půlnoci ještě jednu dávku sedativ. Teď je klidný, ale minulou noc byl vzhůru po celou mou službu. Na strážného křičel, ať mu odemkne ta pouta. Rušil ostatní pacienty. Doktorko Elliotová, ten chlapec by měl být ve vězení pro mladistvé, nebo v psychiatrické léčebně. Ne na nemocničním oddělení.“

„Neskončila jsem ještě hodnocení. Chybí mi dosud výsledky dalších laboratorních testů.“

„Nemohla byste ho nechat převézt, až bude stabilizovaný? Sestry se bojí chodit k němu do pokoje.

Nemůžou mu ani vyměnit povlečení, pokud ho nedrží tři lidi! Byli bychom rádi, kdyby ho převezli - čím dřív tím líp!“

Nastal čas učinit nějaké rozhodnutí, pomyslela si Claire, když šla chodbou ke Scottyho pokoji. V nemocnici ho už déle udržet nemohla, ledaže by objevila diagnózu nějaké životu nebezpečné choroby.

Státní policista, který zaujal stanoviště před pokojem Scottyho Braxtona, kývl Claire na pozdrav. „Dobré ráno, doktorko!“

„Dobré ráno. Slyšela jsem, že jste s ním měli plné ruce práce.“

„Poslední hodinu to bylo lepší. Ani nepípnul.“

„Potřebuju ho znovu vyšetřit. Mohl byste mi při tom asistovat, jen pro případ?“

„Jasně.“ Otevřel dveře. Podařilo se mu udělat jediný krok do místnosti, a pak ztuhl. „ Ježíšikriste! “

Claire si nejprve uvědomila hrůzu v jeho hlase. Potom se kolem něj protáhla do pokoje. Ucítila, jak otevřeným oknem proudí dovnitř závan studeného vzduchu, a pak uviděla krev. Byla rozstříknuta po prázdné posteli, děsivá sprška, která poskvrnila polštář i přikrývky a pokryla silnou vrstvou prázdné pouto visící z postranní mřížky postele. Na podlaze pod poutem se prostíralo rudé tratoliště. Lidská tkáň povalující se na okraji této kaluže by se nedala rozeznat, nebýt nehtu a bílého úlomku kosti vyčnívajícího z jednoho konce odervaného masa. Byl to palec toho chlapce, uhryzal si ho.

Policista se s zachroptěním svezl na zem a hlavu sklonil do klína. „Ježíši,“ nepřestával opakovat polohlasem.

„Ježíši…“

Claire si povšimla stop bosých nohou, mířících přes místnost. Rozběhla se k pootevřenému oknu a zadívala se na promrzlou zem o jedno poschodí níž.

I tam byla krev, smíšená s rozdupaným sněhem. Stopy a další krev vedly od budovy k zalesněnému obvodu nemocničních pozemků.

„Utekl do lesa!“ zvolala a vyrazila z pokoje ke schodišti.

Bleskurychle seběhla do přízemí a hnala se ven nouzovým východem. V okamžiku uvízla po kotníky ve sněhu. Než obešla budovu ke Scottyho oknu, měla boty promočené ledovou vodou. Našla stopu rudou od Scottyho krve a sledovala ji přes nekonečnou plochu sněhu.

Na okraji lesa se zarazila. Snažila se rozeznat, co se skrývá ve stínech jehličnanů. Pozorovala chlapcovy stopy mířící do podrostu a tu a tam jasně červený stříkanec krve.

Se srdcem bušícím se pak opatrně vkradla do lesa.

Nejnebezpečnější je poraněné zvíře.

Ruce bez rukavic jí znecitlivěly chladem a strachem, když odhrnovala větve a nakukovala hlouběji do lesa. Za ní ostře zapraskala větvička. Zprudka se otočila a téměř vykřikla úlevou, když zjistila, že to je policista, který ji následoval z budovy.

„Zahlédla jste ho?“ zeptal se.

„Ne. Stopy vedou do lesa.“

Brodil se k ní sněhem. „Už sem jede policie. A taky lidi z pohotovosti.“

Obrátila tvář ke stromům. „Slyšíte to?“

„Co?“

„Vodu. Slyším vodu.“ Dala se do běhu, shýbala se pod větvemi, klopýtala podrostem. Chlapcovy stopy se nyní stáčely sem a tam, jako by se potácel. Tady byl zdupaný sníh, na místě, kde upadl. Utrpěl příliš velkou ztrátu krve, pomyslela si. Klopýtá a je na pokraji zhroucení.

Zvuk tekoucí vody se přiblížil.

Prorazila spleť jehličnanů a vynořila se na břehu potoka.

Deštěm a tajícím sněhem se změnil v bystřinu. Horečnatě přelétala pohledem sníh, když hledala chlapcovy stopy.

Zahlédla je - pohybovaly se několik yardů souběžně s proudem.

Potom, na okraji vody, stopy náhle zmizely.

„Vidíte ho?“ křikl na ni policista.

„Šel do vody!“ Po kolena se ponořila do potoka. Tápala pod vodou a naslepo chňapala po všem, co se jí dostalo pod ruce. Vytáhla ven větve, pivní láhev. Starou botu.

Odklopýtala hlouběji, dokud jí voda nesahala po stehna.

Voda zde však tekla příliš rychle - cítila, jak ji proud stahuje potokem dolů.

Zatvrzele se zapřela vysokými botami o balvan. Opět ponořila ruce až do výše paží do ledové vody.

A nahmatala ruku.

Na její výkřik se k ní s cákáním prodral i policista.

Chlapcův nemocniční župan se zachytil o větev. Museli látku odervat. Společnými silami ho vynesli z vody a vytáhli ho na břeh, na sníh. Tvář měl modrou. Nedýchal a pulz měl nehmatný.

Claire začala s umělým dýcháním. Tři vdechy, naplnit plíce, tři stlačení hrudníku. Jeden-jeden. Tisíc, dva-jeden-tisíc, stisk automatický a dobře nacvičený. Jak mu masírovala srdce, vytryskla mu z chřípí krev a rozlila se po sněhu. Krevní oběh se obnovil. Krev opět proudí do mozku a životně důležitých orgánů. To ovšem také znamená, že organismus znovu krvácí. Spatřila čerstvý pramínek tmavěrudé krve, který mu vytékal z rozervané ruky.

Blížily se hlasy. Potom k nim pádily nějaké kroky.

Claire ustoupila, když služba z pohotovosti uložila Scottyho na nosítka. Byla mokrá a celá se třásla.

Šla za nimi do nemocnice a dál na traumatologii, kde vládl nesnesitelný hluk a chaos. Srdeční činnost na monitoru vykazovala ventrikulární fibrilaci.

Sestra stiskla tlačítko nabíjení defibrilátorů a přiložila bloky na chlapcovu hruď. Scotty sebou trhl, když mu tělem projel elektrický proud.

„Pořád ventrikulární fibrilace,“ konstatoval doktor McNally. „Pokračujte v masáži srdce. Dali jste mu bretylium?“

„Už ho má,“ hlásila sestra.

„Všichni ustoupit!“ přikázal McNally. Pohlédl na Claire.

„Jak dlouho byl pod vodou?“

„To nevím. Asi tak kolem hodiny. Je ale mladý a ta voda byla ledová.“ Někdy se podaří oživit dokonce i zjevně mrtvé dítě poté, co bylo ponořeno v ledově studené vodě. Ještě to nemohli vzdát.

„Teplota tělesných orgánů třicet dva stupňů Celsia,“

oznámila sestra.

„Pokračujte dál v umělém dýchání a masáži srdce a zahřívejte ho. Mohl by mít naději.“

„Co znamená všechna ta krev z nosu?“ chtěla vědět jedna ošetřovatelka. „Uhodil se do hlavy?“

Kapička jasně červené krve sklouzla chlapci po tváři a rozstříkla se o podlahu.

„Krvácel, když jsem ho vytáhla ven,“ vysvětlovala Claire. „Mohl narazit hlavou na balvany.“

„Nemá žádná poranění ani na hlavě, ani na tváři.“

McNally sáhl po defibrilátorech. „Ustupte. Zkusíme to ještě s elektrickým šokem.“

Lincoln ji našel v lékařském pokoji. Převlékla se do nemocničního stejnokroje a choulila se na gauči. Celá prokřehlá usrkávala kávu, když zaslechla, že zavrzaly dveře.

Pohyboval se tak tiše, že si uvědomila, že je to on teprve tehdy, když si sedl vedle ní a řekl: „Měla byste jít domů, Claire. Není důvod, proč byste tu měla setrvávat. Prosím vás, jděte klidně domů.“

Zamrkala a skryla tvář v dlaních. Ze všech sil se snažila nerozplakat. Dát se do pláče nad pacientovou smrtí veřejně, před ostatními, znamenalo dát najevo nedostatek sebeovládání. Znamenalo to prasklinu v profesionálním chování. Tělo jí ztuhlo, jak usilovně zadržovala slzy.

„Musím vás varovat,“ upozornil ji. „Až budete opouštět budovu, tak se tam ocitnete v sevření davu. Televizní štáby zaparkovaly přímo před východem. K parkovišti se nedostanete, aniž byste musela proběhnout tou jejich uličkou.“

„Nemám jim co říct.“

„Pak jim tedy nic neříkejte. Jestli chcete, tak vám tím davem pomůžu projít.“ Ucítila Lincolnovu ruku na své paži - jako jemnou upomínku, že je čas jít.

„Zatelefonovala

jsem

nejbližšímu

příbuznému

Scottyho,“ řekla a otřela si oči. „Má jen sestřenici z matčiny strany. Právě sem přijela z Floridy, aby byla s Kitty, než se zotaví. Pověděla jsem jí, že je Scotty mrtvý - a víte, co řekla? Řekla mi: ‚To je úplné požehnání!‘ Pohlédla na Lincolna a v jeho očích spatřila neochotu něčemu takovému uvěřit. „Tak to nazvala, požehnání! Boží trest.“

Objal ji paží a ona mu přitiskla tvář na rameno. Mlčky jí tak udělil povolení rozplakat se, avšak ona sama si takový přepych nedovolila. Pořád tu byla ta ulička reportérů, kterým bude muset čelit. A nehodlá jim ukázat tvář opuchlou slzami.

Šel těsně vedle ní, když vykročili z nemocnice. Jakmile je ovanul chladný vzduch, zasáhl je i příval otázek.

„Doktorko Elliotová, je pravda, je Scotty Braxton užíval drogy?“

„– šíří se zprávy o sériových vraždách, prováděných mladistvými.“

„Opravdu si odhryzal palec?“

Claire se poslepu prodírala tím shlukem, ohlušena útokem výkřiků. Nevnímala jedinou tvář, když si razila cestu vpřed. Někdo jí vrazil kazetový magnetofon přímo do obličeje. Zjistila, že zírá na ženu se lví hřívou plavých vlasů.

„Není pravda, že v historii tohoto města se vyskytují vraždy, které se odehrály před stovkami let?“

„Cože?“

„Ty staré kosti, které objevili u jezera. Šlo o hromadnou vraždu. A před sto lety, když –“

Lincoln se ale bleskurychle postavil mezi obě ženy.

„Zmizte odsud, Damaris!“

Zena se zaraženě zasmála. „Hele, já jen dělám svou práci, náčelníku.“

„Tak jděte a pište o vetřelcích! Ji nechte na pokoji!“

Další hlas zavolal: „Doktorko Elliotová!“

Claire se otočila, ve snaze zaostřit pohled na mužovu tvář. Poznala Mitchella Groomea. Novinář k ní přistoupil a pohledem hledal její oči. „Flanders v Iowě,“ řekl tiše. „Děje se to tady?“

Zavrtěla hlavou. A sotva slyšitelně dodala: „Já nevím.“

Kapitola 13

Warrena Emersona bolely plíce od chladného vzduchu.

Venkovní teploměr dnes ráno naměřil minus devět, takže se teple oblékl. Pod větrovku si vzal dvě košile a svetr, narazil si klobouk, vytáhl rukavice a kolem krku si několikrát omotal šálu. Avšak proti studenému vzduchu, který vdechoval, se ochránit nedokázal. Sežehával mu hrdlo, bolelo ho od něj na prsou a plíce se mu bolestně stahovaly.

Vydával zvuky jako lokomotiva, která si to bafá po trati.

Svist-zakašlání, svist-zakašlání. Ještě není ani zima, říkal si v duchu, a svět se už změnil v kus ledu. Opadané stromy jím byly obalené a jejich větve se třpytily, jakoby pokryté křišťálem. Po kluzké silnici musel kráčet opatrně, s rozvahou si rozmýšlel každičký krok na potřísněném ledu, na němž zanechaly náklaďáky z okresu spršku písku. Dalo mu dvakrát větší práci než obvykle, aby se udržel na nohou, a když se dostal na okraj města, svaly na nohou se mu chvěly.

Pokladní v obchodě se smíšeným zbožím u Cobba a Moronga zvedla hlavu, když Warren vstoupil do obchodu.

Usmál se na ni, jako ostatně každý týden, vždy s nadějí, že mu pozdrav oplatí. Spatřil, jak se jí rty začínají pootvírat k automatickému uvítání, potom však její pohled ulpěl na Warrenově tváři a úsměv jí v polovině ztuhl. Odvrátila oči.

Warren se v mlčenlivé porážce obrátil a vzal si nákupní vozík.

Vydal se po stejné trase jako obvykle, vysoké boty se sunuly šouravým krokem po vrzajících prknech podlahy.

Zastavil se v uličce, kde měli zeleninu v konzervách. Upřeně se díval na seskupení kukuřice v nálevu, zelených fazolek a červené řepy, na štítky s jasně barevným vyobrazením letně šťavnaté zeleniny. Ty nálepky lžou, pomyslel si. Ty oranžové kostky v plechovce se vůbec nedají srovnat s mrkví vytaženou z vlahé půdy, čerstvou a sladkou. Stál tam, aniž by si vzal jedinou z konzerv, a jeho myšlenky se namísto toho zatoulaly k letní zelenině, kterou si pěstoval a kterou nyní tolik postrádal. Počítal měsíce zbývající do jara a přidal ty, které bude třeba čekat, než dozraje nová úroda.

Zdálo se, že celý život strávil tím, že čeká, až přejde zima, anebo se na příchod zimy připravuje. Pomyslel si : Co je moc, to je moc. Už jsem žil příliš mnoho zim. Už nedokážu přežít žádnou další.

Nechal vozík stát tam kde byl, a prošel kolem tradičně už podmračené pokladní. Potom zamířil ze dveří ven.

Stál na chodníku před obchodem a zíral přes silnici na právě zamrzlé jezero. Jeho povrch zářil jako naleštěné zrcadlo, bez poskvrnky stříbřitý, nepotřísněný ani sebemenší stopou sněhu. Led na bruslení, říkal si v duchu, a vybavil si zimy svého dětství, nohy klouzající po ledu, příjemné svištění, svištění bruslí. Brzy tam budou bruslit děti, s hokejkami, v bundách zářivých barev, jako konfety rozhozené po ledě.

Ale já už té zimy mám dost! Už ji dál nechci prožívat!

Nadechl se a hluboko v plících ucítil bodnutí chladného vzduchu. Ostré. Trestající.

Kocour v okně koloniálu na Elm Street byl černý. Myl se a havraní kožíšek se mu na slunci leskl. Ustal v koupeli, kterou si určil sám, když kolem přecházela Claire, a sledoval ji s pohrdáním.

Claire vzhlédla k obloze. Byla temně modrá, tím odstínem, který předpovídá příšerně chladnou noc. Od smrti Scottyho Braxtona před čtyřmi dny se zima prosadila s krutou neúprosností. Celé jezero nyní pokrýval jednotvárný lesklý povlak ledu. Všechna smuteční oznámení, která se objevila v novinách dnes ráno, zahrnovala tutéž frázi: „Pohřeb se bude konat na jaře.“ Až roztaje zem. Až se půda znovu probudí.

Budu tady ještě na jaře?

Zahnula do Tannery Alley. Nade dveřmi tu visel nápis, který se mírně pohupoval ve větru jako štít nějaké hospody: Policie,

Město Tranquility

Zamířila rovnou do Lincolnovy kanceláře a položila mu na stůl nejnovější výtisk Weekly Informer.

Podíval se na ni přes brýle. „Nějaký problém, Claire?“

„Jdu právě z Monaghanovy restaurace, kde všichni mluví o tomhle! O posledním svinstvu, které napáchala Damaris Horneová.“

Přejel pohledem titulek: MALÉ MĚSTEČKO VE

SPÁRECH ZLA. „Vždyť je to jen bostonský bulvár!“

namítl. „Něco takového nebere nikdo vážně.“

„Přečetl jste si to?“

„Ne.“

„Všichni u Monaghanů to četli. A jsou tak vystrašení, že mluví o tom, jak budou mít po ruce nabité pušky, jen pro případ, že by se jim nějaký ďáblem posedlý puberťák pokusil ukrást jejich drahocenný náklaďák nebo tak.“

Lincoln zaúpěl a sundal si brýle. „Ale kruci! To je to poslední, co jsem potřeboval!“

„Včera jsem sešívala tři bodné rány. Jeden z těch pacientů byl devítiletý chlapec, který prorazil pěstí okno.

Máme už tak dost problémů s dětmi z tohohle města. A teď se zbláznili ještě i dospělí!“ Opřela se oběma rukama o jeho stůl. „Lincolne, vy nemůžete čekat, až svolají ve městě schůzi, abyste k těm lidem promluvil. Musíte tu hysterii zarazit teď hned. Ti Dinosauři vyhlásili na děti loveckou sezónu!“

„Dokonce i idioti mají právo svobodného projevu.“

„Tak alespoň zacpěte ústa vlastním mužům! Kdo je ten policajt z vašeho oddělení, kterého tu Damaris cituje?“

Ukázala mu na plátek. „Jen si to přečtěte!“

Pohlédl na tu část článku, na kterou mířila prstem.

Co se skrývá za touto epidemií násilí, jež zachvátila městečko?

Mnozí zdejší starousedlíci se domnívají, že pravou příčinu znají. Avšak jejich vysvětlení jsou pro místní správu natolik znepokojující, že je jich jen málo ochotných mluvit na mikrofon. Jeden z místních policistů (který si nepřeje být jmenován), soukromě potvrdil znepokojující prohlášení místních obyvatel: Tranquility ovládli satanisté.

„Všichni víme, že zde žijí čarodějnice,“ řekl.

„Samozřejmě že si říkají čarodějky nového věku a tvrdí, že naprosto nevinně uctívají duchy země a tak podobně. Avšak po celé věky bylo vždy čarodějnictví spojeno s uctíváním ďábla. A člověk se opravdu nemůže než divit, co ty takzvané uctívačky země ve skutečnosti provozují po nocích v lese.“

Na výzvu, aby uvedl podrobnosti, tento muž prohlásil: „Obdrželi jsme řadu stížností od občanů, kteří slyšeli, jak někdo v lese bubnuje. Někteří lidé viděli, jak se na vrcholu Beech Hillu, a to je neosídlený les, mihotají světla.“

Bubnování za hluboké noci a podivná světélka v lesích nejsou jedinými burcujícími znameními, že se v malém místě, odtrženém od okolního světa, děje něco nekalého. Pověsti o satanských rituálech byly po dlouhou dobu součástí místního folklóru. Jedna žena si vzpomněla, jak za svého dětství vyslechla šeptem vyprávěné historky o tajných obřadech a dětech, jež zmizely hned po narození. Jiní lidé z městečka zase líčí hrůzné příběhy z dětství o obřadech, během nichž byly ve jménu satana nabízeny oběti ve formě drobných zvířat, nebo snad dokonce dětí…

„Kdo z vašich policistů s tou novinářkou mluvil?“

dožadovala se znovu odpovědi Claire.

Lincolnova tvář se náhle zachmuřila hněvem. Vyskočil ze židle a rázoval ke dveřím. „Floyde! Floyde! Kdo z vás kčertu mluvil s tou ženskou Damaris Horneovou?“

Floydova odpověď zazněla trochu bázlivě. „No… přece ty…, Lincolne. Minulý týden.“

„Někdo z oddělení s ní ještě musel mluvit. Kdo to byl?“

„Já ne!“ Floyd se odmlčel, a potom důvěrně dodal: „Ona mě tak trochu děsí, tahle paní Damaris. Člověk z ní má pocit, že by ho spolkla zaživa.“

Lincoln se vrátil ke svému stolu a posadil se. Vztek z něj dosud nevyprchal. „V tomhle oddělení pracuje jenom šest mužů,“ řekl Claire. „Udělám, co bude v mých silách, abych to zjistil. Ale anonymní úniky informací je téměř nemožné vypátrat.“

„Nemohla si ty citáty vymyslet?“

„Klidně, jak znám Damaris.“

„Jak dobře ji znáte?“

„Líp, než bych o to stál.“

„Co tím chcete říct?“

„No, do Ria jsme spolu zrovna uprchnout nechtěli!“

odsekl jí stejným tónem. „Je to zatraceně tvrdohlavá ženská.

A zdá se, že dostane všechno, po čem vyjede.“

„Včetně místní policie.“

Viděla, jak mu v očích zaplál nový vztek. Pohledem se nějakou dobu drželi navzájem v šachu a Claire pocítila nečekanou jiskru přitažlivosti. Překvapilo ji, že se to stalo právě v tento okamžik. Toho rána nevypadal nejlépe. Vlasy měl rozcuchané, jako by si jimi projížděl v jednom kuse zoufale prsty. A oblečení měl zmuchlané víc než obvykle.

Košili měl uválenou a oči zarudlé nevyspáním. Do tváře se mu vepsalo veškeré napětí, které mu přinášela jeho práce i soukromý život.

Ve vedlejší místnosti zazvonil telefon. Na prahu Lincolnovy kanceláře se znovu vynořil Floyd. „Právě volala pokladní od Cobba a Moronga. Paní doktorko, vy byste tam asi chtěla jet rovnou.“

„Proč?“ otázala se Claire. „Co se stalo?“

„Ále, to je zase ten starej Warren Emerson. Dostal další záchvat.“

Na chodníku se srotil dav kolemjdoucích. Uprostřed ležel starý muž oblečený v otrhaných šatech. Jeho končetiny sebou škubaly v epileptickém záchvatu. Na hlavě mu prosakovala krev z rány a v rezavém větru ta hrozivá červeň rychle mrzla na chodníku. Ani jeden z okounějících se muži nepokusil pomoci. Namísto toho všichni ustupovali, jako by se ho báli dotknout, jako by se báli byť jen přiblížit.

Claire si k němu klekla a její první starostí bylo mu zabránit, aby se sám zranil nebo vdechl zvratky do plic.

Překulila muže na bok, uvolnila mu šálu a podložila mu jí tvář, aby ho chránila před ledovým chodníkem. Pokožku měl zčervenalou zimou, ale ne modrofialovou. Pulz byl rychlý, avšak silný.

„Jak dlouho má ten záchvat?“ zvolala.

Její otázka se setkala s mlčením. Vzhlédla k okolostojícím a zjistila, že ustoupili ještě o něco dál a že jejich pohledy nejsou soustředěny na ni, ale na toho muže.

Jediným zvukem, který se tu ozýval, byl vítr dující od jezera a bičující jejich kabáty a šály.

„Tak jak dlouho?“ opakovala otázku a hlas měla ostrý netrpělivostí.

„Pět, možná deset minut,“ odpověděl jí konečně někdo.

„Zavolali jste ambulanci?“

Opět jen vrtění hlavami a hromadné pokrčení ramen.

„Vždyť je to jen starý Warren,“ poznamenala žena, v níž Claire poznala pokladní z obchodu. „Předtím nikdy nepotřeboval sanitku!“

„No, tak teď ji potřebuje!“ odsekla Claire. „Zavolejte ji!“

„Křeče už ustávají,“ upozorňovala pokladní. „Za minutku ho to určitě zase přejde.“

Mužovy končetiny sebou nyní trhaly jen přerývaně, jak se jeho mozek vyrovnával s posledními výbuchy elektrické bouře. Konečně zůstal ochable ležet. Claire mu překontrolovala pulz a zjistila, že je i nadále silný a pravidelný.

„Vidíte, už je to dobré,“ triumfovala pokladní. „Vždycky se z toho sám dostane v pořádku.“

„Potřebuje ale sešít tu ránu,“ namítla Claire, „a potřebuje neurologické vyšetření. Kdo je jeho lékařem?“

„Býval jím doktor Pomeroy.“

„Ale někdo mu teď musí předepisovat léky, které by měl užívat při záchvatech. Jakými chorobami trpěl? Ví to někdo?“

„Proč se nezeptáte Warrena? Už se probírá.“

Pohlédla dolů a zjistila, že Warren Emerson zvolna otvírá oči. Zíral přímo do nebe, třebaže byl obklopený tolika lidmi, jako by oblohu spatřil poprvé v životě, „Pane Emersone,“ oslovila ho Claire, „mohl byste se podívat na mne?“

Chvilku nereagoval. Zdálo se, že je naprosto uchvácen, neboť sledoval očima oblak, který mu pomalu plul nad hlavou.

„Warrene?“

Konečně soustředil pohled na ni. Nakrabatil obočí, jako by usilovně přemýšlel, proč na něj mluví tahle cizí žena.

„Měl jsem zase jeden,“ zamumlal, „že jo?“

„Jsem doktorka Elliotová. Sanitka sem už jede.

Vezmeme vás teď do nemocnice.“

„Já chci domů…“

„Rozbil jste si hlavu a potřebujete to sešít.“

„Ale moje kočka, moje kočka zůstala doma.“

„Ta bude v pořádku. Kdo je vaším ošetřujícím lékařem, Warrene?“

Zdálo se, že se snaží ze všech sil si vzpomenout. „Doktor Pomeroy.“

„Doktor Pomeroy zemřel. Kdo je jím teď?“

Zavrtěl hlavou a zavřel oči. „To už je jedno. Teď už je to jedno.“

Claire zaslechla vytí blížící se ambulance. Vůz zastavil u chodníku. Vystoupili z něj dva muži.

„Ach, to je jen Warren Emerson!“ utrousil jeden z nich, jako by narážel na jednoho a téhož pacienta každý den. „Měl další záchvat?“

„A k tomu si pořídil pěkně hlubokou ránu na hlavě.“

„Tak fajn, Warrene, starej kamaráde,“ obrátil se na něj jeden z ošetřovatelů. „Vypadá to, že s námi pojedeš na projížďku.“

Když ambulance odjela, Claiřin vztek překypěl. Pohlédla na krev tuhnoucí na ledu. „Já se tomu vážně zdráhám uvěřit, lidi,“ obořila se na dav. „To jste se mu vůbec nikdo nepokusil pomoct? Zatraceně, ani jste se o to nepokusili?“

„Prostě se jen bojí,“ vysvětlovala jí pokladní.

Claire se na tu ženu otočila. „Přinejmenším jste mu snad mohli chránit hlavu! A záchvat, to není nic, čeho byste se museli bát!“

„Toho my se nebojíme. My se bojíme jeho.“

Zavrtěla nevěřícně hlavou. „Vy se bojíte starce? Jakou možnou hrozbu pro vás představuje?“

Její otázka se setkala s mlčením. Claire přejela očima po ostatních tvářích, avšak nikdo její pohled neopětoval.

Nikdo neřekl ani slovo.

Lékař na pohotovosti už Warrenu Emersonovi zašil ránu na hlavě, když Claire dorazila do nemocnice, a škrábal poznámky na papír přichycený svorkou k deskám. „Musel jsem mu udělat osm stehů,“ hlásil jí McNally. „A potom měl ještě nějaké menší omrzliny na nose a uších. Určitě ležel na mraze nějakou dobu.“

„Přinejmenším dvacet minut,“ upřesnila Claire.

„Myslíte, že je nezbytné ho přijmout?“

„No, ty záchvaty, to je chronické, ale zdá se, že je po neurologické stránce v pořádku. Fakt je, že se uhodil do té hlavy. Nedokážu říct, jestli to bezvědomí způsobil záchvat, nebo ta rána do hlavy.“

„Má nějakého svého osobního lékaře?“

„V současné době ne. Podle našich záznamů byl naposledy hospitalizován v roce osmdesát devět. To ho přijal doktor Pomeroy.“ McNally podepsal papír se záznamem z pohotovosti a pohlédl na Claire. „Vy byste se ho chtěla ujmout?“

„Hodlala jsem to navrhnout,“ přiznala se.

McNally jí podal Emersonovu starou nemocniční zprávu. „Hezky si počtěte.“

Složka obsahovala záznamy Emersonovy hospitalizace z roku 1989 a také přehled početných návštěv na pohotovosti v průběhu uplynulých let. Nejdříve se zaměřila na hospitalizaci v roce 1989 a lékařské vyšetření. Poznala pavouci písmo doktora Pomeroye. Byl to stručný popis zachycující pouze základní fakta: Anamnéza: Běloch, mužského pohlaví, věk padesát sedm let, se nešťastnou náhodou sekl sekyrou do levé nohy, když před pěti dny sekal dříví na podpal. Rána otekla a bolí.

Pacient se nyní nedokáže postavit na nohu.

Vyšetření: Teplota 38 °C. Na levé noze tržná rána dva palce dlouhá, uzavřená. Pokožka v okolí rány teplá, zarudlá, citlivá. Uzliny ve slabinách na levé straně zvětšené.

Diagnóza: Panikulitida, zánět tkáně.

Léčba : Intravenózně antibiotiky.

Nebyl tu žádný odkaz na předchozí zdravotní stav, žádný záznam o sociálním postavení pacienta, nic, co by naznačovalo, jak toto živoucí, dýchající lidské stvoření přišlo k té zanícené noze.

V rychlosti prolistovala zápisy z pohotovosti. Za třicet let tu bylo pětadvacet listů za pětadvacet návštěv, a všechny příjmy měly týž důvod: Chronická epilepsie se záchvatem…

Záchvat, zranění hlavy… Záchvat, roztržená tvář… Záchvat, záchvat, záchvat. Na každý pád propustil doktor Pomeroy prostě pacienta, aniž by dál pátral po příčině jeho problémů.

Nikde se nedohledala nějakého záznamu s určením diagnózy.

Pacienti mohli Pomeroye milovat, avšak tento případ zjevně zanedbal.

Vešla do vyšetřovny.

Warren Emerson ležel na zádech na lehátku. Když byl obklopený všemi těmi lesknoucími se nástroji, tak vypadaly jeho šaty ještě otřepanější, ještě obnošenější. Na hlavě mu vyholili lysinu. Právě sešitá rána byla nyní zakryta obvazem.

Zaslechl, že Claire vstoupila do místnosti, a zvolna se otáčel, aby se na ni podíval. Zdálo se, že ji poznává. Rty se mu zvlnily náznakem úsměvu.

„Pane Hmersone,“ oslovila ho,, já jsem doktorka Elliotová.“

„Vy jste tam byla.“

„Ano, když jste dostal záchvat.“

„Chtěl jsem vám poděkovat.“

„Za co?“

„Nerad se probouzím sám. Nemám rád, když…“ Zmlkl a pohled upřel do stropu. „Můžu jít teď domů?“

„O tom si musíme promluvit. Od smrti doktora Pomeroye vás nikdo neprohlížel. Chtěl byste mě jako svého lékaře?“

„Já už doktora ani nepotřebuju. Pro mě už nikdo nic nemůže udělat.“

Usmála se a stiskla mu rameno. Jako by byl pohřben, mumifikován všemi těmi vrstvami zatuchlých šatů.

„Myslím, že bych vám mohla pomoct. V první řadě musíme nějak zvládnout ty vaše záchvaty. Jak často je míváte?“

„Já nevím. Někdy se proberu na podlaze a dojde mi, co se stalo.“

„Nikdo s vámi v domě nebydlí? Žijete sám?“

„Ano, paní.“ Obdařil ji smutným pokusem o úsměv.

„Teda vyjma mé kočky Mony.“

„Jak často si myslíte, že míváte ty záchvaty?“

Zaváhal. „Párkrát do měsíce.“

„A jaké léky užíváte?“

„Přestal jsem je brát už před léty. Všechny ty prášky mi nedělaly vůbec dobře.“

Unaveně si povzdychla. „Pane Emersone, nemůžete prostě jen tak přestat brát léky!“

„Ale já už je nepotřebuju. Teď jsem připravený zemřít.“

Pronesl to tiše, beze strachu, bez sebemenší známky sebelítosti. Bylo to pouhé konstatování. Brzy umřu a s tím se nedá nic dělat.

Slyšela i jiné pacienty činit podobná prohlášení.

Nastoupili do nemocnice ve stavu, který nebyl zdaleka kritický, a přesto řekli Claire s tichým přesvědčením: „Tentokrát se domů nevrátím.“ Pokoušela se je ujistit o opaku, nicméně sama cítila ten varovný chlad smrti. Zdá se, že pacienti to vždycky nějak tuší. Když prohlásí, že zemřou, pak také zemřou.

Jakmile se podívala do klidných očí Warrena Emersona, tak ten chlad pocítila. Setřásla jej a pokračovala ve vyšetření.

„Musím se vám podívat do očí,“ řekla a vzala si oftalmoskop.

Muž jen odevzdaně povzdychl a nechal ji, aby mu postupně vyšetřila sítnici obou očí.

„Navštívil jste kvůli těm záchvatům někdy neurologa?

Specialistu?“

„Jednoho, to už je dávno. Když mi bylo sedmnáct.“

Překvapením se narovnala a vypnula světélko oftalmoskopu. „To je skoro před padesáti lety!“

„Řekl mi, že mám epilepsii. A že ji budu mít až do konce života.“

„A od té doby jste neurologa nenavštívil?“

„Ne, madam. Staral se o mě doktor Pomeroy, když jsem se přestěhoval zpátky do Tranquility.“

Pokračovala dál v prohlídce. Žádné neurologické abnormality neobjevila. Srdce i plíce byly v pořádku, břicho měl měkké.

„Dělal vám doktor Pomeroy někdy rentgen mozku?“

„Před pár lety mě rentgenoval. To jak jsem upadl a uhodil se do hlavy. Domníval se, že můžu mít prasklou lebku. Ale já neměl. Mám hodně tvrdou palici, řekl bych.“

„Byl jste v nějaké jiné nemocnici?“

„Ne, madam. V Tranquility žiju skoro celej život. Nikdy jsem se nepodíval někam jinam.“ Znělo to, jako by toho litoval. „A teď už je moc pozdě.“

„Moc pozdě na co, pane Emersone?“

„Bůh nám neposkytne druhou příležitost.“

Nenašla nic nenormálního. Přesto ho nechtěla nechat odejít domů do čtyř prázdných stěn.

Také jí nešlo z mysli to, co řekl: Teď jsem připravený zemřít.

„Pane Emersone,“ obrátila se na něj, „ráda bych si vás nechala v nemocnici přes noc a udělala vám pár testů. Jen pro jistotu, jestli ty záchvaty nemají nějakou novou příčinu.“

„Měl jsem je po většinu života.“

„Ale nikdo vás po celá léta neprohlížel. Chtěla bych vám zase nasadit nějaké léky a dát vám udělat několik snímků mozku. Jestli bude všechno v pořádku, pustím vás domů zítra.“

„Ale Mona není ráda o hladu.“

„Vaše kočka bude v pořádku. Právě teď musíte myslet na sebe. Na vlastní zdraví.“

„Nenakrmil jsem ji od včera od večera. Bude určitě mňoukat jako pominutá –“

„Jestli vás to tady udrží, tak já sama dohlédnu, aby byla vaše kočka nakrmená. Co vy na to?“

Chviličku si ji zkoumavě prohlížel a snažil se rozhodnout, zda by mohl svěřit péči o svého nejlepšího a patrně jediného přítele ženě, kterou sotva zná.

„Tuňáka,“ prohlásil nakonec. „Dneska čeká, že dostane tuňáka.“

Claire přikývla. „Takže to bude tuňák.“

Hned poté, co se vrátila na sesternu, zavolala na rentgenologické oddělení. „Přijala jsem pacienta jménem Warren Emerson. Ráda bych si objednala tomografické vyšetření hlavy.“

„A diagnóza?“

„Trpí záchvaty. Vylučte nádor na mozku.“

Zapisovala výsledky Warrenova vyšetření a lékařské prohlídky, když na pohotovost vkráčel Adam DelRay. Vrtěl hlavou. „Právě jsem viděl, jak vyvážejí Warrena Emersona z výtahu,“ prohodil k jedné ze sester. „Kdo ho přijal?“

Claire vzhlédla a pocity nelibosti, které k tomuto muži chovala, zesílily víc než kdy jindy. „To jsem byla já,“ řekla chladně. „Dneska dostal záchvat.“

DelRay vydal pohrdavý zvuk. „Emerson trpí záchvaty celá léta. Celý život má epilepsii.“

„Člověku se může vždycky vytvořit na mozku nový nádor.“

„Hele, jestli ho chcete za pacienta, tak budete mít svatozář. Pomeroy si na něj roky stěžoval.“

„A proč?“

„Nikdy nebral léky. Proto se mu ty záchvaty opakují.

Navíc si neplatí pojištění a je jen na pokladně, takže hodně štěstí s proplácením účtu. Hádám, že jsou lepší způsoby, jak rozhazovat peníze daňových poplatníků, než nechat starému Emersonovi servírovat snídani do postele.“ Zasmál se a odešel.

Claire při podpisu tak ryla perem, divže jeho hrot neprobodl papír. Všechny ty testy, co objednala, plus pobyt přes noc v nemocnici, to vše tedy půjde na vrub jejího nákladného podezření. Možná měl Emerson děravou paměť, možná mu Pomeroy nedávno udělal diagnostické vyšetření, i když o tom pochybovala. Pomeroy byl lhostejný klinický lékař, který raději napsal předpis na nějaký další lék, než aby namáhavě pátral po příčinách symptomů, kterými pacient trpí.

Odešla z nemocnice a rozjela se zpátky do Tranquility.

Když dorazila do své ordinace, obírala se pouze jedinou záležitostí: procházela v duchu Emersonovu kartu a dokazovala si, že její rozhodnutí přijmout ho do nemocnice, je oprávněné.

Vešla do ordinace, Vera právě telefonovala. Zamávala sluchátkem a hlásila jí: „Máte tu hovor, volá Max Tutwiler.“

„Vezmu si to u sebe v ordinaci. Mohla bys mi vyhledat kartu Warrena Emersona?“

„Warrena Emersona?“

„Ano, právě jsem ho nechala hospitalizovat kvůli záchvatům.“

„Proč?“

Claire se zarazila na prahu dveří a obrátila se, aby Věru sežehla pohledem. „Proč každý v tomhle městě zpochybňuje můj úsudek?“

„No, já se jenom divila“ bránila se Věra.

Claire zavřela dveře a sklesla za psací stůl. Teď se ještě bude muset omluvit Věře. Připojit další položku k neustále narůstajícímu seznamu vlastních prohřešků. Zrovna nyní ale neměla náladu mluvit s kýmkoli. Zdráhavě zvedla sluchátko.

„Haló, Maxi?“

„Nevolám nevhod?“

„Ani se neptejte.“

„Ach. Tak to vás zdržím jen krátce. Myslel jsem, že byste chtěla vědět, že potvrdili určení té modré houby.

Poslal jsem ji jednomu mykologovi a ten souhlasil, že jde o Clitocybe odora, strmělku anýzku.“

„Do jaké míry je jedovatá?“

„Jenom mírně. Malé množství muskarinu by nezpůsobilo nic víc než nějaké slabší zažívací potíže.“

Claire si povzdychla. „Takže jsme se opět ocitli ve slepé uličce.“

„Jeví se to tak.“

„A co ty vzorky vody z jezera? Přišly vám už výsledky?“

„Ano, mám tu nějaké předběžné závěry. Počkejte, najdu hned výjezd z počítače…“

Zaťukala Vera a vešla s kartou Warrena Emersona.

Neřekla ani slovo, jen složku položila na psací stůl a zase odkráčela. Claire otevřela kartu, zatímco čekala, až se Max vrátí k aparátu, a přelétla pohledem první stránku. Stál na ní letopočet 1932, což byl rok, kdy se Emerson narodil.

Popisoval se zde porod bez komplikací a to, že se paní Agnes Emersonové narodil zdravý chlapec. Tehdejší místní lékař se jmenoval Higgins. Dalších několik stránek bylo věnováno kontrolám novorozence a běžným prohlídkám v průběhu dětství.

Otočila na novou stránku v kartě a zamračila se na datum, 1956. Mezi předchozím zápisem a tím nynějším byl desetiletý odstup. Tady se v kartě poprvé objevil podpis doktora Pomeroye. Pustila se do čtení Pomeroyova záznamu, přerušil ji však Maxův hlas, který se znovu ozval ze sluchátka.

„Bakteriální kultury zatím ještě nejsou vyhodnocené,“

řekl. „Pokud ale tedy zatím vidím, tak hodnoty dioxinu, olova a rtuti jsou v bezpečných mezích normy…“

Claiřina pozornost se najednou obrátila ke kartě. K tomu, co Pomeroy napsal v posledním odstavci: Od uvěznění v roce 1946 se nedopustil žádných dalších násilných činů.“

„… příští týden toho budeme vědět víc,“ ujišťoval ji Max. „Ale zatím se zdá být kvalita vody dost dobrá. Není tu ani stopy po kontaminaci chemikáliemi.“

„Musím už jít,“ přerušila ho. „Ozvu se později.“

Zavěsila a znovu si přečetla od začátku do konce Pomeroyův zápis. Učinil ho v době, kdy bylo Warrenu Emersonovi pětadvacet let.

V roce, kdy ho propustili ze Státního ústavu pro duševně choré v Augustě.

Devatenáct set čtyřicet šest. V kterém měsíci se Warren Emerson dopustil násilí?

Claire stála v suterénní místnosti archivu Tranquility Gazette a upírala pohled na dřevěnou kartotéku, která zabírala celou stěnu. Každá zásuvka byla označena letopočtem. Otevřela tu s rokem 1946, od července do prosince.

Uvnitř leželo šest výtisků Gazette. V roce 1946 to byl měsíčník. Stránky byly křehké a zažloutlé. Reklamy si libovaly v ženách s vosími pasy, bohatě nabíranými sukněmi a malými, elegantními kloboučky. V rychlosti prolistovala červencové vydání a přelétla titulky: REKORDNÍ TEPLOTY VYNAHRADILY DEŠTIVÉ

JARO…

NEJVĚTŠÍ POČET LETNÍCH REKREANTŮ V

DĚJINÁCH

MĚSTA… POZOR NA MOSKYTY… CHLAPCI PŘISTIŽENI

S NEZÁKONNĚ DRŽENÝMI RAKETAMI NA OHŇOSTROJ…

PŘEHLÍDKA 4. ČERVENCE PŘILÁKALA REKORDNÍ

POČET

NÁVŠTĚVNÍKŮ.

Tytéž titulky, které se podle všeho objevují v červenci pokaždé, napadlo ji. Léto bylo vždycky obdobím přehlídek a štípajícího hmyzu. Tyto titulky v ní vyvolaly vzpomínky na její první léto v Maine. Chrupání sladké kukuřice z klasu a hrachových lusků, nádech silice, kterou si natírala pokožku proti komárům. Bylo tady pěkné léto, stejně jako roku 1946.

Obrátila se k vydáním ze srpna a září, kde si přečetla víc o tomtéž –zprávy o smažení ryb, tanečních večírcích pořádaných zdejší farností a závodech v plavání na jezeře.

Vyskytovaly se tu rovněž nemilé zprávy: tři automobilově havárie, dva z účastníků nehody, letní návštěvníci, skončili v nemocnici. Dům, který vyhořel v důsledku nehody při vaření. Zloději v obchodech si vybrali svou daň v místních prodejnách. Život v Prázdninové zemi dokonalý nebyl.

Nalistovala říjnové číslo a zírala na titulek vytištěný výrazným písmem:

PATNÁCTILETÝ CHLAPEC ZAVRAŽDIL RODIČE.

SÁM SKONČIL SMRTELNÝM PÁDEM Z OKNA.

MLADŠÍ

SESTRA JEDNALA „ČISTĚ V SEBEOBRANĚ“.

Mladíkovo jméno uvedeno nebylo, otiskli však fotografii zavražděných rodičů, hezkého tmavovlasého páru, který se na obrázku usmíval v nejlepším nedělním oblečení.

Soustředila se na popisek pod obrázkem, kde byla jména zavražděné dvojice: Martha a Frank Keatingovi. Příjmení jí bylo povědomé. Znala místní soudkyni jménem Iris Keatingová. Byli všichni nějak spřízněni?

Pohled jí sklouzl na další titulek dole pod tímto: PŘED ŠKOLNÍ KAVÁRNOU SE STRHL PĚSTNÍ

SOUBOJ.

A potom další:

ZTRATILA SE BOSTONSKÁ NÁVŠTĚVNICE.

V suterénu se netopilo a Claire měla ruce jako led.

Avšak ten chlad jí vycházel z nitra.

Sáhla po listopadovém čísle a upřeně se zadívala na přední stranu. Na titulek, který na ni křičel: ČTRNÁCTILETÝ CHLAPEC UVĚZNĚN ZA VRAŽDU

RODIČŮ.

PŘÁTELÉ A SOUSEDI OHROMENI ZLOČINEM

„CITLIVÉHO DÍTĚTE.“

Chlad jí stoupal po páteři.

Pomyslela si: Už to všechno zase začíná.

Kapitola 14

„Proč jste mi to neřekl? Proč jste si to tajemství schovával jen pro sebe?“

Lincoln přešel kancelář a zavřel dveře. Potom se obrátil tváří ke Claire. „Je to už dávno. Neviděl jsem důvod, proč vytahovat starou historii.“

„Je to ale historie tohohle města! A když vezmu v úvahu, co se tady odehrálo minulý měsíc, tak mi to připadá dost významné.“

Položila mu na stůl oxeroxované články z Tranquility Gazette. „Podívejte se na tohle! V roce 1946 tu bylo zavražděno sedm lidí a jedno děvče z Bostonu nikdy nenašli.

Násilí není zjevně v tomhle městě ničím novým!“ poklepala na hromádku papírů. „Přečtěte si ty články, Lincolne.

Nebojsou vám podrobnosti už dávno známy?“

Zvolna si sedal a zíral přitom na stránky papíru. „Ano, většinu z nich znám,“ připustil tiše. „Slyšel jsem ty historky.“

„Kdo vám je pověděl?“

„Jeff Willard. Byl to zdejší policejní šéf, když jsem sem před dvaadvaceti léty nastoupil.“

„A předtím jste o nich nevěděl?“

„Ne. A to jsem tady vyrostl. Nic jsem o tom nevěděl, dokud mi to náčelník Willard nepověděl. Lidi o tom prostě nemluvili.“

„To radši předstírali, že se to nikdy nepřihodilo.“

„Musíte brát taky v potaz naši pověst.“ Vzhlédl a konečně se jí podíval do očí. „Tohle je rekreační oblast, Claire. Lidi sem jezdí, aby vypadli pryč z velkého města, aby unikli daleko od zločinu. Takže se zrovna netřeseme na to, abychom celému světu odhalili, že taky máme vlastní problémy. Vlastní vražednou epidemii.“

Posadila se, takže mu nyní hleděla zpříma do očí. „Kdo všechno o tom ví?“

„Lidi, kteří tu tehdy žili. Ti starší obyvatelé, teď tak šedesáti až sedmdesátiletí. Ale jejich děti ne. Ne moje generace.“

Ohromeně zavrtěla hlavou. „Udrželi to po celá ta léta v tajnosti?“

„Chápete proč, ne? Není to jen pověst města, co chrání.

Jsou to i rodiny těch vrahů. Děti, které spáchaly tyhle zločiny, pocházely všechny odtud. Jejich rodiny tu stále ještě žijí. A možná se za to dodnes stydí. Možná dosud trpí následky toho, co se tu odehrálo.“

„Jako Warren Emerson.“

„Přesně tak. Podívejte na život, jaký vede. Žije sám, nemá žádné přátele. Nikdy nespáchal žádný další zločin, a přesto se ho všichni straní. Dokonce i děti, které vlastně ani netuší, proč by se od něj měly držet stranou. Prostě jenom vědí od dědečka a babičky, že Emerson je člověk, kterému by se měly vyhýbat.“ Sklopil oči na oxeroxovaný článek.

„Tak teď už znáte minulost svého pacienta. Warren Emerson vraždil. Ale nebyl jediný.“

„Lincolne, musel jste přece vidět ty souvislosti!“

„Tak jo, musím připustit, že tu nějaké existují.“

„Lze jich vyjmenovat až příliš mnoho!“ Sáhla po rozmnožených článcích a nalistovala ten z říjnového vydání.

„V roce 1946 to začalo rvačkami ve škole. Dvě děti byly vyloučeny. Pak došlo na rozbíjení oken ve městě a vandalskému řádění v domech, opět byla obviněna dospívající mládež. A nakonec poslední týden v říjnu zmasakroval patnáctiletý chlapec své rodiče. Mladší sestra ho vystrčila v sebeobraně z okna.“ Vzhlédla k němu. „A od této chvíle se to jenom zhoršuje. Jak si to vysvětlujete?“

„Claire, když dojde k nějakému násilí, pak je lidskou přirozeností ptát se po příčině. Ale pravdou zůstává, že vždycky nevíme, proč se lidé navzájem vraždí.“

„Podívejte se na tu souslednost událostí. Posledně to začalo stejně. V dříve poklidném městečku tu a tam začaly děti zlobit. Zraňovat se navzájem. A během pár týdnů začaly vraždit lidi. Město je vzhůru nohama, lidé se dožadují, aby se něco podniklo. A zčistajasna, jako zázrakem, to všechno prostě ustane. A město se opět uloží ke spánku.“

Zmlkla a pohled jí sklouzl na titulek. „Lincolne, je tu ještě něco, co je na tom divného. Ve městě bývá nejnebezpečnějším ročním obdobím léto, kdy každý díky vedru snadno vybuchne. A když se trochu ochladí, zločin se do něj vřítí střemhlav. Ale tady, v tomhle městě, je to jiné.

Násilí propuká v říjnu a vrcholí v listopadu.“ Vzhlédla k němu. „V obou případech začalo vraždění na podzim.“

Trhla sebou, když jí v kapse zapípal pager. Podívala se na číslo na displeji a sáhla po Lincolnově telefonu.

Sluchátko zvedl laborant z tomografu. „Právě jsme dokončili snímkování vašeho pacienta Warrena Emersona.

Jede sem doktor Chapman, aby se na to podíval.“

„Něco jste našli?“ zeptala se Claire.

„Je to naprosto abnormální.“

Doktor Chapman připevnil tomografické snímky na prosvěcovací zařízení a rozsvítil je. Světlo zablikalo a ozářilo příčné průřezy mozkem Warrena Emersona. „O

tomhle jsem se zmiňoval,“ řekl. „Přímo tady, rozšiřuje se to do levého předního laloku. Vidíte to?“

Claire přistoupila blíž. To, na co ukazoval, byla nevelká masa, připomínající kuličku, umístěná v přední části mozku, hned za obočím. Vypadala, že je pevná, ne cystická.

Pohlédla na další průřezy na prosvěcovači, avšak žádná jiná uskupení nespatřila. Jestli byl tohle nádor, pak se zdál lokalizovaný. „Co si o tom myslíte?“ zeptala se. „Je to meningiom?“

Přikývl. „Se vší pravděpodobností. Vidíte, jak hladké jsou ty okraje? Samozřejmě byste potřebovala rozbor tkáně, abyste se ujistila, že je nezhoubný. V průměru má tak dva centimetry a zdá se silně opouzdřený. Je ohraničený vazivovou tkání. Mám za to, že by se dal odstranit bez rezidua nádoru, který by po něm zůstal.“

„Mohla by tohle být příčina těch záchvatů?“

„Jak dlouho jimi trpí?“

„Od necelých dvaceti. Což bude skoro padesát let.“

Chapman na ni vrhl překvapený pohled. „A tenhle nález přitom nikdo neobjevil?“

„Ne. Myslím, že Pomeroy dospěl k závěru, že po tom nemá cenu pátrat, když ten muž trpí těmi záchvaty po většinu života.“

Chapman zavrtěl hlavou. „Na základě těchto informací si musím znovu promyslet svou diagnózu. Tak zaprvé, u adolescentů zřídkakdy vídáte meningiomy. Ty také dál rostou. Takže buď tohle není příčinou těch záchvatů, anebo nejde o meningiom.“

„A co jiného by to mohlo být?“

„Mohl by to být gliom, metastázovaný z nějakého předchozího nádoru.“ Pokrčil rameny. „Mohlo by jít i o starou opouzdřenou cystu.“

„Ale ta hmota vypadá tak pevná.“

„Kdyby příčinou toho byla tuberkulóza nebo například nějaký parazit, pak by tělo spustilo zánětlivou reakci.

Obklopilo by ji nebo zapouzdřilo tkání jako u jizev.

Zkontrolovala jste, zda má negativní TBC?“

„Testy měl negativní před deseti lety.“

„No, vzato kolem a kolem, jde v každém případě o patologickou diagnózu. Bude třeba otevřít lebku pacienta a nález extrahovat.“

„To znamená, že ho budeme muset převézt do Bangoru.“

„Ani my v bangorské nemocnici kraniotomie neděláme.

Naši doktoři obvykle přenechávají neurochirurgické případy Clarenci Rothsteinovi z Východomainského lékařského centra.“

„Vy byste ho doporučil?“

Chapman přikývl a vypnul světlo panelu. „Má moc šikovné ruce.“

Brokolice připravená v páře, rýže a k tomu zoufale maličký ždibeček tresky.

Louise Knowltonová si nebyla jistá, zda ještě déle vydrží sledovat syna, jak zvolna umírá hladem. Zhubl o další dvě libry. Napětí spojené s dietou se projevovalo v jeho vážném výrazu, ve výbuších podrážděnosti. Už to nebyl její veselý Barry.

Louise pohlédla přes stůl na manžela a v Melových očích si přečetla totéž. Je to tou dietou. Chová se takhle kvůli té dietě.

Louise ukázala na talíř hranolků, které jedla spolu s Melem. „Barry, zlatíčko, vypadáš, že máš takový hlad! Pár těch hranolků ti neuškodí!“

Barry si jí nevšímal a dál škrábal po talíři vidličkou.

Vydával tím pohybem po porcelánu zvuky, které rvaly uši.

„Barry, nech toho!“

Zdvihl oči. Neměly svůj obvyklý výraz, byl to ten nejchladnější, nej-lhostejnější upřený pohled, který u něj kdy viděla.

Třesoucíma se rukama mu podávala talíř s hranolky.

„Ach prosím, Barry,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Sněz jeden. Sněz je všechny! Budeš se cítit mnohem líp, jen když alespoň něco sníš.“

Zděšeně zalapala po dechu, když Barry odhodil židli dozadu a zprudka vstal. Beze slova odešel a práskl za sebou dveřmi své ložnice. O chvíli později už slyšeli nepřetržitou střelbu z videohry, jak jejich syn kosil hordy virtuálních nepřátel.

„Stalo se dnes něco ve škole?“ vyptával se Mel. „Ty děti se do něj zase navážely?“

Louise si povzdychla. „Já nevím. Já už vůbec nic nevím.“

Seděli a naslouchali zrychlujícímu se tempu střelby.

Výkřikům a úpění virtuálních obětí, jak padaly a umíraly v nějakém virtuálním pekle.

Louise pohlédla na hromádku scvrklých a zvlhlých hranolků a pokrčila rameny. Poprvé v životě odstrčila talíř s večeří nedojedený.

Noahovo stereo hrálo na plný výkon, když Claire přijela domů. Bolest hlavy, která se stupňovala celé odpoledne, jako by se jí utahovala pevně kolem lebky a zatínala spáry do čela. Pověsila si kabát na věšák a zastavila se dole pod schody. Naslouchala zarytému dunění bubnů a snažila se pochytit text písně. Nerozuměla ani jedinému slovu. Jak můžu sledovat, jakou hudbu moje dítě poslouchá, když ani nevím, co se v těch písních říká?

Takhle to dál jít nemůže. Nemůže už trpět ten rámus, alespoň dneska večer ne. Zavolala směrem vzhůru po schodišti: „Noahu, ztlum to!“

Hudba hrála dál, neztlumená. Nesnesitelná.

Vyběhla po schodech nahoru a její podráždění přerostlo ve vztek. Když došla k jeho pokoji, zjistila, že má dveře zamčené. Zabušila na ně a zaječela: „Noahu!“

Trvalo nějakou chvíli, než se dveře rozlétly dokořán.

Hudba se na ni vyvalila, pohltila ji jako přílivová vlna hluku.

Noah se tyčil ve dveřích, košili a kalhoty tak vytahané, že na něm visely jako nějaké rozervané obřadní roucho.

„Ztiš to!“ zaječela znovu.

Cvakl vypínačem zesilovače a hudba zčistajasna ustala.

V uších jí nadále zvonilo i v tom tichu.

„O co se to snažíš? Abych ohluchla? A současně mi co nejlépe pomoci do blázince?“

„Nebyla jsi doma!“

„Byla jsem doma! Křičela jsem na tebe, ale tys mě neslyšel.“

„No tak tě slyším teď, jasný?“

„Za deset let neuslyšíš ani ň, jestli si budeš pouštět hudbu takhle hlasitě! Nejsi jediný, kdo žije pod touhle střechou.“

„Jak bych na to mohl zapomenout, když mi to v jednom kuse připomínáš?“ Žuchl jako kámen do křesla a otočil se tváří k psacímu stolu. Aby k ní byl obrácen zády.

Stála tam a pozorovala ho. Třebaže listoval stránkami časopisu, podle napjatých svalů na jeho ramenou poznala, že ve skutečnosti nečte. Až příliš si jí byl vědom, až příliš si byl vědom jejího hněvu.

Vešla k němu do pokoje a unaveně se posadila na postel.

Po chvíli řekla: „Promiň, že jsem na tebe ječela.“

„Teď to děláš pořád.“

„Opravdu?“

„Jo.“ Dál listoval stránkami.

„To bych nechtěla, Noahu. Najednou se mi tolik věcí nedaří! Asi to všechno nedokážu zvládnout.“

„Mami, všechno je špatně od chvíle, kdy jsme se sem přestěhovali. Všechno! “ Zaklapl časopis a zabořil tvář do dlaní. Skoro zašeptal: „Přeju si, aby tu byl táta.“

Okamžik byli oba zticha. Slyšela, jak jeho slzy dopadají na stránku časopisu, jak se zostra nadechuje, jak se ze všech sil snaží ovládnout.

Vstala a položila mu ruce na ramena. Svaly měl napjaté, byly jako spletené do uzlů usilovnou snahou neplakat. Jsme si tak podobní, uvědomila si, oba se pořád snažíme zvítězit nad svými city, udržet vše pod kontrolou. To Peter byl ten neukázněný člen rodiny, ten který výskal radostí na horské dráze a řval smíchy v biografu. Ten kdo si zpíval ve sprše a uváděl v činnost požární hlásiče, když vařil. Ten kdo nikdy neváhal nahlas říct: „Miluju tě.“

Jak smutný bys byl, Petere, kdybys nás teď viděl. Jak se bojíme dotknout jeden druhého. Jak stále truchlíme, jak jsme pořád ještě zlomení tvou smrtí.

„Mně se po něm taky stýská,“ zašeptala. Objala ho a tvář mu zabořila do vlasů. Vdechovala tu chlapeckou vůni, kterou tolik milovala. „I mně se po něm stýská.“

Dole zazvonil zvonek.

Teď ne. Teď ne!

Zůstala tak dál, nevšímala si zvonění, uzavřela se všemu, kromě tepla synova těla, které držela v náručí.

„Mami,“ ozval se Noah a setřásl ji. „Mami, někdo je u dveří!“

Váhavě uvolnila objetí a narovnala se. Ten okamžik, ta příležitost pominula a ona se opět dívala na jeho strnulá ramena.

Scházela dolů, rozzlobená kvůli tomu vyrušení, jistě zase nějakému dalšímu požadavku, který ji vypudil od syna.

Otevřela dveře a zjistila, že před nimi v rezavě ostrém vichru stojí Lincoln. Ruku v rukavici právě opět natahoval ke zvonku. Předtím se u ní doma nikdy nezastavil, takže byli oba překvapeni a zaskočeni tou návštěvou.

„Musím s vámi mluvit,“ spustil. „Můžu dovnitř?“

V předním pokoji ještě nezapálila oheň. Místnost byla studená a depresivně setmělá. V rychlosti rozsvítila všechny lampy, avšak světlo bylo jen ubohou náhražkou za teplo.

„Začal jsem přemýšlet o tom, co jste mi řekla, když jste odešla z mé kanceláře,“ řekl, „Že existuje určitý opakující se stereotyp pro násilí v tomhle městě. Že tu existuje určité spojení mezi rokem 1946 a letoškem.“ Sáhl do saka a vytáhl složku oxeroxovaných novinových článků, které mu nechala. „Víte co? Odpověď na nás přímo křičela!“

„Jaká odpověď?“

„Podívejte na tuhle stránku. Říjnové vydání z roku 1946.“

„Já ten článek už četla.“

„Nemyslím příběh líčící tu vraždu. Tenhle článek dole.

Asi jste si ho nevšimla.“

Narovnala stránku na klíně. Článek, o kterém se zmiňoval, byl zčásti odstřižený, na kopii byla jenom horní polovina. Titulek hlásal:

OPRAVY NA MOSTĚ PŘES ŘEKU LOCUST

DOKONČENY.

„Nechápu, kam míříte,“ přiznala se.

„Letos jsme museli opravit týž most, vzpomínáte?“

„To ano.“

„Takže proč jsme ho museli opravit?“

„Protože byl poškozený.“

V zoufalství si pročísl rukou vlasy. „Ježíš, Claire!

Přemýšlejte o tom! Proč ten most potřeboval opravit?

Protože ho odnesla voda! Letos na jaře jsme tu měli rekordní deště a ty rozvodnily řeku Locust, strhly dva domy a odnesly celou řadu lávek. Zavolal jsem Geologickou správu, abych si to ověřil. Letos byly největší srážky za posledních padesát dva let! “

Vzhlédla a najednou si uvědomila, co se jí pokouší sdělit. „Takže když naposledy tak silně pršelo…“

„Tak to bylo na jaře roku 1946!“

Poposedla, ohromená tou souhrou okolností. „Déšť,“

zahučela si pro sebe. „Vlhká půda. Bakterie. Houby…“

„Mezi ně patří i ty lesní. Co takhle ty modré?“

Zavrtěla hlavou. „Max je nechal prověřit. Nejsou moc jedovaté. Nicméně silné deště podporují růst jiných hub a plísní. Masový výskyt tance svatého Víta ve skutečnosti taky způsobila houba.“

„Jde o záchvat?“

„Lékařský termín pro tanec svatého Víta je chorea.

Projevuje se kroucením a jakoby tanečními pohyby končetin. Tu a tam se objevují zprávy o hromadných výskytech tohoto onemocnění. Možná že dokonce právě tohle vyvolalo ty čarodějnické procesy v Salemu.“

„Jde o onemocnění?“

„Ano. Po chladném, vlhkém jaru může být úroda žita napadena jistou houbou. Lidé obilí snědí a projeví se u nich chorea.“

„Mohli bychom mít snad také tady co do činění s nějakou formou tance svatého Víta?“

„Ne. Chtěla jsem jen říct, že v historii lidských chorob jsou případy, které přímo souvisejí s klimatickými podmínkami. Vše v přírodě je spolu pevně provázáno.

Můžeme si myslet, že ovládáme životní prostředí, ovlivňuje nás ale tolik organismů, které nemůžeme ani vidět!“ Odmlčela se a pomyslela na negativní výsledky testů u Scottyho Braxtona. Zatím nic nevykultivovali ani z jeho krve, ani z míšní tekutiny. Mohlo by existovat nějaké centrum infekce, které přehlédla? Organismus tak malý, tak neočekávaný, že by ho laboratoř vyloučila jako omyl?

„Ty děti musí spojovat nějaký společný faktor,“

usoudila.

„Jsou

například

vystaveny

témuž

kontaminovanému jídlu. Jediné, co máme, je ta zjevná spojitost mezi dešti a projevy násilí. Mohlo by jít jen o shodu okolností.“

Chvilku seděl beze slova. Častokrát zkoumala jeho tvář a obdivovala sílu, kterou v ní četla, a vyrovnanou sebedůvěru.

Dnes si v jeho očích povšimla inteligence. Vzal dvě naprosto různé informace a poznal, co je spojovalo. To, co jí uniklo.

„Potřebujeme tedy nalézt společný faktor,“ shrnul.

Přikývla. „Mohl byste mě zavézt do mainského Střediska pro mladistvé? Chtěla bych si promluvit s Taylorem.“

„To by mohl být problém. Víte přece, že vás Paul Darnell nepřestal obviňovat.“

„Ale Taylor není jediné postižené dítě. Paul mě nemůže obviňovat ze všeho špatného, co se stane v tomhle městečku.“

„Ne, teď už nemůže.“ Vstal. „Potřebujeme dojít k nějakým závěrům před městskou schůzí. Dostanu vás tam, Claire, ať tak či tak, abyste se na toho chlapce podívala.“

Stála u okna a hleděla za ním, jak schází po zledovatělé příjezdové cestě k dodávce. Pohyboval se vyrovnanou chůzí muže, který vyrostl v nelítostném podnebí. Každým krokem vpřed, podrážka boty vždy dopadla vší silou, aby se udržela na ledu. Došel k vozu, otevřel dvířka a z nějakého důvodu se ohlédl k jejímu domu.

Na krátký okamžik se jejich pohledy setkaly.

A ona si se zvláštním údivem pomyslela: Jak dlouho mě přitahuje? Kdy to začalo? Nedokážu si to vybavit! Nyní to ale znamenalo jenom další komplikaci v jejím životě.

Odjel a ona zůstala u okna s pohledem upřeným na krajinu, z níž vyprchaly všechny barvy. Sníh a led a holé stromy, všechno nabývalo černého odstínu.

Nahoře se opět rozduněla Noahova hudba.

Odvrátila se od okna a zhasla v pokoji lampy. Tehdy si náhle vzpomněla na slib, který dala Warrenu Emersonovi, a zaúpěla.

Ta kočka!

Už se snesla noc, když zdolala mírné stoupání k úpatí Beech Hillu a zajela do Emersonova předního dvora.

Zaparkovala vedle hromady dříví, dokonale zaoblené věže poskládané z polen. Pomyslela na to, kolik hodin mu asi zabralo srovnat dříví s takovou dokonalostí. Každý kus dřeva ukládal se stejnou péčí, jaká se obvykle věnuje stavbě kamenné zdi. A nyní je bude zase sundávat, kus po kusu, jak bude zima hltat jeho celoroční umělecké dílo.

Vypnula motor a zahleděla se na staré farmářské stavení.

Uvnitř se nesvítilo. Vzala si baterku a vystoupala po zledovatělých schodech na přední verandu. Všechno jako by se prohýbalo a Claire se zmocňovala podivná představa, že se naklání na stranu, klouže k okraji, k zapomnění. Warren jí řekl, že dveře nebudou zamčené, a také že nebyly. Vešla dovnitř a rozsvítila.

Objevila se před ní kuchyň s prošlapaným linoleem a otlučeným vybavením. Z podlahy na ni upřeně hleděla malá šedivá kočka. Jedna druhé se lekly, ona i kočka, a na několik vteřin ztuhly.

Zvířátko potom vystřelilo z kuchyně a zmizelo někde v domě.

„Na čiči, čiči! Mono, chceš přece večeři, viď?“

Měla v úmyslu ubytovat Monu v psí boudě. Warrena Emersona už převezli do Východomainského lékařského centra na kraniotomii. Bude tam hospitalizovaný přinejmenším týden a Claire nebyla zrovna nadšena myšlenkou, že sem bude jezdit každý den, jen aby nakrmila kočku. Zdálo se však, že Mona je jiného názoru.

Zoufalství v ní rostlo, když procházela jednou místností po druhé a pátrala po Moně, která nebyla ochotna spolupracovat. Cestou si rozsvěcovala. Tento dům byl, jako tolik jiných farem své doby, postavený tak, aby v něm mohla bydlet velká rodina. Sestával z mnoha malých pokojíků. Ty působily o to klaustrofobičtěji díky nepořádku, Claire zde viděla hromady starých novin a časopisů, svázané nákupní sáčky, basy prázdných láhví. V hale musela jít bokem napřed, aby se protáhla úzkým tunelem mezi nahromaděnými knihami. Takové hromadění věcí bývá obvykle známkou duševní poruchy. Nicméně Warren měl svůj nepořádek zorganizovaný logicky, knihy byly odděleny od časopisů, hnědé papírové sáčky byly složené a převázané provázkem. Třeba to byla jenom ta známá yankeeská šetrnost dovedená až do extrému.

Pro uprchlou kočku se tu naskýtalo nepřeberné množství úkrytů.

Prošla úplně celým přízemím, aniž by Monu zahlédla.

Kočka se určitě skrývá v některé z místností nahoře.

Vydala se po schodech, a vtom se zarazila. Dlaně jí náhle zvlhly potem. Deja vu, napadlo ji. Tohle jsem už prožila. Podivný dům, podivné schodiště. A něco příšerného na mě čeká na půdě…

Tohle však nebyl dům Scottyho Braxtona a jediné, co na ni číhalo nahoře, bylo vyděšené zvířátko.

Přiměla se dál stoupat po schodech a volala přitom: „Na čiči!“ Jako by si tím dodávala vytrácející se odvahu. V

prvním patře objevila čtverý dveře, avšak pouze jedny byly otevřené. Pokud kočka utekla nahoru, musí být v tomto pokoji.

Claire překročila práh a rozsvítila.

Pohled jí okamžitě spočinul na černobílých fotografiích, desítky jich tu visely po stěnách nebo byly opřené o prádelník a noční stolek. Byla to galerie vzpomínek Warrena Emersona. Přešla pokoj a zadívala se na tři tváře, jež se na ni usmívaly z jedné z fotografií, pár ve středních letech s malým chlapcem. Žena s kulatou tváří byla nevýrazná.

Klobouk jí na hlavě seděl v komicky opilém úhlu. Muž vedle ní tu legraci zjevně sdílel, oči měl rozzářené smíchem. Každý z nich položil ruku najedno rameno chlapce stojícího mezi nimi, jako by dávali fyzicky najevo, že je jejich, jejich sdílené vlastnictví.

A ten chlapec s načesanými kadeřemi a chybějícími předními zuby, to byl určitě malý Warren slunící se v záři rodičovského zájmu.

Pohled jí sklouzl na další fotografie. Viděla tytéž stále znovu se opakující tváře za různých ročních období a na různých místech. Tady byla momentka maminky, která pyšně třímala koláč. Zde zase obrázek otce a syna s rybářskými pruty na břehu řeky. Nakonec se tu objevila školní fotografie mladičké dívky, zřejmě Warrenovy lásky, neboť dole na snímku někdo nakreslil srdce se slovy Warren a Iris navěky. Claire se skrz slzy zahleděla na noční stolek, na němž stála sklenice vody, zpola plná. Na polštář, na nčmž zůstaly šedé vlasy. Na Warrenovu postel.

Každého rána se tu probouzel sám, s pohledem na fotografie rodičů. A každý večer představovaly jejich tváře, které se na něj usmívaly, ten poslední obrázek, který vnímal.

Nyní plakala pro dítě, kterým kdysi býval. Osamělý malý chlapec uvězněný v těle starého muže.

Vrátila se dolů do kuchyně.

Nemělo cenu honit kočku, která se nechtěla dát chytit.

Nechají prostě jídlo v misce a vrátí se jindy. Otevřela dveře spíže a stála před desítkami konzerv s krmením pro kočky, vyrovnanými na policích. Pro člověka se toho tu k jídlu na výběr zrovna moc nenašlo, ale zhýčkaná Mona byla opravdu skvěle zásobena.

Dneska bude čekat tuňáka.

Takže to bude tuňák. Vyprázdnila konzervu do kočičí misky a tu postavila vedle nádoby s vodou. Další misku naplnila sušeným kočičím žrádlem, což bylo dost na několik dní. Vyčistila jí bedničku, a potom zhasla a odešla.

Když už seděla v autě, naposledy se zadívala na dům.

Warren Emerson žil mezi těmito stěnami sám, bez lidské společnosti, bez lásky. Pravděpodobně v tomhle domě i sám zemře. A jenom kočka bude svědkem jeho odchodu.

Utřela si slzy. Pak vůz otočila a rozjela se po temné silnici k domovu.

Toho večera jí zavolal Lincoln.

„Mluvil jsem s Wandou Darnellovou,“ oznamoval jí.

„Řekl jsem jí, že chování jejího syna může být podloženo biologickými příčinami. Že byly infikovány i ostatní děti ve městě a že se snažíme ten případ vyřešit.“

„Jak na to reagovala?“

„Myslím, že se jí ulevilo. Znamená to pro ni, že lze obvinit něco vnějšího. A ne rodinu. Ne ji.“

„To dokonale chápu.“

„Dala souhlas, abyste si s jejím synem promluvila.“

„Kdy?“

„Zítra. V mainském Středisku pro mladistvé.“

Stěny ztichlé společné ložnice lemovala dlouhá řada postelí. Okny nahoře sem dopadalo ranní slunce. Jeden jasný čtverec světla se rozléval po chlapcových hubených ramenou. Seděl na posteli s nohama přitisknutýma k hrudi.

Hlavu měl sklopenou. To nebyl stejný chlapec, kterého viděla před měsícem a jenž nadával a mlátil kolem sebe.

Tohle bylo dítě, jehož duše byla ubitá a všechny naděje a sny podupány, zůstala jen apatická tělesná schránka.

Nevzhlédl, když k němu Claire přicházela a její kroky se odrážely ozvěnou od odřených prken podlahy. Zastavila se vedle postele. „Ahoj, Taylore. Měl bys náladu si se mnou popovídat?“

Chlapec pozdvihl jedno rameno v sotva znatelném pokrčení, avšak alespoň se to podobalo pozvání.

Natáhla se pro židli a pohled jí krátce padl na malý stolek z borového dřeva vedle jeho postele. S tím kusem nábytku se nakládalo hrozným způsobem, do jeho povrchu byla vyrytá sprostá slova a iniciály bezpočtu mladistvých obyvatel tohoto zařízení. Napadlo ji, zda už i Taylor vyryl svou značku do nekonečného seznamu zachycujícího zoufalství.

Přitáhla si židli k jeho posteli a posadila se. „Ať už budeme dneska mluvit o čemkoli, Taylore, tak to zůstane mezi námi, ano?“ Pokrčil rameny, jako by na tom vlastně ani nezáleželo. „Pověz mi, co se stalo onoho dne ve škole.

Proč jsi to udělal?“

Opřel si tvář o kolena, jako by byl náhle příliš vyčerpaný, aby hlavu udržel vzhůru. „Nevím, proč jsem to udělal.“

„Pamatuješ si na ten den?“

„Hm.“

„A pamatuješ si všechno?“

Ztěžka polkl, avšak neřekl nic. Po tváři mu náhle přelétla mučivá úzkost. Zavřel oči a víčka stiskl tak pevně, až se zdálo, jako by se mu celá tvář propadla do sebe. Zhluboka se nadechl a to, co mělo být zaúpěním plným bolesti, mu ven z prsou vyrazilo jenom jako vysoké, slabounké zalkání.

„Já nevím! Já nevím, proč jsem to udělal!“

„Toho dne sis do školy přinesl zbraň.“

„Abych jim dokázal, že ji doopravdy mám. Oni mi nevěřili. Tvrdili, že si to vymýšlím.“

„Kdo ti nevěřil?“

„J.D. a Eddie. V jednom kuse se vytahovali, že je jejich táta nechá střílet z brokovnice.“

Opět synové Jacka Reida. Wanda Darnellová prohlásila, že měli na jejího chlapce špatný vliv, a nemýlila se.

„Takže jsi přinesl tu zbraň do školy,“ pokračovala Claire. „Měl jsi v úmyslu ji použít?“

Zavrtěl hlavou. „Jen jsem ji měl v batohu. Ale pak jsem dostal pětku z písemky. A paní Horatiová, ona na mě začala křičet kvůli té pitomé žábě.“ Začal se houpat.

Objímal si přitom kolena a s každým nadechnutím zadržoval vzlyk. „Chtěl jsem je povraždit všechny. Jako bych se nedokázal ovládnout. Chtěl jsem, aby mi všichni za všechno zaplatili.“ Přestal se kolébat. Byl velice tichý a oči měl rozostřené, hledící do nicoty. „Už na ně nezuřím. Ale je příliš pozdě.“

„Nemusela by to být tvoje vina, Taylore.“

„Všichni vědí, že jsem to udělal já.“

„Ale právě jsi mi řekl, že ses neovládal.“

„Přesto je to moje vina…“

„Taylore, podívej se na mě. Nevím, jestli ti někdo pověděl o tvém kamarádovi Scottym Braxtonovi.“

Chlapec k ní pomalu zdvihal oči.

„Stejná věc se přihodila i jemu. A jeho matka je nyní mrtvá.“

Podle zděšeného výrazu usoudila, že mu tu zprávu nikdo neřekl.

„Nikdo nedokáže vysvětlit, proč ji napadl. Proč na ni zaútočil. Nejsi jediný, komu se to přihodilo.“

„Táta mi řekl, že je to proto, že jste mi vysadila ten lék.“

„Scotty žádné léky nebral.“ Odmlčela se a pátrala v jeho tváři. „Nebo snad ano?“

„Ne.“

„Tohle je velice důležité. Musíš mi říct pravdu, Taylore.

Bral kterýkoli z vás, chlapců, nějakou drogu?“

„Já vám říkám pravdu.“

Díval se na ni neuhýbavýma očima. A ona mu věřila.

„A co Scotty?“ zeptal se. „Přivezou ho sem?“

Do očí jí najednou vhrkly slzy. „Moc mě to mrzí, Taylore,“ řekla jemně, „Vím, že vy dva jste byli dobří kamarádi…“

„Ti nejlepší. Jsme nejlepší kamarádi.“

„Byl v nemocnici. A něco se stalo. Pokoušeli jsme se mu pomoct, ale nebylo… nedalo se nic –“

„Je mrtvý, viďte?“

Přímá otázka byla prosbou o upřímnou odpověď. Tiše připustila: „Ano, bohužel ano.“

Opřel si tvář o kolena a mezi vzlyky vyrážel slova: „Scotty nikdy neudělal nic špatného! Byl takový dobrák.

Tak mu J.D. vždycky říkal, pitomej dobrák. Nikdy jsem se ho nezastal. Měl jsem ho před J.D. bránit, ale nikdy jsem to neudělal…“

„Taylore! Taylore, musím ti položit ještě jednu otázku.“

„… toho jsem se obával.“

„Strávili jste se Scottym spolu spoustu času. Kam jste chodili?“

Neodpověděl, jen se dál houpal na posteli.

„Já tohle opravdu potřebuju vědět, Taylore. Kde jste se vy dva nejvíc zdržovali?“

Trhaně se nadechl. „Tak, s ostatními dětmi.“

„A kde?“

„Já nevím! Tak všude.“

„V lese? Nebo u někoho doma?“

Přestal se kolébat. Chvilku se domnívala, že poslední otázku přeslechl. Potom zvedl hlavu a pohlédl na ni. „U

jezera.“

Jezero Locust. To byl středobod veškeré činnosti v Tranquility, místo, kde se pořádaly pikniky a plavecké závody, místo, kam chodili lidé veslovat na lodičkách nebo rybařit. Nebýt jezera, tak by sem nepřijížděli žádní letní hosté, zastavil by se příliv peněz. Město samo by přestalo existovat. Všechno je to nějak spojené s jezerem, svitlo jí náhle. Voda a deště. Záplavy a bakterie.

Ta noc, kdy voda zářila!

„Taylore,“ obrátila se na chlapce, „koupali jste se oba se Scottym často v tom jezeře?“

Přikývl. „Každý den.“

Kapitola 15

Městská schůze byla ohlášena na půl osmou a už ve čtvrt na osm byla školní kavárna zaplněna do posledního místečka. Lidé vytvářeli hloučky v uličkách, postávali u zdí.

Dovnitř proudil chladný vzduch, jak otvírali zadní dveře.

Claire měla z místa, kde stála, po straně, pěkný výhled na řečnický stůl vpředu. Seděli za ním Lincoln, Fern Comwallisová a Glen Ryder, předseda obecní rady. V přední řadě se shromáždilo pět zbývajících členů rady.

Claire poznávala mnohé z tváří v auditoriu. Většinou to byli rodiče, s nimiž se setkávala v různých školních funkcích. Spatřila zde také řadu svých kolegů z knoxské nemocnice. Asi desítka mladistvých se rozhodla postávat vzadu. Vytvořili stmelený šik, jako by se měli na pozoru před útokem ze strany starších.

Glen Ryder zaklepal kladívkem, avšak dav byl příliš velký, příliš rozrušený, než aby ho slyšel. Zoufalý Ryder musel vylézt na židli a zakřičet: „ Teď hned volám tuto schůzi k pořádku!“

Kavárna konečně ztichla a Ryder pokračoval: „Vím, že tu pro vás není dost židlí. Vím, že venku jsou lidé, kteří jsou naštvaní, že musejí stát na mrazu. Nicméně náčelník hasičů mi oznámil, že už tak jsme překročili povolený počet osob v této místnosti. Nemůžeme proto dovolit přístup dalším, pokud někdo odtud neodejde.“

„Mně se zdá, že by některá z těch děcek tam vzadu mohla odejít a udělat místo dospělým,“ zabručel nějaký muž.

Jeden z mladíků mu odsekl: „My tu taky máme právo být!“

„V první řadě jste vy, děti, důvodem, proč jsme se tady shromáždili!“

„Jestli chcete mluvit o nás, tak bychom rádi slyšeli, co říkáte!“

Několik lidí začalo mluvit najednou.

„Nikoho odsud vyhazovat nebudeme!“ rozkřikl se Ryder. „Je to veřejná schůze, Bene, a my z ní lidi vykazovat nemůžeme. A ted už pojďme začít!“ Ryder pohlédl na Lincolna. „Náčelníku Kelly, co kdybyste nás seznámil se současnými problémy ve městě?“

Lincoln vstal. Posledních několik dní ho vyčerpalo, jak tělesně, tak citově. Projevilo se to na pokleslých ramenou.

„Nebyl to dobrý měsíc,“ začal. Podcenění, tak typické pro Lincolna Kellyho. „Zdá se, že se všichni soustředili na to zabíjení. Na střelbu ve škole druhého listopadu, a potom na ty události u Braxtonových patnáctého listopadu. To jsou dvě vraždy během čtrnácti dnů. Co je ale na celé té věci podle mne nejděsivější, to je skutečnost, že to nejhorší teprve přijde. Včera večer zaznamenali mí policisté na osm různých telefonických oznámení, že mladí lidé někoho napadli. Tohle jsem ještě nezažil. Přitom jsem v tomto městě policistou už pětadvacet let. Byl jsem už svědkem menších vln zločinnosti, které přišly, a potom zase odezněly. Ale to co se děje teď, jak se děti pokoušejí jedno druhému ublížit, jedno druhé zabít, jak se pokoušejí zavraždit lidi, kteří je mají rádi…“ Zavrtěl hlavou a bez dalších slov se posadil.

„Slečno Cornwallisová?“ obrátil se Ryder na Fern.

Ředitelka místní školy povstala. Fern Cornwallisová byla hezká žena a vynaložila veškeré úsilí, aby dnes večer vypadala co nejlépe. Plavé vlasy měla vyčesané do oslnivého francouzského uzlu a byla jedinou ženou v místnosti, která si dala práci s líčením. Avšak výrazná rtěnka pouze podtrhla nervózní bledost její tváře.

„Chtěla bych jen potvrdit všechno, o čem se zde již zmínil náčelník Kelly. To, co se děje v tomto městě, tolik zloby, tolik násilí, to jsem tu ani já nikdy dřív nezažila. A nejde jen o tu záležitost ve škole. Je to problém, který se především dotýká našich domovů. Já ty děti znám! Byla jsem svědkem toho, jak vyrůstají. Potkávala jsem je ve městě, na školních chodbách. Anebo i v ředitelně, když to vyžadovaly okolnosti. A ti, kdo se teď perou, ani jeden z nich nepatří k dětem, které bych označila jako problémové.

Ani jedno z těch dětí v minulosti neprojevilo ani v nejmenším náznaku, že by mělo násilnickou povahu. Avšak najednou shledávám, že ty děti už neznám, že je nepoznávám.“ Odmlčela se a ztěžka polkla. „Já se jich bojím,“ dodala tiše.

„Tak ale čí je to vina?“ rozkřikl se Ben Doucette.

„Netvrdíme tady, že je to něčí vina,“ ohradila se Fern.

„Snažíme se jen porozumět tomu, co se zde odehrává. Mezi naší školou a okresní střední školou došlo k dohodě o vyslání pěti odborných poradců, a to právě kvůli těm výjimečným událostem. Přizvali jsme též okresního psychologa doktora Liebermana, který už na problému intenzivně pracuje spolu se svým týmem. Snaží se nyní připravit určitý plán kroků, které by se měly podniknout.“

Ben vstal. Byl to starý mládenec s kyselou tváří, tak kolem padesátky. Ve Vietnamu přišel o paži. Pahýl si bez přestání svíral zdravou rukou, jako by tím chtěl zdůraznit svou oběť. „Já vám povím, v čem spočívá ten problém,“

spustil. „Je to stejný problém, se kterým se potýkáme v celé téhle zemi. Neexistuje tu ani ta sebemenší zatracená disciplína! Vy si myslíte, že bych se odvážil, když mně bylo třináct, vytáhnout nůž, ohrožovat matku? Táta by mi za něco takovýho utrhl hlavu!“

„Co tím chcete naznačit, pane Doucette?“ otázala se ho Fern. „Abychom ty čtrnáctileté mlátili?“

„No a proč ne?“

„Jen si to zkuste!“ vykřikl jeden z mladíků. Připojily se k němu zbývající děti, jež spustily sbor výsměšného pokřiku: „Jen si to zkuste! Jen si to zkuste! Jen si to zkuste!“

Schůze se změnila ve vřavu. Lincoln vstal, pozdvihl ruce v prosbě o klid a pořádek. Díky značné míře úcty, kterou k němu město chovalo, se dav posléze utišil, aby mu mohl naslouchat.

„Nastal čas, abychom probrali reálná řešení,“ prohlásil.

Vstal Jack Reid. „Nemůžeme mluvit o řešeních, dokud neprobereme, proč se to děje. A to na prvním místě. Od svých chlapců jsem slyšel, že jsou to ty nové děti ve škole, co se sem přistěhovaly z jiných měst, ty že způsobujou nejvíc těžkostí. Dávají dohromady gangy, možná nosí do školy i nějaké drogy.“

Lincolnova odpověď se málem ztratila v náhlé bouři pozvednutých hlasů. Claire viděla zoufalství na jeho tváři, pak temnějící ruměnec hněvu.

„Tohle není problém, který by se k nám dostal odjinud,“

řekl. „Tato krize je místní, je to náš problém. To naše děti mají potíže!“

„Ale kdo je přiměl začít?“ neodpustil si Reid. „Kdo je v tom podporoval? Lidi, co sem prostě nepatřej!“

Kladívko Glena Rydera zabušilo znovu a opět, avšak nebylo to nic platné. Jack Reid jako by stiskl tlačítko, které odstartovalo davové šílenství. Všichni teď ječeli jeden přes druhého. Celý ten hlučný zmatek proťal ženský hlas. „A co ty fámy o satanském kultu, který zde panuje po celá staletí?“

chtěla vědět Damaris Horneová, která povstala. Bylo těžké si nepovšimnout té hřívy zlatých vlasů. A stejně těžké bylo si nepovšimnout, kam muži stříleli pohledy plnými zájmu.

„Všichni jsme slyšeli o těch starých kostech, které byly vykopány tam u jezera. Jak jsem pochopila, šlo o masovou vraždu. Možná i o rituální zabíjení.“

„To se ale stalo před sto lety,“ namítl Lincoln. „Pro dnešek je to zcela nepodstatné.“

„Možná ne. Dějiny Nové Anglie jsou bohaté na satanské kulty.“

Lincoln rychle ztrácel sebeovládání. „Jediný kult široko daleko tady,“ vrazil jí, „je ten, který jste si vymyslela vy osobně pro ten svůj pavlačový plátek!“

„Takže mi možná vysvětlíte všechny ty znepokojivé řeči, které jsem tu vyslechla,“ opáčila Damaris, která si zachovala chladnou hlavu. „Například číslo šest-šest-šest, které někdo namaloval na stěnu školy.“

Lincoln zamířil ohromený pohled na Fern. Claire si okamžitě uvědomila, co ten pohled znamená. Oba zjevně překvapily reportérčiny znalosti skutečných událostí.

„Minulý měsíc se našla jedna stodola postříkaná krví,“

pokračovala Damaris. „Co vy na to?“

„V tom případě šlo o plechovku červené barvy, ne o krev.“

„A ta světýlka probleskující v noci na Beech Hillu? Jak mi bylo řečeno, není tam nic než lesní rezervace.“

„Tak moment,“ vložila se do toho Lois Cuthbertová, jedna z městských radních. „Tohle můžu vysvětlit. To je ten biolog, ten doktor Tutwiler, který tam v noci sbírá mloky.

Před pár týdny jsem ho málem přejela, když si to šlapal odtamtud zpátky.“

„Tak dobrá,“ souhlasila Damaris, „zapomeňme na ta světýlka nahoře na Beech Hillu. Přesto ale tvrdím, že se v tomhle městě děje řada divných a nevysvětlitelných věcí.

Jestli si o tom se mnou bude chtít někdo později popovídat, tak jsem ochotna ho vyslechnout.“ S těmi slovy se Damaris zase posadila.

„Já s ní souhlasím,“ ozval se chvějící se hlásek. Žena stála vzadu v místnosti, malá postavička s bílou tváří, choulící se do kabátu. „S tímhle městem není něco v pořádku. Cítila jsem to už dlouhou dobu. Můžete si to popírat jak chcete, náčelníku Kelly, ale to, co se tu vyskytuje, je zlo. Já netvrdím, že to je satan. Nevím, co vlastně obnáší takový pojem. Vím však, že zde už dál nedokážu žít. Nabídla jsem svůj dům k prodeji a příští týden odjíždím. Dřív než se něco přihodí mé rodině.“ Otočila se a vyšla ze ztichlého sálu.

Ticho proťalo ostré zapípání Claiřina pageru. Pohlédla na číslo a zjistila, že se ji pokouší kontaktovat nemocnice.

Protlačila se davem a zamířila ven, aby si zavolala z mobilního telefonu.

Po přetopené kavárně jí připadal vítr venku pronikavě studený, takže se přitiskla ke stěně budovy. Celá se chvěla, když čekala až to na druhé straně někdo vezme.

„Tady laboratoř. U telefonu Clive.“

„Tady doktorka Elliotová. Vy jste mě sháněli.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli si ještě přejete, abychom vám zatelefonovali ty výsledky, když pacient zemřel. Ale poslali mi něco, co se týká testu Scottyho Braxtona.“

„Ano, chci znát ty výsledky.“

„Tak zaprvé tu máme výslednou zprávu z Anson Biologicals o celkovém vyšetření na drogy a toxiny u tohoto chlapce. Nenašli nic.“

„Nezmiňují se tam o tom výkyvu u chromatogramu?“

„Ne v této zprávě.“

„Určitě jde o chybu. V testech na drogy se něco vyskytovat musí!“

„Píše se tu všude jen ‚ Nic neobjeveno. ‘ Obdrželi jsme také výsledky té kultury z chlapcova nosního sekretu. Je to pěkně dlouhý seznam organismů, protože jste chtěla určit všechno. Většinou jde o obvyklé kolonisty, jako staphylococcus epidermidis, alfa streptococcus. Bakterie, které se běžně ani neobtěžujeme hlásit.“

„Objevilo se vám v té kultuře něco neobvyklého?“

„Ano. Vibrio fischeri.“

Naškrábala si ten název na útržek papíru. „O takovém organismu jsem nikdy neslyšela.“

„My také ne. V žádné kultuře jsme ho tady nikdy nenašli. Musí to být nějaká kontaminující látka.“

„Já ale jsem ten vzorek odebrala přímo pacientovi ze sliznice.“

„No pochybuju, že by ke kontaminaci došlo u nás v laboratoři. Takovouhle bakterii byste asi těžko našli poletovat někde po nemocnici.“

„Co to je, to Vibrio fischeri? Kde se normálně vyskytuje?“

„Ověřil jsem si to u mikrobioložky v Bangoru, kde ty kultury připravovali. Řekla mi, že tento druh obvykle kolonizuje bezobratlé jako sépie nebo různé vodní červy.

Žijí spolu v symbióze. Bezobratlý hostitel mu poskytuje bezpečné prostředí.“

„A co mu dává výměnou za to Vibrio?“

„Zásobuje hostitele energií pro jeho světelný orgán.“

Trvalo několik vteřin, než vstřebala závažnost toho faktu. Ostře se otázala: „Tím chcete říct, že ty bakterie jsou bioluminiscenční?“

„Jo. Sépie je shromažďuje v průsvitném vaku. Využívá záře těch bakterií, aby přilákala jinou sépii. Je to svým způsobem asi něco jako neonový nápis nabízející sex.“

„Musím už jít,“ vpadla mu do řeči. „Zavolám vám později.“ Přerušila spojení a spěchala zpátky do školní kavárny.

Glen Ryder se opět marně pokoušel utišit auditorium a jeho kladívko bezvýsledně bušilo do sboru hádajících se hlasů. Zatvářil se překvapeně, když uviděl, že si Claire razí cestu k řečnickému pultíku.

„Musím učinit prohlášení,“ oznámila jim. „Přicházím s výstražnou zdravotní výzvou určenou obyvatelstvu.“

„Doktorko Elliotová, to s dnešní schůzí nesouvisí!“

„Jsem přesvědčena, že ano! Prosím dovolte mi promluvit!“ Přikývl a pustil se do bušení kladívkem s novou naléhavostí. „Doktorka Elliotová nám chce něco oznámit!“

Claire vykročila vpřed, a potom zamířila do středu. Byla si až zoufale vědoma, že pohledy všech se na ni upírají.

Zhluboka se nadechla a spustila: „Útoky, o nichž tu mluvíme, děsí nás všechny. A jsou příčinou toho, že ukazujeme prstem na své sousedy, na školu. Na lidi odjinud.

Věřím však, že pro to vše nabízí vysvětlení medicína. Právě jsem mluvila s nemocniční laboratoří a mám klíč k tomu, co se tady děje.“ Pozdvihla útržek papíru s názvem organismu.

„Způsobuje to bakterie nazývaná Vibrio fischeri. Usadila se na nosní sliznici Scottyho Braxtona. To, čeho jsme nyní svědky, to agresivní chování našich dětí, to může být symptom takové infekce. Vibrio fischeri by mohla zapříčinit meningitidu, kterou obvyklými testy nedokážeme objevit.

Mohla by také vyvolat to, co lékaři nazývají ‚souběžná reakce‘, jde o infekci dutin, která se rozšiřuje do mozku –“

„Tak moment,“ ozval se Adam DelRay a vstal.

„Působím tady jako lékař deset let. Nikdy jsem nenarazil na podobnou infekci, co to má být?“

„ Vibrio fischeri. U lidí se obvykle nevyskytuje. Nicméně laboratoř ji určila jako organismus, který infikoval mého pacienta.“

„A kde se váš pacient k té bakterii dostal?“

„Jsem přesvědčena, že to bylo v jezeře. Jak Scotty Braxton, tak Taylor Darnell se tam během léta téměř každý den koupali. Stejně jako většina ostatních dětí v tomhle městě. Pokud je v tomto jezeře vysoký výskyt Vibria, pak by se tím mohlo vysvětlit, jak se infikovali.“

„Já jsem se minulé léto chodila taky koupat,“ prohlásila nějaká žena. „A spousta dalších dospělých. Jak to, že se nakazily jenom děti?“

„Může to souviset s tím, ve které části jezera jste se koupala. Vím, že existuje podobný infekční vývoj u meningitid způsobených amébami. To je zánět mozku vyvolaný amébami žijícími ve sladkovodních nádržích.

Nakaženy bývají nejčastěji děti. A dospívající mládež.

Améby se jim dostanou na nosní sliznici, když se děti koupou v kontaminované vodě. Ze sliznice se pak améba dostane do mozku tak, že pronikne pórovitou přepážkou zvanou síťovitá vrstva. Dospělí se nenakazí, protože mají tuto vrstvu uzavřenou tak, aby jim chránila mozek. Děti ale něco takového ještě postrádají.“

„Jak to léčíte? Antibiotiky nebo něčím podobným?“

„Řekla bych, že ano. Antibiotiky.“

Adam DelRay vyrazil nevěřícné zasmání. „Navrhujete nám tady, abychom přidělovali antibiotika každému zlobivému dítěti ve městě? Nemáte žádný důkaz, že je někdo nakažený!“

„Vždyť mám jednu pozitivní kulturu!“

„Právě že jednu. A nepochází ani z míchy, jak to potom můžete označit jako meningitidu?“ Pohlédl na posluchače.

„Mohu vás ujistit, že v tomhle městě žádná epidemie není.

Minulý měsíc dostala Pediatrická skupina z Two Hills laboratorní grant věnovaný na průzkum krevního obrazu a hladiny hormonů u dětí v této oblasti. Jakákoli infekce by se projevila v jejich krevním obraze.“

„O jakém grantu to hovoříte?“ zeptala se Claire.

„O grantu poskytnutém Anson Biologicals. Aby potvrdili základní běžné hodnoty. Neohlásili nic neobvyklého.“ Zavrtěl hlavou. „Tahleta vaše teorie o infekci je nejpraštěnější věc, jakou jsem kdy slyšel, a navíc není podložená ani zlomkem důkazu. Vždyť vy ani nevíte, jestli se vůbec Vibrio v jezeře vyskytuje.“

„Vím, že tam je,“ prohlásila Claire. „Já to viděla.“

„Vy jste viděla bakterii? Takže vy máte stejné vidění jako mikroskop?“

„ Vibrio fischeri je bioluminiscenční. Září. A já bioluminiscenci v jezeře Locust spatřila.“

„A kde máte její kultury, abyste to doložila? Odebrala jste vzorky vody z jezera?“

„Zahlédla jsem to předtím, než jezero zamrzlo. Nyní bude pravděpodobně příliš chladno, abychom vypěstovali životaschopné kultury. Což znamená, že to nebudeme mít potvrzené, dokud nevezmeme vzorek vody na jaře. Těmto kulturám trvá růst dlouhou dobu. Může to po odběru trvat ještě týdny nebo měsíce, než dostaneme odpověď.“

Odmlčela se, neboť váhala s tím, učinit další návrh.

„Doporučuji, abychom dětem nedovolili koupat se v jezeře, dokud je nevyloučíme jako zdroj té bakterie,“ prohlásila.

Pozdvižení se dalo očekávat a bylo okamžité.

„Zbláznila jste se? Nemůžeme si dovolit, aby se dostalo takové prohlášení na veřejnost!“

„A co turisté? Vyděsíte turisty a odeženete je!“

„Kruci, jak si pak máme vydělat na živobytí?“

Glen Ryder už zase stál a bušil do stolu. „Ticho! Bude tu klid!“ Obrátil se, obličej ruměný, aby se postavil tváří v tvář Claire. „Doktorko Elliotová, tohle není vhodný čas ani místo k tomu, navrhnout tak drastické opatření. Něco takového musí probrat městská rada!“

„Tady jde o věc týkající se zdraví veřejnosti,“ namítla Claire. „Je to rozhodnutí, které musí učinit úřad hygienika, ne politici.“

„Není třeba do toho zatahovat stát!“

„Je nezodpovědné něco takového neudělat.“

Lois Cuthbertová vystřelila ze židle. „Tak já vám povím, co je nezodpovědné! Přijít sem bez jakéhokoli důkazu, navíc před všemi těmi zde přítomnými reportéry, a prohlásit, že v našem jezeře se vyskytuje nějaká smrtící bakterie! Vy tohle město zničíte!“

„Pokud existuje nějaké riziko ohrožující zdraví, pak není jiné volby.“

Lois se obrátila na Adama DelRaye. „Jaký je váš názor, doktore DelRayi? Existuje tu nějaké takové riziko?“

DelRay vydal posměšné uchechtnutí. „Já tady shledávám jediné riziko, a to, že se staneme terčem posměchu, jestli tohle vezmeme vážně. Bakterie, které září ve tmě? Nezpívají a netančí také náhodou?“

Claire zrudla, když všude kolem ní propukl smích.

„Vím, co jsem viděla,“ trvala si na svém.

„Tak dobře, doktorko Elliotová. Šlo o psychedelickou bakterii!“

Smích náhle proťal Lincolnův hlas. „Já to viděl také.“

Všichni zmlkli, když vstal. Překvapená Claire se obrátila, aby se na něj podívala. Sarkasticky kývl jejím směrem, jako by tím gestem chtěl říci: Můžeme viset klidně spolu.

„Té noci jsem tam byl s doktorkou Elliotovou,“

pokračoval. „Oba jsme spatřili tu záři v jezeře. Nedokážu vám vysvětlit, co to bylo. Trvalo to pouze několik minut, a pak to zmizelo. Ale záře to byla.“

„Já u toho jezera žiju celý život, a žádnou záři jsem jakživa neviděla!“ nedala se Lois Cuthbertová.

„Já taky ne!“

,,-ani já ne!“

„Hele, náčelníku, vy fetujete to samý co doktorka?“

Ozval se nový výbuch smíchu, tentokrát namířený na ně na oba. Vztek se proměnil ve výsměch, avšak Lincolna to nezlomilo, urážky nesl s klidnou vyrovnaností.

„Může jít o náhodný výskyt,“ začala Claire znovu. „O

něco, k čemu nedochází každý rok. Může to souviset s povětrnostními podmínkami. A jarními záplavami nebo obzvlášť parným létem, a to jsme obojí letos měli.

Naprosto stejné podmínky nastaly před dvaapadesáti lety.“

Odmlčela se a její pohled naplněný výzvou přelétl v rychlosti po posluchačích. „Vím, že se v této místnosti nacházejí lidé, kteří si pamatují, co se tu odehrálo před dvaapadesáti roky.“

Dav ztichl.

Reportér z Portland Press Herald se hlasitě otázal: „A co se stalo před těmi padesáti dvěma lety?“

Glen Ryder náhle zprudka vstal. „Rada to vezme v úvahu. Děkuji, doktorko Elliotová.“

„Mělo by se začít hned,“ pokračovala Claire. „Měli byste ihned zavolat hygieniky, aby přijeli udělat testy vody –“

„Probereme to na příštím zasedání rady,“ opakoval Ryder neoblomně. „To je vše, doktorko Elliotová.“

Claire s planoucími tvářemi odkráčela od řečnického pultíku.

Schůze, hlučná a plná jedovatosti, pokračovala, jak padal jeden návrh za druhým. O Claiřině teorii se už nikdo nezmínil. Jednomyslně ji zavrhli jako nehodnou další diskuse. Někdo vyrukoval se zákazem vycházení po deváté večer, tím pádem by žádné z dětí nesmělo na ulici. Mládež protestovala: „A co občanská práva?“

„A co naše občanská práva?“

„Vy, děcka, žádná občanská práva nemáte!“ vrazila jim Lois. „Alespoň do té doby ne, než se naučíte zodpovědnosti!“

Od tohoto bodu šlo všechno z kopce.

Glen Ryder nakonec v deset večer schůzi odročil. To už byl každý z toho křiku ochraptělý.

Claire zůstala stát stranou a sledovala, jak dav odchází.

Nikdo jí nevěnoval ani pohled, když pochodovali ven. Pro tohle město jsem přestala existovat, pomyslela si ztrápeně, ledajako předmět pohrdání. Chtěla Lincolnovi poděkovat za podporu, viděla však, že je v obležení členů městské rady, kteří na něj doráželi s otázkami a nářky.

„Doktorko Elliotová!“ zavolala na ni Damaris Horneová.

„Co se stalo před padesáti dvěma roky?“

Claire prchala k východu a Damaris s ostatními reportéry jí byli v patách. Claire jen opakovala: „Bez komentáře! Bez komentáře!“ Ulevilo se jí, když ji nikdo nepronásledoval až ven.

Tam jako by jí chladný vítr pronikl přímo skrz kabát.

Auto zaparkovala dost daleko od školy. Vrazila ruce do kapes a dala se do chůze tak rychlé, jak se na zledovatělé vozovce odvažovala. Mhouřila oči proti nepřetržité záři předních světel, jak odjížděly ostatní vozy. Když se dostala k tomu svému, vyndávala klíčky a chystala se odemknout dvířka, náhle si uvědomila, že něco není v pořádku.

Odstoupila o krok a ohromeně zírala na černá kola splasklé gumy, která bývala jejími pneumatikami. Všechny čtyři byly rozřezané. V zuřivém vzteku, v zoufalství udeřila dlaní o auto. Jednou, dvakrát.

Muž kráčející po druhé straně silnice ke svému vozu se otočil a podíval se na ni s překvapením. Byl to Mitchell Groome.

„Stalo se něco, doktorko Elliotová?“ zvolal.

„Podívejte na moje pneumatiky!“

Zastavil se, aby nechal projet auto. A pak přešel silnici směrem k ní. „Ježíši!“ zahučel. „Někdo vás nemá rád.“

„Rozpárali mi je všechnyl“

„Pomohl bych vám je vyměnit. Ale podle mě asi čtyři rezervy v kufru nemáte.“

Neocenila jeho chabý pokus o vtip. Obrátila se k němu zády a zírala dolů na zničené pneumatiky. Do obnažené tváře jí bodal vítr a chlad promrzlé země jako by pronikal podrážkami jejích vysokých bot. Bylo příliš pozdě, aby zavolala do garáží Joe Bartletta. Do rána by stejně nedokázal sehnat čtyři nové pneumatiky. Byla v koncích, vzteklá a každou minutou se do ní dávala větší zima.

Obrátila se ke Groomeovi. „Mohl byste mě odvézt domů?“

Byla to smlouva s ďáblem a ona to věděla. Novinář musí klást otázky. Sotva po deseti vteřinách jízdy jí hned položil jednu, kterou očekávala:

„Takže co se odehrálo v tomhle městě před dvaapadesáti lety?“

Odvrátila oči. „Já na tohle opravdu nemám náladu.“

„Jsem si jistý, že ne, ale nakonec se to stejně v tajnosti neudrží. Vypátrá to Damaris Horneová. Ať tak či onak.“

„Ta ženská nemá etiky, ani co by se za nehet vešlo!“

„Zato má ale místní zdroj informací.“

Claire na něj pohlédla. „Narážíte na to policejní oddělení?“

„Vy už o tom víte?“

„Neznám jméno toho policisty. Který to je?“

„Povězte mi, co se odehrálo v roce 1946.“

Opět upřela zrak před sebe. „Je to v místním archivu novin a časopisů. Můžete si to vyhledat sám.“

Chvíli řídil beze slov. „Tohle se tady ve městě už stalo, viďte?“ prohodil. „Myslím to zabíjení.“

„Ano.“

„A vy věříte, že pro to existuje biologický důvod?“

„Má to nějakou spojitost s tím jezerem. Je to jistý druh přírodního jevu. Bakterie nebo řasy.“

„A co ta moje teorie? Že tohle je druhý Flanders v Iowě?“

„Mitchelli, tady nejde o užívání drog. Myslím, že jsme přišli na něco, co se nachází v krvi obou chlapců, na jistý druh anabolického steroidu. Ale výsledné testy na toxiny se v obou případech vrátily negativní. A Taylor popírá, že by jakékoli drogy užíval.“

„Děti často lžou.“

„Zato krevní testy ne.“

Zabočili na její příjezdovou cestu. Otočil se, aby se na ni mohl podívat. „Vybrala jste si obtížný boj, doktorko Elliotová. Možná jste nevycítila sílu vzteku v té místnosti, zato já ano.“

„Nejenže jsem to vycítila, mám čtyři rozřezané pneumatiky, které to dokazují!“ Vystoupila z vozu. „Děkuju za svezení. A nyní vy něco dlužíte mně.“

„Opravdu?“

„Jméno toho poldy, co mluvil s Damaris Horneovou.“

Omluvně pokrčil rameny. „Jeho jméno neznám.

Všechno, co vám můžu říct, je, že jsem je viděl spolu, řekněme, v úzkém kontaktu. Tmavé vlasy, střední postava.

Mívá noční služby.“

Vážně přikývla. „Já na to přijdu.“

Lincoln stoupal po schodech pěkného viktoriánského domu a s každým krokem byl blíž vyčerpání. Bylo hodně po půlnoci. Strávil několik hodin na krizové schůzi městské rady, která se konala v domě Glena Rydera. Lincolnovi tam bez obalu sdělili, že je jeho místo v ohrožení. Rada ho najala, tak ho může také vyhodit. Byl zaměstnancem města Tranquility, a tím pádem i strážcem jeho rozkvětu. Jak mohl podpořit návrh doktorky Elliotové, aby byl uzavřen přístup k jezeru?

Řekl jsem jen svůj pravdivý názor, tvrdil jim. Avšak v tomto případě nebyla pravdomluvnost zjevně tím nejlepším postupem.

To, co následovalo, byl téměř otupující výčet finanční statistiky, kterou předložil pokladník města. Kolik peněz přinášejí každé léto turisté. Kolik pracovních míst v důsledku toho vzniklo. Kolik místních obchodů žije pouze ze služeb spojených s turistickým ruchem.

Odkud dostává Lincoln plat.

Město stálo a padalo s jezerem Locust. A nikdo nebude volat po tom, aby bylo uzavřeno. Nebudou žádná varování hygieniků, neozve se ani špitnutí o nějaké veřejné diskusi.

Odcházel z jednání s nejistotou, zda má ještě práci, s nejistotou, zda ještě o tu práci vůbec stojí. Nastoupil do hlídkového vozu, když tu mu z dispečinku hlásili, že s ním dneska v noci chce ještě někdo mluvit.

Zazvonil. Zatímco čekal, až se dveře otevřou, přelétl pohledem ulici. Spatřil, že všechny domy jsou ponořené do tmy, všechny závěsy pečlivě zatažené za této temné a studené noci a Dveře se rozlétly a soudkyně Iris Keatingová ho uvítala slovy: „Děkuju, že jste přijel, Lincolne.“

Vešel dovnitř. Jako by tam nebyl vzduch, bylo tam dusno až k zalknutí. „Říkala jste, že je to naléhavé?“

„Už jste mluvil s předsednictvem městské rady?“

„Před malou chvilkou.“

„A oni neuvažují o tom, že by přístup k jezeru uzavřeli.

Nebo ano?“

Rezignovaně se na ni usmál. „Copak o tom bylo pochyb?“

„Tohle město znám až příliš dobře. Vím, jak zdejší lidé uvažují a čeho se bojí. Jak daleko zajdou, aby si chránili to svoje.“

„Tak víte, s čím mám co dělat.“

Ukázala směrem ke knihovně. „Pojďme se posadit, Lincolne. Musím vám něco říct.“

Za krbovou mřížkou skomíral oheň. Jenom několik ochablých plamínků prošlehávalo z hromádky sazí. Přesto v místnosti bylo přetopeno. Lincoln sklouzl do příliš vycpaného křesla a přemítal, zda dokáže sebrat energii, aby neusnul. Aby se zvedl a opět vyšel ven do té zimy. Iris se posadila naproti němu a tvář jí osvětlovala pouze zář z krbu.

Tlumené světlo bylo k jejím rysům laskavé, zvětšilo jí oči, vyhladilo vrásky šestašedesáti let do sametového stínu.

Jenom ruce, vyhublé a zkroucené artritidou, prozrazovaly její věk.

„Měla jsem dnes večer na té schůzi něco říct, ale nesebrala jsem odvahu,“ zpovídala se.

„Co jste neměla odvahu říct?“

„Když mluvila Claire Elliotová o tom jezeře, o té noci, kdy viděla zářit vodu –, tak tehdy jsem se k ní měla připojit.“

Lincoln poposedl dopředu, neboť k němu význam jejích slov teprve nyní pronikl únavou. „Vy jste to viděla taky?“

„Ano.“

„Kdy?“

Zahleděla se na ruce, svírající opěradla křesla. „Bylo to za pozdního léta. Mně bylo čtrnáct a dům jsme měli u Boulders. Ten už tam není. Strhli ho před dávnými lety.“

Přesunula pohled k ohni a setrvala tak. Hleděla na prskající plameny. Opřela se v křesle. Její vlasy vypadaly na pozadí tmavého potahu křesla jako stříbrná svatozář. „Pamatuju si na tu noc. Vydatně pršelo. Probudila jsem se, neboť jsem zaslechla zahřmění. Přistoupila jsem k oknu a uviděla jsem něco na vodě. Světlo. Záři. Bylo to tam jen pár minut a potom…“ Odmlčela se. „Zmizelo to, než jsem stačila vzbudit rodiče. A voda byla zase temná.“ Zavrtěla hlavou.

„Samozřejmě že mi nevěřili.“

„Viděla jste pak ještě někdy tu záři?“

„Jednou, o pár týdnů později, taky za bouřky. Jenom takové kratičké zazáření, a pak už nic.“

„Tu noc, kdy jsme to s Claire viděli, taky pořádně lilo.“

Pozdvihla k Lincolnovi oči. „Po celá ta léta jsem se domnívala, že to byla záře blesku. Nebo že mě šálil zrak.

Ale teprve dneska večer jsem si uvědomila, že nejsem jediná, kdo to spatřil.“

„Proč jste nic neřekla? Vás by město poslouchalo!“

„A lidé by kladli nejrůznější otázky. Kdy jsem to viděla, kdy to bylo.“

„A který rok to bylo, paní soudkyně?“

Odvrátila pohled, on si však povšiml, jak se jí v očích zatřpytily slzy. „Devatenáct set čtyřicet šest,“ zašeptala.

„Bylo to v létě čtyřicet šest.“

Toho roku zemřeli rodiče Iris Keatingové rukou jejího patnáctiletého bratra. Toho roku zabila rovněž Iris, byť v sebeobraně. Strčila do bratra, a ten se zřítil z okna ve vížce domu. Přihlížela, jak padá k zemi a umírá.

„Chápete, proč jsem o tom nechtěla mluvit,“ řekla.

„Mohla jste udělat výjimku.“

„Nikdo o tom nechce slyšet. A já o tom nechci mluvit.“

„Bylo to tak dávno. Před dvaapadesáti lety –“

„Padesát dva let není nic! Podívejte, jak se pořád chovají k Warrenu Emersonovi! Mám kvůli tomu trvalý pocit viny.

Když jsme oba byli dětmi, Warren a já, byli jsme si tak blízcí! Myslívala jsem si, že jednoho dne se my dva…“

Náhle ztichla. Pohled jí ulpěl na ohni, z něhož nyní zbyl sotva víc než řeřavý popel. „Po celá ta léta jsem se mu vyhýbala. Předstírala jsem, že neexistuje. A nyní se doslechnu, že to vůbec nemusela být jeho vina, ale pouhá nemoc. Infekce, která mu pronikla do mozku. A pro něj je už pozdě na jakoukoli nápravu.“

„Není úplně pozdě. Warren se minulý týden podrobil operaci. Teď se cítí dobře. Mohla byste ho navštívit.“

„Nevím, co bych mu po všech těch letech řekla. Nevím, jestli by mě chtěl vůbec vidět.“

„To nechte na Warrenovi.“

Promyslela si to a oči se jí ve skomírajícím žáru oharků leskly. Potom toporně vstala z křesla. „Myslím, že oheň už vyhasl,“ poznamenala. S těmi slovy se otočila a odešla z pokoje.

Na Lincolnově příjezdové cestě stálo auto.

Zastavil za ním a zaúpěl. V obývacím pokoji se svítilo, třebaže nebyl celý den doma, Věděl, co ho uvnitř domu čeká. Bože, to ne, prolétlo mu hlavou. Ne dneska v noci.

Ztěžka vystoupal po schodech na verandu a zjistil, že hlavní dveře nejsou zamčené. Kdy mu Doreen ukradla nový klíč?

Našel ji, jak spí na gauči. Pokoj byl prosáklý kyselým pachem alkoholu. Kdyby ji teď probudil, ztropila by další opileckou scénu, plakala by a křičela. Vzbudila by sousedy.

Bude lepší nechat ji, aby se z toho vyspala, a poradit si s tím ráno, až bude střízlivá a on nebude padat únavou. Stál a díval se na ni. Se smutným údivem pozoroval ženu, kterou si kdysi vzal.

Rudé vlasy měla zcuchané, protkané šedivými nitkami.

Ústa otevřená. Její spánek, to byl hlasitý rytmus pískání a chropotu. A přesto necítil znechucení, když se na ni díval.

Spíš to byla lítost a neschopnost uvěřit, že do ní byl kdysi zamilovaný.

A pocit dusivé a nikdy nekončící zodpovědnosti za to, aby se jí nic nestalo.

Bude potřebovat přikrývku. Zamířil ke skříni v chodbě, když zaslechl, že zvoní telefon. Rychle zvedl sluchátko, v obavě, že to Doreen vzbudí, a ona pak vyvolá scénu.

Byl to Pete Sparks. „Promiň, že ti volám tak pozdě,“

omlouval se, „ale doktorka Elliotová nedala jinak.

Zatelefonovala by ti sama, kdybych to neudělal já.“

„Je to kvůli těm rozřezaným pneumatikám? To mi už volal Mark.“

„Ne, je to něco jiného.“

„Co se stalo?“

„Jsem v její ordinaci. Někdo jí vytloukl všechna okna.“

Kapitola 16

Sklo bylo všude, třpytící se střepy se válely po koberci, na stolku s časopisy, na gauči v čekárně. Rozbitými okny, nyní otevřenými nočnímu vzduchu, vály dovnitř závěje sněhu, které olemovaly nábytek jako krajka.

Claire, ohromená a ztichlá, procházela čekárnou do kanceláře příjmu. Také okénko nad Veřiným stolem bylo rozbité a na klávesnici počítače se leskly úlomky skla a rampouchů. Vítr rozfoukal volné papíry a sníh po celé místnosti v bílé vánici. Ta brzy roztaje ve vlhké kupičky na koberci.

Slyšela, jak Lincolnovy vysoké boty drtí sklo. „Překližky už se sem vezou, Claire. Předpovídají další sněžení, takže vám ta okna na dnešní noc aspoň zatlučeme.“

Dál upírala pohled na sníh na koberci. „Je to kvůli tomu, co jsem dnes večer řekla na té schůzi, viďte?“

„Není to jediná budova, která se stala terčem vandalismu. Tenhle týden jich bylo několik.“

„U mě je to ale už podruhé během jedné noci. Nejdřív ty pneumatiky. Teď tohle. Neodvažujte se mi tvrdit, že jde o shodu náhod.“

Do místnosti vešel policista Pete Sparks. „Lincolne, se sousedy jsme velké štěstí neměli. Zavolali nás, když slyšeli tříštění skla. Ale neviděli, kdo to udělal. Je to jako ten incident minulý týden u Bartlettových garáží. Rozbili to a utekli.“

„Ale Joe Bartlettovi vytloukli jenom jedno okno,“

namítla. „A u mě vymlátili všechna! Tohle znamená, že budu muset zavřít ordinaci na celé týdny.“

Sparks se ji snažil uklidnit. „Mělo by to trvat jen několik dnů, než vám ta okna vymění.“

„A co můj počítač? A zničený koberec? Sníh se dostal do všeho! Musím obnovit veškeré údaje a znovu zrevidovat záznamy plateb. Nevím, jestli to má vůbec cenu. Nevím, jestli ještě vůbec chci začít znovu.“

Obrátila se a vyšla ven.

Choulila se v dodávce, když se Lincoln se Sparksem vynořili zanedlouho po ní z budovy. Oba muži spolu prohodili pár slov a Lincoln pak přešel ulici k jejímu vozu a vklouzl na sedadlo vedle ní.

Nějakou dobu nepronesl ani jeden z nich slůvko. Claire se nepřestávala dívat přímo před sebe. Vidění měla rozostřené a kroužící světla Sparksova hlídkového vozu se rozpila v pulzující mlhu. Rychle, zlostně si přejela dlaní přes oči. „Řekla bych, že mi tu zprávu dali najevo dost hlasitě a jasně: Tohle město mě tu nechce.“

„Ne celé město, Claire. Jeden vandal. Jedna osoba –“

„Která pravděpodobně vyslovila názor mnoha jiných obyvatel. Klidně bych si mohla hned dneska v noci sbalit věci a odjet. Dřív než se rozhodnou, že mi vypálí dům.“

Na to neřekl nic.

„O tom přemýšlíte, viďte?“ prohodila, když se na něj konečně podívala. „Že jsem ztratila i tu sebemenší šanci se tady prosadit.“

„Dneska večer jste si to všechno ztížila. Tím, že jste začala mluvit o uzavření přístupu k jezeru, tím jste ohrozila spoustu lidí.“

„Neměla jsem říkat nic.“

„Ne, Claire, vy jste to říct musela. Udělala jste správnou věc. A nejsem sám, kdo si to myslí.“

„Že nepřišel nikdo, kdo by mi potřásl rukou!“

„Moje slovo na to. Jsou i jiní lidé, kteří se o to jezero zajímají.“

„Ale neuzavřou je, viďte? Nemůžou si to dovolit. Takže mě místo toho umlčí takhle. Pokusí se mě vyhnat z města.“

Přelétla pohledem ordinaci. „To bude taky fungovat.“

„Jste tu ani ne rok. Trvá to nějaký čas –“

„Jak dlouho to trvá, než vás v tomhle městě přijmou? Pět let, deset? Celý život?“ Natáhla se a otočila klíčkem v zapalování. Z topení na ni zavál chladný vzduch, jak startovala.

„Vaše ordinace se jistě dá brzy do pořádku.“

„Ano, budovy se dají snadno opravit.“

„Všechno se může vyměnit, ta okna, počítač.“

„A co moji pacienti? Myslím, že mi po tom dnešním večeru nezůstal už ani jeden.“

„To nemůžete vědět. Vy jste zatím ještě přece vůbec neposkytla Tranquility příležitost to dokázat.“

„Že neposkytla?“ Napřímila se a pohlédla na něj rozzuřenýma očima. „Věnovala jsem tomu městu devět měsíců svého života! Každou minutu se strachuju o svou lékařskou praxi. Dělám si starosti, proč je kniha objednávek pořád zpola prázdná. Proč mě někdo nenávidí do té míry, že posílá mým pacientům anonymní dopisy. Jsou tu lidé, kteří si přejí, abych neuspěla. A ti se snaží ze všech sil, aby mě dostali z města. Takhle dlouho mi to trvalo, než jsem si uvědomila, že to nikdy lepší nebude. Tranquility mě nechce, Lincolne. Přejí si dalšího doktora Pomeroye nebo možná Marcuse Welbyho. Ale ne mě.“

„Chce to čas, Claire. Pocházíte z daleka a lidé si na vás musí zvyknout. Musí se přesvědčit, že je nehodláte opustit.

V tom spočívá výhoda Adama DelRaye. Je místní a každý ví, že tu zůstane. Poslední doktor, který sem přijel z jiného státu, odešel po osmnácti měsících. Nevydržel ty zimy. A lékař, který tu byl před ním, zůstal ani ne rok. Lidé si myslí, že tu nevydržíte ani vy. Stáhli se a čekají, jak zvládnete zimu. Jestli to vzdáte a opustíte město jako ti dva před vámi.“

„Není to zima, co mě vyžene. Dokážu snést tmu i chlad.

Ale co nevydržím, to je pocit, že sem nepatřím.“ Zhluboka si vydechla. Hněv z ní náhle vyprchal a zanechal po sobě pouze únavu. „Nevím, proč jsem se domnívala, že to všechno půjde. Noah se sem odstěhovat nechtěl, ale já ho k tomu přiměla. A teď vidím, jak pitomou věc jsem se rozhodla udělat…“

„ Proč jste sem vlastně přijela, Claire? “ Tu otázku pronesl tak tiše, že se téměř ztratila v ševelení vzduchu proudícího z topení.

Na něco takového sejí dosud nezeptal, na tu základní informaci týkající se jí, kterou s nikým nesdílela. Proč jsem přijela do Tranquility. Nyní, když čekal na odpověď, se ticho panující mezi nimi plnilo napětím a násobilo její váhání, zda se mu má svěřit.

Vycítil její rozpaky a odvrátil pohled do ulice, aby tak získala pocit jistého soukromí. Když promluvil znovu, vyznělo to, jako by ta slova vlastně ani nebyla určena jí, jako by se prostě dělil o své myšlenky jen tak všeobecně.

„Připadalo mi, že lidé, co se sem přistěhovali z jiných míst, jako by většinou před něčím utíkali,“ začal. „Před zaměstnáním, které nenáviděli. Před bývalým manželem.

Před bývalou manželkou. Před nějakou tragédií, která otřásla jejich životem.“

Zhroutila se na stranu a ucítila na tváři ledově studené okénko. Jak to může vědět? podivila se. Kolik toho jen odhadl?

„Přijdou sem, tihle lidé zdaleka, a domnívají se, že objevili ráj. Možná tu strávili letní dovolenou. Možná tudy jen projížděli a jméno města roznítilo jejich obrazotvornost.

Tranquility. Zní to bezpečně, jako místo, kam se dá utéct, místo, kde se člověk může schovat. Zastaví se zde v realitní kanceláři a prohlédnou si vystavené fotografie, všechny ty farmy na prodej a domky u jezera.“

Byl to obrázek bílé farmy s narcisky vlnícími se v přední zahrádce a javoru, který právě začínal na jaře pučet. Nikdy jsem neměla dům s javorovým stromem. Nikdy jsem nežila ve městě, kde jsem se v noci mohla podívat na oblohu a vidět hvězdy místo záře světel velkoměsta.

„Přemítají, jaké by to asi bylo, žít v malém městečku,“

pokračoval Lincoln. „Tam, kde nikdo nezamyká dveře a kde vám sousedi nabízejí jídlo na uvítanou. V místě, které je spíš vytouženým snem než skutečností, protože městečko, které si představují, ve skutečnosti neexistuje. A problémy, které se pokoušejí nechat někde za sebou, je prostě pronásledují i do jejich nového domova. A potom do toho dalšího.“

Noah mi říkal, že sem nechce. Říkal, že mě bude proklínat, jestli ho donutím Baltimore opustit, opustit všechny jeho přátele. Ale přece nemůžete dovolit, aby si čtrnáctiletý chlapec sám řídil vlastní život. Já jsem rodič. Já nesu zodpovědnost. Já jsem věděla, co mu prospěje, co prospěje nám oběma.

Myslela jsem, že to vím.

„Po nějakou dobu se možná zdá, že se to povedlo,“

pokračoval. „Nový dům, nové město, díky tomu nemyslíte na to, před čím utíkáte. Všichni doufají v nový začátek, v možnost věci napravit. A říkají si –jaký lepší čas a místo pro nový začátek si vybrat než léto u jezera?“

„On ukradl auto,“ řekla.

Neodpověděl. Přemítala, co by asi uviděla v jeho očích, kdyby se nyní otočila a podívala se na něj. Jistě ne překvapení. Nějak už určitě věděl či uhodl, že její příjezd do Tranqulity byl činem, k němuž ji dohnalo zoufalství.

„Samozřejmě to nebyl jediný zločin, kterého se dopustil.

Poté co ho zatkli, jsem se dozvěděla i o všech těch ostatních věcech, které spáchal. Drobné krádeže v obchodech.

Grafitti. Vloupání do potravin v sousedství. Prováděli to společně. Noah a jeho kamarádi. Tři chlapci, kteří se prostě nudili a rozhodli se vnést si do života trochu vzrušení. A do života svých rodičů.“ Opřela se a zahleděla se upřeně na prázdnou ulici. Začínalo sněžit, a jak vločky dopadaly na přední sklo, tály a klouzaly po něm jako slzy. „Nejhorší na tom bylo, že jsem o tom nic nevěděla. Jak málo mi toho říkal, jak naprosto jsem se vlastnímu synovi odcizila.

Když mi policie tu noc zavolala, když mi řekli, že došlo k nehodě, a že Noah jel v ukradeném autě –, tak jsem jim tvrdila, že jde o omyl. Můj syn by něco takového neudělal.

Můj syn trávil večer doma u svého kamaráda. Ale on tam nebyl. Seděl na pohotovosti s tržnou ránou na hlavě. A jeho kamarád, jeden z těch chlapců, byl v kómatu. Asi bych měla děkovat Bohu, že si můj syn nikdy nezapomene zapnout bezpečnostní pás. Ani v ukradeném voze.“ Zavrtěla hlavou a vydala ironický povzdech. „Ostatní rodiče byli stejně šokovaní jako já. Nevěřili, že by chlapci něco takového provedli. Domnívali se, že je k tomu přemluvil Noah. Noah byl tím, kdo na ně měl špatný vliv. Co ostatně můžete očekávat od chlapce, který nemá otce?

Nic neznamenalo, že je můj syn z těch tří nejmladší.

Svalili na něj vinu, protože se mu nedostává otcovské autority. A také proto, že já jsem jako doktorka příliš vytížená, když se starám o rodiny cizích lidí, a nemám na zřeteli svou vlastní.“

Venku nyní sněžilo ještě víc. Sníh pokryl přední sklo, takže neviděla na ulici.

„Nejhorší na tom bylo, že jsem s nimi souhlasila. Musela jsem udělat něco špatně, nějak v Noahově případě selhat.

Dokázala jsem myslet jen na jediné, jak bych mohla zase všechno napravit.“

„Sbalit se a opustit domov, to je pořádně drastický prostředek.“

„Čekala jsem na zázrak. Na nějaké zázračné řešení.

Dostali jsme se do bodu, kdy jsme se navzájem nenáviděli.

Nedokázala jsem ovlivnit, kam chodí nebo co dělá. Ba co hůř, nedokázala jsem mu vybrat kamarády. Věděla jsem, kam to povede. Další ukradené auto, další zatčení. Další série zbytečných rodinných terapií…“ Zhluboka se nadechla. Přední sklo nyní úplně zakrýval sníh. Měla pocit, jako by byla pohřbena, uvězněna někde v hrobě spolu s mužem vedle sebe.

„A pak,“ dodala, „jsme navštívili Tranquility.“

„Kdy?“

, Jednu o víkendu, na podzim. Asi před rokem a něco.

Většina turistů už odjela. A počasí bylo dosud krásné.

Indiánské léto. Najali jsme si s Noahem domek u jezera.

Každé ráno, když jsem se vzbudila, jsem slyšela alky. A nic jiného. Jen alky a ticho. Tohle na víkendu miluju nejvíc, ten pocit naprostého klidu. Poprvé jsme se nehádali. Ve skutečnosti jsme se radovali, že jsme spolu. Tehdy jsem si uvědomila, že chci opustit Baltimore…“ Zavrtěla hlavou.

„Mám za to, že jste mě odhadl přesně, Lincolne. Jsem jako každý jiný cizinec, který se do tohohle města přistěhoval, neboť utíká před jiným životem, jinými problémy. Nebyla jsem si jistá tím, kam půjdu. Jenom jsem věděla, že nemůžu zůstat tam, kde jsem byla.“

„A teď?“

„Ani tady nemůžu zůstat,“ připustila zlomeně.

„Na rozhodnutí je ještě příliš brzy, Claire. Nejste tu zase tak dlouho, abyste si vybudovala praxi.“

„Měla jsem na to devět měsíců. Celé léto a podzim jsem seděla v ordinaci a čekala na nával pacientů. A téměř jediní, kdo přišli, byli turisté. Letňáci, co se zastavili kvůli vymknutému kotníku nebo pokaženému žaludku. Všichni se vrátili domů, když léto skončilo. A já si najednou uvědomila, jak málo mých pacientů skutečně pochází z městečka. Myslela jsem, že to vydržím, že se lidé naučí mi důvěřovat. Mohlo by k tomu dojít za rok za dva. Avšak po dnešním večeru nemám sebemenší naději. Na té schůzi jsem řekla, co jsem říct musela, a lidem z města se to nelíbilo.

Nejlepší možné řešení je sbalit se a odjet. A doufat, že na návrat do Baltimore není příliš pozdě.“

„Vzdáváte se tak snadno?“

Tím výrokem ji chtěl vyprovokovat. Rozzlobeně se k němu obrátila. „Tak snadno? A kdy se to rozhodnutí stane těžkým?“

„Vždyť vás nenapadá celé město! Je to jen pár rozrušených jedinců. Máte větší podporu, než si uvědomujete.“

„A kde ta podpora je? Proč se mě nikdo nezastal na té schůzi? Vy jste byl jediný!“

„Někteří z nich byli zmatení. Nebo se báli promluvit.“

„Není divu! I jim by rozřezali pneumatiky!“ pronesla sarkasticky.

„Tohle je malé městečko, Claire. Lidé si tu myslí, že jeden druhého zná. Ale když na to přijde, tak se doopravdy neznáme. Vyznačíme si své soukromé území a nedovolíme ostatním, aby tu hranici překročili. Vzít si slovo na městské schůzi, to znamená otevřít se veřejnosti. Mnozí raději zvolí možnost vůbec nic neříkat, i když s vámi třeba souhlasí.“

„Veškerá ta mlčenlivá podpora mi nepomůže vydělat na živobytí.“

„Ne, to ne.“

„Nemám žádnou záruku, že teď do mé ordinace vkročí vůbec nějaký pacient.“

„Jistě, bude to svým způsobem hazard.“

Tak proč bych tu měla zůstat? Uveďte mi jediný důvod, proč bych měla v tomhle městě zůstat!“

„Protože nechci, abyste odjela.“

Tohle nebyla odpověď, kterou by očekávala. Zírala na něj a ze všech sil se snažila v přítmí rozluštit jeho výraz.

„Tohle město potřebuje někoho, jako jste vy,“ dodal.

„Někoho, kdo se tu objeví a trochu věci rozhýbá. Někoho, kdo nás donutí klást si otázky, které jsme nikdy neměli odvahu si položit. Byla by to ztráta, kdybyste nás opustila, Claire. Byla by to ztráta pro nás pro všechny.“

„Takže vy tu mluvíte za celé město?“

„Ano.“ Odmlčel se, a pak tiše dodal: „A také za sebe.“

„Nevím přesně, co to znamená.“

„Já také nevím přesně, co to znamená. Já dokonce vlastně nevím ani, proč to říkám.“ Zprudka popadl kličku dvířek a už se je chystal otevřít, když vtom se Claire natáhla a dotkla se jeho paže. Okamžitě se zarazil –rukou svíral dvířka a byl nakročený, že vystoupí ven do zimy.

„Myslívala jsem si, že mě nemáte rád,“ řekla.

Překvapeně se na ni zadíval. „Takovým dojmem jsem na vás působil?“

„Nebylo to v tom, co jste říkal.“

„A v čem teda?“

„Nikdy jste nemluvil o ničem osobním. Jako kdybyste nechtěl, abych se o vás něco dozvěděla. Nevadilo mi to.

Uvědomila jsem si, že to tady nahoře prostě takhle chodí.

Lidé jsou uzavření do sebe, jako vy. Ale po nějaké době, když už jsme se znali a pořád mezi námi stála ta neviditelná zeď, jsem si pomyslila: Možná to není tím, že nejsem zdejší.

Možná je to ve mně. V něčem, co se mu na mně nelíbí.“

„Je to kvůli vám, Claire.“

Odmlčela se. „Chápu.“

„Věděl jsem, k čemu by došlo, kdybych mezi námi tu zeď neudržoval.“ Ramena se mu shrbila, jako by pod tíhou neštěstí. „Člověk si zvykne na všechno, i na utrpení, pokud trvá dost dlouho. Žil jsem s Doreen v manželství tak dlouho, až jsem asi přijal jako fakt, že život má být takhle uspořádaný. Špatně jsem si vybral, ale vzal jsem na sebe zodpovědnost a snažil jsem se s tím vyrovnat, jak nejlépe jsem uměl.“

„Jedna chyba by vám neměla zničit život.“

„Když je tu někdo, koho bych mohl zranit, pak není snadné chovat se sobecky, myslet jenom na sebe. Je skoro snazší nedělat nic a nechat věci plynout. Přidat další vrstvu znecitlivění.“

Závan větru zaútočil na přední sklo a nechal na něm stružky tajícího sněhu. K zemi vířil další sníh a prosvítil svou bělostí tento prchavý okamžik noci.

„Claire, pokud se vám zdálo, že vůči vám nechovám velké sympatie“ pokračoval, „pak to bylo pouze proto, že jsem se o to ze všech sil snažil.“

Opět sáhl po dvířkách, aby je otevřel.

A ona ho opět zarazila dotykem. Dlaň jí spočinula na jeho paži.

Obrátil se k ní. Tentokrát se jejich pohledy setkaly, ani jeden jím neuhnul, ani jeden se neodvrátil.

Vzal jí tvář do dlaní a políbil ji. Než se od ní mohl odtrhnout, než měl čas zalitovat toho popudu, přitiskla se k němu a oplatila jeho polibek vlastním.

Jeho rty, chuť jeho úst, to vše pro ni bylo nové, neznámé.

Byl to polibek cizince. Muže, který po ní toužil a který to po tak dlouhou dobu skrýval, že nyní hořel jako v horečce. I ona se od něj tou nemocí nakazila, cítila, jak jí stejný žár rozpaluje tváře, když ji k sobě přitiskl. Vyslovil její jméno, jednou, dvakrát, v zašeptání plném údivu nad tím, že ji drží v náručí,

Sněhem zapadané přední sklo náhle provrtala přední světla nějakého vozu. Odtrhli se od sebe a seděli v provinilém tichu. Naslouchali krokům blížícím se k dodávce. Někdo zaťukal na okénko spolujezdce. Do auta zalétly sněhové vločky, když je Lincoln stáhl dolů.

Dovnitř nakukoval policista Mark Dolan. Jeho upřený pohled přejel jak Lincolna, tak Claire. Vše, na co se zmohl, bylo: „Oh!“ Jediná slabika, a přesto měla významu víc než milion slov.

„Já, no, viděl jsem, že doktorce běží motor u auta, tak jsem si říkal, jestli je všechno v pořádku,“ vysvětloval Dolan. „Však víte, otrava kysličníkem uhelnatým a tak…“

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho Lincoln.

„Jo. Fajn.“ Dolan ustupoval od okénka. „Dobrou, Lincolne.“

„Dobrou noc.“

Poté co Dolan zmizel, seděli Claire s Lincolnem nějakou chvíli beze slova. Potom Lincoln prohodil: „Zítra toho bude plné město.“

„Jsem si jistá, že ano. Je mi to líto.“

„Mně ne.“ Když vystupoval z vozu, lehkomyslně se zasmál. „Pravda je, Claire, že je mi to úplně fuk! Všechno, co se v mém životě zvrtlo, bylo všem veřejně známo. Teď se pro změnu něco obrátilo k lepšímu, takže to může vejít stejně tak ve všeobecnou povědomost!“

Spustila stěrače. Skrz pročišťující se sklo viděla, jak jí zamával na dobrou noc, když mířil ke svému vozu. Dolan parkoval pořád opodál a Lincoln se u něj zastavil, aby si s ním promluvil. Když projížděla kolem, najednou se jí vybavilo to, co jí začátkem tohoto večera vykládal Mitchell Groome o místním zdroji Damaris Horneové.

Tmavovlasý, střední postavy. Mívá noční služby.

Je to Mark Dolan, pomyslela si.

Druhý den ráno jel Lincoln na jih, do Orona. Nespal dobře, neboť ležel vzhůru celé hodiny a dumal o událostech, k nimž došlo v noci. Městská schůze. Jeho rozhovor s Iris Keatingovou. Škody napáchané v ordinaci Claire. A Claire sama.

Ze všeho nejvíc myslel na Claire.

V sedm ráno se probudil, neosvěžený spánkem, a sešel dolů.

Skutečnost mu uštědřila nelítostný políček, když našel Doreen dosud spící na gauči ve svém obývacím pokoji.

Ležela s jednou paží visící dolů, rudé vlasy bez lesku a mastné, ústa zpola otevřená. Na chvilku se zastavil a díval se na ni. Přemítal, jak ji přemluvit k odchodu za pokud možno co nejmenšího křiku a pláče z její strany. Byl však přespříliš unavený, aby se lim problémem v tuto chvíli dokázal obírat.

Starosti o Doreen mu už tak odčerpaly ze života tolik energie! Pouhý pohled na ni jako by mu táhl končetiny k zemi, jako olověné mu visely podél těla, jako kdyby byly Doreen a gravitační síla úzce propojeny.

„Promiň, zlato,“ řekl tiše. „Ale já půjdu životem dál.“

Jednou si zatelefonoval. Doreen nechal spát na gauči a odešel z domu. Když odjížděl, cítil, jak se z něj odlupuje první vrstva deprese jako stará pokožka. Silnice byly protažené pluhem, chodníky posypané pískem. Šlápl na plyn, a jak nabíral rychlost, cítil, že se vytrácejí další a další vrstvy. Zdálo se, že kdyby řídil dost daleko a dost rychle, tak by se ten skutečný Lincoln, muž, kterým býval, nakonec znovu objevil, vymydlený, čistý a znovuzrozený. Mihl se rychle kolem polí, kde se čerstvě napadaný sníh zvedal v oblacích bílého prachu při sebemenším závanu větru. Jeď dál, nezastavuj, neotáčej se! V mysli měl cíl a důvod k cestě, avšak nyní vychutnával jen radostnou rychlost útěku.

Když o hodinu později dorazil k pozemku mainské univerzity, cítil se jako vyměněný a tak osvěžený, jako by celou dlouhou noc vychutnával spánek v pohodlné posteli.

Zaparkoval vůz a vykročil na univerzitní půdu. Chladný vzduch u křišťálově se třpytící ráno ho vzpružily.

Lucy Overlockovou našel v její kanceláři v antropologickém oddělení. Se svou šest stop vysokou postavou, oděnou jako obvykle do modrých džínsů a kostkované košile, vypadala spíš jako dřevorubec než vysokoškolská profesorka.

Pozdravila ho stiskem upracované ruky doprovázeným vážným pokývnutím, a pak se zase posadila za psací stůl. I když seděla, byla to impozantní žena s proporcemi amazonky. „Do telefonu jste mi říkal, že máte nějaké otázky týkající se ostatků nalezených u jezera Locust.“

„Chci vědět něco o té rodině Gowových. Jak zemřeli.

Kdo je zabil.“

Pozdvihla obočí. „S tím, abyste někoho za ten zločin zatkl, jste se o sto let opozdil.“

„Nejdou mi z mysli okolnosti jejich úmrtí. Podařilo se vám vůbec sehnat nějaké novinové články o těch vraždách?“

„To udělal Vince, můj asistent. Případ Gowových si vybral jako téma pro svou doktorskou práci. Rekonstrukci dávné vraždy, založenou na ostatcích. Trvalo mu to týdny, než vystopoval nějakou zprávu. Víte, ne všechny staré noviny se archivovaly. A obzvlášť vaše oblast byla v té době obydlena tak řídce, že se o ní ani moc nepsalo.“

„Takže jak zemřela Gowova rodina?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel je to obvyklý příběh. Násilí v rodině není nijak moderní fenomén.“

„Udělal to otec?“

„Ne. Byl to jejich sedmnáctiletý syn. Jeho tělo našli o několik týdnů později, viselo na stromě. Zjevně šlo o sebevraždu.“

„A co motiv? Byl ten chlapec mentálně narušený?“

Lucy se zaklonila a na její ošlehanou tvář dopadlo světlo z okna. Léta práce v terénu si na její pleti vybrala svou daň a zimní světlo ozářilo každičkou pihu, každou prohlubující se vrásku. „Ten neznáme. Je jasné, že ta rodina žila poměrně stranou. Podle doložených dokumentů z tohoto období zabíraly pozemky Gowových celé jižní pobřeží jezera.

Kolem nemuseli být ani žádní sousedé, kteří by toho chlapce dobře znali.“

„Takže Gowovi byli bohatí?“

„Neřekla bych bohatí. Ale byli asi zámožní, pokud jde o pozemky. Vince mi řekl, že to vlastnictví přešlo na Gowovy někdy koncem roku 1700 a zůstalo jim až… do té události.

Později je rozprodali po částech. K zastavění.“

„Vince je ten umolousaný kluk s culíkem?“

Lucy se rozesmála. „Všichni mí studenti jsou umolousaní. Je to skoro nezbytná podmínka pro zdárné ukončení studia.“

„A kde bych právě teď mohl najít Vince?“

„V devět by měl být ve své kanceláři. Ta se nachází v suterénu muzea. Zavolám mu a řeknu, že za ním jdete.“

Lincoln už tam jednou byl. Široký dřevěný stůl tentokrát pokrývaly úlomky keramických střepů, a ne lidské ostatky.

Okna suterénu byla tečkovaná navátým sněhem. Lincoln měl pocit, jako by sestupoval do nějaké rozlehlé podzemní sluje, což způsobil nedostatek denního světla a vlhké kamenné schody. Kráčel bludištěm polic na skladování nálezů, kolem hromad krabic s artefakty, tyčících se do výše, jejichž štítky byly zašpiněné od zeminy. Lidská čelist, to bylo všechno, co dokázal z nálepky přečíst. Dřevěná krabice, to je smutné anonymní místo posledního odpočinku pro to, co kdysi bývalo lidskou čelistí, blesklo mu hlavou.

Pronikl hlouběji do bludiště a v hrdle ho už škrábalo z prachu, pachu plesniviny a slabého zápachu kouře, který sílil, jak se propracovával stíny na opačný konec suterénu.

Byla to marihuana.

„Pane Brentano!“ zavolal.

„Jsem tady vzadu, náčelníku Kelly,“ odpověděl mu čísi hlas. „Zabočte doleva u té vycpané sovy.“

Lincoln udělal ještě několik kroků, než se dostal k mohutnému kalousovi ušatému, tyčícímu se na skleněné vitríně. Zabočil doleva.

„Kancelář“ Vince Brentana, to nebylo nic víc než psací stůl a kartotéka vtěsnaná mezi dvě police s artefakty.

Třebaže tu nebylo po popelníku ani stopy, ve vzduchu viselo intenzivní aroma marihuany. Mladý muž, zjevně nesvůj v přítomnosti policisty, zaujal obranný postoj. Stál zabarikádovaný za stolem, o který se opíral dlaněmi.

Lincoln se chlapci zahleděl zpříma do očí a podával mu na pozdrav ruku.

Vince ji po jistém váhání stiskl. Oba porozuměli významu tohoto gesta: nyní uzavřeli jistou dohodu.

„Posaďte se,“ vybídl ho Vince. „Tu krabici můžete dát na zem. Ale pozor na tu židli, trochu se viklá. Tady se vlastně všechno viklá. Jak můžete vidět, vyfasoval jsem kancelář de luxe.“

Lincoln odstranil krabici ze židle a položil ji na podlahu.

Obsah vydal zlověstné zachřestění.

„Jsou tam kosti,“ potvrdil Vince.

„Lidské?“

„Gorilí. Užívám je pro srovnávací výuku. Předám je studentům a zeptám se jich na diagnózu. Ale neřeknu jim, že ty kosti nepatří člověku. Měl byste slyšet některé z těch praštěných odpovědí, které mi dávají. Je to všechno, od akromegalie po syfilis.“

„Ta otázka je ale past.“

„Hele, celý život je podobná past jako ta otázka.“ Vince se opřel v židli a zamyšleně si Lincolna měřil. „Tuhle návštěvu beru taky jako past. Policie obvykle neztrácí čas vraždami starými století.“

„Rodina Gowových mě zajímá z jiných důvodů.“

„A z jakých?“

„Jsem přesvědčený, že jejich smrt by se mohla nějak vztahovat k současným problémům, které v Tranquility máme.“

Vince se tvářil zaskočeně. „Narážíte tím na ty nedávné vraždy?“

„Spáchali je jinak normální děti. Pubertální mladíci, kteří se přestali ovládat a dopustili se vraždy. Máme dětské psychology, kteří provedli u každého dítěte ve městě psychoanalýzu, ale vysvětlit to nedokážou. Takže jsem začal přemýšlet o tom, co se přihodilo Gowovým. O možných paralelách.“

„Vy myslíte to, kdy vraždili mladiství?“ Vince pokrčil rameny. „Jenom někdo, koho pronásledují, se něčeho tak hrozného může dopustit. Když se uplatňuje autorita silou mocí, tak se mladí lidé bouří. Stává se to zas a znovu.“

„Tady nejde o nějakou vzpouru. Ty děti se chovají jako smyslů zbavené, vraždí přátele a rodiny.“ Odmlčel se.

„Totéž se odehrálo před dvaapadesáti lety.“

„Co se stalo tenkrát?“

„V roce 1946 bylo v Tranquility spácháno během listopadu celkem sedm vražd.“

„ Sedm? “ Vince vykulil oči za brýlemi s kovovými obroučkami. „Kolik obyvatel mělo to město?“

„V roce 1946 žilo v Tranquility sedm set lidí. A nyní čelíme téže krizové situaci. Úplně celé se to opakuje.“

Vince se překvapeně zasmál. „Páni, teda vy tam v tom svém městě zřejmě máte nějaký závažný sociologický problém, náčelníku. Ale nesvalujte to na děti. Podívejte se na dospělé. Když děti vyrůstají v násilnickém prostředí, pak se naučí věřit tomu, že násilí je jediný způsob, jak řešit problémy. Táta zbožňuje všemocnou pušku, jde a rozstřílí jelena na cimpr campr jen tak pro zábavu. A mladý pochopí to sdělení, zabíjení je docela prima zábava.“

„To je vysvětlení, které je až příliš přímočaré.“

„Naše společnost násilí glorifikuje! A tím vkládáme dětem do rukou pušky, Zeptejte se sociologů.“

„Podle mě tohle sociologové nevysvětlí.“

„Fajn. Takže jaké je vaše vysvětlení, náčelníku Kelly?“

„Deště.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Prosím?“

„V roce 1946, a letos opět, jsme měli stejné povětrnostní podmínky. Začalo to silnými dešti v dubnu. Voda pokaždé odnesla místní most, utonul dobytek –“

Vince obrátil oči k nebesům. „Tedy potopa biblických rozměrů?“

„Podívejte, já nejsem nábožensky založený člověk –“

„Náčelníku Kelly, já taky nejsem věřící. Jsem vědec.“

„Tak potom hledáte stále se opakující situace v přírodě, viďte? Souvztažnosti. No a tady máte souvislost, kterou vidím já, jak v letošním roce, tak v roce 1946. V dubnu a květnu zaznamenalo město rekordní srážky. Řeka Locust se rozvodnila. Došlo k velkým škodám na domech stojících na březích. Pak déšť ustal a v červenci a srpnu nepršelo vůbec.

Ve skutečnosti bylo nezvykle horko, s teplotami tak vysokými, že by se opět daly zanést do rekordních záznamů, a to v obou uvedených letech.“ Nadechl se a zvolna vydechoval. „A konečně v listopadu k tomu ke všemu pokaždé došlo,“ dodal.

„A k čemu jako?“

„K tomu vraždění.“

Vince na to nic neřekl. Z jeho výrazu se nedalo vyčíst vůbec nic.

„Já vím, že to zní šíleně,“ připustil Lincoln.

„Nemáte ani představu, jak šíleně to zní.“

„Ale ta souvztažnost tu existuje. Doktorka Elliotová se domnívá, že jde o nějaký přírodní jev. Nějakou bakterii nebo řasu v jezeře, která vyvolává změnu osobnosti. Četl jsem o tom, že se podobné věci dějí v řekách tam dole na jihu.

Mikroorganismy v nich zabíjejí ryby po milionech. Vytváří se toxin, který působí i na lidi. Vyvolává poruchy soustředění a někdy návaly zuřivosti.“

„Máte určitě na mysli bičíkovce rodu Pfiesteria.“

„Ano. Tím by vznikla paralela k tomu, co se děje tady.

Proto chci vědět co nejvíce o těch Gowových. Zejména jestli hodně pršelo toho roku, kdy zemřeli. Vládní údaje povodně z tak dávné doby nezaznamenávají. Potřebuju historicky podložené zprávy.“

Vince mu konečně porozuměl. „Vy chcete nahlédnout do mých novinových výstřižků.“

„Mohla by tam být informace, kterou hledám.“

„Záplava.“ Vince poposedl dozadu a zamračil se, jako by mu v mysli vytanula nějaká vzpomínka. „To je ale zvláštní!

Zdá se opravdu, že si vybavuju něco o záplavě…“ Otočil se na židli ke kartotéce, zprudka vytáhl jeden šuplík a listoval složkami. „Kde jsem to jen viděl? Kde, kde…“ Vytáhl složku označenou štítkem Listopad 1887, Two Hills Herald.

Obsahovala kupu oxeroxovaných novinových článků.

„K tomu dešti mělo dojít během jara,“ upozornil ho Lincoln. „Ve výstřižcích z listopadu to nenajdete –“

„Ne, tohle má jistou spojitost s případem Gowových.

Pamatuju si, že jsem si tam udělal poznámku.“ Rychle listoval fotokopiemi, pak přestal a upíral pohled na pomačkanou stránku. „Fajn, tady máme ten článek s datem 23.

listopadu.

Titulek

zní:

SEDMNÁCTILETÝ

ZMASAKROVAL VLASTNÍ RODINU. PĚT MRTVÝCH.

Dál to pokračuje výčtem obětí. Manželé Gowovi, jejich děti Jennie a Joseph. Matka paní Gowové Althea Fricková.“

Odložil článek stranou. „Teď si vzpomínám! Bylo to v nekrolozích.“

„A co?“

Vince nalistoval jinou oxeroxovanou stránku. „V tom za matku paní Gowové: Althea Fricková, věk šedesát dva, byla zavražděna začátkem minulého týdne. Pohřbena byla třináctého listopadu po bohoslužbě konané za rodinu Theodora Gowa. Narodila se v Two Hills jako dcera Petrase a Marie Gosseových a byla oddanou manželkou a matkou dvou dětí. Čtyřicet dva let byla provdána za Donata Fricka, který utonul letošního jara…“ Vinceův hlas se náhle vytratil.

Udivenýma očima vzhlédl k Lincolnovi, „…v záplavách na řece Locust.“

Oba na sebe upřeně hleděli, ochromení potvrzením té domněnky. U Vinceových nohou hučel teplomet a zářil jasně oranžovým žárem. Nic však nemohlo proniknout tím chladem, který Lincoln v tom okamžiku pocítil. Přemítal, zda ještě někdy bude vůbec schopen zase cítit teplo.

„Před několika týdny jste se zmínil o indiánech Penobscotech,“ prolomil Lincoln mlčení. „Tvrdil jste, že se nechtěli usadit nikde poblíž jezera Locust.“

„Ano, to místo pro ně bylo tabu, stejně jako dolní část Beech Hillu, kudy teče řeka Meegawki. Považovali to tam za nezdravé místo.“

„A víte proč?“

„Ne.“

Lincoln o tom chvilku přemýšlel. „To jméno Meegawki, soudím, že je odvozeno z nějakého penobscotského slova?“

„Ano, je. Je to zkomolenina z Sankade’lak Migah’ke, tak nazývali to území. Sankade’lak je, volně přeloženo, jejich výraz pro řeku.“

„A co znamená to druhé slovo?“

„Počkejte, ještě jednou se na to podívám.“ Vince se zase otočil na židli a z poličky vytáhl otřepaný výtisk Jazyka Penobscotů. Rychle nalistoval odpovídající stránku. „Jasně.

Nemýlil jsem se, pokud jde o Sankade’lak. Je to penobscotský termín pro řeku nebo proud.“

„A to ostatní?“

„Migah’ke znamená bojovat nebo…“ Vince se odmlčel.

Podíval se na Lincolna. „Nebo vraždit.“

Dívali se jeden na druhého.

„Tím by se vysvětlovalo to tabu,“ řekl tiše Lincoln.

Vince polkl. „Ano. Je to Řeka vraždění.“

Kapitola 17

„Tlustej zadek,“ zašeptal J.D. ze skupiny, v níž hrály trombony. „Barry má tlustej zadek!“

Noah vzhlédl od svého hraní a vrhl kradmý pohled na spolužáka stojícího s ním u hudebního stojánku, na Barryho Knowltona. Ten chudák úporně svíral saxofon a zoufale se snažil soustředit, aby nevypadl z rytmu. Tvář mu však celá zrudla a dost se potil, což se Barrymu stávalo, kdykoli se dostal do tíživé situace. Barry Knowlton se potil v tělocvičně.

Potil se, když časovali slovesa v hodině francouzštiny.

Potil se, i když na něj nějaké děvče jen promluvilo. Nejprve zrudl, potom se mu na čele a spáncích zaperlily drobné krůpěje. A než si to Barry uvědomil, tak z něj odkapávalo jako z kornoutu zmrzliny za vlny veder.

„Člověče, ten zadek je tak tlustej, že kdyby se dal vypustit do vesmíru, tak bysme měli další měsíc!“

Kapka potu sklouzla Barrymu po tváři a rozpleskla se o saxofon. Svíral nástroj tak pevně, že jeho prsty vypadaly jako obnažené kosti.

Noah se otočil a řekl: „Dej mu pokoj, J.D.“

„Ó! Takže kostnatej zadek je teď bez sebe žárlivostí nad vší tou pozorností. Zezadu tu mám pěknej výhled. Tlustej zadek a kostnatej zadek, bok po boku!“

„Řekl jsem ti, nech toho!“

Ostatní z orchestru najednou přestali hrát a Noahovo Nech toho! zaznělo jako výkřik v náhlém tichu.

„Noahu, co se to tam vzadu děje?“

Noah se otočil a viděl, že se na něj pan Sanborn mračí.

Pan Sanborn byl chlapík, který si vždy dokázal uchoval chladnou hlavu. Ve skutečnosti patřil k Noahovým nejoblíbenějším učitelům, avšak ten člověk byl slepý, když šlo o to zjistit, co se děje v jeho vlastní třídě.

„Noah se snaží vyprovokovat hádku, pane,“ žaloval J.D.

„Cože? To on se pokouší něco vyprovokovat!“ ohradil se Noah.

„To si teda nemyslím!“ poškleboval se mu J.D.

„Nechce toho nechat! Pořád dělá pitomé poznámky!“

Sanborn unaveně zkřížil ruce na prsou. „Jaké poznámky, smím-li se zeptat?“

„On řekl, on řekl –“ Noah se zarazil a podíval se na Barryho, který byl tak napjatý, že vypadal jako bomba těsně před explozí. „Byly to urážky.“

K všeobecnému ohromení Barry zčistajasna nakopl stojánek, který se se zařinčením zřítil na podlahu. Listy notového papíru se rozlétly do všech koutů. „Nadával mi do tlustejch zadků! Tohle řekl!“

„Hele, to přece není urážka, když je to pravda, ne? „

prohodil J.D.

V učebně vybuchla salva smíchu.

„Přestaňte!“ zaječel Barry. „Přestaňte se mi posmívat!“

„Barry, prosím tě, uklidni se.“

Barry se obrátil na pana Sanborna. „Vy nikdy nic neuděláte! Nikdo nic neudělá! Klidně byste ho nechal, aby mi utrhl hlavu, a každýmu by to bylo putna!“

„Barry, musíš se uklidnit! Prosím tě, jdi na chodbu a vydýchej se tam.“

Barry praštil saxofonem na židli. „Děkuju vám za nic, pane Sanborne!“ vmetl učiteli do tváře a vyrazil ze třídy.

„Áách, měsíc v úplňku se dal na ústup!“ zašeptal J.D.

Noah ho přerušil. „Drž hubu!“ rozkřikl se. „Drž už jednou hubu!“

„Noahu!“ napomínal ho pan Sanborn a ťukal taktovkou o pultík.

„To je jeho vina, ne Barryho! J.D. mu nikdy nedá pokoj!

Stejně jako ostatní děti!“ S těmi slovy se rozhlédl po spolužácích. „Vy všichni do jednoho se v jednom kuse navážíte do Barryho!“

Pan Sanborn nyní zuřivě tloukl taktovkou do pultíku.

„Všichni jste kreténi!“

J.D. se zasmál. „No od tebe to sedí!“

Noah vyskočil, každý sval napjatý, jak se chystal vrhnout na J.D . Já ho snad zabiju!

Něčí ruka ho popadla za rameno. „To by stačilo!“

rozkřikl se učitel a táhl Noaha dozadu. „Noahu, s J.D. si to vyřídím já sám! Ty se teď taky jdi uklidnit na chodbu!“

Noah ho setřásl. Vztek, který tak nebezpečně vzkypěl, mu dosud tepal v žilách. Podařilo se mu ho však se značným úsilím ovládnout. Střelil naposledy po J.D. pohledem, který říkal : Naštvi mě ještě jednou a škrábou tě ze zdi!

Našel Barryho, jak stojí u zamykacích skříněk. Potil se a zlehka popotahoval, jak se hmoždil s kombinací svého zámku. Celý zoufalý nakonec do skříňky praštil, pak se obrátil a vrhl se na ni plnou vahou. Hrozilo, že náraz jeho těla prohne kov. „Já ho zabiju,“ prohlásil.

„Ty a já společně,“ přisvědčil Noah.

„Myslím to vážně.“ Barry se na Noaha podíval, a ten si náhle uvědomil: On to opravdu myslí vážně!

Zazvonil zvonek a ohlásil tak konec hodiny. Ze tříd se vyvalil proud dětí, který se rozptýlil po chodbách. Noah tam jen stál a díval se, jak Barry odchází, potící se balon, který byl pohlcen davem. Amelie si vůbec nepovšiml, dokud nestála těsně vedle něj. Dokud se nedotkla jeho paže.

Vyděšeně sebou trhl a pohlédl na ni.

„Slyšela jsem o tobě a o J.D.,“ řekla.

„Pak jsi podle všeho taky slyšela, že jsem to byl já, koho pak nakonec vykopli ze třídy.“

„J.D. je cvok. Nikdo se mu ještě nikdy nepostavil.“

„Jo. No, mě mrzí, že jsem to udělal.“ Nastavil svou kombinaci zámku a odemkl skříňku. Dvířka se s kovovým bouchnutím otevřela. „Nestojí to za to, abych otvíral svá nevymáchaná ústa.“

„Ale stojí. Přeju si, aby byl každý tak odvážný.“ Sklonila hlavu a zlaté vlasy jí sklouzly po tváři. Odvrátila se.

„Amelie?“

Podívala se na něj. Tolikrát předtím po ní vrhal kradmé pohledy a snil, jaké by to bylo dotknout se té tváře, těch vlasů. Políbit ji. Příležitosti k tomu měl, avšak nikdy nesebral odvahu to skutečně udělat. Nyní na něj hleděla tak upřeně, že nedokázal odolat. Dvířka skříňky byla otevřená a kryla je před pohledem z chodby. Vzal ji za ruku a jemně ji k sobě přitáhl.

Nebránila se. Oči měla rozšířené, tváře jí hořely, když se k němu přitiskla. Jejich rty se dotkly tak zlehka, že se zdálo, jako by k ničemu nedošlo. Podívali se na sebe a ujistili se beze slov, že ten polibek byl příliš krátký. Že to oba chtějí zkusit ještě jednou.

Znovu se políbili. Vášnivěji, s větší silou, neboť navzájem čerpali odvahu ze rtů toho druhého. Objal ji. Její tělo bylo tak měkké, jak o tom snil, jako sladce vonící, třpytivé hedvábí. Nyní ho objímala i ona, dlaň mu tiskla k šíji, jako by ho povzbuzovala.

Dvířka odlétla stranou a náhle tu stál ještě někdo další.

„To je ale dojemná scénka!“ poškleboval se J.D.

Amelia odskočila a zírala na nevlastního bratra.

„Ty laciná malá couro!“ obořil se na Amelii J.D. a strčil do ní.

Amelia mu to oplatila. „Ty se mě nedotýkej!“

„Ach tak! Ty se radši necháváš osahávat Noahem Elliotem?“

„Jasně!“ přitakal Noah. Blížil se k J.D. a ruce už měl sevřené v pěsti. Potom ztuhl. Z učebny právě vycházel pan Sanborn. Zastavil se v chodbě a díval se na ně na oba.

„Venku,“ řekl J.D. tiše a oči se mu leskly. „Na parkovišti. Teď hned!“

Fern Cornwallisová vyrazila z budovy a běžela sněhem sahajícím jí až po kotníky ke školnímu parkovišti. Nové kožené kozačky měla promočené a necítila prsty u nohou, než dorazila ke rvoucím se chlapcům. Neměla sebemenší náladu chovat se rozumně. Razila si cestu kroužkem přihlížejících a odhazovala je stranou. Jednoho ze zápasících chlapců popadla za sako. Je to zas ten Noah Elliot! blesklo jí vztekle hlavou, když ho odtrhávala o J.D. Reida. J.D.

odfrkával jako rozběsněný býk. Ramenem vrazil Noahovi do prsou, takže jak Noah, tak Fern odletěli dozadu.

Fern přistála rovnou zadkem na chodníku. Do vlněného obleku si zadřela písek a bláto. Vyhrabala se na nohy a přitom si roztrhla punčochy. Projel jí neovladatelný vztek.

Opět se vrhla do šarvátky, tentokrát popadla za límec J.D.

Škubla jím dozadu tak prudce, až mu tvář zbrunátněla a začal vydávat zvuky, jako když se dusí. Nicméně i tak dál kolem sebe mlátil pažemi a pěstmi máchal směrem, kde se mohl nacházet Noah.

Fern na pomoc přiletěli dva učitelé, každý popadl J.D. za jednu paži a odtáhli chlapce dozadu přes chodník.

„Elliote, koukej se držet dál od mý sestry!“

„Nikdy jsem se jí ani nedotknul!“ křikl Noah v odpověď.

„Já viděl něco jinýho!“

„Pak jseš nejen slepej, ale i pitomej!“

„Jestli vás dva ještě jednou nachytám pohromadě, pak vám oběma nakopu zadky!“

„Tak dost! Nechte toho oba dva!“ vykřikla Amelia a drala se kupředu, aby se postavila mezi oba chlapce. „Ty jsi taková nula, J.D.!“

„Lepší být nula než školní děvka!“

Ameliina tvář zrudla jasnou červení. „Bud zticha!“

„Děvko!“ plivl po ní J.D. „ Děvko, děvko!“

Noah se vytrhl ze sevření a udeřil J.D. pěstí do úst.

Hlasité prask, jak povolila kost v mase, zaznělo v jiskřivém vzduchu stejně překvapivě hlasitě jako výstřel.

Na sněhu se rozstříkla krev.

„Něco se udělat musí,“ prohlásila paní Lubecková, která přednášela ve vyšších ročnících dějepis. „Nemůžeme jen hasit drobné požáry, Fern, když okolo nás hoří celý les!“

Fern se choulila ve vypůjčené teplákové soupravě a upíjela mohutnými doušky z šálku čaj. Byla si vědoma toho, že všichni, kdo sedí kolem konferenčního stolu, ji sledují a čekají na nějaké rozhodnutí. Ale mohli by kruci klidně nějakou chvíli počkat! Nejdřív se musí zahřát. Musí znovu získat cit v omrzlých bosých nohou, které měla nyní zavinuté pod stolem do ručníku. Ta souprava páchla potem a vyčpělým parfémem. Byla cítit jako její majitelka, baculatá slečna Boodlesová, učitelka tělocviku. Kolem boků bylo oblečení vytahané a povislé. Fern vynaložila veškeré úsilí, aby se neotřásla, a soustředila se na těch pět lidí sedících okolo konferenčního stolu. Za dvě hodiny měla sjednanou schůzku s okresním školním inspektorem a musela mu předložit nový plán kroků, které chtějí podniknout. Proto potřebovala konzultaci s učitelským sborem.

V místnosti tu spolu s ní byla její zástupkyně, dále dvě učitelky, školní konzultantka a okresní psycholog doktor Lieberman. Ten byl jediným mužem v kanceláři a osvojil si onen nadřazený přístup, jaký obvykle zaujímají muži, když se ocitnou jako osamocení kohouti mezi slípkami.

Učitelka angličtiny na nižším stupni prohlásila: „Myslím, že nastal nejvyšší čas udeřit tvrději. Chovat se drakonicky. Pokud si to vyžádá ozbrojené stráže na chodbách a neustálé vylučování těch, kdo zlobí, tak do udělejme.“

„Takový přístup bych nevolil,“ mínil doktor Lieberman a dodal se zřejmým nedostatkem pokory, „podle mého skromného názoru.“

„Zkoušeli jsme intenzivní poradenství,“ vložila se do toho Fern. „Zkoušeli jsme konfrontační hodiny s výkladem, jak zvládat konflikty. Zkoušeli jsme dočasné vyloučení, nechávali jsme děti po škole. Došlo i na kárná řízení.

Dokonce jsme jim vyřadili z jídelníčku moučníky, abychom jim snížili hladinu cukru. Tyhle děti se naprosto vymkly ovládání, a já nevím, na čí straně je vina. Vím jen, že můj učitelský sbor je vyčerpaný, mám snad přivolat na pomoc kavalerii?“ Pohlédla na svou zástupkyni. „Kde je náčelník Kelly? On mezi nás nepřijde?“

„Nechala jsem mu vzkaz na dispečinku. Náčelník Kelty měl dneska ráno zpoždění.“

„To bude těmi nočními prohlídkami vozidel,“ zajiskřila vtipem paní Lubecková.

Fern se na ni zahleděla. „Prosím?“

„Zaslechla jsme to u Monaghanů. Všichni Dinosauři o tom mluvili.“

„A co říkali?“ Femina otázka vyzněla mnohem ostřeji, než sama zamýšlela. Ze všech sil se snažila nabýt znovu rovnováhu, zadržet ruměnec, který jí stoupal do tváří.

„Ach, náčelník Kelly a ta doktorka Elliotová se opravdu postarali, aby se včera v noci zamžila okénka jejich auta.

Tedy podle mého, ne že by si ten chudák nezasloužil nějakou tu příjemnou chvilku po všech těch letech…“ Hlas paní Lubeckové se vytratil, jako by ji zasáhl blesk, když spatřila Ferninu zaraženou tvář.

„Podívejte, nemohli bychom se vrátit k problému, který tu máme?“ vložil se jim do řeči doktor Lieberman.

„Jistě. To rozhodně ano,“ zašeptala Fern . Jsou to jenom drby. Lincoln se té ženy veřejně zastal. A jako další se dozvíte, že spolu spí. Před pouhými několika měsíci byla tou ženou v jeho životě, o níž se vedly řeči, Fern. Další lživé drby, které vzešly z dlouhých hodin, jež spolu strávili na přípravě studentského projektu. Vypudila téma Claire Elliotová z hlavy a soustředila své podráždění na Liebermana, který se pokoušel ovládnout schůzi.

„U této věkové skupiny brutální autorita nepůsobí nejlépe,“ říkal právě. Mluvíme tu o tom stadiu vývoje, v němž je autorita přesně tím, proti čemu se děti bouří. Pokud jim budeme něco zakazovat, a tvrdě uplatňovat sílu, pak jim tím nesdělíme to, co jim sdělit chceme.“

„Zdaleka mi nejde o to, abychom těm dětem něco sdělovali,“ opáčila Fern. „Já jsem zodpovědná hlavně za to, abych jim zabránila navzájem se povraždit.“

„Tak jim pohrozte, že přijdou o něco, na čem jim záleží.

O sport. O školní výlety. A co ten ples, který plánujete? To je pro ně dost prestižní záležitost, ne?“

„Dožínkový bál jsme ve skutečnosti už dvakrát zrušili,“

namítla Fern. „Poprvé kvůli paní Horatiové a podruhé kvůli všem těm rvačkám.“

„Ale copak nechápete, že byste jim měli nabídnout něco pozitivního? Nějakou mrkev, kterou jim pověsíte před nos za dobré chování? Něco takového jako ples bych nerušil.

Jaké jiné stimulanty mají?“

„A co jim takhle nabídnout trest smrti?“ zabručela učitelka angličtiny.

„Pozitivní posílení,“ pokračoval Lieberman, „to si musíme v duchu neustále omílat. Pozitivní. Pozitivní.“

„Ten bál by mohl znamenat katastrofu,“ mínila Fern.

„Dvě stě dětí v zaplněné tělocvičně. Stačí jedna rvačka a skončí to ječícím, šílejícím, nezvladatelným davem.“

„Pak musíte včas odstranit všechny obvyklé výtržníky.

To je to pozitivní posílení, o kterém mluvím. Kterékoli z dětí vybočí z řady, a nebude smět jít na ples.“ Odmlčel se.

„Ti dva hoši, ti, co se dneska porvali –“

„Byl to Noah Elliot a J.D. Reid.“

„Začněte s tím, že z nich uděláte výstražný příklad.“

„Už jsem je do konce týdne vyloučila ze školní docházky,“ oznámila Fern. „Teď si je přijdou vyzvednout rodiče.“

„Být vámi, tak bych dal celé škole jasně najevo, že se ti dva chlapci nebudou smět zúčastnit toho tancování. Stejně jako každý, kdo bude příčinou nějakých těžkostí. Udělejte z nich výstražné příklady toho, co se nemá dělat.“

Ticho se vleklo a všichni se dívali na Fern, jak se rozhodne. Byla unavená z toho, že ona jediná má rozhodovat, ona jediná je tím, koho pak obviní, když se věci zvrtnou. Ještě že tu byl tenhle doktor Lieberman, který jí přesně říkal, co má dělat. Téměř vítala příležitost, že se může spolehnout na jeho úsudek, že může přesunout zodpovědnost na někoho jiného.

„Tak dobře. Bál tedy zase vracíme zpátky do programu,“

prohlásila.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Fernin pulz se zrychlil, když do místnosti vešel Lincoln. Dnes na sobě neměl uniformu, byl v džínsech a staré lovecké bundě. Přinesl s sebou vůni zimy a ve vlasech jiskření sněhových vloček.

Vypadal unavený, avšak únava ještě násobila jeho přitažlivost. Znovu se jí mihlo hlavou to co tolikrát: Potřebuješ laskavou ženu, která by se o tebe starala.

„Promiňte, že jdu pozdě,“ omlouval se. „Do města jsem se vrátil před pár minutami.“

„Právě končíme,“ oznámila mu Fern. „Ale potřebuju si s tebou promluvit, jestli máš právě teď čas.“ Vstala. V tu chvíli se cítila zaskočená, když viděla, jak si s údivem prohlíží její obnošené oblečení.

„Musela jsem se vložit do další šarvátky, a skončilo to tak, že do mě strčili a já spadla na zem,“ vysvětlovala.

Zatahala se za tričko. „Nouzová výměna oblečení. Není to zrovna barva, která by mi nejvíc slušela.“

„Doufám, že se ti nic nestalo?“

„Ne. Ovšemže ale člověka zabolí, když si zničí pěkné italské boty.“

Usmál se, aby ji ujistil, že dokáže být okouzlující a vtipná i přes zanedbaný vzhled a on že to oceňuje.

„Počkám na tebe vedle v kanceláři,“ řekl a opět vyšel ven.

Nemohla prostě jen tak odejít ze zasedačky a přidat se k němu. Nejprve musela zahájit nějaký elegantní ústup. Trvalo jí to pět minut, než se jí podařilo se uvolnit, a tou dobou už Lincoln nebyl v té druhé kanceláři sám.

Byla s ním Claire Elliotová.

Zdálo se, že si ti dva nepovšimli Fern, vycházející ze zasedačky. Pozornost upírali jeden na druhého. Nedotýkali se, avšak Fern spatřila v Lincolnově tváři vzrušenou zaujatost, jakou v ní nikdy předtím neviděla. Vypadalo to, jako by se náhle probudil z dlouhého zimního spánku, aby se znovu radoval ze života.

Bolest, kterou v tom okamžiku pocítila, byla téměř fyzická. Udělala krok směrem k nim, zjistila však, že jim nemá co říci. Co na tobě je, že to nikdy neviděl na mně?

divila se, když se tak na Claire dívala. Myslela si, po celá ta léta, kdy sledovala, jak se Lincolnovo manželství rozpadá, že čas se nakonec stane jejím spojencem. Doreen se vytratí a prázdné místo zaujme Fern. Namísto toho se tu objeví tahle cizinka, ta tuctově vypadající ženská ve vysokých zimních botách a v hnědém roláku, a žene se hned do první řady. Nehodíš se sem, pomyslela si Fern záštiplně, když se k ní Claire otočila. A nikdy se sem hodit nebudeš!

„Zavolala mi Mary Delahantyová,“ řekla Claire.

„Vyrozuměla jsem z toho, že se Noah zase pral.“

„Váš syn má pozastavenou školní docházku, oznámila jí Fern a nebrala si při tom žádné servítky. Když nic jiného, tak cítila nutkání této ženě ublížit. A proto ji potěšilo, když uviděla, že sebou Claire bolestně trhla.

„Co se stalo?“

„Porval se kvůli děvčeti. Noah zjevně nenechal ruce na pokoji a bratr té dívky se rozhodl sestru bránit.“

„Tomu se zdráhám uvěřit, Noah se nikdy nezmínil o nějaké dívce –“

„Děti se dneska těžko mohou někomu svěřit, když jsou jejich rodiče tak zaměstnaní!“ Fern chtěla Claire Elliotovou zranit a zjevně se jí to povedlo, neboť Claire vyskočil na tváři provinilý ruměnec. Fern přesně věděla, na jaký cíl zamířit, na místo, kde jsou rodiče nejzranitelnější, kde ještě sebeobviňování a ohromná zodpovědnost ponechaly nechráněné místo.

„Fern,“ oslovil ji Lincoln. V jeho hlase zaslechla výtku.

Otočila se a pohlédla na něj. Náhle se cítila hluboce zahanbená. Přestala se ovládat, nechala vybuchnout hněv, a ukázala tak svou nejhorší stránku, zatímco Claire sehrála roli nevinné oběti.

„Váš syn čeká v místnosti, kde necháváme děti po škole.

Můžete si ho teď odvést domů,“ pronesla už ovládnutým hlasem.

„Kdy se může vrátit do školy?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Sejdu se s jeho učiteli a vezmu v potaz jejich doporučení. Trest pro něj musí být natolik přísný, aby si dvakrát rozmyslel vyvolávat zase nějaké nepříjemnosti.“ Obdařila Claire vědoucím pohledem.

„Už předtím měl potíže, viďte?“

„Tady došlo jen k té nehodě na skateboardu –“

„Já nemyslím tady, ale v Baltimore.“

Claire na ni ohromeně zírala. Takže je to pravda, pomyslela si Fern se zadostiučiněním. S tím chlapcem byly vždycky problémy.

„Můj syn žádné potíže opakovaně nevyvolává,“

prohlásila Claire v tichém vzdoru.

„A přesto má záznam v trestním rejstříku jako nezletilý.“

„Jak to víte?“

„Dostala jsem nějaké výstřižky z baltimorských novin.“

„Kdo vám je poslal?“

„Nevím. To není podstatné.“

„Ale to je podstatné! Někdo se snaží zničit mou pověst, vyhnat mě z města. A teď začali pronásledovat i mého synal“

„Ale ty výstřižky nelžou, viďte? On opravdu auto ukradl!“

„Stalo se to hned potom, co zemřel jeho otec! Máte vy vůbec nějakou představu, co to znamená pro dvanáctiletého chlapce, když mu otec odchází před očima? Jak to může naprosto zlomit dítěti srdce? Noah se z toho nikdy nevzpamatoval. Ano, je v něm pořád hněv. Je v něm pořád smutek. Ale já ho znám a jedno vám řeknu, můj syn není špatnýl“

Fern potlačila ostrou odpověď. Nemělo cenu diskutovat s rozzlobenou matkou. Bylo zřejmé, že je doktorka Elliotová zaslepená, neschopná prohlédnout skrze svou mateřskou lásku.

„Kdo byl ten druhý chlapec?“ zeptal se Lincoln.

„Záleží na tom?“ vyhnula se Fern odpovědi. „Noah musí čelit následkům svého vlastního chování.“

„Naznačilas, že ten druhý chlapec rvačku začal.“

„Ano, aby bránil sestru.“

„Promluvila sis s tím děvčetem? Ujistila ses, že bránit potřebovala?“

„Já žádné ujišťování nepotřebuju! Viděla jsem, jak se dva chlapci perou. Vyběhla jsem ven, abych jim v tom zabránila. A skončila jsem na zemi. To, co se stalo tam venku, je odporné! Brutální. Nejsem schopna uvěřit, že stojíš na straně chlapce, který mě napadl –“

„Napadl?“

„Došlo k fyzickému napadení! Vždyť jsem upadla!“

„Chceš to oznámit na policii?“

Už už otvírala ústa, aby řekla ano, avšak v poslední chvíli se zarazila. Oznámit to, to by znamenalo nakonec svědčit u soudu. A co by říkala pod přísahou? Že viděla v Noahově tváři vztek, že věděla, že do ní chce strčit?

Skutečnost, že proti ní vlastně ani nezvedl ruku, byl pouhý technický detail. Nejdůležitější byl úmysl, ta brutalita v jeho očích. Ale viděl tohle někdo jiný kromě ní?

„Ne, nechci,“ řekla. A pak k tomu velkoryse dodala: „Poskytnu mu ještě jednu příležitost.“

„Jsem si jistý, Fern, že ti za to Noah poděkuje,“

ubezpečit ji Lincoln.

Zoufale si pomyslela: Uznání toho chlapce nepotřebuju.

Potřebuju tvoje uznání.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptala se Claire.

Noahovou odpovědí bylo, že se stáhl jako améba a skrčil se do koutku. „Zlato, jednou o tom mluvit budeme muset.“

„A proč?“

„Protože tě dočasně vyloučili ze školy. Nevíme kdy, nebo jestli vůbec, se budeš moci vrátit!“

„No tak se tam nevrátím! A co? Stejně jsem se tam nic nenaučil.“ Otočil se a díval se upřeně ven z okénka. Ji ignoroval.

Míli řídila mlčky, s pohledem upřeným na vozovku. Ve skutečnosti ji však neviděla. Namísto toho viděla svého syna jako pětiletého, stočeného do klubíčka na gauči, oněmělého, neboť byl příliš rozrušený, aby jí vyprávěl o tom, jakému dobírání byl ve škole toho dne vystaven. Nikdy nebyl velký řečník, říkala si v duchu. Vždycky se stáhl do mlčení, a to mlčení se nyní stává hlubším a neproniknutelnějším.

„Noahu, přemýšlela jsem o tom, co bychom měli udělat,“ začala. „Ale potřebuju, abys mi řekl, co chceš. Jestli si myslíš, že jednám správně. Víš, že se mi tu v ordinaci nedaří. A teď, s těmi vytlučenými okny a zničenými koberci, to může trvat týdny, než znovu uvidím pacienty. Jestli oni vůbec budou chtít vidět mě…“ Povzdychla si. „Snažila jsem se o jediné, najít místo, kam bys zapadl. Kam bychom oba zapadli. A nyní se spíš zdá, že jsem to celé zkazila.“

Zabočila na příjezdovou cestu a vypnula motor. Chvilku seděli beze slova. Obrátila se k němu. „Nemusíš mi to říkat hned. Ale musíme si o tom promluvit co nejdřív. Musíme se rozhodnout.“

„O čem rozhodnout?“

„Jestli se postěhujeme zpátky do Baltimore.“

„Co?“ Trhl bradou vzhůru a konečně se na ni opět podíval. „Tím myslíš odstěhovat se? “

„Vždyť tohle mi říkáš celé měsíce, že chceš zpátky do města. Dneska ráno jsem volala babičce Elliotové. Řekla mi, že se můžeš přestěhovat hned a zatím zůstat u ní. Já za tebou přijedu, až sbalím věci a nabídnu dům k prodeji.“

„Děláš zase to samý. Znova beze mě rozhoduješ o mém životě.“

„Ne, žádám tě, abys mi pomohl v rozhodování.“

„Ty se mě neptáš. Ty ses už rozhodla.“

„To není pravda! Jednou jsem podobnou chybu udělala a nehodlám ji už opakovat.“

„Ty chceš odjet, nemám pravdu? Celou dobu jsem se toužil vrátit zpátky do Baltimore a tys mě neposlouchala.

Teď jsi dospěla k názoru, že k tomu nastal pravý čas, a tak se mě najednou zeptáš: Co chceš, Noahu?“

„Ptám se tě proto, že mi na tvém názoru záleží! Vždycky mi záleželo na tom, co sis přál!“

„Co kdybych řekl, že chci zůstat? Co kdybych ti řekl, že mám přítelkyni, o kterou opravdu stojím, a ta že je odsuď!“

„Uplynulých devět měsíců jsi nemluvil o ničem jiném než o tom, jak tohle místo nenávidíš.“

„A tenkrát ti to bylo jedno.“

„Co chceš? Co mám udělat, abys byl šťastný? Existuje vůbec něco, čím tě můžu udělat šťastným?“

„Už na mě zase ječíš!“

„Tolik se snažím a tobě není nic dost dobré!“

„Přestaň na mě ječet!“

„Myslíš, že se mi v tyhle dny zamlouvá být tvojí matkou? Myslíš, že bys byl šťastnější, kdybys měl za matku někoho jiného?“

Udeřil pěstí o přístrojovou desku a bušil do ní znovu a znovu a přitom křičel: „ Přestaň, na mě, ječet! “

Jen zírala zaskočena zběsilostí jeho vzteku. A zářivou kapkou krve, která mu náhle začala vytékat z nosu. Dopadla mu vpředu na bundu a rozstříkla se tam.

„Ty krvácíš –“

Automaticky se dotkl horního rtu a upíral pohled na krev na prstech. Z nosu mu vyklouzla další kapka a rudým stříkancem mu přistála na bundě.

Zprudka otevřel dvířka vozu a rozběhl se do domu.

Běžela za ním. Zjistila, že se zamkl v koupelně. „Noahu, pusť mě okamžitě dovnitř!“

„Nech mě na pokoji!“

„Já chci jen zastavit to krvácení!“

„Už se to zastavilo!“

„Můžu se podívat? Jsi v pořádku?“

„Ježíšikriste!“ zaječel. Slyšela, jak něco s třeskotem dopadlo na podlahu. „Nemůžeš prostě vypadnouti“

Upírala pohled na zavřené dveře, v duchu prosila, aby se otevřely. Věděla však, že se to nestane. Mezi nimi už bylo příliš mnoho dveří zavřených a tohle byly jenom jedny další.

Mohla vzdát veškerou naději, že se přes ně kdy dostane.

Zazvonil telefon. Běžela do kuchyně, aby ho zvedla, a přitom si v duchu kladla unaveně otázku: Kolika směry mě to najednou může táhnout?

Z telefonu zděšeně zazněl známý hlas: „Doktorko, musíte sem přijet! Potřebuje, abyste se na ni podívala!“

„Elwyne?“ ozvala se Claire. „Jste to vy, Elwyne?“

„Ano, madam! Jsem u Rachel. Nechce do nemocnice.

Tak jsem si řekl, že radši zavolám vám.“

„Co se stalo?“

„Já nevím, co přesně. Ale radši byste měla rychle přijet.

Krvácí totiž po celý kuchyni.“

Kapitola 18

Když Claire přijela k domu Rachel Sorkinové, padal už soumrak. Elwyna Clydea našla, jak sedí venku na verandě a pozoruje své psy pobíhající vzadu po dvoře. „Zatracená práce!“ bručel pochmurně, když Claire stoupala po schodech.

„Jak je jí?“

„Ach, ta je kruci tvrdohlavá jako mezek! Přišla a vykázala mě ven. A přitom víte, já jí chci jen pomoct. Jen pomoct. Ale ona se na mě oboří: ‚Vypadni, Elwyne!

Zasmradils mi celou kuchyň!‘“ Zabodl pohled do země a prostou tvář měl skleslou. „Byla na mě hodná, tenkrát s tou nohou a tak. Chtěl jsem jí jenom tu laskavost oplatit.“

„To jste už udělal,“ ujistila ho Claire a poklepala mu po rameni. Jako by se pod odrbaným kabátem dotkla svázaných proutků. „Půjdu se na ni dovnitř podívat.“

Claire vešla do kuchyně. Oči jí okamžitě zalétly na protější stěnu. To je krev! byla její automatická reakce, když uviděla jasně červené cákance. Potom však spatřila slova, vykroužená sprejem na dvířka od kuchyňské linky: SATANOVA DĚVKA

„Já věděla, že to přijde,“ pronesla tiše Rachel. Seděla u kuchyňského stolu a na hlavu si tiskla umělohmotný sáček s ledem. Krev jí na tváři zaschla a spekla prameny jejích černých vlasů. Podlaha u jejích nohou byla posetá rozbitým sklem. „Byla to jen otázka času.“

Claire si přitáhla židli těsně vedle Rachel. „Ukažte, podívám se vám na tu hlavu.“

„Lidi jsou tak neskutečně tupí. Stačí jeden idiot a už jdou za ním. A pak se to zvrhne…“ Zdušeně se zasmála. „V hon na čarodějnice.“

Claire opatrně nadzdvihla balíček s ledem z Racheliny hlavy. Rána sice nebyla hluboká, avšak silně krvácela.

Vyžádá si to přinejmenším deset dvanáct stehů. „To vám udělalo to rozbité sklo?“

Rachel přikývla, a potom sebou škubla, jako by i takový obyčejný pohyb vyvolal nové zabodání bolesti. „Nezahlédla jsem ten letící kámen. Měla jsem takový vztek kvůli té barvě a binci, co tu nechali. Nedošlo mi, že číhají venku a že mě viděli vcházet do domu. Stála jsem tady, dívala se na ty kuchyňské skříňky, když tu přilétl ten kámen.“ Ukázala k rozbitému oknu, které bylo nyní zakryté prkny. „To Elwyn tam natloukl ta prkna.“

„Jak se sem dostal?“

„Ach, ten bláznivý Elwyn v jednom kuse brouzdá po mém dvoře s těmi svými psy. Povšiml si rozbitého okna a přišel se sem dovnitř radši podívat, jestli jsem v pořádku.“

„To je od něj hezké. Mohla byste mít i horšího souseda.“

Rachel jí neochotně odpověděla: „Asi ano. Má srdce na pravém místě.“

Claire otevřela lékařský kufřík a vyndala šití. Začala čistit ránu betadinem. „Ztratila jste vědomí?“

„Nepamatuju se.“

„Nevíte to jistě?“

„Myslím, že jsem byla trošku omráčená. Zjistila jsem najednou, že sedím na podlaze, ale nepamatuju se, jak jsem se tam ocitla.“

„Dneska v noci byste měla být na pozorování. Jestli nenastalo nějaké krvácení uvnitř hlavy –“

„Do nemocnice jít nemůžu. Nejsem pojištěná.“

„Sama doma zůstat nemůžete. Mohla bych vám zařídit okamžité přijetí.“

„Ale paní doktorko, já nemám peníze. Nemůžu za pobyt v nemocnici zaplatit.“

Claire svou pacientku nějakou chvilku pozorovala a zvažovala, do jaké míry má na ni vyvíjet nátlak, aby změnila rozhodnutí. „Dobře. Ale jestli zůstanete doma, pak by tu měl být dneska večer někdo s vámi.“

„Nikoho nemám.“

„Žádného přítele? Nebo souseda?“

„Nikdo mě nenapadá.“

Zaslechly hlasité zaťukání. „Haló!“ zakřičel Elwyn skrz zavřené dveře. „Můžu dovnitř na záchod?“

„Jste si tím naprosto jistá, pokud jde o ty sousedy?“

zeptala se Claire a vrhla významný pohled Elwynovým směrem.

Rachel zavřela oči a povzdychla si.

Temnotou právě přijíždělo policejní auto, když Claire vycházela ven na Rachelinu verandu. Spolu s Elwynem sledovali, jak z hlídkového vozu vystoupil policista, přešel dvůr před domem a míří k nim. Když vstoupil do světla, poznala v něm Claire Marka Dolana. Překvapilo ji, že vidí jeho, neboť měl obvykle noční směny. Dolana nikdy neměla ráda, a ani dnes mu nebyla nakloněna, neboť měla stále na mysli, co jí svěřil Mitchell Groome.

„Máte tu nějaké potíže?“

„Volal jsem vám už před hodinou,“ vyjel na něj rozzlobeně Elwyn.

„No jo, jenže my teď nevíme, kam dřív skočit kvůli všem těm telefonátům. Vandalismus je míň závažný. Tak co se stalo? Někdo přišel a rozbil tady okno?“

„Tohle je víc než pouhý vandalismus,“ upřesnila Claire.

„Tady jde o zločin spáchaný z nenávisti. Hodili do okna kámen a ten udeřil Rachel Sorkinovou do hlavy. Mohla být vážně zraněna.“

„Jak to, že jde o zločin spáchaný z nenávisti?“

„Napadli ji kvůli jejímu náboženskému vyznání.“

„O jaké náboženství jde?“

Elwyn vybuchl: „Je to přece čarodějnice, ty zatracenej imbecile! Všichni to vědí!“

Dolanův úsměv byl blahosklonný. „Elwyne, to od vás není hezký, že ji takhle nazýváte!“

„Na tom není nic špatného říkat o ní, že je čarodějnice, jestli jí opravdu je! Jestli to nevadí jí, sakra, tak mně taky ne! Soudím, že je lepší být čarodějnice než vegetariánka!

Tohle jí na každý pád nemám za zlé!“

„Její víře bych zrovna náboženské vyznání neříkal.“

„Je úplně jedno, jak byste tomu říkal. Neznamená to, že na ni lidi můžou klidně házet kameny jen proto, že chce věřit nějakým vymyšleným pohádkám!“

„Tady jde o zločin spáchaný z nenávisti,“ trvala na svém Claire. „Nevysvětlujte to jen obyčejným vandalismem.“

Dolanův úsměv se zúžil v úsměšek. „Bude tomu věnována pozornost, kterou si tato záležitost zaslouží,“

prohlásil. A vystoupal po schodech na verandu a vešel do domu.

Claire a Elwyn stáli nějakou chvíli beze slova.

„Zaslouží si lepší zacházení,“ mínil Elwyn. „Je to dobrá žena a zaslouží si, aby se k ní tohle město chovalo líp.“

Claire na něj pohlédla. „A vy jste dobrý muž, Elwyne.

Děkuju vám, že s ní dneska večer zůstanete.“

„No, teď se nám z toho vyklubalo něco závažnějšího, nemám pravdu?“ zahučel, když mířil dolů ke schodům.

„Nejdřív odvedu tyhle psy domů. Je mi jasné, že je z nich celá nesvá. A taky bych mezitím mohl udělat tamtu druhou praštěnou věc, když jsem jí to fakt slíbil.“

„A to je?“

„Koupel,“ zabručel a zamířil se psy v patách do lesa.

Lincoln jí konečně zavolal až pozdě v noci, když už Noah spal.

„Snad desetkrát jsem držel sluchátko v ruce, že ti zavolám, ale vždycky do toho něco přišlo,“ omlouval se.

„Držíme dvojité služby, jen abychom zvládli všechny ty telefonáty.“

„Slyšel jsi o tom, že napadli Rachel Sorkinovou?“

„Mark se o tom zmínil, když tu byl.“

„Zmínil se taky o tom, že je naprostý cvok?“

„Co udělal?“

„Spíš co neudělal. Nebral to napadení vůbec vážně. Měl to za pouhý vandalismus.“

„Řekl mi, že šlo jenom o rozbité okno.“

„Ti vandalové jí sprejem napsali vzkaz na kuchyňskou linku. Stálo tam: Satanova děvka.“

Rozhostilo se ticho. Když se Lincoln ozval znovu, zaslechla v jeho hlase stěží ovládanou zlost. „Tyhle blbosti o ďáblech zašly zatraceně daleko! Pořádně si to vyříkám s Damaris Horneovou. A to dřív, než začne psát o kletbách indiánů Penobscotů.“

„Neřekl jsi jí nic o tom rozhovoru s Vincem, že ne?“

„Ne, sakra! Snažím se jí vyhýbat.“

„Jestli s ní budeš mluvit, tak by ses jí mohl zeptat na toho milého hocha Marka Dolana.“

„Znamená to to, co si myslím, že to znamená?“

„Doneslo se mi to od jednoho z reportérů, od Mitchella Groomea. Viděl je spolu.“

„Už jsem se Marka dokonce ptal, jestli s ní mluvil.

Popírá to. Bez důkazů proti němu nemůžu podniknout žádné kroky.“

„Ty věříš jeho slovu?“

Nastala další odmlka. „Upřímně řečeno, nevím, Claire,“

povzdychl si Lincoln. „V poslední době jsem se o svých sousedech a o svých přátelích dozvěděl věci, o kterých jsem nikdy neměl ani tušení. Věci, které jsem snad ani nechtěl vědět.“ Hněv se mu z hlasu vytratil. „Nevolám ti kvůli Marku Dolanovi.“

„Tak proč voláš?“

„Abychom si promluvili o tom, co se stalo včera v noci.

Mezi tebou a mnou.“

Zavřela oči a připravila se, že uslyší slova plná lítosti.

Část její bytosti chtěla, aby ji k sobě nepoutal, aby jí ponechal svobodu. Znamenalo by to, že by mohla odjet bez jakýchkoli ohledů z města, bez boje, který by svedla, aby učinila to správné rozhodnutí.

Ale ta druhá část jejího já, ta větší, ta chtěla jeho.

„Přemýšlela jsi o tom, co jsem ti říkal?“ zeptal se. „O

tom, jestli zde zůstaneš?“

„Pořád to chceš?“

„Ano.“

Odpověděl jí bez zaváhání. Nechtěl jí ponechat svobodu a ona ucítila jak radost, tak obavy.

„Já nevím, Lincolne. Pořád přemýšlím o všech těch důvodech, kvůli kterým bych měla z města odjet.“

„A co takhle všechny ty důvody, kvůli kterým bys měla zůstat?“

„Jaké jiné důvody to jsou kromě tebe?“

„Můžeme si o tom promluvit. Mohl bych se u tebe teď zastavit.“

Chtěla, aby přišel, avšak obávala se toho, co se stane, pokud tak učiní. Obávala se, že udělá ukvapené rozhodnutí, že pouhá jeho přítomnost se ukáže jako nejpřesvědčivější důvod ze všech, proč by měla zůstat v Tranquility. Tolik věcí ji vyhánělo pryč. Jenom když se podívala ven z okna, když viděla tu neproniknutelnou temnotu listopadové noci a věděla, že ta noc je tak chladná, aby člověka zabila…

„Můžu u tebe být do deseti minut.“

Polkla. Pak přikývla, i když v místnosti nikdo nebyl.

„Tak dobře.“

Jen co zavěsila, zmocnila se jí panika. Je upravená? Má učesané vlasy? Je v domě uklizeno? Věděla, co tyto nesoustředěné myšlenky znamenají, je to ženská touha zapůsobit na milence. Ohromilo ji, že je zakouší v tak pokročilém období svého života. Střední věk, pomyslela si se smutným úsměvem, s sebou automaticky nepřináší důstojnost.

Záměrně se vyhýbala pohledu do zrcadla. Sešla dolů do předního pokoje. Přiměla se, aby několik okamžiků čekání vyplnila rozděláváním ohně v krbu. Jestliže Lincoln trval na návštěvě v tak pozdní hodinu, pak musí být spokojený s tím, co najde. Ženu se sazemi na rukou a kouřem ze dřeva ve vlasech. Skutečnou Claire Elliotovou, usouženou a nijak oslnivou. Jen ať mě spatří takhle, pomyslela si vzpurně, a uvidíme, zda mne ještě bude chtít.

Narovnala dříví a vše ostatní na podpal. Potom škrtla zápalkou a přiložila plamínek k zmačkaným novinám. Oheň byl pěkně založený a bude hořet, aniž by mu musela věnovat další pozornost. Zůstala nicméně u krbu a s pudem primitivního zadostiučinění sledovala, jak chytily třísky a potom polena. Dřevo bylo pěkně vyschlé a bude hořet rychle a vydávat příjemné teplo. Připadala si jako to dříví, vyschlá a už příliš dlouho nedotčená. Stěží si vybavovala, jaké to vůbec je, rozhořet se plamenem.

Slyšela, jak zazvonil. V ten okamžik z ní byl uzlíček nervů. Zatřepala rukama od sazí, a pak si je otřela o boky.

Dosáhla jen toho, že si sazemi umazala i kalhoty. Ať vidí tu skutečnou Claire. Ať se rozhodne, jestli je tohle, co chce.

Zamířila dopředu chodbou, zastavila se, aby nabyla rovnováhy, a pak otevřela dveře. „Pojď dál,“ vyzvala Lincolna.

„Ahoj, Claire,“ pozdravil ji. I jemu se stejně jako jí nedostávalo slov. Na chviličku se jeden druhému zahleděli do očí, pak se odvrátili a upřeli pohledy na nějaké bezpečnější místo. Vešel dovnitř. Spatřila, že má bundu poprášenou jemným sněhem a že tma venku víří prašnou bělostí jako mlha.

Zavřela dveře. „Vedle jsem právě zatopila. Můžu ti pověsit tu bundu?“

Sundal si ji. Když ji Claire dávala na ramínko, cítila z podšívky žár jeho těla. Tolikrát se spolu už sešli, tolikrát spolu mluvili, avšak tentokrát poprvé ho Claire vnímala natolik, že se jí ten pocit rozléval do všech smyslů. Vnímala teplo jeho těla, které se drželo v bundě, vůni kouře ze dřeva i tajícího sněhu. A také jistotu uvědomění, i když k němu byla otočena zády –, že se v této chvíli dívá na ni.

Zavedla ho do pokoje.

Nyní se už oheň rozhořel mohutným plamenem a do temnoty vrhal jasný kruh záře. Claire se posadila na pohovku a zhasla lampu, která svítila vedle ní. Oheň vydával dost světla a ona hledala únik ve stínu. Lincoln se posadil vedle ní, avšak v dostatečné vzdálenosti, jako by tak chtěl vyjádřit neutralitu, která nerozlišuje mezi přítelem, milencem nebo pouhým známým.

„Jak se vede Noahovi?“ zeptal se a neutrální témata dodržoval dokonce i v rozhovoru.

„Do postele šel naštvaný. Svým způsobem chce být obětí, chce se cítit, jako by se proti němu postavil celý svět.

Není nic, čím bych jeho názor změnila.“ Povzdychla si a opřela si hlavu o dlaň. „Devět měsíců ze mě dělal padoucha, že jsem ho donutila se sem přestěhovat. A dneska odpoledne vybuchl, když jsem mu pověděla, že přemýšlím o tom, přestěhovat se zpátky do Baltimore. Řekl mi, že neberu v potaz jeho přání, to, co chce. Ať dělám, co dělám, všechno je špatně. Nic mu neudělám vhod.“

„Takže jediné, co můžeš podniknout, je udělat něco, co je vhod tobě.“

„To zní sobecky.“

„Opravdu?“

„Vypadá to, že asi nejsem tou nejlepší matkou, jakou bych být měla.“

„Vidím, že se snažíš ze všech sil, Claire. Tolik, jako každý rodič.“ Odmlčel se a také se povzdychl. „A já ti teď podle všeho vnesl do života další komplikaci v okamžiku, kdy to potřebuješ nejméně. Claire, pro mě už ale žádná druhá možnost nebude. Musím ti to říct, než dojdeš k nějakému rozhodnutí. Než odjedeš z Tranquility.“ Jemně dodal: „Než bude příliš pozdě, abych vůbec něco řekl.“

Konečně na něj pohlédla. Seděl se sklopenýma očima, hlavu unaveně opřenou o dlaň.

„Ne že bych ti měl za zlé, že chceš odjet,“ pokračoval.

„Tohle město dlouho váhá, než se vůči cizincům rozehřeje, dlouho váhá, než jim začne důvěřovat. Je tu pár lidí, kteří opravdu nestojí za nic. Ale většinou jsou tu stejní lidé jako kdekoli jinde. Někteří jsou neuvěřitelně velkorysí. Ti nejlepší, o jakých by se ti ani nesnilo, že by ses s nimi mohla setkat…“ Slova se vytrácela, až nakonec zmlkl, jako by utíkal od toho, co chce říci.

Uplynula chvíle.

„Opět mluvíš za celé město, Lincolne? Nebo za sebe?“

Zavrtěl hlavou. „Nějak se mi to nedaří. Přišel jsem sem, abych něco řekl, a teď jen chodím kolem horké kaše. Hodně jsem o tobě přemýšlel, Claire. Ve skutečnosti jsem na tebe myslel po celou dobu. Nevím, co si s tím počít, protože tohle je pro mě úplně nová zkušenost. Vznášet se s hlavou v oblacích.“

Usmála se. Tak dlouho si o něm myslela, že je vyrovnaný Yankee, vyjadřující se zpříma, praktický.

Myslela si, že je to muž, který stojí oběma nohama až příliš na zemi, aby se někdy vznášel s hlavou v oblacích.

Vstal a přešel k ohni, nejistý sám sebou. „To je všechno, co jsem ti přišel povědět. Já vím, že je tu řada komplikací.

Hlavně Doreen. A vím, že nemám zkušenosti s tím, jaké to je, být otcem. Ale dokážu být trpělivý jako nikdo na světě, když jde o něco, na čem mi skutečně záleží.“ Odkašlal si.

„Půjdu.“

Už byl u skříně a natahoval se pro bundu, když ho dostihla v chodbě.

Položila mu ruku na rameno. Otočil se, aby se na ni podíval. Bunda sklouzla z ramínka, a aniž by si toho povšiml, spadla na podlahu.

„Pojď zpátky a posaď se se mnou.“ Ta zašeptaná výzva, ten úsměv, který jí hrál na rtech, to bylo veškeré vyzvání, které potřeboval. Dotkl se její tváře a polaskal ji.

Zapomněla, jaké to je, když se dotkne mužská ruka její pokožky. Probudilo to v ní touhu tak hlubokou, nečekanou a silnou, že vyrazila vzdech a zavřela oči. Opět povzdychla, když ji políbil, když se k sobě jejich těla přitiskla.

Líbali se celou cestu do pokoje a nepřestali, ani když sklesli na pohovku. V krbu se překotilo poleno a sprška jisker a plamenů vyrazila s překvapivou září. Vyschlé dřevo rozdmychá ten nejmohutnější oheň. Ji nyní stravoval žár jejich ohně a jakékoli zábrany měnil v popel. Leželi na pohovce, těla přitisknutá k sobě. Jejich ruce pátraly, objevovaly. Rozepnula mu košili a vyhrnula ji a přejela dlaní široká záda. Pokožku tam měl překvapivě chladnou, jako by veškerý svůj žár vyzařoval směrem k ní, v polibcích, kterými jí posel tvář, hrdlo. Dál mu rozepínala košili a vdechovala jeho vůni. Ty až příliš krátké okamžiky, kdy ji ucítila v uplynulých týdnech, se jí přesto nějak vryly do paměti, takže jí nyní jeho vůně připadala známá a omamující.

„Jestliže máme přestat,“ vypravil ze sebe chraptivě, „tak bychom měli radši přestat hned teď.“

„Nechci přestat.“

„Já nejsem připravený, teda chci říct, že jsem sem přišel jaksi úplně nepřipravený –“

„To je v pořádku. To je v pořádku,“ slyšela svá slova, aniž by věděla nebo dbala na to, zda to je v pořádku. Natolik dychtila po jeho dotyku.

„Noah,“ řekl, „co když se vzbudí Noah…“

Při těchto slovech otevřela oči a zjistila, že se dívá přímo do jeho. Takhle ho nikdy neviděla, tvář měl ozářenou odleskem ohně a pohled naplněný touhou.

„Nahoru, do mé ložnice,“ řekla.

Po tváři se mu zvolna rozléval úsměv. „Máš na dveřích zámek?“

Té noci se milovali třikrát. Poprvé to bylo bezdeché, prudké spojení těl s propletenými údy a oslnivou explozí kdesi uvnitř v hloubi nitra. Podruhé to bylo pomalejší milování dvou milenců, s pohledy upřenými jeden druhému do očí a se vzájemnými dotyky a vůní těl nyní už oběma dobře známou.

Když se milovali potřetí, tak to bylo před rozloučením.

Probudili se před svítáním a objali se v temnotě, jako by se znali odjakživa. Nepromluvili ani slova, jen jejich těla se spojila ve vzájemné souhře, dvě poloviny zapadající v jeden celek. Když pak beze slov dosáhl vyvrcholení, bylo to, jako by z něj prýštily slzy jak radosti, tak smutku.

Radosti z toho, že ji našel. Smutku pro to, čemu budou muset čelit. Doreeninu hněvu. Noahovu odporu. Městu, které ji třeba nikdy nepřijme.

Nechtěl, aby je Noah našel spolu v posteli, až nastane ráno. Ani on, ani Claire nebyli ještě připraveni na to, aby se vyrovnávali s reakcemi okolí. Byla dosud tma, když se Lincoln oblékl a odešel.

Z okna ložnice sledovala, jak odjíždí jeho dodávka.

Slyšela hlasité zapraskání ledu pod koly a věděla, že se v noci opět o něco ochladilo a že nadcházejícího rána bude bolestné byť se jen nadechnout. Zůstala u okna dlouho, i když už zmizela koncová světla jeho vozu. Dívala se ven skrz rampouchy postříbřené měsíčním svitem. Již nyní na ni dolehla jeho nepřítomnost. A pocítila ještě něco jiného, tak nečekaného, tak znepokojujícího: výčitky matky, která sobecky šla za vlastní touhou, vlastní vášní.

Vydala se chodbou k Noahovým dveřím. Za nimi bylo ticho. Věděla, jak tvrdě spí, a byla si jistá, že nezaslechl nic z toho, co se v noci odehrávalo v její ložnici. Vstoupila dovnitř, přešla ve tmě pokoj, aby poklekla vedle synovy postele.

Claire často setrvávala u svého spícího syna, když byl ještě dítě. Hladívala mu vlasy a vdechovala vůni vyhřátých přikrývek a mýdla. Nyní jí zřídkakdy dovolil, aby se ho dotýkala. Téměř již zapomněla, jaké to je, dotknout se ho, aniž by se automaticky odtáhl. Kéž bych tě jenom zase získala zpátky! Sklonila se a políbila ho na obočí. Zaúpěl a překulil se. Obrátil se k ní zády. I ve spánku se ode mne odtahuje, pomyslela si.

Už už vstávala, když tu náhle ztuhla. Pohled jí utkvěl na polštáři. Na pruhu fosforeskující zeleni tam, kde předtím spočívala Noahova tvář.

Nevěřícně se skvrny dotkla a pocítila, že je vlhká, jako by tam vytékaly slzy. Upírala pohled na konečky prstů.

Zářily v temnotě strašidelným svitem.

Kapitola 19

„Maxi, musím vědět, co to v tom jezeře roste. A musím se to dozvědět dneska.“

Max ji pohybem ruky pozval do domku a zavřel dveře, aby dovnitř nemohl ostrý vítr. „Jak je dneska ráno Noahovi?“

„Prohlédla jsem ho od hlavy až po paty. Zdá se mi naprosto zdravý, až na ucpaný nos. Nechala jsem ho v posteli a dala mu džus a nějaké léky podporující srážlivost krve.“

„A ta fosforeskující látka? Nechala jste ji otestovat?“

„Ano. Výtěry jsem okamžitě odeslala.“ Svlékla si kabát.

Max se konečně naučil udržovat v kamnech oheň a v domku bylo vedro k zalknutí. Téměř jí byl milejší ledový vítr venku, pronikající až do morku kostí. Pomyslela si, že by tady, obklopena Maxovým nepořádkem a ve vzduchu zamlženém kouřem, mohla klidně omdlít.

„Právě jsem uvařil kávu,“ hlásil. „Posaďte se, teda jestli najdete volnou židli.“

Jedním pohledem přelétla místnost vyvolávající klaustrofobické pocity a namísto toho zamířila za ním do kuchyňky. „Tak mi povídejte o výsledcích, které máte z té vodní kultury. O těch, co jste odebral, než jezero zamrzlo.“

„Zpráva přišla dneska ráno.“

„Proč jste mi hned nezavolal?“

„Protože jsem vám toho neměl moc co oznámit.“

Prohrabával se hromadou papírů na kuchyňské lince, a pak jí podal počítačový výjezd. „Tady to je. Definitivní rozbor z laboratoře.“

Přelétla očima dlouhý seznam mikroorganismů. „Většinu z nich neznám,“ připustila.

„To proto, že nejde o patogeny, které způsobují choroby u lidí. Na tom seznamu jsou prostě jen typické bakterie a řasy, které najdete v jakémkoli sladkovodním jezeře na severu. Počet koliformních bakterií dosahuje mezních hodnot, což dokazuje, že někomu z pobřeží prosakuje septik.

Nebo že někde prosakuje do jedné z říček, které do jezera ústí. Ale vzato kolem a kolem je to nezajímavé bakteriální spektrum.“

„Není tam žádné fluorescentní Vibrio!“

„Ne. I kdyby Vibrio nakrásně v jezeře bylo, dlouho by tam nepřežilo. Tím pádem je to nepravděpodobný zdroj onemocnění. S určitostí to ani není patogen, ale pouhá náhodně se vyskytující bakterie. Neškodná, jako ostatní bakterie, které máme v těle.“

Claire si povzdychla. „Přesně tohle mi řekl úřad hygienika.“

„Volala jste jim?“

„Hned ráno. Kvůli Noahovi se mě zmocnil takový panický strach!“

Podal jí šálek s kávou. Usrkla, a potom ho odložila, neboť jí vrtalo hlavou, zda Max kávu uvařil z kupované vody v láhvích, nebo zda vodu bezmyšlenkovitě nenatočil z vodovodu.

A tím pádem by byla z jezera.

Pohled jí zabloudil ven z okna, na neporušenou bílou rozlohu jezera Locust. Tato obrovská vodní plocha tolika způsoby určovala běh lidských životů. V létě ve vodách jezera plavali a koupali se, z hlubin lovili mrskající se ryby.

V zimě na jeho povrchu bruslili a snažili se chránit své domovy před nelítostnými větry, které s vytím svištěly přes zledovatělou pláň. Bez jezera by město Tranquility neexistovalo a tato krajina zde by jen další údolí v temné pustině lesa.

Ozval se její pager. Na digitálním displeji se objevilo číslo, které neznala, s bangorskou předvolbou.

Zavolala na ně z Maxova telefonu. Ozvala se jí sestra z Východomainského lékařského centra.

„Doktor Rothstein nás požádal, abychom vám zavolali, doktorko Elliotová. Týká se to té kraniotomie u pacienta, kterého jste sem minulý týden poslala, u pana Emersona.“

„Jak se Warrenovi po té operaci daří?“

„No, psychiatr i zástupce sociálky ho už několikrát navštívili, ale zdá se, že bezvýsledně. Proto vám voláme.

Mysleli jsme si, že když je to váš pacient, tak byste mohla vědět, jak podobnou situaci zvládnout.“

„Jakou situaci?“

„Pan Emerson odmítá brát jakékoli léky. Ba co hůř, přestal jíst. Jenom pije vodu.“

„Udává pro to nějaký důvod?“

„Ano. Říká, že nastal čas zemřít.“

Warren Emerson jako by se scvrkl od poslední návštěvy, kdy ho viděla. Život se z něj zdál unikat jako vzduch z balonu. Seděl v křesle u okna s pohledem upřeným na parkoviště rozprostírající se dole. Byl to unavený muž tonoucí ve světle šedého dne. V duchu se ptala, zda si vůbec uvědomuje její přítomnost.

Potom najednou řekl: „Víte, že to nemá cenu. Takže mě klidně můžete nechat o samotě. Když jednou váš čas přijde, tak přijde.“

„Ale váš čas ještě nenastal, pane Emersone,“ namítla Claire.

Konečně se otočil. A pokud byl překvapený, že ji vidí, pak to nedal najevo. Měla pocit, že ho už nic nepřekvapí. Ze ho nic nepotěší, že necítí žádnou bolest. Se zdvořilým nezájmem sledoval, jak k němu kráčí.

„Vaše operace se zdařila,“ pokračovala Claire. „Odebrali vám ten nádor a je velká šance, že je nezhoubný. Rozhodně máte naději na úplné uzdravení. Na normální život.“

Ta slova na něj podle všeho neúčinkovala. Prostě se znovu obrátil k oknu. „Člověk jako já nemůže vést normální život.“

„Ale ty záchvaty už dokážeme udržet pod kontrolou.

Možná bychom je dokázali i zastavit z –“

„Všichni se mě bojí.“

To prohlášení, které pronesl s takovým odevzdáním, vysvětlovalo vše. To byla choroba, na níž nebylo léku, z níž se nemůže nikdy zotavit. Nedokáže mu nabídnout žádnou operaci, která by odstranila strach a odpor, který k němu chovají jeho sousedé.

„Vidím jim to na očích,“ mluvil dál, „vidím to, kdykoli je míjím na ulici nebo když o ně zavadím při nákupu v obchodě. Je to, jako by je popálila kyselina. Nikdo se mě ani nedotkne. Po celá léta se mě nikdo nedotkl. Jenom doktoři a sestry. Lidi, kterým nic jiného nezbývá. Jsem jako jed, víte.

Jsem nebezpečný. Všichni se ode mne drží stranou, protože vědí, že jsem v tomhle městě zrůda.“

„Ne, pane Emersone. Vy nejste zrůda. Kladete si za vinu to, co se stalo před dávnými lety. Ale já nevěřím, že za to můžete. Způsobila to nemoc. Nebyl jste zodpovědný za své činy.“

Ani se na ni nepodíval. Přemítala, zda ji vůbec slyšel.

„Pane Emersone?“

Nepřestával se dívat z okna. „Je to od vás laskavé, že jste mě přišla navštívit,“ zabručel si pro sebe. „Ale mně nemusíte lhát, paní doktorko. Já vím, co jsem udělal.“

Zhluboka se nadechl a zvolna vydechoval, a s tímto povzdechem jako by se ještě zmenšil. „Jsem tak unavený.

Každou noc, když uléhám, tak doufám, že se už nevzbudím.

Toužím se už nevzbudit. A když pak každé ráno zase otevřu oči, jsem tak zklamaný! Lidé si myslí, jaké to stojí úsilí, zůstat naživu. Ale víte, ono je to snazší. Opravdu těžké je umírání.“

Na to nemohla nic říci. Pohlédla na podnos u okna, s jídlem, kterého se nedotkl. Kuřecí prsa ve vychladlé šťávě, kopeček rýže, jehož zrníčka se třpytila jako perly. A chléb, podstata života. Života, který si už Warren Emerson nepřál dál zakoušet. Nemůžu tě přimět, abys chtěl dál žít, pomyslela si. Můžu ti vnutit umělou tekutou výživu, kterou ti budou podávat trubičkami vedoucími z nosních dírek do žaludku, nemůžu ti však vdechnout radost ze života.

„Doktorko Elliotová?“

Claire se otočila a ve dveřích spatřila ošetřovatelku.

„Volá vám doktor Clevenger z patologie. Snaží se vás někde sehnat. Je na lince tři.“

Claire odešla z pokoje Warrena Emersona a na sesterně zvedla sluchátko paralelky. „Tady Claire Elliotová.“

„To jsem rád, že jsem vás chytil,“ radoval se Clevenger.

„Doktor Rothstein mi řekl, že sem dnes odpoledne zajedete.

Napadlo mě, že byste se třeba ráda zastavila na patologii, abyste se mohla podívat na ty vzorky. Rothstein už sem taky jde.“

„Jaké vzorky?“

„Ty, které jsme vzali vašemu pacientovi při té kraniotomii. Trvalo nám týden, než se nám tu tkáň podařilo s určitostí zjistit. Teprve dneska mi to přišlo zpátky.

„Jde o meningiom?“

„Zdaleka ne.“

„Tak co to potom je?“

V jeho hlase zaslechla vzrušený podtón. „Právě proto to musíte vidět, abyste tomu uvěřila.“

Fern Cornwallisová se podívala na transparent upevněný nahoře na trámech v tělocvičně a povzdychla si.

KNOXSKÁ ŠKOLO, TY SEŠ TA NEJLEPŠÍ!!!

Jaká ironie, že si studenti dali takovou práci s přípravou transparentu, že šplhali po štaflích do závratné výšky, aby ho pověsili na ty trámy, když si při tom ani nezkontrolovali, zda mají nápis napsaný správně po gramatické stránce!

Vrhalo to špatné světlo na školu, na učitele, na samotnou Fern. Avšak nyní by už znamenalo přílišnou námahu nápis sundat dolů a opravit ho. Nikdo si toho nepovšimne, jakmile budou světla jednou ztlumena, hudba začne dunět a vzduch se promění v dusné výpary mladistvých hormonů.

„Na dnes večer předpovídají sněžení,“ upozornil ji Lincoln. „Opravdu ten večírek nechceš odvolat?“

Když už jsem u těch hormonů, Fern se otočila a nitro se jí sevřelo jako pokaždé, když se na něj podívala. Byl to zázrak, že nepostřehl tu touhu v jejích očích. Muži jsou tak slepí!

„Už jsme ten bál dvakrát odkládali,“ odpověděla. „Děti potřebují nějakou zábavu, už kvůli tomu, že přežily tenhle příšerný měsíc.“

„Hlásili, že ho může napadnout od čtyř do šesti palců. A nejhorší to bude okolo půlnoci.“

„Tou dobou už bude po bále. Všichni budou doma.“

Lincoln sice přikývl, avšak byl zjevně celý nesvůj, když se rozhlížel po tělocvičně vyzdobené modrými a bílými girlandami z krepového papíru a stříbrnými balónky.

Chladné barvy zimy. Asi pět děvčat, proč jsou to vždycky dívky, co dělají tuto práci?, připravovalo stůl s občerstvením. Přivlekly nádobu s punčem, přinášely podnosy se sušenkami a papírové talířky a ubrousky. Na druhém konci tělocvičny zapojoval zarostlý student zvukovou aparaturu. Zesilovač při tom vydával kvílivé zvuky, které trhaly uši.

„Prosím tě, ztlum to!“ křikla na něj Fern a přitiskla si dlaň na hlavu. „Já z těch dětí snad ohluchnu!“

„Možná by to bylo požehnání, když člověk vezme v úvahu hudbu, jakou hrají.“

„Ano, městský rap uprostřed lesů. Možná je zasype hromada listí.“

„Víš, kolik jich dneska večer přijde?“

„Na první ples v roce? Předpokládám, že tu bude plno.

Čtyři ročníky minus těch osmatřicet potížistů, které jsem vyloučila.“

„To už jich je teď tolik?“

„Zaujala jsem preventivně aktivní postoj, Lincolne.

Jeden chybný krok a vykazuje ze školy na celý týden. Nesmí dokonce ani vstoupit na školní půdu.“

„Tím se mi to usnadní, dneska večer sem posílám Dolana a Petea Sparkse, aby zde drželi službu. Takže tu budeš mít alespoň dva z nás, aby na vše dohlédli.“

Oba se ohlédli při ohlušujícím třesku podnosu. Zahlédli, jak se po podlaze rozlétly rozbité sušenky. Plavovlasá dívka nevěřícně zírala na tu spoušť. Rychle se obrátila a upřela pohled na tmavovlásku stojící poblíž. „Tys mi nastavila nohu!“

„Ne, to ne!“

„Vždyť jsi do mě strkala celé odpoledne!“

„Hele, Donno, neházej to na mě, když ani neumíš chodit, aniž by sis při tom nezakopávala o vlastní nohy!“

„Tak dost!“ ozvala se Fern. „Ukliďte ten nepořádek, jinak nebudete smět na ten ples. Obě dvě!“

Pohlédly na ni dvě rozzlobené tváře. Dívky téměř současně řekly: „Ale slečno Cornwallisová, ona –“

„Slyšely jste, co jsem vám říkala!“

Děvčata si mezi sebou vyměnila jedovaté pohledy a Donna vztekle vyrazila z tělocvičny.

„Tak až sem to zašlo,“ povzdychla si Fern. „S tímhle se tu potýkám.“ Vzhlédla k vysokým oknům tělocvičny. Na vytrácející se denní světlo.

Začaly padat první sněhové vločky.

Stmívání, to byla doba, které se z celého dne nejvíc obávala. S přicházející temnotou totiž jako by všechny strachy, kterými Doreen Kellyová trpěla, rychle vyklouzly jako démoni z dokonale uzavřených kobek. Za denního světla byla dosud schopná pociťovat jakési záchvěvy naděje.

A třebaže byla tato naděje tenounká jako pavučinka, dokázala si ve své fantazii vyplodit scénáře, v nichž byla opět mladá, okouzlující a tak neodolatelná, že bylo nad slunce jasnější, že se jí povede znovu přilákat Lincolna domů, k ní, jako se tomu stalo už mnohokrát předtím.

Klíčem k tomu bylo, aby zůstala střízlivá. Ach, jak se snažila postupovat podle tohoto scénáře! Zase a znovu se jí podařilo Lincolna přesvědčit, že tentokrát skutečně nevypila ani kapičku. Pak ji však popadla ta známá žízeň, bylo to jako svěděni v hrdle, které potřebovalo poškrabat. A nakonec došlo k jednomu malému uklouznutí z té cesty pevné vůle, opět tu byla ta sladká chuť brandy, kterou pocítila na jazyku, a už se řítila jako ve spirále dolů, neschopná ten pád zastavit. Nejvíc ji však nezraňoval pocit selhání nebo ztráty důstojnosti. Byl to výraz rezignace v Lincolnových očích.

Vrať se ke mně zpátky. Jsem dosud tvoje manželka a ty jsi slíbil, že mne budeš milovat a že se o mne budeš starat.

Vrať se alespoň ještě jednou!

Šedé odpolední světlo se venku vytrácelo a s ním se vytrácely i naděje, jež chovala po celý den. Naděje, které jak si v nejjasnějších okamžicích uvědomovala, byly falešné. Se soumrakem se vracelo toto jasné vědomí.

A zoufalství.

Usedla ke kuchyňskému stolu a nalila si první skleničku.

Jakmile se jí dostalo první brandy do žaludku, ucítila, jak seji žilami rozlévá teplo přinášející s sebou vítanou záplavu otupělosti. Nalila si další pití a vnímala, jak se jí otupělost šíří do rtů, do tváře. Jak pohlcuje ty její strachy.

Po čtvrté sklence se už ničím netrápila, už nebylu zoufalá. Spíš se cítila s každým douškem jistější sama sebou. Byla to tekutá sebedůvěra.

Přiměla Lincolna, aby se do ní zamiloval už jednou předtím, takže to dokáže znovu. Pořád si udržela postavu, a to pěknou. A on je muž, ne? Může se mu laskáním vemluvit.

Vyžádá si to jenom to, aby ho zastihla ve slabé chvíli.

Vyhrabala se na nohy a natáhla si kabát.

Venku začínalo sněžit. Jemné, jakoby krajkové vločky se snášely z černé oblohy. Sníh byl její přítel. Jakou lepší ozdobu vlasů si přát než několik třpytících se sněhových vloček? Vejde do jeho domu s vlasy dlouhými a rozpuštěnými a s tvářemi půvabně zrůžovělými chladem. On ji pozve dovnitř, bude ji muset pozvat dovnitř, a možná mezi nimi přeskočí jiskra touhy po rozkoši. Ano, ano, tak si malovala, že se to stane, se sněhovými vločkami ve vlasech.

Avšak k jeho domu to bylo pěšky daleko. Nastal čas sehnat si auto. Bylo hodinu před zavírací dobou v obchodech. Všude panoval večerní ruch, ještě koupit cestou domů tenhle jeden karton mléka navíc, tenhle sáček cukru do zásoby. Před obchodem se smíšeným zbožím parkovalo, jak Doreen předpokládala, u chodníku několik vozů. Některé z nich s běžícími motory a topením zapnutým. Nic není tak skličující, jako když za chladné noci jdete a nasednete do auta, jen abyste zjistili, že nenastartujete motor.

Doreen šla ulicí, prohlížela si vozy a rozhodovala se, který si vybere. Dodávku ne, to není vůz pro dámu. Ani volkswagen ne, protože měla na mysli důležitější věci, než je potýkání se s řadicí pákou.

Ten zelený sedan. To bylo auto přesně pro ni.

Vrhla pohled směrem ke koloniálu, zjistila, že nikdo ze dveří nevychází, a rychle vklouzla do sedanu. Sedadlo bylo pohodlné a vyhřáté a dech topení jí ovíval kolena. Zařadila rychlost, přidala plyn a vyrazila pryč od chodníku. Něco v kufru se s hlasitým žuchnutím zřítilo.

Právě odjížděla, když tu se rozlehl v ulici hlas: „Hej!

Hej! Vraťte se s mým autem!“

Několik bloků to šněrovala sem a tam, než přišla na to, jak rozsvítit světla. A další blok jí trvalo, než uvedla v chod stěrače. Konečně měla očištěný výhled a skutečně viděla silnici před sebou. Přidala rychlost a sedan se roztančil na čerstvě napadaném sněhu. Slyšela, jak se v kufru koulejí věci sem a tam. O sebe zacinkalo sklo, jak zahýbala kolem rohů. Přijela k Lincolnovu domu a auto se sklouznutím zastavilo na jeho příjezdové cestě.

Dům byl ponořený ve tmě.

Vystoupila z vozu, doklopýtala na verandu a zabušila na hlavní dveře. „Lincolne! Lincolne! Musím s tebou mluvit!

Pořád jsi ještě můj manžel!“ Tloukla do dveří znovu a znovu, avšak nerozsvítilo se ani jedno světlo a dveře zůstaly zamčené. Sebral jí klíč, ten parchant, takže se nemohla dostat dovnitř.

Vrátila se do auta a seděla tam po dlouhou dobu s motorem běžícím a topením zapnutým. Sníh nepřestával padat, byl to poprašek, který se lehounce, tiše snášel na přední sklo. O sobotní noci nemíval Lincoln obvykle služby, takže kde mohl být? Přemítala o všech těch místech, kde mohl trávit večer, a ty možnosti do ní krutě zatínaly své spáry. Nebyla padlá na hlavu, neuniklo jí, že Fern Cornwallisová v jednom kuse sledovala Lincolna okem dravce, který se vydal na lov. Musí tu být i jiné ženy, desítky žen, které shledávají policistu v uniformě neodolatelným. Narůstalo v ní vzrušení. Doreen se začala kolébat s úpěním dopředu a dozadu na sedadle. Přijď domů, přijď domů. Vrať se ke mně.

Ani topení nestačilo, aby vypudilo chlad, který jí pronikal až do morku kostí, až do duše. Zatoužila po teple brandy, po vítaném přílivu alkoholu v žilách. Potom si vybavila cinkání skla v kufru vozu. Prosím, ať je to něco k pití! Něco silnějšího než sodovka.

Vyklopýtala z auta, obešla je dozadu a otevřela kufr.

Trvalo jí nějakou chvíli, než zaostřila pohled. A když se jí to podařilo, tak si kladla otázku, zda nemá vidiny . Tak nádherné, tak zelené! Jako sklenice naplněné smaragdy, zářící ve tmě. Už už se pro jednu natahovala, pak se však otočila po zvuku motoru přijíždějícího vozu.

Blížící se přední světlají oslnila. Raději si dlaní zastínila oči.

Z vozu vystoupila nějaká postava.

Dr. Francis Clevenger byl muž miniaturní velikosti, drobných kostí a s tváří jako vrabčák. Laboratorní plášť mu splýval z útlých ramen jako pršiplášť vypůjčený od rodičů, větší o nějakou tu velikost. Tato skutečnost a naprosto bezvousá tvář způsobovaly, že vypadal mnohem mladší, než byl. Vyvolával spíš dojem bledého adolescenta než uznávaného patologa. S pružnou grácií rychle vstal, aby se pozdravil s Claire a doktorem Rothsteinem, neurochirurgem Warrena Emersona.

„Tyhle vzorky jsou tak fantastické,“ hlásil jim Clevenger. „Bylo to to poslední, co jsem předpokládal, že uvidím! Jen se pojďte podívat!“ S těmi slovy ukázal na mikroskop se dvěma okuláry, používaný při výuce.

Claire a Rothstein se posadili každý z jedné strany mikroskopu a naklonili se k okulárům.

„No tak, co tam vidíte?“ ptal se jich Clevenger a doslova vedle nich v očekávání tančil.

„Změť buněk,“ odpověděl mu Rothstein. „Řekl bych, že astrocytů. A ještě něco, co podle mě vypadá jako protkaná tkáň po jizvě.“

„To je jen začátek. A vy doktorko Elliotová, vy vidíte něco, co by stálo za pozornost?“

Claire zaostřila svůj okulár a upřeně se zahleděla na vzorek tkáně. Většinu buněk dokázala určit, díky tomu, co si zapamatovala z histologických přednášek, na něž chodila před lety na univerzitě. Rozpoznala hvězdicové astrocyty a také přítomnost makrofágů, byla to taková uklízecí četa, jejíž funkcí bylo vše po infekci vyčistit. Neuniklo jí rovněž, co zaznamenal Rothstein: nacházely se zde spirálovité shluky zrnité tkáně nebo tkáně po zajizvení, pravděpodobně dozvuky akutního zánětu.

Stiskla tlačítko, které měnilo umístění vzorku pod mikroskopem. Posunula si tak zorné pole a přelétla pohledem nové buňky. Před očima se jí objevil neznámý vzorec, shluk vláknité hmoty o tloušťce několika buněk, vytvářející mikroskopickou kůru z tkáně. „Vidím tady nějaké zapouzdření,“ konstatovala. „Vrstvu tkáně po jizvě.

Možná jde o cystu? Možná tam proběhl nějaký infekční proces, který se podařilo jeho imunitnímu systému lokalizovat a uzavřít touto stěnou?“

„Už se k tomu dostáváte. Vzpomínáte si na ten CT

snímek?“

„Ano. Vypadalo to, jako by měl nejednolitý nádor na mozku, už zvápenatělý.“

„Po převozu jsme ho zrentgenovali,“ dodal Rothstein.

„Snímek ukazoval v podstatě totéž. Nesourodou lézi, zapouzdřenou a zvápenatělou.“

„Správně,“ souhlasil Clevenger. „A to, co tady právě doktorka Elliotová určila, to je stěna té cysty. Jde o tkáň jizvy, vytvořenou imunitním systémem, obklopující a uzavírající ohnisko infekce.“

„A jaké organismy vyvolaly tuto infekci?“ chtěl nyní vědět Rothstein. Zvedl hlavu a pohlédl na Clevengera.

„No, a tady máme tu záhadu, nemám pravdu?“ Claire pomalu pohybovala vzorkem, aby opět pozměnila úhel pohledu. To, co se jí teď naskytlo k vidění v okuláru, bylo natolik ohromující, že zůstala úžasem jakoby přimrazená.

„Co je proboha tohle!“ zeptala se.

Clevenger vydal zvuk vyjadřující téměř dětskou radost.

„Vy jste to tedy našla!“

„To ano, ale nevím, co to je!“

Rothstein opět přitiskl tvář k mikroskopu. „Pane bože! Já taky nevím, co to je!“

„Doktorko Elliotová, popište nám to,“ požádal ji Clevenger.

Claire chvilku neříkala nic, neboť otáčela knoflíkem ovládajícím polohu vzorku, a pak zvolna přelétala pohledem zorné pole. To, na co se dívala, byla jakási podivně pokroucená stavba, zčásti zvápenatělá. „Jde o nějaký druh rozpadlé tkáně. Nevím, zda je to celé uměle vzniklá struktura buněk či co, vypadá to, jako by se nějaký organismus zhroutil do tvaru připomínající harmoniku, a pak v této podobě zkameněl.“

„Výborně! Výborně!“ pochválil ji Clevenger. „Ten výraz se mi líbí –zkameněl. Jako u fosilie!“

„Ano, ale čeho fosilie to je?“

„Vraťte se zpátky, podívejte se na to z celkového pohledu.“

Claire omezila zvětšení a pokusila se získat celkový obraz. Tvar měl nyní jednolitější podobu, stal se spirálou, která se zakroutila sama do sebe. S hrůzou se napřímila, když si uvědomila, na co se dívá, a upřeně se zahleděla na Clevengera. „Jde o nějaký druh parazita,“ prohlásila.

„Ano! Není to senzační!“

„Co proboha dělal parazit v mozku mého pacienta?“

divil se Rothstein.

„Sídlil tam pravděpodobně po léta. Pronikl do šedé hmoty a vyvolal dočasnou encefalitidu. Imunitní systém zareagoval tím, že zahájil pro-tizánětlivou reakci. Projeví se vám to nárůstem počtu bílých krvinek, eozinofilů, všeho, co dokáže hostitelův organismus zburcovat k obraně. Hostitel nakonec zvítězí a jeho organismus vetřelce odřízne, uzavře ho v zrnité tkáni, čímž vytvoří jakýsi druh cysty. Parazit hyne. Některé jeho části zvápenatí, zkamení, jestli si přejete. A po letech je tohle všechno, co zůstalo.“ Kývl směrem k mikroskopu. „Mrtvý parazit uvězněný v pasti zjizvené tkáně. To je pravděpodobně důvod těch jeho záchvatů. Mohutný důsledek tohoto malého záhybu s mrtvým parazitem a jizvou.“

„O jakém parazitovi to mluvíme?“ zeptala se Claire.

„Jediný, který mě napadá a který dokáže proniknout do mozku, je boubel, larvární stadium tasemnice.“

„Přesně tak. Tenhle druh nedovedu jednoznačně určit, je už příliš rozpadlý. Avšak téměř určitě jde o onemocnění cysticerkózou, způsobené larvou Taenia solium. Tasemnice z vepřového masa.“

Rothstein se tvářil nevěřícně. „Já se domníval, že Taenia solium se vyskytuje pouze v zaostalých zemích.“

„Většinou ano. Setkáte se s nimi v Mexiku, Jižní Americe, někdy v Africe a Asii. Proto jsem byl tak rozrušený, když jsem spatřil ten vzorek. Je neuvěřitelné narazit na případ cysticerkózy tady, v severním Maine.

Tohle na každý pád stojí za článek v The New England Journal of Medicine. Potřebujeme zjistit, kdy a kde se dostal do styku s vajíčky té tasemnice.“

„V jeho lékařské zprávě ale nejsou žádné zmínky o nějakých cestách,“ namítla Claire. „Řekl mi, že prožil celý svůj život v tomto státě.“

„Čímž se z toho stává skutečně neobvyklý případ.

Udělám test na protilátky, abych se ujistil, že jde o správnou diagnózu. Bude mít pozitivní test ELIZA na krevní sérum a také nález z lumbální punkce, jestli to je Taenia solium. Má v kartě nějaký záznam o prvotní zánětlivé reakci? Nějaké symptomy, které by nám mohly naznačit, kdy se poprvé nakazil?“

„A jaké symptomy máte konkrétně na mysli?“ zeptal se Rothstein.

„Může jít o klinické příznaky stejně silné jako plně rozvinutá meningitida nebo encefalitida. Nebo projev epilepsie.“

„K prvním epileptickým záchvatům u něj došlo někdy před osmnáctým rokem věku.“

„To máme jednu stopu.“

„Jaké další symptomy se mohou projevovat?“

„Možná i méně nápadné. Může to připomínat nádory na mozku, působit celou řadu různých psychických poruch.“

Claire pocítila zamrazení v zátylku. „I násilné chování?“

zeptala se.

„Je to pravděpodobné,“ souhlasil Clevenger. „Tohle konkrétně jsem sice ve svých vyhledaných poznámkách neviděl, ale příznak akutního stadia onemocnění by to mohl být.“

„Když bylo Warrenu Emersonovi čtrnáct, zavraždil oba své rodiče,“ sdělila jim Claire.

Muži na ni upřeně pohlédli. „To jsem nevěděl,“ divil se Rothstein. „Nikdy jste se o tom nezmínila.“

„V jeho zdravotním stavu to nehrálo podstatnou roli.

Alespoň jsem si to nemyslela.“ Pohlédla na mikroskop.

Obraz parazita měla dosud živě před očima. Původní infekce vajíčky parazita, po níž následovaly symptomy encefalitidy.

Podrážděnost. Dokonce projevy násilí.

„Už je to dlouho, co jsem studovala na univerzitě medicínu, připustila Claire. „O Taenii solium si toho moc nepamatuju. Jak probíhá cyklický vývoj tohoto organismu?“

„ Taenia solium je dlouhočlenná tasemnice,“ začal výklad Clevenger. „Obvykle žije ve střevním traktu hostitele. Lidé se jí nakazí, když jedí nedostatečně tepelně zpracované vepřové, které bylo napadeno larvami tasemnice. Larva má přísavky, kterými se přichytí na stěnu tenkého střeva, kde se zabydlí a pohlcuje potravu. Tasemnice tak mohou žít po desetiletí, aniž by vyvolaly nějaké symptomy. Mohou dorůst délky tří metrů, tedy více než devět stop! Někdy se dostanou ven nebo jsou prostě vypuzeny. Dovedete si představit, jaké to je, probudit se ráno a najít jednoho z těch tvorů, jak s vámi sdílí lože!“

Rothstein a Claire si vyměnili pohledy, v nichž se zračilo znechucení. „Sladké sny,“ zabručel Rothstein.

„A jak se larva dostane do mozku?“ chtěla vědět Claire.

„K tomu dojde během jiné části životního cyklu tohoto červa. Jakmile tasemnice v lidských střevech doroste do dospělého stadia, začne produkovat vajíčka. Když tato vajíčka opustí lidské tělo, kontaminují půdu a potravinové zdroje. Lidé je přijmou s potravou, vajíčka se uchytí, proniknou střevní stěnou a krevní oběh je zanese do kteréhokoli z orgánů, včetně mozku. Zde se po několika měsících vyvinou v larvy. Tím se však ocitnou ve slepé uličce, neboť v tom omezeném prostoru nemohou růst bez výživných látek. Takže tam jen trčí, dokud nezajdou.

Vytvoří tím v mozku drobné cystické kapsy. Ty pak vyvolávají u pacientů záchvaty.“

„Vy říkáte, že ta vajíčka kontaminují půdu,“ navázala na jeho slova Claire. „Jak dlouho jsou schopná přežít mimo tělo hostitele?“

„Řadu týdnů.“

„A co ve vodě? Mohla by zůstat naživu například v jezeře?“

„Žádná z mých příruček se o tom nezmiňuje, ale podle mě to možné je.“

„Prokáže test ELIZA na Taenii solium přítomnost infekce? Tomuto testu bychom totiž měli podrobit také dalšího pacienta. Jednoho chlapce v mainském Středisku pro mladistvé.“

„Vy si snad opravdu myslíte, že v tomhle státě se vyskytuje ještě jeden takový případ?“

„V Tranquility možná bude celá řada takových případů.

Tím by se vysvětlovalo, proč se tolik našich dětí najednou chová tak surově.“

„Epidemie cysticerkózy v Maine?“ Rothstein se tvářil skepticky.

Claiřino vzrušení rostlo. „Oba chlapci, které jsem přijímala, měli stejnou úchylku v počtu bílých krvinek a vysoké procento eozinofilů. V té době jsem si myslela, že to způsobilo astma nebo alergie. Teď si uvědomuju, že příčina byla někde jinde.“

„Příčinou byla infekce parazity,“ dodal Rothstein. „Ta zvyšuje počet eozinofilů.“

„Přesně tak. A zdrojem té nákazy mohl být Warren Emerson. Pokud si choval ve střevech tasemnici dlouhou devět stop, potom po celá léta trousil vajíčka parazitů. Půda i spodní voda by mohly být kontaminovány prosakováním septiku. Vajíčka by se tak dostala do jezera, kde by jim byl vystaven kdokoli, kdo se zde koupe. Kdokoli, kdo náhodně vypije byť jen doušek vody.“

„Ale to je celá spousta kdyby,“ namítl Clevenger.

„Stavíte tu domeček z karet.“

„Vždyť i ten časový rámec dává smysl! Děti by se nakazily během léta, kdy se v jezeře koupou. Říkáte, že vajíčkům trvá několik měsíců, než se vyvinou v larvy. Nyní máme podzim, a symptomy se právě začínají projevovat!

Je to listopadový syndrom!“ Odmlčela se a náhle se zamračila. „Jediné, co si nedokážu vysvětlit, jsou jejich negativní tomografy.“

„Možná bylo na zachycení infekce ještě příliš brzy,“

navrhoval řešení Clevenger. „Během akutního stadia mohly být larvy dosud příliš malé, aby se daly vypátrat. A nevznikala tu také žádná cysta.“

„No, na parazity máme jednoduchý test,“ mínil Rothstein. „ELIZA test je spolehlivý.“

Claire přikývla. „Jestli se u někoho projeví protilátky na Taenii solium, potom je tato teorie něco víc než pouhý domeček z karet.“

„S testem můžeme začít u Emersona Warrena,“ navrhl Rothstein. „A u toho chlapce ze Střediska pro mladistvé.

Když budou oba negativní, luk nám to odrovná tuhle naši teorii hned v začátcích. Pokud ale budou pozitivní…“

Clevenger, který v sobě nezapřel vědce, si nadšeně zamnul ruce při představě takové možnosti. „Pak, lidičky, vyrukujeme s jehlami a škrtidly,“ prohlásil. „Protože tu je celá spousta rukou, které musíme napíchnout kvůli odběru krve.“

Kapitola 20

J.D. se jí poškleboval skrz dveře její ložnice. Nadával jí do štětek, laciných matrací a děvek. Amelia seděla na posteli s dlaněmi přitisknutými na uši. Snažila se tak neslyšet hlas nevlastního bratra. Věděla, že kdyby mu odpovídala křikem, vše by se tím jen zhoršilo. J.D. se v těchto dnech choval ke každému jako šílený. Vyhledával stále jen příležitost, aby se porval s kýmkoli, kdo byl v jeho dosahu.

Včera, v den, kdy ho poslali ze školy domů. se dopustila té chyby, že ho nazvala parchantem. Vrazil jí takový políček, až jí v uších zvonilo celé hodiny. Rozvzlykala se a běžela za matkou. Samozřejmě že od Grace se jí žádné podpory nedostalo. „Víš přece, jaký je,“ pronesla Grace hlasem, který říkal: Já mám svoje vlastní starosti! „Prostě se mu vyhýbej.“

Amelia mu celý den nešla na oči, zamkla se totiž ve své ložnici. Snažila se soustředit na domácí úkol. Nyní však nebylo možné přemýšlet. Před chvílí slyšela, jak J.D. řádí dole. Postrkoval Eddieho, ječel na matku, ba dokonce si otvíral ústa i na Jacka. Možná se některý z těchto dnů Jack s J.D. navzájem zabijí. Jaký otec, takový syn. Ani pro jednoho truchlit nebude.

Nyní však stál J.D. venku na chodbě a urážel ji skrz dveře. „Ty máš ráda mrňavý prcky? Proto to děláš s tou nulou, s tím Noahem Elliotem? Já ti ukážu pořádně velikýho! Já ti předvedu, jak se to má dělat! Nebo chceš Noahova prťavýho pindíka?“ Rozesmál se a začal opakovat: „Prťavýho pindíka! Prťavýho pindíka!“ A to do té doby, dokud toho už neměl dost i Jack a nezaječel nahoru ke schodům: „Zklapni, J.D.! Snažím se dívat na televizi!“

V tom okamžiku se J.D. vrhl dolů, aby se pohádal s Jackem. Amelia je slyšela z obývacího pokoje, jejich hlasy stoupaly do křiku. Jedna velká, šťastná rodinka! Teď začaly na zem padat nějaké předměty. Slyšela rány o nábytek, tříštění skla. Ježíši, o kolik to ještě může být horší? Nyní se i její matka dostala do toho zmatku, neboť se rozvzlykala, že rozbili její vzácnou lampu. Amelia se zahleděla na učebnice, které měla rozprostřené na posteli, na seznam úloh, které měla v úmyslu dokončit do pondělka. Věděla, že se jí to pravděpodobně nepodaří. Měla jsem jít místo toho na ten bál, pomyslela si. Domácí úkoly stejně dělat nemůžu. Mohla jsem si dneska večer také užít nějakou zábavu.

Až na to, že by pro ni ani ten bál žádná zábava nebyl, protože na něj nesměl Noah Elliot. Zaslechla, jak se o podlahu roztříštila další lampa. Potom její matka zaúpěla: „Proč něco neuděláš, Jacku? Proč nikdy nic neuděláš?“

Ozvalo se hlasité mlasknutí políčku, a potom se Grace rozvzlykala.

Amelia znechuceně nacpala učebnice do batůžku, popadla bundu a vyšla z pokoje ven. Ani ji neslyšeli, že schází dolů ze schodů. Zachytila obrázek obývacího pokoje, podlaha byla poseta rozbitým sklem a J.D. měl rudou tvář a funěl jako rozzuřený býk, jak stál tváří v tvář otci a nevlastní matce.

Amelia vyklouzla hlavními dveřmi do zasněžené noci.

Zamířila po silnici na Toddy Point. Zpočátku jí bylo jedno, kam jde, chtěla se jen dostat pryč od nich. Když procházela kolem přístaviště loděk, začal jí skrze šaty pronikat chlad. Tající sníh jí stékal po tváři. Musí někam jít.

Vydat se nazdařbůh za noci, jako je tato, je hloupé a nebezpečné. Avšak existovalo pouze jedno místo, kam opravdu jít chtěla, jediný domov, o němž věděla, že ji tam uvítají.

Už při pouhé myšlence na to jí srdce v těle poskočilo radostí. Přidala do kroku.

Odkdy chodí školačky na veřejnost v luxusním spodním prádle? přemítal Lincoln, když sledoval, jak se mládež shromažďuje na tanečním parketu. Vzpomínal na školní plesy svého mládí, na dívky s lesklými vlasy v šatech pastelových barev nebo saténových minisukních. Dnes večer děvčata vypadala jako sněm vyšňořených vampů v těch černých krajkách s uzoučkými ramínky. Několik z nich si nalíčilo černě i rty. S tvářemi zimně bílými připomínaly Lincolnovi mrtvoly procházející se po temné tělocvičně. A pokud jde o chlapce, no, tak ti stejně jako děvčata nosili náušnice.

Pete Sparks, který stál vedle něj, jen utrousil: „Člověk by řekl, že v tomhle oblečení musí dostat zápal plic. Nemůžu uvěřit, že je matky takhle nechaly jít z domu.“

„Vsadím se, že o tom jejich matky nemají ani tušení,“

mínil Lincoln. Viděl, že mnoho dívek přijelo ustrojených decentně, ale že se vzápětí vytratily na toalety, odkud se pak vynořily navlečené do tohoto nedostatečného oblečení.

Z reproduktorů náhle zaduněla ve zběsilém rytmu ohlušující hudba. Stačilo pouhých několik minut po takovém startu a Lincoln už zoufale zatoužil uprchnout.

Vykročil z dvojkřídlých dveří tělocvičny do poměrného klidu chladné zimní noci.

Sníh se snášel k zemi jemně, bylo to jen takové stříbřité třepotání ve světle pouličních lamp. Stál pod stříškou budovy. Ohrnul si límec a vděčně vdechoval vzduch, ostrý a čistý.

Dveře za ním se otevřely a zase zavřely. Zaslechl Fern, jak říká: „Už je toho na tebe taky víc než dost?“

„Musel jsem se jít nadechnout.“

Přišla a postavila se vedle něj. Byla v kabátě, což znamenalo, že má v úmyslu se venku zdržet.

„Lincolne, nemíváš někdy pocit, že je ta zodpovědnost příliš velká? Že se ti chce s tím se vším praštit a prostě odejít?“

Neradostně se zasmál. „Přinejmenším dvakrát za den.“

„A přesto jsi pořád tady.“

Pohlédl na ni. „A ty také.“

„Ne proto, že bych tu chtěla být. Je to proto, že nevidím jinou možnost.“ Pohlédla na padající sníh a řekla měkce: „Doreen si tě nezaslouží. Nikdy si tě nezasloužila.“

„Fern, nezáleží na lidech, zda si zaslouží štěstí nebo ne.“

„Přesto, ty by sis zasloužil lepší osud. Po všechny ty roky jsem sledovala, jaké peklo ti připravila. A nepřestávala jsem si myslet, že je to nespravedlivé. Jak sobecká je. Život by neměl být nespravedlivý. Můžeme si zvolit štěstí.“

Odmlčela se a sbírala odvahu k tomu, co se chystala říci.

Lincoln věděl, co to bude. Vždycky to věděl, a vždycky se nějak vyhnul tomu, vyslechnout ona slova pronesená nahlas.

Věděl totiž, že by důsledek pro ni byl ponižující a pro něj bolestný. „Pro nás ale přece ještě není pozdě,“ vypravila ze sebe.

Vydal lítostný povzdech. „Fern –“

„Můžeme začít tam, kde jsme skončili. Před Doreen.“

Zavrtěl hlavou. „To nemůžeme.“

„A proč ne?“

Zaslechl tu touhu v jejím hlase, to zoufalství a musel se přinutit, aby se jí podíval do očí. „Je tu někdo jiný, na kom mi záleží.“

Ustoupila o krok, vytratila se do stínu, avšak ne dost rychle, aby nezahlédl v jejích očích slzy. „Myslím, že jsem to už věděla.“

„Promiň.“

„Ne, není třeba se omlouvat.“ Zavrtěla hlavou a zasmála se. „Takhle to už prostě v mém životě chodí.“

Díval se za ní, jak se vrací zpátky do budovy. Zastavila se, aby narovnala ramena, získala znovu svou hrdost. Proč by tou vyvolenou nemohla být Fern? přemítal. Kdyby se do ní zamiloval, kdyby se vzali, pak by to mohlo být poměrně šťastné spojení. Byla dost přitažlivá, dost inteligentní. Přesto se mezi nimi něčeho nedostávalo. Toho kouzla.

Se smutkem sledoval, jak míří ke dveřím tělocvičny a otvírá je. V tom okamžiku se vyvalil otevřenými dveřmi křik a dusot pobíhajících nohou.

„Co se to tu děje?“ prohodila Fern a už běžela do budovy s Lincolnem v patách.

Uvnitř je uvítal hromadný zmatek. Nádoba s punčem se překotila a po podlaze se šířila kaluž jahodově rudé tekutiny.

Hudba dál duněla, avšak polovina dětí se stáhla ke stěně, kde se poděšeně shlukla. Ostatní se shromáždili v kroužku kolem aparatury. Lincoln neviděl, co se děje v jejich středu, zaslechl však, že se jeden zesilovač zřítil k zemi. Slyšel, jak Pete Sparks a gardedámy křičí jeden přes druhého: „Vypněte to! Všichni zpátky! Ustupte!“

Jak se Lincoln prodíral kroužkem, zřítil se další zesilovač a se šplouchnutím dopadl do říčky z punče.

Ozvalo se ohlušující zakvílení. Všichni v davu si přitiskli dlaně na uši a ustupovali, jak začaly sršet elektrické jiskry.

V dalším okamžiku hudba ustala. A v tělocvičně zhaslo světlo.

Temnota trvala pouze několik vteřin. Avšak i v tom kratičkém okamžiku, než se rozsvítilo nouzové světlo, se davu zmocnila panika. Lincoln cítil, jak do něj narážejí ječící děti, které se ženou k východům. Neviděl, kdo se na něj řítí, slyšel jenom dusot prchajících. Ucítil, jak se mu někdo složil u nohou, a vytáhl děvče vzhůru za šaty.

Konečně vzplálo nouzové světlo, jeden jediný nedostačující světelný bod na opačné straně tělocvičny. Bylo od něj jen tolik světla, aby viděl ten do stínu ponořený chaotický rej pobíhajících nebo se opět na nohy hrabajících dětí.

Náhle se ale Lincolnovým očím naskytl pohled, z něhož ho zamrazilo až do morku kostí. Pete Sparks upadl na kolena. Zdálo se, že je příliš ochromený, aby si povšiml obézního chlapce stojícího vedle něj. Chlapec se natáhl a sebral Peteovi z pouzdra zbraň.

Lincoln byl příliš daleko, aby hocha rychlým hmatem odzbrojil. Podařilo se mu udělat pouze dva kroky vpřed, a pak ztuhl, neboť chlapec se k němu obrátil tváří a v očích mu plála zuřivost. Lincoln ho poznal. Byl to Barry Knowlton.

„Synu, polož to,“ vyzval ho tiše. „Prostě jen opatrně polož tu zbraň na podlahu.“

„Ne! Ne! Už mám dost toho, jak nade mnou každý ohrnuje nos!“

„O tom si můžeme promluvit. Ale nejdřív musíš odložit tu zbraň.“

„Jako kdyby se někdo obtěžoval se mnou kdy mluvit!“

Barry se otočil a jeho pohled zuřivě objel tělocvičnu kolem dokola. „Vy, holky, jste se nikdy ani neobtěžovaly! Vy jste se mi jen smály! Celej život je to to jediný, co vzbuzuju, smích.“ Upřeným pohledem pak střelil do jiné části místnosti. „Anebo ty, dobytku! Jak žes mi to říkal? Tlustej zadek? Teď to řekni! No tak jen do toho! Řekni to teď!“

„Polož ten revolver!“ opakoval Lincoln a pomalu sahal po vlastní zbrani. To byl ovšem až ten poslední prostředek.

Nechtěl po chlapci střílet. Musel s ním mluvit. Vyjednávat.

Cokoli, jen dokázat zabránit tomu, aby létaly kulky. V

přítmí zacupitaly kroky. Zahlédl plavé vlasy Fern, která popoháněla hlouček studentů ven ze dveří. Přesto tu byly ještě desítky dětí, uvězněných u protější stěny. Ty utéci nemohly.

Opět pokročil o jeden krok. Chlapec se k němu najednou obrátil tváří.

„Už jsi řekl své, Barry,“ uklidňoval ho Lincoln. „Pojďme do vedlejší místnosti, a tam si promluvíme, ano?“

„On o mně řekl, že jsem tlustej zadek.“ Do Barryho hlasu se vmísila zmučená sklíčenost. Zoufalství vyvržence.

„Promluvíme si, jen my dva,“ opakoval Lincoln.

„Ne.“ Chlapec se otočil ke studentům uvězněným v místnosti a tísnícím se u stěny. „Teď jsem na řadě já, abych řekl, co si myslím!“

Claire řídila s rádiem vypnutým. Ticho přerušovalo jen svištění stěračů, které odstraňovaly sněhový poprašek.

Hodinu jízdy z Bangoru strávila hluboce ponořená do myšlenek. V době, kdy dorazila k okraji města Tranquility, už si je všechny poskládala dohromady. Její teorie se soustředila na Warrena Emersona.

Emersonova farma stála na úpatí svahů Beech Hillu, pouhou míli od jezera. Bylo to dost daleko od města, takže tam nutně musel mít vlastní septik, který vedl do jímky.

Pokud v jeho vnitřnostech přežíval dospělý parazit, byl Warren neutuchajícím zdrojem jeho vajíček. Stačila potom jediná štěrbina v letité nádrži jeho septiku a mohutné jarní záplavy, při nichž se ta vajíčka mohla odplavit do nedaleké říčky Meegawki.

A potom do jezera.

Elegantně logické vysvětlení, pomyslela si. Není to epidemie šílenství. Ani stoletá kletba pronásledující toto město. Je to mikroorganismus, larva parazita, která se usadí v lidském mozku a jak dorůstá, rozpoutá tam peklo.

Pozitivní krevní test ELIZA. To bylo to jediné, co potřebovali, aby tuto diagnózu potvrdili. Ještě jeden den, a budou si jisti.

Siréna ji upozornila na blížící se policejní auto. Vzhlédla k blikajícím světlům, jež se odrážela v jejím zpětném zrcátku, a spatřila hlídkový vůz z Two Hills. Řítil se kolem ní a hnal se dál směrem k Tranquility. Po chvíli okolo stejným směrem prosvištěl s kvílením sirény druhý hlídkový vůz. A za ním sanitka.

V dáli před sebou uviděla, že blikající světla zahnula na silnici vedoucí ke škole.

Rozjela se za nimi.

Opakovala se táž hrůzná scéna z předchozího měsíce, pohotovostní vozidla zaparkovaná ve zběsilých úhlech před tělocvičnou, skupinky mládeže, postávající na silnici, plačící a navzájem se objímající. Tentokrát se však z noční oblohy sypal sníh a blikající světla vozů zářila matně, jakoby skrz bílý závoj.

Claire popadla lékařskou brašnu a spěchala k budově.

Půl bloku od tělocvičny ji zastavil policista Mark Dolan, navlečený do neprůstřelné vesty. Pohled, kterým ji obdařil, potvrdil její podezření, které chovala už dlouho, že jejich averze je vzájemná.

„Nikdo nesmí dovnitř,“ oznámil jí. „Jsou tam držena rukojmí.“

„Byl někdo zraněný?“

„Zatím ne, a rádi bychom situaci udrželi takovou, jaká je.“

„Kde je Lincoln?“

„Teď se právě snaží s tím děckem domluvit. Musíte jít zpátky, doktorko Elliotová. Pryč od budovy!“

Claire poodešla tam, kde se shromáždil dav. Pozorovala Dolana, který se otočil a probíral situaci s policejním náčelníkem z Two Hills. Muži v uniformách zde byli ve službě a ona patřila pouze mezi další obtěžující civilisty.

„Lincoln je tam úplně sám,“ ozvala se Fern, „a tihle zatracení hrdinové nedělají vůbec nic, aby mu přišli na pomoc.“

Claire se obrátila a spatřila, že má Fern plavé vlasy rozcuchané a uvolněné prameny pokryté vrstvou sněhu. „Já ho tam nechala,“ dodala tiše. „Neměla jsem na vybranou.

Musela jsem ty děti dostat nějak ven…“

„Kdo je ještě vevnitř?“

„Přinejmenším pár desítek dětí.“ Fern upírala pohled na budovu a tající sníh jí odkapával z tváří. „Lincoln má zbraň.

Proč ji prostě nepoužije?“

Claire se znovu zadívala na tělocvičnu a situace uvnitř budovy jí nyní byla naprosto dokonale jasná. Labilní chlapec. Místnost s desítkami rukojmí. Lincoln nebude jednat ukvapeně, ani toho hocha chladnokrevně nezastřelí, pokud se tomu bude moci vyhnout. Dosud k žádné střelbě nedošlo, což nasvědčovalo, že pořád ještě existuje naděje vyhnout se krveprolití.

Vrhla

pohled

na

policisty

shromážděné

za

zaparkovanými hlídkovými vozy. Uviděla, že mezi nimi nastalo oživení, slyšela v jejich hlasech vzrušení. Tohle byli maloměstští policajti, kteří nyní čelili krizové situaci, jaká se vyskytuje většinou pouze ve velkém městě. A hořeli nadšením, zapojit se do akce, jakýmkoli způsobem.

Mark Dolan dal znamení dvěma policistům, kteří už zaujali postavení po obou stranách dveří vedoucích do tělocvičny. Dolan převzal velení, neboť jeho šéf byl uvězněn uvnitř. Nebránil vůbec testosteronu, aby ho zcela ovládl.

Claire se rozběhla sněhem k hlídkovým vozům. Dolan a dva policejní příslušníci z Two Hills na ni jen překvapeně hleděli, když se vedle nich skrčila.

„Měla jste zůstat vzadu!“ utrhl se na ni Dolan.

„Nevykládejte mi, že tam chcete vyslat ozbrojené muže!“

„Ten chlapec má zbraň!“

„Dolane, kvůli tomu zemřou lidé!“

„Ti zemřou, jestli něco nepodnikneme.“ namítl náčelník z Two Hills. Dal znamení třem policistům přikrčeným za vedlejším vozem.

Claire se znepokojením sledovala, jak se policisté plíží k budově a zaujímají pozice u dveří.

„Nedělejte to,“ varovala Dolana. „Neznáte situaci uvnitř –“

„A vy snad ano?“

„Zatím se nestřílelo! Ponechte Lincolnovi možnost vyjednávat.“

„Za to už není Lincoln zodpovědný, doktorko Elliotová.

A teď se mi kliďte z očí, nebo vás nechám zatknout!“

Upírala pohled přímo před sebe na dveře tělocvičny.

Sníh nyní padal hustěji, takže na budovu nebylo tak dobře vidět. Přes tu průsvitnou clonu bílé vypadali policisté jako nějaké přízračné postavy, které jako by připlouvaly ke vchodu.

Jeden z nich se natáhl po dveřích.

Lincoln se s chlapcem ocitl na mrtvém bodě. Stáli tváři v tvář proti sobě ve zšeřelé tělocvičně a temnotu mezi nimi protínal vzdálený paprsek nouzového světla. Barry dosud třímal revolver. Zatím však zbraní pouze mával ve vzduchu, to bylo to jediné, co udělal. Studenti choulící se u stěny vydávali vyděšené výkřiky. Dosud na nikoho nezamířil, dokonce ani na Lincolna ne. A ten měl ruku na své zbrani a byl připraven ji vytáhnout. Za Barrym ale stála dvě děvčata, a výstřel by byl tím pádem riskantní. Lincoln nyní spoléhal na své instinkty, a ty mu napovídaly, že tohoto chlapce by mohl dokázat přemluvit. A třebaže Barry právě teď zuří, část jeho já bojuje, aby získala zpět sebeovládání a potřebuje pouze klidný hlas, který by ho vedl.

Lincoln zvolna odtáhl ruku od pouzdra se zbraní. Teď stál proti chlapci a pažemi podél těla, v neutrálním postoji.

V postoji vyjadřujícím důvěru. „Synu, já ti nechci ublížit. A myslím, že ani ty nechceš nikoho zranit. Ty jsi nad tím. Jsi lepší, než aby ses k tomuhle snížil.“

Chlapec zaváhal. Chystal se pokleknout a už už pokládal zbraň na zem. Potom si to však rozmyslel a znovu se narovnal. Otočil se, aby se podíval na spolužáky, kteří se krčili ve stínech. „Já nejsem jako vy! Nejsem jako žádný z vás!“

„Tak to dokaž, synku,“ vyzval ho Lincoln. „Polož tu zbraň.“

Chlapec se podíval na něj. V tu chvíli pohasly plameny jeho vzteku, které už už hrozily, že se rozhoří. Zmítal se mezi zuřivostí a rozumným uvažováním. A v Lincolnově pohledu zoufale hledal záchranu.

Lincoln k němu vykročil a vztáhl ruku. „Já si teď tu zbraň vezmu,“ navrhl mu tiše.

Barry přikývl. Pevně upíral pohled do Lincolnových očí a na napřažené dlani mu podával zbraň.

Dveře se s rachotem rozlétly a následovalo bleskurychlé staccato pádících kroků. Lincoln spatřil zmatenou mozaiku pohybu, jak ze všech stran vpadli do tělocvičny muži.

Křičící studenti se rozběhli schovat. A v paprsku nouzového světla, který rozřízl tmu jako nůž, stál polapený, oslněný Barry Knowlton. Paži měl dosud napřaženou a v ruce svíral zbraň. Lincoln viděl s jasnozřivostí, která v něm vyvolávala pocit nevolnosti, co se bude dít dál. Viděl chlapce, dosud svírajícího revolver, jak se obrací k policistům. A viděl muže, vzrušené adrenalinem, s připravenými zbraněmi.

„ Nestřílejte! “ zakřičel.

Jeho výkřik zanikl v ohlušující salvě.

Zahřmění výstřelů na chvíli ochromilo dav na ulici.

Potom všichni zareagovali naráz, přihlížející propadli hysterii a začali ječet, policisté se hnali k budově.

Nějaký učitel vyběhl z tělocvičny a křičel: „Potřebujeme sanitku!“

Claire se musela prodrat proudem vyděšených dětí strkajících se ven ze dveří, když se snažila probojovat do budovy. Nejprve spatřila nepřehlednou změť postav, muže v neprůstřelných vestách a papírové konfety vlající jako přízraky v zšeřelém stínu nad nimi. Temnota páchla potem a strachem.

A krví. Téměř vkročila do krvavé kaluže, jak si razila cestu shlukem policistů. V jejich středu byl Lincoln, sklánějící se k podlaze a držící v náručí bezvládné tělo chlapce.

„Kdo ksakru vydal ten rozkaz?“ dožadoval se nyní odpovědi a hlas měl zhrublý zuřivostí.

„Důstojník Dolan si myslel –“

„Marku?“ Lincoln vzhlédl k Dolanovi.

„Rozhodli jsme se společně,“ bránil se Dolan. „Náčelník Orbison a já, věděli jsme, že je ten chlapec ozbrojený –“

„Ale on se právě chtěl vzdát!“

„To jsme netušili!“

„Vypadněte odsud!“ přikázal jim Lincoln. „Tak honem!

Vypadněte ihned odsud!“

Dolan se otočil a strčil do Claire, když odcházel ke dveřím.

Poklekla vedle Lincolna. „Ambulance stojí hned venku.“

„Je příliš pozdě,“ odpověděl.

„Ukaž, jestli bych mu nemohla ještě pomoct!“

„Už nemůžeš dělat nic.“ Pohlédl na ni a v očích se mu zaleskly slzy.

Vzala chlapce za zápěstí, pulz nenahmatala. Potom Lincoln povolil sevření paží a Claire spatřila chlapcovu hlavu. Nebo to, co z ní zbylo.

Kapitola 21

Tu noc ji potřeboval. Poté co odnesli tělo Barryho Knowltona, poté co si protrpěl muka při setkání se zdrcenými rodiči, poté co se ocitl uvězněný v oslnivé záři blesků fotoreportérů. Dvakrát se zhroutil a rozplakal se před televizními kamerami. Za své slzy se Lincoln nestyděl, ani necenzuroval zlostné odsouzení toho, jak byla krizová situace vyřešena. Uvědomoval si, že tím klade základy pro soudní spor pro zavinění zbytečné smrti, která bude vedena proti jeho vlastnímu zaměstnavateli, městu Tranquility. Bylo mu to jedno. Věděl jediné, že toho chlapce zastřelili jako lovnou zvěř v listopadu a že by za to měl někdo zaplatit.

Projížděl mléčnou dráhou padajícího sněhu a bylo mu jasné, že nesnese představu, že by měl jet domů a strávit tuto noc, stejně jako tolik jiných, sám.

Místo toho zamířil ke Claiřinu domu.

Když se prodíral od vozu sněhem sahajícím až po lýtka, měl pocity zoufalého poutníka namáhavě mířícího ke svatyni. Vystoupal na verandu jejího domu a znovu a znovu bušil na dveře. Když se mu nedostávalo odpovědi, zmocnilo se ho zoufalství. Myslel si totiž, že Claire není doma, že je tento dům prázdný. A že ho čeká zbytek noci bez ní.

Potom se nahoře rozsvítilo světlo a jeho teplá svatozář se prodírala dolů padajícím sněhem. O chvilku později se dveře otevřely a ona stála před ním.

Vešel dovnitř. Ani jeden z nich nepromluvil. Prostě jen otevřela náruč a objala ho. Byl zapadaný sněhem, který se v teple jejího objetí rozpouštěl. Stékal v chladných potůčcích a ty se jí vsakovaly do flanelového županu. Dál ho svírala v náručí, i když tající sníh vytvořil na podlaze louži kolem jejích bosých nohou.

„Čekala jsem na tebe,“ řekla.

„Nedokázal jsem se vyrovnat s tou myšlenkou, že bych měl jet domů.“

„Pak tu zůstaň. Zůstaň se mnou.“

Nahoře shodili šaty a vklouzli pod přikrývky dosud zahřáté jejím spícím tělem. Nepřišel se s ní milovat, hledal jen útěchu. Poskytla mu obojí, a tím navodila to příjemné vyčerpání, které ho ukolébalo ke spánku.

Když se probudil, přinesl mu pohled z okna výhled na oblohu tak modrou, až ho od ní bolely oči. Claire ležela stočená vedle něj do klubíčka a spala, vlasy jedna rozcuchaná spleť kudrn na polštáři. Povšiml si šedivých pramínků prokvétajících v hnědých vlasech. Ty první stříbřité známky stárnutí ho tak nečekaně dojaly, že musel zamrkat, aby potlačil slzy. Polovinu života jsem tě neznal, pomyslel si. Polovinu života jsem promarnil. Až do teď.

Něžněji políbil do vlasů, avšak ona se neprobudila.

Oblékal se, zatímco se díval z okna, na svět přetvořený včerejší bouří. Nadýchaný sněhový kabát pokryl jeho vůz a změnil jej v beztvarou bílou kupu. Větve stromů pokryté sněhem se prohýbaly pod těžkými přikrývkami. A tam, kde býval před domem trávník, tam jako by se nyní třpytilo zářivé pole diamantů, jiskřících ve slunečním svitu.

Po silnici přijížděla dodávka a zahnula na Claiřin pozemek. Vpředu měla nasazený sněžný pluh a Lincoln se zprvu domníval, že jde o někoho, koho si Claire najala na odklízení sněhu z příjezdové cesty. Potom ale vystoupil z vozu řidič a Lincoln poznal uniformu policejního oddělení v Tranquility. Byl to Floyd Spear.

Floyd se přebrodil ke kupě, která byla Lincolnovým vozem, a setřel sníh vpředu z poznávací značky. Potom vzhlédl tázavě k domu. Teď bude vědět celé město, kde jsem strávil noc.

Lincoln sešel dolů a otevřel hlavní dveře právě ve chvíli, kdy Floyd zdvihal ruku v rukavici, aby na ně zabušil.

„Dobrýtro,“ pozdravil ho Lincoln.

„Hm… dobrýtro.“

„Hledáš mě?“

„Jo, já, No, jel jsem k tobě domů, ale tys tam nebyl.“

„Měl jsem zapnutý pager.“

„Já vím. Ale, no, nechtěl jsem ti ty novinky vykládat po telefonu.“

„Jaké novinky?“

Floyd se zahleděl na své vysoké boty, pokryté vrstvou sněhu. „Jsou to špatné zprávy, Lincolne. Je mi to moc líto.

Jde o Doreen.“

Lincoln nic neříkal. A co bylo divné, ani nic necítil, jako by chladný vzduch, který vdechoval, nějak umrtvil i jeho srdce a také jeho mozek. Jako by se k němu Floydův hlas nesl z velké dálky. Jeho slova mu matně doléhala k sluchu a zase se vytrácela.

„…její tělo našli na Slocum Road. Nikdo neví, jak se tam, takovou dálku, dostala. Domníváme se, že se to muselo stát brzy včera zvečera, asi přibližně v té době, kdy vypukly ty potíže ve škole. Ale to už musí zjistit soudní lékař.“

Lincoln ze sebe stěží dokázal vypravit: „Jak… jak se to stalo?“

Floyd váhal, pozdvihl rychle pohled, a pak se zase zadíval na své boty. „Podle mě to vypadá na to, že ji někdo přejel a z místa nehody ujel. Státní policie už vyrazila na místo činu.“

Floyd se odmlčel, ale Lincoln pochopil, že toho má na srdci ještě víc. Když konečně Floyd opět vzhlédl, soukal ze sebe s bolestným zdráháním další slova. „Včera večer kolem deváté zavolali dispečerovi, že si to po Slocum Road šněruje opilý řidič. Ve stejném místě, kde jsme potom našli Doreen.

To oznámení přišlo právě v tu chvíli, když jsme byli všichni ve škole, takže se tam nikdo nemohl vydat –“

„Všiml si svědek poznávací značky?“

Floyd přikývl. A celý zkroušený dodal: „To vozidlo je zaregistrováno na doktorku Elliotovou.“

Lincoln cítil, že zbledl jako stěna. Claiřin vůz?

„Podle záznamů jde o hnědou dodávku, chevrolet.“

„Ale ona dodávku neřídila! Včera večer jsem ji viděl u školy. Jela ve starém sedanu subaru!“

„Já říkám jen to, Lincolne, že svědek uvedl poznávací značku vozu doktorky Elliotové, třeba bychom se na tu dodávku mohli podívat?“

Lincoln vyšel ven, na sobě košili s krátkým rukávem, avšak zimu sotva cítil, když se brodil sněhem ke stodole.

Zabořil paži až po loket do sněhu, nahmatal kliku a otevřel dveře.

Uvnitř byla obě Claiřina vozidla zaparkovaná vedle sebe, dodávka stála napravo. Lincoln si jako první všiml, že se pod oběma vozy vytvořila kaluž z roztátého sněhu. V obou tedy někdo minulý nebo předminulý den jel. Muselo to být nedávno, neboť kaluž vody se nestačila vypařit.

Strnulost rychle ustoupila, aby dala průchod pocitu hrůzy, který v něm vyvolával až nevolnost. Zamířil k přední části dodávky. Při prvním pohledu na krev rozmazanou na blatníku jako by se mu zhroutil celý svět, jako by se pod ním otřásla zem.

Beze slova se otočil a vyšel ze stodoly.

Zastavil se ve sněhu, který mu sahal po lýtka, a pohlédl na dům, v němž spala Claire a její syn. Nenapadal ho žádný způsob, jak se vyhnout mučivé zkoušce, která ho čekala, žádný způsob, jak ji uchránit před bolestí, kterou jí nyní on sám bude muset způsobit. V tom ohledu neměl na vybranou.

Ona ho jistě pochopí. Možná mu jednoho dne i odpustí.

Avšak dnes, dnes ho bude nenávidět.

„Ty víš, že se od tohohle budeš muset distancovat,“ řekl jemně Floyd. „Kruci, budeš se od toho muset držet na míle daleko! Doreen byla tvoje manželka. A tys právě strávil noc s…“ Hlas se mu vytratil. „Je to případ pro státní policii, Lincolne. Budou s tebou chtít mluvit. S vámi oběma.“

Lincoln se zhluboka nadechl a uvítal jakoby trestající ostrost vzduchu, který mu projel plícemi. Uvítal fyzickou bolest. „Tak je teda zavolej vysílačkou,“ navrhl. A váhavě se vydal k domu. „Musím si promluvit s Noahem.“

Nedovedla pochopit, jak se to mohlo stát. Probudila se do nějakého paralelního vesmíru, kde se lidé, které znala, lidé, které milovala, chovali tak, že je nepoznávala. Na kuchyňské židli seděl zhroucený Noah. Celé jeho tělo bylo tak nabité zuřivým vztekem jako elektřinou, že se zdálo, jako by vzduch okolo něj hučel napětím. Byl tu Lincoln, vážný a vzdálený, když kladl další otázku, a pak ještě další.

Ani jeden z nich se na ni nepodíval. Oba by jednoznačně dali přednost tomu, kdyby v místnosti nebyla. Avšak nepožádali ji, aby odešla. Na žádný pád by stejně neposlechla. Viděla, kterým směrem se ubírají Lincolnovy otázky. A chápala nebezpečnou podstatu dramatu, který se nyní odehrával v její kuchyni.

„Synu, potřebuju, abys ke mně byl upřímný,“ kladl Noahovi na srdce Lincoln. „Nemám v úmyslu tě nějak oklamat. Nesnažím se ti nastražit žádnou past. Musím jen vědět, kam jsi včera v noci jel s tou dodávkou, a co se stalo.“

„Kdo říká, že jsem s ní někam jel?“

„To auto z té stodoly vyjelo. To je jasné. Je pod ním roztátý sníh.“

„Mamka –“

„Tvoje maminka řídila včera večer subaru, Noahu.

Potvrdila mi to.“

Noah střelil pohledem po Claire. Spatřila v jeho očích obvinění. Jsi na jeho straně.

„Komu na tom vůbec sejde, jestli jsem si s tím autem vyjel?“ odsekl Noah. „Dovezl jsem je zpátky vcelku, ne?“

„To ano.“

„No tak jsem jel bez řidičáku. Pošlete mě za to na elektrické křeslo!“

„Kde jsi jezdil s tou dodávkou, Noahu?“

„Tak kolem.“

„Kde kolem?“

„No prostě jenom tak kolem, jasný!“

„Proč mu kladeš všechny ty otázky?“ chtěla vědět Claire.

„Co z něj chceš dostat za odpověď?“

Lincoln jí na to nic neřekl. Jeho pozornost zůstala soustředěna na jejího syna. Jak daleko se ode mne vzdálil, blesklo jí hlavou. Tak málo tohoto muže znám! Vítej do rána poté, do krutého světla lítosti.

„Vždyť šlo jen o bláznivou projížďku v autě, ne?“

namítla Claire.

Lincoln se na ni konečně podíval. „Včera večer došlo k nehodě, při níž řidič srazil chodce a ujel. Tvoje dodávka s tím zřejmě souvisí.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Jeden svědek viděl, jak tvoje dodávka jede dost nejistě a ohlásil to. Bylo to na stejné cestě, kde se našlo tělo.“

Opřela se o opěradlo židle, jako by ji někdo postrčil.

Tělo. Někdo byl zřejmě zabit.

„Kam jsi jel s tou dodávkou včera večer, Noahu?“ zeptal se Lincoln.

Noah najednou vypadal vyděšený. „K jezeru,“ vypravil ze sebe tak tiše, že ho téměř neslyšeli.

„A kam ještě?“

„Jen k jezeru. Po silnici na Toddy Point. Na chvilku jsem zaparkoval u přístaviště loděk. Pak začalo strašně hustě sněžit. A my tam nechtěli uvíznout, a tak jsem, tak jsem odjel domů. Už jsem byl tady, když se mamka vrátila.“

„My? Řekl jsi my jsme nechtěli uvíznout.“

Noah se zatvářil zmateně. „Chtěl jsem říct, že já jsem tam nechtěl uvíznout.“

„Kdo byl v té dodávce s tebou?“

„Nikdo.“

„Řekni mi pravdu, Noahu! Kdo byl s tebou, když jsi srazil Doreen?“

„Koho?“

„Doreen Kellyovou.“

Lincolnovu manželku? Claire vyskočila lak rychle, už překotila židli. „Přestaň! Přestaň s těmi otázkami!“

„Její tělo našli dnešku ráno, Noahu,“ pokračoval Lincoln, jako by Claire vůbec nic neřekla. Jeho tichý, monotónní hlas stěží zakrýval bolest.

„Ležela na kraji silnice Slocum Road. Ne daleko od místa, kde tě ten svědek viděl včera večer řídit. Mohl jsi zastavit, abys jí pomohl. Mohl jsi někoho zavolat. Takhle si nezasloužila zemřít, Noahu! Ne úplně sama, ne v té zimě.“

Claire v tom hlase slyšela víc než bolest, slyšela v něm vinu.

Lincolnovo manželství mohlo vzít tisíckrát dávno zasvé, avšak on nikdy nepozbyl vůči Doreen pocitu zodpovědnosti.

S její smrtí na něj dolehlo nové břímě sebeobviňování.

„Noah by ji tam nenechal,“ bránila Claire syna. „Vím, že ne.“

„Třeba si myslíš, že ho znáš.“

„Lincolne, já chápu, že tě to zranilo, chápu, že jsi v šoku.

Ale teď střílíš naslepo a snažíš se svalit vinu na toho, kdo je po ruce.“

Lincoln pohlédl na Noaha. „Už jsi měl problémy předtím, viď? Kradl jsi auta.“

Noahovy ruce se zaťaly v pěst. „Vy to víte?“

„Ano. Důstojník Spencer zatelefonoval tvému kurátorovi v Baltimore.“

„Tak proč se vůbec namáháte s těmi otázkami? Už jste se rozhodl, že jsem vinen!“

„Chci slyšet tvoji verzi.“

„Tu jsem vám pověděl!“

„Řekl jsi, žes jel kolem jezera. Také jsi zajel na Slocum Road, nemám pravdu? Uvědomil sis, žes ji srazil? Napadlo tě vůbec vylézt z auta ven a… kruci… alespoň se podívati“

„Přestaň!“ prosila Claire.

„Musím to vědět!“

„Nechci, aby policista vyšetřoval mého syna bez právníka!“

„Na tohle se jako policajt neptám!“

„Ale ty jsi policajt! A žádné další otázky už tady nepadnou!“ Stála za svým synem, dlaně na Noahových ramenou a upírala pohled přímo na Lincolna. „Nemá ti už co říct!“

„Claire, nakonec bude muset na tyhle otázky odpovědět.

Státní policie mu je všechny položí, a ještě další.“

„Ani s nimi nebude Noah mluvit. Ne bez právníka.“

„Claire,“ řekl a do hlasu se mu vlévala mučivá úzkost.

„Byla to moje manželka. Musím to vědět.“

„Zatýkáš mého syna?“

„To nezáleží na mém rozhodnutí –“

Claiřiny ruce ještě pevněji sevřely Noahova ramena.

„Jestli ho nechceš zatknout a nemáš-li povolení k domovní prohlídce, pak si přeju, abys odešel z mého domu. Chci, abyste spolu s policistou Spearsem opustili můj pozemek!“

„Existují hmatatelné důkazy. Kdyby se mnou Noah jednal otevřeně a připustil –“

„Jaké důkazy?“

„Krev. Na tvé dodávce.“

Upírala na něj ohromený pohled, hruď jako by jí drtil v sevření svěrák.

„V tvé dodávce někdo nedávno jel. Na předním blatníku je krev –“

„Na to jsi neměl právo!“ obořila se na něj. „Neměl jsi povolení k domovní prohlídce!“

„Žádné nepotřebuju.“

Význam těch slov jí byl okamžitě jasný. Včera v noci byl mým hostem. Dala jsem mu tím pádem automaticky dovolení být tady. Prohlédnout můj pozemek. Vpustila jsem ho do svého domu jako milence, a on se obrátil proti mně.

„Chci, abys odešel,“ řekla jen.

„Claire, prosím tě –“

„Vypadni z mého domu!“

Lincoln zvolna vstal. Ve výrazu tváře se mu nezračil hněv, jen hluboký smutek. „Přijdou si s ním promluvit,“

oznámil jí. „Podle mě bys měla toho právníka zavolat brzy.

Nevím, jestli se ti to povede v neděli ráno…“ Sklouzl pohledem na stůl, a potom opět vzhlédl k ní. „Promiň mi to.

Kdyby existoval nějaký způsob, jak to všechno změnit, nějaký způsob, kterým by se to všechno v dobré obrátilo…“

„Musím myslet na svého syna,“ řekla. „Právě teď je on to jediné, co mě zajímá.“

Lincoln se obrátil na Noaha. „Jestli jsi provedl něco špatného, pak to vyjde najevo. A potrestají tě. Nebudu s tebou mít soucit, ani v nejmenším. Jenom je mi líto, že to tvé matce zlomí srdce.“

Ti muži neodcházeli. Claire stála v předním pokoji a vyhlížela oknem na Lincolna a Floyda, kteří postávali na konci její příjezdové cesty. Nenechají nás bez dozoru, napadlo ji. Obávají se, že by jim Noah nějak proklouzl.

Lincoln se obrátil a podíval se k domu. Claire odstoupila od okna. Nechtěla, aby ji zahlédl, nechtěla připustit, aby se jejich pohledy byť na sebemenší okamžik setkaly. Mezi nimi už nyní nemohlo být nic. Doreenina smrt všechno změnila.

Vrátila se zpátky do kuchyně, kde seděl Noah, a sklesla do židle naproti němu. „Noahu, pověz mi, co se stalo. Řekni mi všechno.“

„Už jsem ti to řekl.“

„Včera večer sis vzal dodávku. Proč?“

Pokrčil rameny.

„Udělals tohle už někdy předtím?“

„Ne.“

„Pověz mi pravdu, Noahu.“

Střelil po ní pohledem potemnělým hněvem. „Nazýváš mě lhářem –stejně jako on!“

„Pokouším se od tebe získat přímou odpověď.“

„Dal jsem ti ji, a ty mi přesto nevěříš. Tak fajn, věř si čemu chceš! Bral jsem si dodávku každý večer, jen tak na projížďku. Ujel jsem tisíce mil, nezaznamenalas to? Ale proč bys měla? Nikdy jsi mi tak jako tak domov nevytvořila!“

Claire ztuhla, když slyšela tu zuřivost v jeho hlase.

Takhle mě opravdu vidí? kladla si otázku. Jako matku, která tu nikdy není, která není nikdy doma pro své jediné dítě?

Spolkla bolest a nutila se soustředit na události uplynulé noci.

„Dobře, beru tě za slovo, bylo to jedinkrát, kdy sis vypůjčil dodávku. Ale dosud jsi mi neřekl proč.“

Noah zaryl pohled do stolu, což bylo jasným důkazem toho, že se vytáčí. „Jen tak se mi zachtělo.“

„Jel jsi k přístavišti lodiček a prostě jsi tam jen tak zaparkoval?“

„Jo.“

„Viděl jsi Doreen Kellyovou?“

„Vždyť ani nevím, jak vypadá!“

„Viděl jsi vůbec někoho?“

Ticho. „Neviděl jsem tu paní jménem Doreen. To je pitomý jméno!“

„Nebyla jenom jméno. Byla to žena, a teď je mrtvá.

Jestli o tom cokoli víš –“

„Ne.“

„Lincoln si myslí, že ano.“

Opět ten zlostný pohled, kterým po ní hodil. „A ty věříš jemu, viď?“ Odstrčil židli a vstal.

„Posaď se.“

„Ty mě tu nechceš. Místo mě chceš toho pana Policajta.“

Zahlédla, jak se mu v očích zaleskly slzy, když se obracel ke dveřím vedoucím z kuchyně.

„Kam jdeš?“

„Co na tom záleží?“ Odešel a práskl za sebou dveřmi.

Vyšla ven a viděla ho, jak klopýtá pryč do lesa. Neměl bundu, jen ty roztrhané džínsy a bavlněnou košili s dlouhými rukávy. Zdálo se však, že mu zima nevadí. Vztek a bolest ho hnaly bezhlavě kupředu sněhem.

„Noahu!“ křikla na něj.

Nyní dosáhl okraje jezera a zabočil doleva, jak sledoval jeho zakřivení. Přešel do lesa prostírajícího se na sousedním pozemku.

„Noahu!“ Vrhla se za ním do sněhu. Byl už hodně daleko a každým vzteklým krokem vzdálenost mezi nimi zvětšoval. On se zpátky nevrátí! Dala se do běhu a křičela jeho jméno.

Dvě postavy nalevo od nich si jí teď rovněž povšimly.

Lincoln s Floydem zaslechli její hlas, a také se vydali za Noahem. Už ho skoro měli, když tu se chlapec ohlédl a spatřil je.

Dal se do běhu směrem k jezeru.

„Neubližujte mu!“ zvolala Claire.

Floyd ho popadl, právě když se oba dostali na okraj ledu, a strhl ho zpátky. Skutáleli se do hlubokého sněhu. Noah se jako první vyškrábal na nohy a zaútočil na Floyda. Pěsti se mu míhaly a vztek už neovládal. Mlátil sebou a vyl, když ho Lincoln popadl zezadu a povalil ho na zem.

Floyd se také sbíral ze země a vytahoval zbraň.

„Ne!“ vykřikla Claire. Hrůza ji přiměla drát se zuřivě sněhem. K synovi dorazila právě v okamžiku, kdy Lincoln chlapci nasadil želízka a spoutal mu ruce za zády. „Noahu, nebraň se jim!“ žadonila Claire. „Přestaň klást odpor!“

Noah se zkroutil tak, aby se na ni mohl podívat. Tvář měl tak zrůzněnou vztekem, že ho nepoznávala. Kdo je tenhle chlapec? blesklo jí v hrůze hlavou. Vždyť já ho neznám!

„ Pusťte, mě!“ ječel Noah. Jasná kapka krve mu vyklouzla z chřípí a rozstříkla se na sněhu.

Zděšena zírala na rudý stříkanec, potom pohlédla na syna, který se ztěžka zvedal, jako vyčerpané zvíře, a dech se mu srážel v obláčcích páry ve vzduchu. Na horním rtu se mu leskla rovná stružka krve.

Zdálky k nim dolehly nějaké hlasy. Claire se otočila a uviděla, jak k nim míří další muži. Když se přiblížili, rozeznala uniformy.

Byla to státní policie.

Kapitola 22

Ten hluk ji doháněl k šílenství. Amelia Reidová se opřela o psací stůl a tiskla si hlavu. Přála si, aby mohla zamezit veškerým zvukům, které na ni útočily z různých částí domu. Z vedlejšího pokoje se sem linulo dunění příšerné hudby J.D., které bušilo o stěnu pokoje jako srdce nějakého démona. A z obývacího pokoje sem doléhal řev televize, jejíž zvuk byl vyladěný na maximum. Hudbu by nějak snést dokázala, neboť to byl pouhý hluk, jakkoli dráždivý, který jí polykal ty vzdálenější okraje soustředění.

Nicméně televize se jí protlačila přímo do samého vědomí, protože tam šlo o hlasy mluvících lidí, jejichž slova ji vytrhovala od knížky, kterou se pokoušela číst.

V zoufalství ji zaklapla a sešla dolů. Jacka nalezla v obvyklé večerní poloze, rozvaleného na gauči s pivem v ruce. Jeho královská Výsost na svém trůně. Jak příšerné muselo být to zoufalství, které dohnalo její matku, aby se za něj provdala? Amelia si nedovedla představit, že by ona sama vůbec takovou možnost kdy mohla připustit, natož aby dobrovolně uvažovala o budoucnosti s takovým mužem pod jednou střechou, říhajícím u stolu a trousícím po podlaze obývacího pokoje ponožky jako smrduté výkaly.

A v noci s ním spát v jedné posteli a cítit jeho ruce na svém těle.

Z hrdla jí samovolně unikl zvuk vyjadřující znechucení, což odpoutalo Jackovu pozornost od večerních zpráv.

Pohlédl na ni a prázdnotu v očích mu vystřídal pohled plný zájmu, možná i spekulace. Věděla, co je toho příčinou, a téměř pocítila potřebu překřížit paže přes prsa.

„Nemohl bys to ztlumit?“ požádala ho. „Nemůžu se učit.“

„Tak si zavři dveře.“

„To jsem udělala. Ale televize je puštěná moc nahlas.“

„Tohle je můj dům, víš. Máš kliku, že tě tu nechám bydlet. Celý den tvrdě makám, tak si tu trochu odpočinku ve vlastním domě zasloužím!“

„Nemůžu se soustředit. Nemůžu dělat domácí úkoly.“

Jack vydal napůl říhnutí, napůl zachechtnutí. „Holka jako ty si mozek namáhat nemusí. Ty ani mozek nepotřebuješ.“

„Co tím chceš říct?“

„Najdi si boháče, pohazuj před ním chvilku těmi svými pěknými vlasy, a máš o živobytí na zbytek života vystaráno.“

Spolkla rozhořčené odseknutí. Jack jí jen hodil návnadu.

Neuniklo jí to ušklíbnutí, které mu zvlnilo rty a pozdvihlo tenký knírek k jednomu koutku. Těšilo ho, když ji mohl rozzlobit, měl radost, když byla rozčilená. Její pozornost si jinak získat nedokázal a Amelia si uvědomovala, že mu dělá dobře jakýkoli záblesk citu, který dá najevo, byť to byl vztek.

S pokrčením ramen se namísto toho zahleděla na televizi. Ledový odstup, tak se muselo s Jackem jednat.

Nedat najevo vůbec žádný vztek, žádné city, to ho dohánělo k šílenství. Dávalo se mu tím najevo, jaký přesně je: nedůležitý. Bezvýznamný. Upírala pohled na obrazovku a cítila, že ho opět dokáže udržet v určitých mezích. Kčertu s ním! Nepronikne k ní, nedostane ji, protože mu to nedovolí.

Několik vteřin jí trvalo, než mozek zaregistroval, co se děje na obrazovce. Uviděla hnědou dodávku, kterou odtahuje policejní vůz, a spatřila rozmazanou postavu chlapce se zakrytou tváří, jak ho odvádějí na policejní stanici v Tranquility. Na Jacka úplně zapomněla, když si uvědomila, na co se to dívá.

„… čtrnáctiletého chlapce právě odvádějí k výslechu.

Tělo třiačtyřicetileté Doreen Kellyové bylo nalezeno dnešního rána na odlehlém úseku slocumské silnice, východně od Tranquility. Podle zprávy nejmenovaného svědka byla viděna dodávka podezřelého kolem deváté hodiny večerní, jak se neovladatelně řítí po témže úseku silnice. Nepřímé důkazy vedly policii k tomu, aby vzala mladíka do vazby. Oběť, manželka Lincolna Kellyho, policejního náčelníka v Tranquility, měla podle několika městských starousedlíků pověst dlouholeté alkoholicky potýkající se s mnoha problémy…“

Na obrazovce se objevila nová tvář, žena, v níž Amelia poznala pokladní od Cobba a Moronga, „Doreen, to byla taková tragická postava. Nikdy neublížila živé duši a já prostě nejsem schopna uvěřit, že někdo něco takového udělal právě jí. Jenom netvor ji tam mohl nechat zemřít bez pomoci.“

Kamera nyní zabírala nosítka se zahaleným tělem, která nakládali do sanitky.

„Pro městské společenství, jímž včera otřásla tragédie násilného činu, který se večer odehrál ve škole, znamená tato poslední smrt další ránu. Je to další rána pro městečko nesoucí ironicky poklidný název Tranquility…“

„O čem to mluví? Co se stalo?“ zeptala se Amelia.

V Jackových bezbarvých očích to ošklivě zajiskřilo pobavením. „Dneska jsem o tom slyšel ve městě,“ prohodil.

„Kluk tý doktorky to má spočítaný.“

Noah? Určitě nemluví o Noahovi!

„Včera večer přejel manželku policejního šéfa! Na Slocum Road. Tohle tvrdí nějakej svědek.“

„A kdo to říká?“

Výraz pobavení se Jackovi nyní rozlil po celé tváři. Rty se mu zkřivily v ošklivém úsměvu. „No, to je otázka?

Někdo, kdo to prostě viděl, ne?“ Pozdvihl obočí v předstíraném údivu. „Ach! Málem jsem zapomněl! To je ten chlapec, na kterýho ty seš jako med, nemám pravdu? Ten, co si o něm myslíš, že je něco extra. No, hádám, že máš pravdu.“ Vrátil se pohledem zpátky k televizi a zachechtal se. „Ten bude fakt něco extra, ve vězení!“

„Táhni k čertu!“ křikla na něj Amelia, vyletěla z pokoje a rozběhla se nahoru po schodech.

„Hele! Ať už seš zpátky! A hezky se vomluvíš!“ ječel za ní Jack. „Kruci, musíš mi dávat najevo aspoň špetku úcty!“

Ignorujíc jeho požadavky, zamířila rovnou do matčiny ložnice. Tam za sebou zavřela dveře. Kéž by mi dal alespoň na pět minut pokoj. Kéž by mě nechal jednou jedinkrát v klidu zavolat…

Zvedla sluchátko a vytočila číslo domu Noaha Elliota.

Rozladilo ji, když telefon zazvonil čtyřikrát, a pak se zapnul záznamník s nahrávkou namluvenou Noahovou matkou.

„Tady doktorka Elliotová. Nemohu s vámi právě hovořit, proto prosím zanechte zprávu. Jde-li o naléhavý případ, můžete mě kontaktovat prostřednictvím centrály knoxské nemocnice. Zavolám vám zpět co nejrychleji.“

Když zaznělo pípnutí, tak ze sebe Amelia vychrlila: „Paní doktorko, tady je Amelia Reidová. Noah tu ženu nepřejel! Ani nemohl, protože byl právě s –“

Dveře do ložnice se rozlétly. „Co ksakru provádíš v mým pokoji, ty malá mrcho!“ rozeřval se na ni Jack.

Amelia práskla sluchátkem a obrátila se k Jackovi tváří.

„Teď se mi omluvíš!“ řekl.

„A za co?“

„Že sis na mě otvírala pusu, krucinál!“

„Myslíš kvůli tomu, jak jsem ti řekla: Táhni k čertu? “

Políček, který jí uštědřil, jí otočil hlavu na stranu. Pozdvihla ruku k pálící tváři, a potom upřela pohled opět na Jacka.

Soustředěně se tak na něj dívala nějakou chvíli a něco v hloubi jejího nitra, jakási vrstva roztavené oceli jako by konečně pevně ztuhla. Když se napřáhl, aby ji uhodil znovu, tak ani neucukla. Jen se na něj dál dívala a její oči napovídaly, že ještě jedna rána, a bude toho velice, velice litovat.

Jack nechal zvolna paži sklesnout a políček nedopadl.

Nepokusil se ji ani zastavit, když vyšla z pokoje a zamířila k sobě. Pořád se tam tyčil, bez jediného hnutí, když za sebou přibouchla dveře.

Claire a Max Tutwiler stáli před Lincolnovým psacím stolem a odmítali odejít. Na policejní stanici přišli spolu.

Max měl nyní aktovku otevřenou a, což Lincoln zmateně sledoval, vytáhl z ní topografickou mapu a rozkládal ji po stole.

„Co mi to tady chcete ukazovat?“ zeptal se ho.

„To vysvětluje nemoc mého syna. A to, co se děje v tomhle městě,“ prohlásila naléhavě Claire. „Noah musí být hospitalizován. Musíš ho hned propustit!“

Lincoln na ni s váháním pohlédl. Před pouhými dvanácti hodinami byli milenci. Nyní bylo zřejmé, že se stěží přinutí setkat se s jejím pohledem.

„Claire, mně se nemocný nezdál. Vždyť nám vlastně dneska ráno skoro utekl!“

„Ta nemoc sídlí v mozku! Je to parazit, který se nazývá Taenia solium, a v prvním stadiu infekce může způsobit změny osobnosti. Pokud je Noah nakažený, je nutné, aby se léčil. Cysty parazita Taenia solium způsobují otoky mozku se symptomy meningitidy. Tohle jsem na něm přesně pozorovala v uplynulých dnech. Podrážděnost, vztek. Jestli ho neodvezu do nemocnice, jestli se mu vytvoří cysta a ta pak praskne…“ Odmlčela se a snažila se potlačit slzy.

„Prosím tě,“ zašeptala, „já nechci ztratit syna!“

„Znamená to, že za své činy není zodpovědný,“

pokračoval místo ní Max. „Stejně jako ti dva další chlapci.“

„Jak se ale ty děti tím parazitem nakazily?“ chtěl vědět Lincoln.

„Od Warrena Emersona,“ vysvětlovala Claire. „Patolog z Východomainského lékařského centra si je téměř jistý, že jeho mozkovou lézi vyvolala Taenia solium, tasemnice vyskytující se u prasat. Emerson pravděpodobně trpěl nákazou celá léta. Což také znamená, že tuto chorobu roznášel.“

„A takhle ji ty děti chytily od Emersona,“ řekl Max a uhladil topografickou mapu, kterou rozprostřel na Lincolnově psacím stole. „Claire přišla s následující teorií.

Tady máme dolní část toku říčky Meegawki, je tu zachyceno její stoupání, období, kdy dochází k povodním, dokonce i podzemní úseky říčního toku.“

„Co mně tím chcete naznačit?“

„Podívejte se sem.“ Max zabodl prst do mapy. „Přibližně tady leží farma Warrena Emersona, asi míli proti proudu říčky od jezera. Stoupání dvě stě stop. Říčka Meegawki protéká přímo kolem jeho pozemků, blízko jímky, do níž ústí jeho septik. Je to pravděpodobně velice staré zařízení.“

Max vzhlédl k Lincolnovi. „Je vám jasná poloha, kde se ta farma nachází?“

„Narážíte na kontaminaci říčky?“

„Přesně tak. Tohle jaro jste zde měli rekordní srážky a říční proud zaplavil přímo Emersonův septik. Tím mohla voda odnést vajíčka parazitů do proudu a odplavit je dál. Do jezera.“

„A jak se ta vajíčka dostala do pole kolem jímky?“

„Ze samotného Warrena Emersona,“ doplnila Maxe Claire. „Ten se pravděpodobně sám nakazil již kdysi před lety, když snědl tepelně nedostatečně zpracované vepřové maso obsahující boubele tasemnice. Ty pak rostou a žijí v lidských střevech, a to někdy po celá desetiletí. Produkují vajíčka.“

„Jestli měl Emerson v zažívacím traktu tasemnici, pak z něj vycházela vajíčka do septiku,“ navázal Max. „A pak už stačilo prosakování nádrže a mohutná záplava, která je smetla do toku napájejícího jezero. A řeka je odplavila až do jezera. Jejich největší koncentrace musela být právě tady, v místě, kde vtéká říčka Meegawki do jezera.“ Max ukázal na Boulders. „Přesně tam, kam vaše místní mládež chodí ráda plavat. Mám pravdu?“

Lincoln náhle vzhlédl, neboť jeho pozornost upoutal rozruch, který nastal někde v budově. Všichni se otočili směrem ke dveřím. Ty se rozlétly a dovnitř vstrčil hlavu vyděšeně vypadající Floyd Spear.

„Ten chlapec má záchvat! Voláme urychleně sanitku!“

Claire vrhla po Lincolnovi zdrcený pohled a vyběhla z kanceláře. Jeden ze státních policistů se ji pokusil zadržet, ale Lincoln na něj vyštěkl: „Je to doktorka! Nechtějí projít!“

Claire vpadla do chodby vedoucí k vězení o třech celách.

Dveře první z nich byly otevřené. Uvnitř se skláněli k zemi dva policisté. Ze syna spatřila pouze jeho nohy, které sebou škubaly jako při elektrických šocích. Potom si povšimla krve na podlaze, vedle Noahovy hlavy, a zahlédla, že má od krve umazanou polovinu tváře.

„Co jste mu udělali?“ vykřikla.

„Nic! Takhle jsme ho už našli! Musel se uhodit hlavou o zem –“

„Ustupte! Ustupte mi z cesty!“

Policisté jí udělali místo a Claire poklekla vedle Noaha.

Zděšení ji téměř ochromilo. Musela se přinutit, aby přemýšlela, musela odsunout stranou tu strašlivou skutečnost, že jde o jejího syna, její jediné dítě, a že jí možná umírá před očima. Velký epileptický záchvat.

Dýchání trhané. Slyšela, jak mu v hrdle klokotá nějaká tekutina a hruď se mu svírala mocnými stahy, jak bojoval o doušek vzduchu, který by nasál do strádajících plic.

Nesmíš ho nechat ležet na zádech! Nedopusť, aby vdechl!

Popadla ho za rameno. Na pomoc jí přispěchal další pár rukou. Pohlédla stranou a zjistila, že vedle ní klečí Lincoln.

Společnými silami Noaha překulili na bok. Dosud jím prudce otřásaly křeče, pořád ještě tloukl hlavou o zem.

„Potřebuju něco, čím bych mu podložila hlavu!“ zvolala.

Max, který se také prodral do cely, strhl ze skládacího lůžka přikrývku a hodil jí ji. Claire nadzdvihla Noahovi něžně hlavu a podložila mu ji dekou. Mnohokrát, to když byl ještě dítě, ho našla spát na gauči a strčila mu pod vlasatou hlavu polštář. Tohle však nebyla hlava spícího chlapce, s každou další křečí mu šíje tuhla víc, jeho svaly byly napjaté a vystupovaly jako provazy. Ale ta krev, kde ta se brala?

Opět zaslechla zachrčení a spatřila, jak se mu hruď vzedmula, když mu z chřípí začal vytékat čerstvý rudý pramének. Takže se nepořezal. Bylo to opět to krvácení z nosu. Byla to krev, kterou mu slyšela klokotat v hrdle?

Otočila mu obličej dolů, protože doufala, že mu vyteče všechna ta krev ústy. Vyteklo mu jí z nich však jen pár kapek smíšených se slinami. Křeče nyní polevovaly.

Končetiny sebou už neškubaly s takovou prudkostí, avšak zvuk charakteristický pro dušení zesílil.

Heimlichův hmat! Než se udusí!

Nechala ho ležet na boku, pravou ruku mu přiložila na horní polovinu břicha a levou mu podepřela záda. Vší silou mu stiskla břicho, směrem k hrudnímu koši.

Z hrdla se mu vydral vzduch. S úlevou si uvědomila, že nedošlo k naprostému zneprůchodnění dýchacích cest. Do plic se mu pořád dostával vzduch.

Zopakovala ten úkon ještě jednou. Opět se mu plochou dlaně opřela o břicho a vší silou stiskla. Slyšela, jak mu vzduch rychle uniká z plic, zaslechla, jak sípění ustupuje, neboť překážka, která mu bránila v dýchání, byla odstraněna a zčásti mu vykoukla jednou z nosních dírek. Když Claire uviděla, co to je, uskočila dozadu a hrůzou zalapala po dechu.

„Ježíšikriste!“ vyjekl státní policista. „Co je kruci tohle?“

Červ se pohyboval, mrskal sebou sem a tam v růžové pěně z krve a hlenu. Nyní už se ven vysoukala jeho větší část, která se kroutila v lesknoucích se kličkách, jak se parazit zuřivě pokoušel osvobodit. Claire byla tak ohromená, že dokázala jen zírat, jak se červ vykroutil jejímu synovi z nosu a vyklouzl na zem. Zde se stočil do klubíčka a jeden konec se vztyčil jako u kobry, jako by zkoumal ovzduší.

V dalším okamžiku sebou smýkl pryč a zmizel pod nejbližší postelí.

„Kde to je? Chyťte to!“ zakřičela Claire.

Max už byl na všech čtyřech a snažil se nakouknout pod kavalec. „Nevidím to –“

„Potřebujeme to k identifikaci!“

„Tamhle to je! Vidím to!“ oznámil jim Lincoln, který si klekl na kolena vedle Maxe. „Pořád se to hýbe –“

Vytí sirény ambulance ustalo, jako když utne. Claire zbystřila pozornost. Ohlédla se ve směru, odkud se blížily hlasy a kovové řinčení přiváženého vozíku. Noah nyní už dýchal s menšími obtížemi, hruď se mu zdvihala a klesala bez křečí a pulz měl sice rychlý, ale stabilizovaný.

Lidé ze sanitky vpadli do cely. Claire ustoupila stranou, když se pustili do práce. Zavedli infuzi, nasadili kyslík.

„Claire,“ oslovil ji Lincoln, „asi by ses měla podívat na tohle.“

Přistoupila k němu a poklekla, aby nakoukla do úzkého prostoru pod lůžkem. Cela byla špatně osvětlená a ve stínu, který vrhala prohýbající se matrace, bylo těžké rozeznat nějaké podrobnosti. Ve světle, které pronikalo pod jedním rohem postele, uviděla několik chuchvalců prachu a zmačkaný papír. Za tím, v nejvzdálenějším výklenku, se pohybovala jasně zelená přímka, která vytvářela v příšeří halucinogenní kruhy.

„Ono to vydává záři,“ řekl Lincoln. „To je to, co jsme tehdy viděli. Té noci u jezera.“

„Bioluminescence,“ dodal Max. „Někteří červi tuhle schopnost mají.“

Claire zaslechla zaklapnutí přezky popruhu. Otočila se a zjistila, že muži z pohotovostního týmu už Noaha připoutali na nosítka a vytáčejí se s nimi ze dveří cely.

„Zdá se, že je stabilizovaný,“ prohodil jeden z posádky ambulance. „Vezeme ho na pohotovost v Knoxu.“

„Pojedu hned za vámi,“ řekla Claire. Potom pohlédla na Maxe. „Toho červa budu potřebovat.“

„Jen jeďte s Noahem,“ uklidňoval ji Max. „Já sám ho osobně zanesu na oddělení patologie.“

Přikývla a vydala se za synem ven z budovy.

Claire postávala na rentgenologii a s čelem podmračeným studovala filmy přichycené na prohlížecím panelu. „Co si o tom myslíte?“ zeptala se.

„Tenhle snímek z tomografu se zdá normální,“ usoudil radiolog doktor Chapman. „Všechny řezy vypadají symetrické. Nevidím tu žádné sraženiny, žádné cysty. Nic, co by nasvědčovalo krvácení do mozku.“ Vzhlédl, když do místnosti vešel doktor Thayer, neurolog, kterého Claire požádala, aby byl Noahovým ošetřujícím lékařem. „Právě se dívám na tomografové snímky,“ řekl. „Nejsou tam žádné abnormality, pokud vidím.“

Thayer si nasadil brýle a přelétl pohledem snímky.

„Souhlasím s vámi,“ řekl. „A co vy, Claire?“

Claire věřila oběma těmto mužům. Mluvili však o jejím synovi, takže se zcela nemohla vzdát rozhodování. Chápali to a dávali velký pozor, aby jí sdělili výsledky každého krevního testu a rentgenového snímku. Nyní s ní sdíleli i zmatek. Viděla ho v Chapmanově tváři, když se znovu zahleděl na filmy. Prosvěcovací panel zrcadlil obraz rentgenového snímku v jeho brýlích, a proto mu neviděla do očí. To, jak se mračil, jí však naznačovalo, že odpověď na tento problém nenašel.

„Nevidím tu nic, co by vysvětlovalo ty záchvaty,“

prohlásil.

„A není tam ani nic, co by kontraindikovalo lumbální punkci,“ souhlasil Thayer. „Podle všech příznaků bych naopak řekl, že to po lumbální punkci přímo volá.“

„Já tomu nerozumím. Byla jsem si téměř jistá diagnózou,“ divila se Claire. „Nevidíte tu nic, co by nasvědčovalo cysticerkóze?“

„Ne,“ řekl Chapman. „Nejsou tam žádné larvální cysty.

Jak už jsem řekl, ten mozek vypadá docela normálně.“

„Totéž se dá prohlásit o krevních testech,“ pokračoval Thayer. „Má jen trochu zvýšený počet bílých krvinek, a to se dá přičíst na vrub stresu.“

„Jeho diferenciál normální nebyl,“ upozornila je Claire.

„Má vysoký počet eozinofilů, což by nasvědčovalo infekci parazitem. Ti ostatní chlapci měli také vysoký počet eozinofilů. V té době jsem tomu nevěnovala pozornost, Teď si myslím, že jsem přehlédla životně důležitý bod.“ Pohlédla na tomografický snímek. „Já toho parazita viděla na vlastní oči! Viděla jsem, jak vylézá synovi ven nosní dírkou!

Potřebujeme nyní jen určit, o jaký druh jde.“

„Claire, ono to s jeho záchvaty souviset nemusí. Ten parazit, mohlo jít o onemocnění, které s tím nemá žádnou souvislost. Se vší pravděpodobností jde o běžnou infekci škrkavkami. Něco takového se může vyskytnout kdekoli na světě. V Mexiku jsem byl svědkem toho, jak dítě doslova toho červa vykašlalo, a také jej vypudilo ven nosní dírkou.

Škrkavčití paraziti nevyvolávají neurologické symptomy.“

„Ale Taenia solium ano.“

„Už určili toho parazita Warrena Emersona?“ otázal se Chapman. „Je to Taenia solium?“

„Test ELIZA mu budou dělat zítra. Jestli má protilátky na Taeniu, pak budeme vědět, že jde o parazita, se kterým máme tu čest.“

Thayer, dosud s pohledem upřeným na snímek, zavrtěl hlavou. „Tenhle tomografický snímek skutečně nepřináší důkaz o přítomnosti larválních cyst. Pravda je, že mohou být dosud v raném stadium, takže je nelze vidět. Mezitím však musíme

vyloučit

další

možnosti

–

encefalitidu,

meningitidu.“ Natáhl se, aby vypnul prosvěcovací panel.

„Nastal čas udělat lumbální punkci.“

Do místnosti nakoukla laborantka z rentgenu. „Doktore Thayere, volá vás patologie.“

Thayer zdvihl sluchátko telefonu na stěně. Po chvíli zavěsil a obrátil se na Claire. „No, a máme tu odpověď, pokud jde o toho červa. Toho, kterého vypudil váš syn.“

„Už ho určili?“

„Poslali snímky a mikroskopické výseče e-mailem do Bangoru. A parazitolog z Východomainského centra právě potvrdil identifikaci. Taenia to není.“

„Je to tedy škrkavka?“

„Ne, jde o druh Annelida phylum.“ Zavrtěl hlavou, celý zmatený. „To musí být nějaká chyba! Určitě se při určování museli splést!“

Zaskočená Claire se zamračila. „O Annelidě toho opravdu moc nevím. O co jde?“

„Je to jenom obyčejná žížala.“

Kapitola 23

Claire seděla v přítmí Noahova nemocničního pokoje a sledovala, jak se její syn kolébá ze strany na strany na posteli. Nepřestával se ani poté, co mu před nějakou dobou toho večera provedli lumbální punkci, vzpírat v popruzích, kterými ho přikurtovali k lůžku, a vytrhl si už dvě infuze.

Thayer se nakonec podvolil žádosti sester a dovolil jim, aby chlapci daly sedativum. Noah však neusnul, přes ta sedativa, ani když mu zhasli, kolébal se dál sem a tam a jenom klel.

Claire vyčerpávalo už to, že musela naslouchat synově boji, který nebral konce.

Krátce po půlnoci vešel do pokoje Lincoln. Zahlédla, jak se dveře rozlétly a z chodby sem proniklo světlo. Poznala obrys jeho postavy, jak stál a váhal na prahu. Vstoupil dovnitř a posadil se na židli naproti ní.

„Mluvil jsem se sestrou,“ začal. „Řekla mi, že je konečně už všechno stabilizované.“

Stabilizované. Claire při tom slově zavrtěla hlavou. Nic se nezměnilo, pouze tohle znamenalo to slovo, setrvalý stav, ať už dobrý nebo špatný. Zoufalství, tak by se také dalo chápat to spojení slov stabilizovaný a stav.

„Zdá se, že je klidnější,“ pokračoval Lincoln.

„Nasypali do něj fůru sedativ. To museli, po té lumbální punkci.“

„Už přišly výsledky?“

„Nejde o meningitidu. Ani o encefalitidu. V

mozkomíšním moku není nic, čím by se dalo vysvětlit, co se mu stalo. A teď vzala zasvé i ta teorie s parazity.“ Opřela se o opěradlo židle, tělo ztěžklé únavou, a vyrazila zmatené pozasmání. „Nikdo mi to nedokáže vysvětlit! Jak se mu podařilo vdechnout žížalu! Lincolne, vždyť to nedává smysl.

Žížaly přece nevydávají žádnou záři. Nevyužívají lidi jako hostitele. Někde se určitě stala chyba…“

„Musíš jít domů a vyspat se,“ naléhal na ni.

„Ne, potřebuju získat odpovědi na všechny ty otázky.

Potřebuju svého syna. Potřebuju ho zpátky takového, jaký byl před otcovou smrtí, přede všemi těmi problémy, když mě měl ještě rád.“

„Ale on tě má rád, Claire.“

„Já už si tím nejsem jistá. Tak dlouho jsem jeho lásku nepocítila! Ne od té doby, kdy jsme se přestěhovali sem.“

Dál upírala pohled na Noaha a vybavovala si všechny okamžiky jeho dětství, kdy ho pozorovala, jak spí. Kdy její láska k němu představovala něco jako posedlost. Hraničila téměř se zoufalým citem. „Nevíš, jaký byl dřív,“ řekla. „Tys ho viděl, když se choval nejhůř. Spatřil jsi ho z té nejošklivější stránky. Jako podezřelého ze zločinu.

Nedovedeš si představit, jak vřelý a milující byl jako malý chlapec. Byl to můj nejlepší přítel…“ Otřela si oči a byla vděčná za tu tmu. „Čekám stále, až se mi tenhle chlapec vrátí zpátky.“

Lincoln vstal a přistoupil k ní. „Já vím, že o něm smýšlíš jako o svém nejlepším příteli, Claire,“ řekl. „Ale není tvým jediným přítelem.“

Dovolila mu, aby ji objal a políbil na čelo. Avšak i tehdy si pomyslela: Už ti dál nemohu věřit nebo na tebe spoléhat.

Nyní už nemám nikoho. Jenom sama sebe. A svého syna.

Zdálo se, že vycítil tu přehradu, kterou si proti němu vystavěla. Zvolna ji pustil z náručí. Beze slov odešel z pokoje.

Celou noc zůstala u Noahovy postele, podřimovala na židli a probouzela se pokaždé, když ošetřovatelka přišla, aby zkontrolovala chlapcovy životně důležité funkce.

Když otevřela oči do oslnivě jasného svítání, zjistila, že se jí myšlenky nějak utřídily. Noah konečně klidně spal.

Třebaže i jí se podařilo usnout, mozek pracoval dál. Ve skutečnosti pracoval celou noc a snažil se rozluštit záhadu té žížaly a jak se dostala do těla jejího syna. Když nyní stála u okna a upírala pohled na sníh, tak žasla, jak jí mohla tak dlouho unikat odpověď, která se sama nabízela.

Ze sesterny zavolala Východomainské lékařské centrum a vyžádala si k telefonu doktora Clevengera z patologie.

„Pokoušel jsem se vám volat včera večer,“ spustil, „a nechal jsem vám vzkaz na záznamníku.“

„Týkalo se to Emersonova testu ELIZA? Kvůli tomu vám totiž právě telefonuju.“

„Ano, máme už výsledky. Strašně nerad bych vás zklamal, ale na Taenia solium je to negativní.“

Odmlčela se. „Aha.“

„Nezdá se, že by vás to nějak překvapilo. Mě tedy ano.“

„Mohl by být výsledek toho testu chybný?“

„Možné to je, ale ne pravděpodobné. Udělali jsme stejný test taky u toho chlapce, u toho Taylora Darnella, jen pro jistotu.“

„Rovněž s negativním výsledkem.“

„Ach, takže vy už to víte!“

„Ne, jen jsem hádala.“

„No, ten domeček z karet, o kterém jsme se tuhle bavili, tak ten se právě zhroutil. Ani jeden z pacientů nemá protilátky na tasemnici. Nedokážu vysvětlit, proč se tyhle děti chovají jako smyslů zbavené. Vím jen, že to nezpůsobuje cysticerkóza. A taky neumím vysvětlit, kde se u pana Emersona vzala ta cysta na mozku.“

„Ale opravdu si myslíte, že šlo o nějaký druh larvy?“

„Buďto tohle, anebo nějaký ďábelský zvápenatělý artefakt.“

„Mohl by to být jiný parazit, jiný než Taenia.“

„A jaký?“

„Nějaký, který do těla hostitele pronikne nosními cestami. Mohl by se tam nějak stočit uvnitř v jedné z dutin a po neurčitou dobu se tam skrývat. Dokud není vypuzen anebo neuhyne. Jakékoli biologické toxiny, které vylučuje, by se pak vstřebávaly přímo membránou dutiny do hostitelova krevního oběhu.“

„Prokázal by něco takového tomografický snímek?“

„Ne. Na tomografu byste to nezjistil, protože by to vypadalo naprosto neškodně. Jako nic vážnějšího než mukoidní cysta.“ Jako tomograf Scottyho Braxtona.“

‚Jestliže by to bylo stočené v dutině, jak by to pak mohlo proniknout Warrenu Emersonovi do mozku?“

„Vzpomeňte si na anatomii. Mozek odděluje od dutiny čelní pouze tenká vrstva kosti. Ten parazit jí proniknout mohl.“

„Víte, je to skvělá teorie. Neexistuje však žádný parazit, který by se hodil pro takovou diagnózu. Nic, co bych mohl nalézt v učebnicích.“

„A co takhle zamyslet se nad něčím, co v učebnicích nenajdete?“

„Myslíte nějakého úplně nového parazita?“ Clevenger se zasmál. „Kéž by! To by bylo jako vyhrát první cenu ve vědecké loterii! Moje jméno by se stalo nesmrtelným, kdybych něco takového objevil. Taenia clevengeria. Zní to hezky, nemám pravdu? Ale jako důkaz mám jen polorozpadlou larvu pod mikroskopem, která se nedá určit.

A žádný žijící druh, který bych mohl ukázat odborné veřejnosti a určit.“

Jenom obyčejnou žížalu.

Cestou zpátky do Tranquility si Claire uvědomila, že jí dosud do té tajemné skládačky chybí řada částí. Bude je muset dodat Max Tutwiler. Poskytne mu příležitost, aby jí vše vysvětlil v soukromí. Byl jejím přítelem. Dlužila mu tu výhodu příjemných pochybností spojených s novým objevem. Byla za vědce provdána, takže znala tu horečku, která je někdy stravuje, ten prudký příval vzrušení, když ucítí první závan nějakého nového objevu. Ano, pochopila by, proč by se Max mohl snažit ten exemplář udržet v tajnosti, dokud se nepřesvědčí, že jde o nový druh. Co pochopit nedokázala a co mu nemohla nikdy odpustit, bylo, proč tu informaci tajil před ní a před Noahovými lékaři.

Informaci, která mohla být rozhodující pro zdraví jejího syna.

Každou mílí v ní rostla zlost.

Nejdřív si s ním promluv, napomínala se. Můžeš se mýlit.

Tohle nemusí mít s Maxem nic společného.

Ve chvíli, kdy dorazila na okraj města Tranquility, byla už tak rozrušená, že nedokázala setkání nadále odkládat.

Chtěla si to s ním vyříkat hned teď, okamžitě.

Rozjela se rovnou k Maxovu domku.

Jeho vůz tam nestál. Zaparkovala na příjezdové cestě a zamířila k verandě. Povšimla si napravo od sebe stop vedoucích od domu. Vydala se po nich a zanedlouho se ocitla v lese. Tam se jeho stopy zastavily a rozšlapaly sníh a bláto na kusu plochy. Sedla si na bobek a ruku v rukavici zabořila do zdupaného sněhu. V hloubce asi šesti palců dosáhla na vrstvu uvolněné zeminy a spadaného listí.

Nabrala hrst plnou hlíny. Spatřila, že se jí v dlani pohybuje cosi lesklého. Žížala. Vrátila ji zpět do země a zamířila z lesa ven.

Na verandě se porozhlédla po lopatě. Věděla, že tu jedna musí být. Zahlédla ji spolu s krumpáčem, opřenou o hromadu dříví. Na lopatě byla dosud nalepená přimrzlá půda.

Dveře domku nebyly zamčené. Vstoupila dovnitř a okamžitě jí bylo jasné, proč se Max ani neobtěžoval to místo zajistit. Téměř všechno, co mu patřilo, zmizelo. Co zůstalo, nábytek a nádobí, to pravděpodobně bylo součástí pronájmu. Prošla pokoji, kuchyní a našla jen několik jeho věcí, které tu zůstaly, krabici s knihami, košík se špinavým prádlem a v ledničce nějaké jídlo. A na stěně připíchnutou topografickou mapu říčky Meegawki. Pro ty věci se sem vrátí a já si na něj počkám!

Pohled jí padl na bednu s knihami. Na poštovní adresu společnosti, která byla dosud na chlopni krabice připevněna: ANSON BIOLOGICALS.

To byl přece název té nové laboratoře, která analyzovala Scottyho a Taylorovu krev a poslala zpátky negativní zprávy na oba jejich testy na přítomnost drog. Šlo o zfalšované testy? A pokud ano, co se tím snažili skrýt? Byla to laboratoř stejnojmenné instituce, která před nedávném poskytla grant pediatrické skupině v Two Hills, aby mohla shromáždit krevní vzorky od místní mládeže. V čem spočíval zájem Ansonu na dětech z Tranquility?

Vytáhla mobilní telefon a zavolala Anthonymu do laboratoře v knoxské nemocnici. „Co víte o Anson Biologicals?“ zeptala se ho. „Jak to, že získali smlouvu s naší nemocnicí?“

„No, je to dost legrační záležitost. Posílali jsme řadu let veškeré krevní testy do Blood Trek v Portlandu. Pak, je to asi dva měsíce, jsme je náhle vyměnili za Anson.“

„Kdo o tom rozhodl?“

„Šéf naší patologie. Ta změna byla opodstatněná, protože Anson nám nabídl mnohem nižší ceny. Tomu nemohla nemocnice odolat. Pravděpodobně ušetříme desetitisíce dolarů.“

„Mohl byste mi o nich sehnat víc informací? Potřebuju to vědět co nejdřív. Zavolejte mi na pager, ano?“

„Co přesně chcete vědět?“

„Všechno. Jestli jsou něco víc než pouhá diagnostická laboratoř. A jaké jiné vazby je spojují s Tranquility.“

„Podívám se, kolik toho můžu zjistit.“

Přerušila spojení. I přesto, že topení bylo zapnuté naplno, se jí zdálo, že je v místnosti zima. Rozdělala oheň v kamnech a připravila si snídani z Maxových hubených zásob. Kávu, toast namazaný máslem a poněkud svrasklé jablko. Když dojedla, začala kamna sálat takovým žárem, že se cítila z toho tepla úplně ospalá. Opět zavolala do nemocnice, aby zkontrolovala, jak na tom je Noah. Potom se posadila u okna a čekala.

Nemůže se jí vyhýbat navždy.

Zdálo se jí, že uplynulo jenom pár minut, když se s trhnutím probudila, šíji obolavělou z nepohodlného podřimování. Byly tři hodiny a ranní sluneční světlo se změnilo v šikmé odpolední paprsky.

Vstala a masírovala si krk, zatímco znepokojeně pochodovala domkem. Do ložnice, pak zpátky do kuchyně.

Kde je? Určitě se tu staví pro špinavé prádlo.

Zastavila se v obývacím pokoji. Pozdvihla pohled k topografické mapě na stěně. Přistoupila k ní blíže a najednou jí pohled padl na Beech Hill o 980 stop výše. Co to vykládala Lois Cuthbertová na té městské schůzi? Mělo to nějakou spojitost se světýlky, která lidé zahlédli se třepotat nahoře na tom vrchu, a s fámami, že se tam v lese za noci odehrávají schůzky satanských kultů.

Lois ta světýlka vysvětlila. To je jen ten biolog, ten doktor Tutwiler, co tam v noci sbírá mloky. Před pár týdny jsem ho málem přejela, když odtamtud šlapal dolů.

Claire zbývala pouhá hodina denního světla, kterou potřebovla, aby našla to, co hledá. Už věděla, kde začít.

Vyšla z domku ven a zamířila zpátky k vozu.

Díky sněhu se jí bude hledat lépe. Zabočila na silnici vedoucí k Beech Hillu. Když se přiblížila k Emersonově pozemku, zpomalila a zjistila, že příjezdová cesta k jeho domu není protažená.

Od její poslední návštěvy, kdy byla nakrmit kočku, napadl zase sníh. Neviděla zde žádné nové stopy po pneumatikách. Projela kolem farmy. Na vrchu se už za tím Emersonovým nenacházela žádná další stavení a silnice se změnila v rozblácenou cestu. Před desetiletími se po ní stahovalo dříví. Nyní ji využívali pouze lovci nebo turisté, kteří se vydali nahoru kvůli pěknému výhledu. Městské pluhy neprotáhly poslední napadlý sníh. Po cestě se dalo v subaru sotva jet. Před ní se ale už do kopce vydrápal jiný vůz. Viděla stopy pneumatik.

Ty se několik yardů za Emersonovým pozemkem náhle stáčely ze silnice a končily v houštině borovic. Nyní tu už ale neparkovalo žádné auto. Ať tu byl předtím kdokoli, tak odjel. Zanechal však za sebou po kotníky hluboké otisky nohou ve sněhu.

Vystoupila z vozu, aby je prozkoumala. Byly to šlápoty po vysokých botách, pánské velikosti. V několika kruzích vedly do lesa a zase zpátky.

Vždycky slýchala, že sníh ležící na zemi je nejlepším přítelem lovce. Nyní byla ona lovcem a sledovala lesem zřetelnou stopu rozšlapaného sněhu. Neměla strach, že by se ztratila. V případě, že by se snesla tma, měla tužkovou baterku, v kapse mobilní telefon, a pak tu byly její vlastní stopy, které by ji zavedly zpátky k autu. Napravo slyšela šumění vody. Uvědomila si, že koryto říčky Meegawki je nedaleko odtud. Stopy se táhly souběžně s říčním proudem a mírně stoupaly k masivní kupě kamenů.

Zarazila se a v údivu vzhlédla. Tající sníh stékal dolů a opět rychle mrzl ve vlnící se modré sousoší vodopádů. Stála u paty tohoto dávného kamenitého splazu, zaskočena tím, že otisky bot náhle zmizely. Vystoupal snad Max po těchto balvanech? Vítr uhladil led do tvrdé polevy. Bylo by zrádně nebezpečné vylézat nahoru.

Její pozornost opět upoutalo šumění říčního proudu.

Pohlédla dolů, tam, kde tekoucí voda rozpustila sníh, a v blátě spatřila sotva znatelný otiskl podpatku. Pokud se přebrodil vodou, proč se jeho stopy znovu neobjevily na druhém břehu?

Vstoupila do proudu říčky a ucítila, jak jí ledová voda prosakuje otvory šněrování do vysokých bot. Udělala ještě jeden krok a voda jí dosahovala až k hornímu okraji bot.

Promáčela jí už manžety kalhot. Teprve tehdy uviděla trhlinu mezi skalisky.

Průrva byla zčásti zastíněna keřem, který by byl v létě neprostupný zeleným listovím. Musela se brodit vodou sahající jí až po lýtka, aby se k té škvíře mezi skalami dostala. Vytáhla se na výčnělek balvanu, a potom se provlékla úzkým vchodem do širší prostory, do níž ústil.

Jeskyně byla právě tak vysoká, že mohla narovnat hlavu.

Zjistila, třebaže tou malou štěrbinou za ní sem pronikalo jen mizivé množství světla, že matně rozeznává obrysy toho, co ji obklopuje. Doléhalo k ní pravidelné odkapávání vody a spatřila, jak se na stěnách třpytí vodní stružky. Někudy sem musí pronikat sluneční svit. Zel snad kdesi nahoře další otvor? Zdálo se, že za obloukem ležícím ve stínu září slabounké světlo. Další jeskyně.

Claire proklouzla pod klenbou oblouku a v tu chvíli spadla ze skalní římsy a začala se kutálet dolů a ještě o kus dál, dokud tvrdě nepřistála na mokrém kameni. Lebkou jí projela šílená bolest. Chvilku ležela celá ochromená a čekala, až se jí pročistí mysl, až jí to světlo přestane tak ostře svítit do očí. Cosi nahoře nad ní se zatřepotalo a odlétlo s horečnatým mácháním křídel. Netopýři.

Bolestné bušení v hlavě zvolna ustupovalo tupé bolesti, avšak světla dál probleskovala v kuželích psychedelické zeleně. To jsou příznaky odchlípení sítnice, blesklo jí zděšeně hlavou. Příznaky hrozící slepoty.

Pomalu se zvedala a opřela se o skalní stěnu, aby udržela rovnováhu. Místo aby se dotkla kamene, nahmatala cosi slizkého a poddajného. Vykřikla a ucukla rukou. Z jeskyně vylétlo o to víc třepotajících se křídel.

Ono se to pohnulo! Ta stěna se hýbala!

To co nahmatala na stěně však bylo chladné, nešlo o kožešinku zmítajícího se netopýra. Dosud cítila na prstech tu vlhkost. Otřásla se a začala si otírat ruku o kalhoty, když tu si povšimla té záře. Lnula jí k pokožce a ve tmě vyznačovala obrys její dlaně. V ohromení pozvedla zrak ke stropu jeskyně a spatřila tam nesčetné množství světýlek, jako světlezelených hvězd na noční obloze. Až na to, že tyto hvězdy se pohybovaly, pohupovaly se sem a tam v ladných vlnách.

Vykročila vpřed, s cákotemm se brodila kalužemi, dokud nestála uprostřed jeskyně. Na chvilku musela zavřít oči, neboť to kolébání hvězd nad její hlavou v ní vyvolávalo pocit, jako by se jí pod nohama houpala země.

Zdroj, pomyslela si v úžasu. Max našel zdroj toho parazita, jeskyni, která pravděpodobně poskytovala tomuto živočichovi úkryt po tisíciletí. Teplo vytvářené organickým rozkladem, teplokrevnými tělíčky tisíců netopýrů, udržovalo tento svět v ustálené podobě, i když se nahoře na povrchu v pravidelných cyklech měnila roční období.

Vytáhla tužkovou baterku a zamířila její paprsek na hrozen zelených hvězd na stěně. Ve světle se hvězdy vytratily a to, co spatřila na jejich místě, byl chuchvalec červů, připomínající medúzu s mnoha chapadly, jemně se vlnícími na stěně jeskyně, z níž odkapávalo vlhko. Zhasla světlo. V nastalé tmě se znovu objevily hvězdy, aby opět vytvořily nekonečnou galaxii zeleně.

Bioluminiscence. Červi využívali bakterie Vibrio fischeri jako zdroj světla. Kdykoli se řeka rozvodnila tak, že byla jeskyně zaplavena, odnesl s sebou vodní proud larvy červů spolu s bakteriemi Vibrio až do jezera Locust. Jsme čistě náhodní hostitelé, pomyslela si. Letní koupání, nešťastné vdechnutí vody a larva si najde cestu nosními otvory do lidského hostitele. Zde, uchycena v jedné z dutin, larva roste a během dospívání vylučuje ten hormon, a nakonec uhyne.

To by objasňovalo chromatografický výkyv v krvi Taylora Darnella a Scottyho Braxtona, jde o hormon produkovaný tímto parazitem.

Tutwiler, a možná i lidé v ansonské laboratoři, o tom hormonu ví. A také o těch červech. A přesto jí to neřekli.

Málem by dostali ji i jejího syna do pekla.

V návalu zuřivosti se shýbla, popadla kámen a mrštila jím do zelených hvězd. Odrazil se od stropu jeskyně, zachřestil po zemi a dopadl s podivně kovovým cinknutím.

Nové mračno netopýrů zasvištělo ven z jeskyně.

Na chvilku stála neschopná pohybu a snažila se dedukovat, co to právě slyšela. Vykročila směrem k opačnému konci jeskyně, odkud zaslechla to zvláštní zazvonění kamene, a pohybovala se opatrně přítmím. Tady už tolik červů nebylo a bez jejich záře jako by tma houstla, ba téměř tuhla, když obezřetně postupovala vpřed.

Opět rozsvítila baterku a zamířila její paprsek na zem.

Něco tam odráželo světlo. Sklonila se, aby se na to podívala z větší blízkosti, spatřila, že to je šálek na kávu z tábornických kamínek.

Vedle se povalovala špička mužské boty.

Uskočila zpět a zalapala po dechu. Paprsek baterky se zběsile roztančil, když jej v panice zamířila, aby jím posvítila do vyhaslých očí Maxe Tutwilera. Sjel k zemi se zády opřenými o stěnu jeskyně. Nohy měl rozhozené před sebou. Z úst mu vytryskla pěna a stékala mu vpředu po bundě. Tam se s ní spojila v jednu stružku temnější skvrna po krvi, která prýštila z ráně po kulce, jež se mu zaryla do krku.

Claire klopýtala pozadu, otočila se a se šplíchnutím klesla na kolena do louže vody.

Utíkej! Utíkej!

Ve chvíli byla znovu na nohou a v hrůze se škrábala po strmém svahu průchodu do vedlejší jeskyně. Netopýři jí máchali křídly kolem hlavy. Proklouzla obloukem a odkoulela se do jeskyně s vchodem. Od stěn se ozvěnou odráželo, jak lapala po dechu. Po čtyřech prchala jako vyplašený hmyz směrem k otvoru.

Průrva se přibližovala, jasnější a na dosah ruky.

Potom už se její hlava vynořila do denního světla.

Zoufale se nadechla čerstvého vzduchu a vzhlédla, právě ve chvíli, kdy na její temeno dopadla rána.

Kapitola 24

„Náčelníku Kelly, neviděli jsme doktorku Elliotovou celý den,“ hlásila mu ošetřovatelka. „A upřímně řečeno, začíná nám to dělat starosti.“

„Kdy jste s ní naposledy mluvili?“

„Podle denní služby telefonovala asi někdy kolem poledne, aby se poptala po Noahově stavu. Ale od té doby se neozvala a to už jí hodiny voláme na pager. Telefonovali jsme k ní domů, ale dovolali jsme se jen na záznamník.

Opravdu si myslíme, že by tu měla být. Ten chlapec se po ní pořád ptá.“

Něco se stalo, pomyslel si Lincoln, když kráčel chodbou k Noahovu pokoji. Claire by nenechala uběhnout takovou dobu, aniž by se tu zastavila nebo přinejmenším zatelefonovala synovi. Už dříve zvečera zajel k jejímu domu, ale její vůz tam nebyl. Tak usoudil, že je v nemocnici.

Avšak zde se celý den neobjevila.

Kývl na pozdrav státnímu policistovi, který hlídal dveře, a potom vešel k Noahovi do pokoje.

Lampička u postele svítila a v záři jejího světla vypadala chlapcova tvář bledá a vyčerpaná. Podíval se na Lincolna, když zaslechl zavírající se dveře, a oči mu potemněly zklamáním. Vztek zmizel, pomyslel si Lincoln. Ten rozdíl byl ohromující. Před šestatřiceti hodinami se Noah choval jako smyslů zbavený, byl obdařený takovou silou a posedlý takovou zuřivostí, že ho dva muži stěží udrželi na zemi.

Nyní vypadal jen jako unavený chlapec. Vyděšený chlapec.

Jeho otázka zazněla jako pouhé zašeptání. „Kde je mamka?“

„Nevím, kde je, synu.“

„Zavolejte jí. Prosím vás, můžete jí zavolat?“

„Snažíme se ji sehnat.“

Chlapec zamrkal a pohlédl ke stropu. „Chtěl bych jí říct, jak mě to mrzí. Chtěl bych jí říct…“ Opět zamrkal, odvrátil se a hlas se mu téměř zdusil v polštáři. „Chtěl bych jí povědět pravdu.“

„O čem?“

„O tom, co se stalo. Té noci…“

Lincoln zůstal zticha. Tato zpověď se nedá vynutit, musí z Noaha vytrysknout z jeho vlastní vůle.

„Vzal jsem si tu dodávku, protože jsem musel odvézt domů kamarádku. Šla celou tu cestu až k nám pěšky, jen aby mě navštívila. Mysleli jsme, že počkáme na mamku, aby ji odvezla domů. Ale pak se připozdilo a mamka pořád nešla.

A začalo fakt hodně sněžit…“

„Takže tys to děvče odvezl domů sám?“

„Byly to jen dvě míle. A ne že bych už předtím neřídil.“

„A co se stalo, Noahu? Během té jízdy?“

„Nic. Byla to fakt jen rychlá jízda sem a tam. Na to přísahám.“

„Jel jsi na Slocum Road?“

„Ne, pane. Celou tu cestu jsem jel jenom po Toddy Point Road. Vysadil jsem ji na konci příjezdové cesty k jejich domu, tak, aby mě její otec neviděl. A potom jsem jel opravdu rovnou domů.“

„Kolik bylo hodin?“

„Já nevím. Asi tak deset.“

Hodinu potom co ten neznámý svědek viděl, jak Claiřino auto šněruje po slocumské silnici.

„Synu, tohle nezapadá do zjištěných fakt. Nevysvětluje to krev na tom blatníku.“

„Nevím, jak se tam ta krev dostala.“

„Neříkáš mi celou pravdu.“

„Já říkám pravdu!“ Chlapec se k němu obrátil a zoufalství v jeho očích se měnilo ve vztek. Avšak tentokrát byl jeho hněv zcela jiný. Tentokrát byl odůvodněný.

„Jestli říkáš pravdu, pak ti to to děvče dosvědčí,“ mínil Lincoln. „O koho jde?“

Noah odvrátil pohled a opět jej upřel do stropu. „To vám nemůžu říct.“

„A proč ne?“

„Její otec by ji zabil. Tak proto.“

„Jediným prohlášením by to celé vysvětlila.“

„Strašně se ho bojí. Nemůžu jí způsobit potíže.“

„To ty máš potíže, Noahu!“

„Nejdřív ze všeho s ní musím mluvit. Nejdřív jí musím poskytnout

možnost, aby –“

„Aby co? Aby se její historka shodovala s tou tvou?“

Mlčky si jeden druhého měřili. Lincoln čekal na odpověď a chlapec odmítal se s ním o tu informaci podělit.

Lincoln skrz zavřené dveře sotva zaslechl výzvu, kterou hlásili v nemocničním rozhlase: „Doktorka Elliotová, volat linku 7133. Doktorka Elliotová…“

Lincoln odešel z Noahova pokoje a zamířil na sesternu.

Zvedl sluchátko a vytočil číslo 7133.

Ozval se mu Anthony z laboratoře. „To je doktorka Elliotová?“

„Ne, u telefonu náčelník Kelly. Jak dlouho vyvoláváte doktorku Elliotovou?“

„Celé odpoledne. Zkusil jsem její pager, ale musela ho vypnout. Nikdo to nebere ani u ní doma, a tak jsem myslel, že to zkusím vyvolat ji hlášením. Jen pro případ, kdyby byla v budově.“

„Mohl byste jí říct, že ji taky sháním, pokud se vám ozve?“

„Jasně. Jsem docela překvapený, že mi nezavolala zpátky.“

Lincoln se odmlčel. „Co myslíte tím nezavolala zpátky?

Vy jste s ní předtím mluvil?“

„Ano. Požádala mě, abych jí zjistil nějaké informace.“

„Kdy to bylo?“

„Volala dneska, tak kolem poledne. Vypadalo to, že je celá žhavá ty informace získat. Myslel jsem, že se mi určitě někdy ozve.“

„Jaké informace chtěla?“

„O společnosti Anson Biologicals.“

„Co to je?“

„Ukázalo se, že to je jen odbočka společnosti Sloan-Routhier. Znáte ji, je to velká farmaceutická firma. Ale nemám sebemenší potuchy, proč to chtěla vědět.“

„Víte, kde byla, když vám volala?“

„Nemám ani ponětí, náčelníku Kelly.“

Lincoln zavěsil. S Claire nikdo od poledne nemluvil, to je už plných devět hodinami.

Zamířil na parkoviště u nemocnice. Byl jasný den, nesněžilo a všechna auta byla lehce pokryta námrazou. Řídil pomalu hlídkový vůz a prohledával parkoviště řadu po řadě, zda nespatří Claiřino subaru. Její vůz tam ale nebyl.

Odjela z nemocnice, a co dál? Kam jen se mohla rozjet?

Vydal se zpátky k Tranquility a jeho nervozita vzrůstala.

Jel pomalu, třebaže byla silnice zbavená sněhu a chodník ledu. Sledoval každou ze zasněžených odboček, zda tudy neproklouzl vůz. Před Claiřiným domem se zastavil jen na tak dlouhou dobu, aby zjistil, že doma není.

Tou dobou se jeho nervozita už měnila ve strach.

Zajel domů a odtud téměř v panice zavolal na několik míst, do nemocnice, do domku Maxe Tutwilera, na policejní dispečink. Claire nebyla nikde k nalezení.

Seděl v obývacím pokoji a zíral na telefon. Strach v něm stále rostl, užíral ho. Za kým mohla jít? Jemu už nevěřila, a to ho zraňovalo nejvíc. Zabořil tvář do dlaní a ze všech sil se snažil jejímu záhadnému zmizení přijít na kloub.

Byla pološílená strachem o Noaha. Pro svého syna by udělala cokoli.

Noah. Tohle má nějakou spojitost s Noahem.

Opět se natáhl po telefonu a zavolal Fern Cornwallisovou.

Ta ještě ani nestačila úplně zvednout sluchátko, a už na ni vychrlil otázku: „Kdo bylo to děvče, kvůli kterému se Noah Elliot popral?“

„Lincolne? Kolik je hodin?“

„Řekni mi jen to jméno, Fern. Musím vědět jméno té dívky.“

Fern si unaveně povzdychla. „Byla to Amelia Reidová.“

„To je to děvče Jacka Reida?“

„Ano. On je její nevlastní otec.“

Na sněhu byla krev.

Když Lincoln zahýbal do dvora před Reidovou farmou, přelétly paprsky předních světel jeho vozu zlověstně temnou skvrnu na jinak neposkvrněné ploše sněhu. Zabrzdil a zastavil, s pohledem upřeným na potřísněný sníh. Strach mu náhle sevřel útroby jako stočený had. Náklaďák Jacka Reida stál zaparkovaný na příjezdové cestě, avšak dům byl ponořený ve tmě. Spala už celá rodina?

Pomalu se vysoukal z hlídkového vozu a zamířil kuželem svítilny na zem. Nejprve spatřil pouze jediný rudý stříkanec, připomínající krvavého motýla z Rorschachových psychotestů. Potom uviděl další skvrny, celou řadu. Vedly kolem jedné strany domu a vedle nich se táhly stopy, jak lidských nohou, tak psích tlapek. Upřeně pozoroval ty stopy, a tu mu najednou v mysli vytanula otázka: Kde jsou psi?

Jack Reid přece vlastnil dva, pár útočných pitbullů, kteří měli hnusný zvyk roztrhat každou kočku v sousedství, na niž narazili. Zanechalo ty krvavé skvrny nějaké nebohé zvíře, které zabloudilo na nepravý dvůr?

Poklekl, aby si je prohlédl zblízka. Spatřil, že v rozšlapaném sněhu je zadupán chomáč tmavé kožešiny, na níž dosud visel kus krvavého masa. Šlo tedy pouze o mrtvé zvíře, nějakou kočku nebo mývala, pomyslel si a napětí v něm trošku polevilo. Zcela se však nevytratilo. Ti psi tu mohou dál volně pobíhat po dvoře, třeba ho už dokonce odněkud pozorují.

Pocit, že ho někdo sleduje, byl v tu chvíli tak intenzivní, že se rychle napřímil a přejel baterkou po okolí v širokém oblouku. Světlo vyřízlo ve tmě půlkruh. Když olízl paprsek kmen javoru, zahlédl Lincoln druhý chomáč srsti, tentokrát větší, podle něhož by se zvíře mohlo dát určit. Zamířil k němu. Strach se náhle vrátil v plné síle a napětí elektrizovalo každičký nerv jeho těla. Hřeby ocelového obojku odrazily světlo baterky, stejně jako lesk bílých tesáků vystupujících z otevřené mrtvé tlamy. Jeden z pitbullů. Vlastně jeho polovina. Měl na krku obojek, který byl dosud připevněný k řetězu. Zvíře nemohlo utéct, nemohlo uniknout před smrtí.

Nevybavoval si, kdy vlastně vytáhl zbraň. Jen si náhle uvědomil, že ji svírá v dlani a jeho strach nabyl takové intenzity, že mu až svíral hrdlo. Přejel paprskem svítilny v širším kruhu po dvoře a objevil další kus psa a jeho vnitřnosti ležící na hromádce na schodech verandy.

Přistoupil k té krvavé kupě a přiměl se přitisknout na ni prst.

Byla chladná, avšak dosud ne zmrzlá. Vnitřnosti tam mohly ležet tak hodinu. Ať už to zvíře roztrhalo cokoli, mohlo se to tady poblíž dosud potulovat.

Tlumený třeskot rozbíjeného skla ho přiměl, aby se bleskově otočil. Srdce mu div nevyskočilo z prsou, jak divoce mu bušilo. Zvuk se k němu nesl z domu. Vzhlédl k temným oknům. Bydlelo tam pět lidí a jedním z nich bylo čtrnáctileté děvče. Co se jim stalo?

Vystoupal po schodech na verandu a zamířil k hlavním dveřím. Nebyly zamčené, což byla další znepokojivá drobnost. Stiskl kliku a strčil do dveří, až se rozlétly. Rychlé zakmitnutí světelného kužele odhalilo prošlapaný koberec a několik párů bot nakupených v předsíni. Nic

znepokojujícího. Zmáčkl vypínač. Nic. Jsou bez proudu?

Chvilku váhal u hlavních dveří a zvažoval, zda by nebylo moudřejší ohlásit, že je zde. Věděl, že Jack Reid vlastní brokovnici. Ten muž by ji neváhal použít, kdyby se domníval, že se po jeho domě potuluje někdo cizí. Lincoln se už už nadechoval, připravený zvolat: „Tady policie!“, když náhle ztuhl. Spatřil totiž něco, co mu zdusilo hlas v hrdle.

Na stěnách byly krvavé otisky dlaní.

Zbraň mu náhle připadala v ruce nejistá. Přistoupil k otiskům. Při bližším pohledu zjistil, že jde skutečně o krev, a po zdi vedoucí ke kuchyni jí bylo rozmazáno ještě víc.

V tomhle domě žije pět lidí. Kde všichni jsou?

Prvního člena rodiny našel, když vkročil do kuchyně.

Jack Reid ležel rozvalený na podlaze, hrdlo proříznuté od ucha k uchu. Krev, která mu vytryskla z tepny, se rozstříkla po všech čtyřech stěnách místnosti. Dosud třímal tu svou brokovnici.

Cosi zarachotilo, jako když se něco koulí po podlaze.

Lincoln měl v tu chvíli zbraň pohotově a tepot srdce mu duněl v uších. Hluk se linul zespoda, ze sklepa.

Jeho plíce připomínaly měchy, jak mocně nasávaly a vydechovaly vzduch. Opatrně se přesouval ke dveřím do sklepa, zastavil se, aby napočítal do tří, srdce mu při tom bilo čím dál splašeněji, a zpocené prsty svíraly zbraň jako svěrák. Nadechl se a vší silou rozkopl dveře.

Rozlétly se a práskly o protější stěnu.

V temnotě zacupalo pár kroků. Někdo tam dole byl. Tma se zdála jakoby nabitá cizí, nepřátelskou energií. Téměř cítil přítomnost toho druhého, číhajícího u paty schodů. Zamířil kužel světla dolů a paprsek rychle přelétl po sklepě. Lincoln zachytil jen záblesk pohybu, stín, který vklouzl do úkrytu pod schodištěm.

„Policie!“ křikl Lincoln. „Teď vyjděte ven tak, abych vás mohl vidět!“ Držel baterku ve stejné poloze a zbraní mířil na dolní část schodiště. „Tak honem! Honem! Vyjděte okamžitě ven!“

Tma se zvolna zhmotňovala v určitý obrys. Ve světelném kruhu se objevila paže. Potom se do zorného pole posunula tvář a vykoukla vyděšenýma očima zpod schodiště. Byl to chlapec.

„Mamka,“ vzlykl. „Prosím pomozte mi odsud dostat maminku!“

Nyní se ozval zpod schodů šeptem ženský hlas: „Pomozte nám! Pane na nebi, pomozte nám!“

Lincoln sešel po schodech a zamířil světlem přímo na ženu. Grace Reidová na něj třeštila oči, tvář bílou jako mrtvola, výraz téměř katatonicky strnulý hrůzou.

„Světlo ne,“ žadonila. „Zhasněte to, nebo nás najde!“

Stáhla se zpátky. Za ní se houpala otevřená dvířka skříně s elektrickými jističi. Všechny je vypnula, a odpojila tak dům od přívodu elektrického proudu.

Eddie táhl matku ke schodům. „Mami, už je to dobrý.

Teď se odsud dostanem! Prosím tě, prosím, pojď!“

Grace zavrtěla hlavou, aby dala najevo téměř zuřivý protest. „Ne, on tam na nás čeká!“ Odtáhla se a odmítala se hnout. „J.D. je tam nahoře.“

Eddie opět popadl matku za paži a táhl ji ke schodišti.

„Teď, mami!“

„Počkejte!“ přerušil je Lincoln. „Co se stalo s Amelií?

Paní Reidová, kde je Amelia?“

Grace se na něj zadívala rozšířenýma očima. „Amelia?“

zašeptala, jako by si teprve teď vzpomněla na vlastní dceru.

„Je ve svém pokoji.“

„Pojď, odvedeme maminku z domu,“ navrhl Lincoln Eddiemu. „Hlídkový vůz mám zaparkovaný hned venku.“

„Ale co když –“

„Já pak najdu tvou sestru. Nejdřív vás posadím oba do auta a vysílačkou přivolám pomoc. Teď pojďme. Držte se těsně za mnou.“ Obrátil se a začal obezřetně stoupat po schodišti. Slyšel, jak jdou Eddie a Grace za ním. Grace vyrážela dech v hysterických vzlycích a Eddie polohlasem pronášel povzbudivá slůvka.

J.D. Oba měli hrůzu z J.D.

Lincoln vystoupal na poslední schod. Nedalo se s tím nic dělat, musel je provést krví zbrocenou kuchyní, přímo kolem těla Jacka Reida. Jestli se má Grace zhroutit v hysterickém záchvatu, pak se to stane tady.

Díky bohu za Eddieho. Chlapec si paží přitáhl nevlastní matku k sobě a její tvář přitiskl na svou hruď. „Jděte, náčelníku Kelly!“ zašeptal naléhavě. „Jen nás odsud, prosím vás, dostaňte!“

Lincoln je provedl kuchyní a dál do chodby. Zde se zastavil. Každičký nerv vysílal signály hrozícího nebezpečí.

Ve světle baterky uviděl, že hlavní dveře zejí dokořán .

Zavřel jsem je, když jsem vcházel do domu?

Šeptem je vybídl: „Počkejte tady.“ A sám se opatrně sunul k hlavnímu vchodu. Vyhlédl ven a spatřil jen měsíčním světlem zalitý stříbrný sníh. Hlídkový vůz měl zaparkovaný asi třicet stop odsud. Všude vládlo neobvyklé ticho, ticho jako v hrobě.

Něco není v pořádku. Někdo nás pozoruje. Někdo se za námi plíží.

Otočil se na Eddieho a Grace a polohlasem jim přikázal: „Běžte kautu! Teď!“

Grace však ven nevyběhla. Naopak ucouvla zpátky, a jak klopýtala kolem měsícem zalitého okna, spatřil Lincoln její tvář obrácenou vzhůru, ke schodišti.

Bleskově se otočil, právě v té chvíli, když se na něj vyřítil ten stín. Náraz ho odmrštil dozadu takovou silou, že mu to vyrazilo dech. Tváří mu projela bolest. Odkulil se stranou právě v tom okamžiku, kdy ostří nože dopadlo znovu a zabodlo se hluboko do stěny vedle jeho hlavy.

Zbraň neměl, neboť mu ji vyrazil z ruky ten úder. Nyní zoufale šátral po zemi kolem sebe ve snaze nalézt ve tmě svůj revolver.

Zaslechl zaskřípění nože, jak ho útočník vypáčil ze dřeva ve stěně. Otočil se a viděl, jak se na něj stín znovu řítí.

Pozdvihl levou paži právě v okamžiku, když nůž bodl znovu. Ostří se zarazilo o kost. Lincoln zaslechl vlastní bolestný výkřik jako vzdálený, cizí zvuk.

Nějak se mu podařilo popadnout chlapcovo zápěstí pravačkou a vy-kroutit mu nůž ze sevření. Zazvonil o podlahu. Chlapec se mu vytrhl a odklopýtal dozadu.

Lincoln se shýbl a popadl nůž. Pocit vítězoslávy mu vydržel jen malý okamžik.

Rovněž chlapec se vztyčil a jeho silueta se rýsovala proti oknu. Třímal Lincolnův revolver. Otočil se a mířil jím přímo na policistu.

Výstřel byl tak mohutný, že roztříštil okno. Sklo se rozlétlo ve vodopádu střepů, které dopadaly na verandu.

Necítil žádnou bolest. Jak to, že necítí žádnou bolest?

Lincoln, ochromený překvapením, jen zíral, jak se J.D.

Reid, zezadu ozářený měsíční svitem, zvolna hroutí k zemi.

Za ním zapraskaly kroky. A pak uslyšel Eddieho roztřesený hlásek: „Zabil jsem ho?“

„Potřebujeme světlo,“ odpověděl Lincoln.

Slyšel, jak Eddie klopýtá temnotou do kuchyně a dolů po schodech do sklepa. Po chvíli zapnul proud a všechna světla se rozsvítila.

Jediný pohled na tělo Lincolnovi napověděl, že J.D. je mrtvý.

Eddie se vrátil do kuchyně. Dosud svíral brokovnici Jacka Reida. Zpomalil kroky a zastavil se vedle své nevlastní matky. Ani jeden z nich nebyl schopen odtrhnout pohled od mrtvého chlapce, nedokázali vydat ani hlásku, jako by se jim příšerný obraz J.D. Reida, zhrouceného v kaluži krve, propálil navždy do mozku.

„Amelia,“ naléhal na ně Lincoln a pohlédl ke schodům vedoucím do prvního patra. „Který pokoj je její?“

Eddie se na něj podíval omámenýma očima. „Ten druhý.

Napravo…“

Lincoln vyběhl po schodech. Při prvním pohledu na dveře věděl, že k nejhoršímu už došlo. Dveře byly vypáčeny a zely dokořán. Dřevěné třísky se válely po celé chodbě.

Děvče se muselo před J.D. zamknout, avšak dřevěné dveře povolily pod několika údery sekyry. Obával se toho, co, jak tušil, nalezne za nimi. Vkročil do Ameliina pokoje.

Uviděl sekyru, zaseknutou do židle tak, že ji to téměř rozštíplo vedví. Spatřil i roztříštěné zrcadlo, rozervané šaty a dveře skříně visící nakřivo z vytržených pantů. Potom upřel pohled na Ameliinu postel.

Byla prázdná.

Za volantem subaru, patřícího Claire Elliotové, seděl Mitchell Groome a opatrně sjížděl dolů z Beech Hillu.

Počkal si až do půlnoci, do hodiny, kdy nebudou vzhůru žádní svědci. Naneštěstí však bylo jasno a záře úplňku se odrážela od sněhu se znepokojující oslnivostí. Měl pocit, že je všem na očích a zranitelný. Úplněk sem, úplněk tam, musí to dneska večer dokončit. Už se toho zvrtlo příliš mnoho a on sám byl nucený uchýlit se k mnohem drastičtějším metodám, než jaké plánoval.

Jeho práce začala jako drobný úkol, spočívající v tom, že měl dohlédnout na práci doktora Tutwilera. Vydával se za novináře, a jeho úkolem tedy bylo klást otázky a nenápadně a diskrétně se tak dobrat přirozeného průběhu parazitické infekce u mládeže z Tranquility. Jeho práci však najednou začala komplikovat doktorka Elliotová, jejíž podezření se nebezpečně přiblížila pravdě. Doreen Kellyová se k tomu připojila jako problém ještě větší.

Určitě bude mít co vysvětlovat, až se vrátí do Bostonu.

Byl si jist, že pro zmizení Maxe Tutwilera předloží logické vysvětlení. Stěží by mohl říci svým nadřízeným v Anson Biologicals, co se skutečně událo: že toho chtěl Max Tutwiler všeho nechat, když se dozvěděl, jak doopravdy zemřela Doreen Kellyová. Najali jste mě, abych vám našel ty červy, bránil se Max. V Ansonu mi tvrdili, že to není nic jiného než honba za biologickým pokladem. Nikdo mi nic neříkal o vraždě, a kvůli čemu? Aby se udržel tenhle druh parazita jako tajemství společnosti Anson?

Max odmítal pochopit, že s vývojem nového léku je to stejné jako s hledáním zlata. Nejdůležitější je utajení.

Nemůžete přece připustit, aby se konkurence dozvěděla, že jste narazili na zlatou žílu vedoucí k pokladu.

Pokladem byl v tomto případě hormon, který produkoval ten unikátní druh bezobratlých, hormon, jehož hlavním účinkem bylo znásobení agresivity. Nepatrná dávka stačila, aby nabudila ve vojákovi za bitvy bojovou náladu. Šlo o vražedný přípravek s jednoznačně vojenským využitím.

V Anson Biologicals a v řídící společnosti této laboratoře Sloan-Routhier Pharmaceuticals se o existenci červů dozvěděli před pouhými dvěma měsíci, kdy byli přijati na psychiatrické oddělení vojenské nemocnice dva nezletilí synové manželského páru z Virginie. Jeden z chlapců ze sebe vypudil červa, bioluminiscenční druh, který nikdo z vojenských patologů nedokázal určit.

Ta rodina strávila celý červenec v domku u jezera v Maine.

Groome zahnul na Toddy Point Road. Na sedadle vedle něj zaúpěla Claire a pohnula hlavou. Už kvůli ní doufal, že zcela nenabyla vědomí, neboť konec, který ji očekával, nebyl milosrdný. Byla to další nepříjemná nezbytnost. I smrt ženy tak politováníhodné, jako byla Doreen Kellyová, vyvolala ve městě rozruch. Avšak místní doktorka nemohla prostě jen tak zmizet, určitě by se po ní brzy začali shánět.

Proto bylo nutné zařídit to tak, aby se její tělo našlo a aby úředníci k tomu povolaní dospěli k závěru, že šlo o smrt zaviněnou nešťastnou náhodou.

Silnice nyní už jen mírně stoupala a zase klesala, v tuto noční hodinu to byla osamělá jízda. Jedině světla vozu, který řídil, olizovala povrch vozovky pokrytý ledem a pískem.

Paprsky ozařovaly oblouk přesně tak velký, aby bylo vidět stromy tísnící se po obou stranách cesty. Něco jako černý tunel osvětlený pouze shora výsečí hvězdnatého nebe.

Přiblížil se k další zatáčce, kde silnice prudce zahýbala vlevo. Zastavil nahoře u přístaviště lodiček.

Claire opět zaúpěla, když ji vytáhl ze sedadla pro spolucestujícího a vtěsnal ji za volant. Zapnul jí bezpečnostní pás. Potom, s motorem stále běžícím, zařadil rychlost, uvolnil ruční brzdu a přibouchl dvířka.

Vůz se začal valit kupředu, dolů po mírném svahu přístavního mola.

Groome stál na okraji silnice a sledoval, jak auto zajelo na jezero a pokračuje dál. Na ledu ležel sníh a pneumatiky jej jemně rozvířily. Přední světla se nervózně chvěla na pusté rozloze. Deset yardů. Dvacet. Jak daleko ještě, než se vůz dostane na tenký led? Byl teprve první týden prosince, jezero ještě nebude natolik promrzlé, aby uneslo hmotnost vozidla.

Třicet yardů. Tehdy Groome zaslechl prásk!, ostré jako výstřel z pušky. Předek auta se ponořil do vody a přední světla náhle pohltila voda a praskající led. Ozvalo se další prásk!, a vůz se v bláznivém úhlu naklonil kupředu. Rudá záře koncových světel ukazovala teď k obloze. Nyní povolil led i pod zadními koly, rozpadl se a vůz se šplouchnutím zajel pod hladinu. Přední světla zhasla hned jak došlo ke zkratu.

Konec se odehrál za svitu měsíce, v krajině postříbřené zářivou bělostí. Vůz chvilku tančil u hladiny, motor se plnil vodou, která jej stahovala ke dnu a přivlastňovala si jej.

Nyní se ozvalo šplouchnutí a vířivé šumění vody, jak auto klouzalo hlouběji a začínalo se převracet. Rotovalo, protože je nadnášely pneumatiky. Ponořilo se obráceně, tak, že se střecha zabořila do bahna. Představoval si vír tmavé usazeniny, která začerní měsíční světlo prosakující shora do vody.

Zítra si někdo povšimne trhliny v ledu, pomyslel si Groome, a dá si dvě a dvě dohromady. Ubohá, unavená doktorka Elliotová, která jela za tmy domů, nevšimla si zatáčky a namísto toho vjela na molo. Tragédie.

Zaslechl vzdálené vytí policejní sirény. Otočil se a pulz mu najednou letěl jako o závod. Lehčeji dýchat začal opět tehdy, když ho siréna minula a vytrácela se v dáli. Někam asi zavolali policii. Tento zločin neměl však žádného svědka.

Obrátil se a rázným krokem se vydal k silnici, k černé temnotě Beech Hillu. Čekala ho třímílová túra zpátky k jeskyni, kde měl pořád ještě spoustu práce.

Kapitola 25

Cítila, jak se kolem ní snáší temnota, vnímala ochromující sevření ledové vody, jak pohlcuje její tělo, a s trhnutím se probrala do skutečnosti mnohem hrůznější, než by mohl být jakýkoli zlý sen.

Byla uvězněna v temnotě, v prostoru připomínajícím rakev, a byla tak dezorientovaná, že netušila, kde je nahoře a kde dole. Jediné co věděla bylo, že všude kolem ní proniká voda v potopě, která ji mrazivě znecitlivěla a dosahovala jí napřed k pasu, nyní už k hrudníku. Tloukla kolem sebe v panice a instinktivně natahovala krk, aby udržela hlavu nad vodou. Zjistila, že má tělo připoutané bezpečnostním pásem.

Trhala popruhy, avšak nedokázala se z nich vymanit. Voda jí už olizovala šíji. Dýchání se změnilo zčásti v hysterické lapání po dechu, zčásti ve vzlykání vyvolané panikou.

Pak se auto obrátilo na střechu.

Měla ještě čas na jedno hluboké nadechnutí a pak už ucítila, jak se překulila na stranu a voda se jí rychle přelila přes hlavu a zaplavila jí chřípí.

Tma, která ji pohltila, byla naprostá, byl to svět tekuté černi. Tloukla sebou, uvězněná hlavou dolů pod vodou.

Plíce ji bolely, jak se ze všech sil snažily uchovat si poslední doušek vzduchu.

Opět zaťala ruku do pásu, který měla přes prsa, ten se však neuvolnil, nepustil ji. Vzduch! Potřebuju vzduch!

Údery srdce jí duněly v uších a v mozku jí explodovaly záblesky světla, varovné světelné signály způsobené nedostatkem kyslíku. Už ztrácela sílu v končetinách a veškeré její úsilí se soustředilo na bezúčelné cloumání bezpečnostním pásem. Přes sílící zmatek si uvědomila, že v ruce sevřela něco tvrdého, něco, co rozeznávala podle obrysů. Byla to přezka pásu. Byla ve svém autě. Připoutána bezpečnostním pásem ve vlastním voze.

Tisíckrát předtím tenhle popruh rozepínala a nyní její prsty našly automaticky tlačítko, kterým se pás otevřel.

Popruh se jí svezl z prsou.

Vykopla, začala mlátit končetinami a tlouci jimi o vnitřek vozu. Byla oslepená vodou, ve tmě dezorientovaná, takže ani nedokázala říci, kterým směrem je hladina.

Hystericky se zatínajícími prsty přejela po volantu, po přístrojové desce.

Potřebuju vzduch!

Cítila, jak se její plíce bouří a už už začínají nabírat smrtelný vdech vody, když tu se náhle přetočila kolem dokola a tváří se vyhoupla na povrch, do vzduchové kapsy.

Zalapala po dechu, pak se nadechla znovu a ještě jednou.

Zbýval tu prostor veliký jen pár palců, kde byl ještě vzduch, a i ten se rychle zaplňoval vodou. Ještě několik dalších nádechů, a už nebude co dýchat.

Mozek jí s novým přílivem kyslíku začal opět fungovat.

Potlačila paniku, přinutila se přemýšlet. Auto bylo otočené střechou dolů. Musí najít kliku, aby mohla otevřít dvířka.

Zadržela dech a ponořila se do vody. V rychlosti zjistila, kde se otvírají, a zatáhla za ně. Ucítila, že se západka uvolnila, avšak dvířka zůstala zavřená. Střecha vozidla se zabořila příliš hluboko do bahna, a tak se zablokovala.

Nahoru pro nové nadechnutí!

Opět se vynořila ve vzduchové kapse a zjistila, že se zmenšila na pouhých šest palců. Zatímco lapala po posledním kyslíku, snažila se zoufale zorientovat v převráceném světě. Okénko! Stáhni dolů okénko!

Poslední nadechnutí, poslední příležitost.

Opět se ponořila pod vodu a horečnatě hmatala po kličce okénka. Tou dobou už měla ruce úplně zmrtvělé chladem, takže ji stěží cítila, když se jí ji konečně podařilo uchopit.

Zdálo se, že každé otočení jí zabere věčnost. Vnímala však, že sklo klouže dolů a otvor se zvětšuje. Její touha po vzduchu se stala zoufalou ve chvíli, kdy okénko stáhla celé dolů. Sunula tou škvírou hlavu a ramena, a najednou nemohla dál.

Bunda! Zachytila se!

Škubala sebou a snažila se protlačit ven, avšak tělo měla uvězněné zpoloviny v autě, zpoloviny venku. Natáhla se k zipu a bundu si rozepnula.

Okamžitě vyklouzla ven a začala bleskurychle stoupat k povrchu, k slabé světelné záři vysoko nad sebou.

Prolétla vodou ven na vzduch, hladina se v měsíčním světle rozstříkla jakoby na milion diamantů, a Claire se chytila nejbližšího okraje ulomeného ledu. Tady se chvilku držela, chvěla se a v chladné noci těžce lapala po vzduchu.

Už ztratila cit v nohou a ruce měla tak znecitlivělé, že sotva dokázala svírat hranu ledu.

Pokusila se vytáhnout nahoru. Podařilo se jí jen o několik palců nadzvednout ramena a okamžitě sklouzla zpátky do vody. Nebylo čeho se přidržet, nic, o co by se mohla opřít. Byl tu jen hladký led pokrytý popraškem sněhu.

Bezvýsledně se na něj škrábala, nicméně nenacházela žádnou oporu, aby se zachytila.

Opět se pokusila vytáhnout z vody ven a opět spadla se šplouchnutím zpátky a ponořila se pod hladinu. Znovu se vynořila na povrch, prskala, kašlala, nohy už měla téměř bez vlády.

Nedokáže to. Nedostane se nahoru.

Několikrát znovu napjala všechny síly, aby se vyšplhala ven, avšak její šaty byly nasáklé vodou a táhly ji ke dnu.

Navíc se třásla tak silně, že se už nedokázala ani držet ledu.

Jejích končetin se zmocňovala únava tak intenzivní, že jí zdřevěněly. Zmrtvěly. Zase pocítila, jak klesá pod hladinu, temnota ji vtahovala do sebe, vítala ji do chladného spánku.

Veškerá její energie byla tatam. Nezůstalo nic.

Ponořila se a potápěla se hlouběji. Její tělo ovládlo vyčerpání. Vzhlédla a spatřila s podivnou odtažitostí třpyt měsíčního světla nad sebou. Vnímala, jak ji temná hlubina stahuje dolů do svého objetí. Už nepociťovala chlad, ale pouze vyčerpání a nevyhnutelnost.

Noah.

Představila si, že v chvějivém kruhu světla nad sebou vidí jeho tvář, jak vypadal, když byl dítě. Jak na ni volal, natahoval k ní žadonící ručky. Světelný kruh jako by se rozpadl na stříbrné kousíčky.

Noah. Mysli na Noaha.

Natáhla se k té neviditelné ručce, třebaže jí už nezbývala žádná síla. V jejím sevření se rozpustila jako voda. Jsi příliš daleko. Nedosáhnu na tebe.

Opět cítila, jak klouže dolů, stahována do hluboké temnoty. Noahovy ruce se vzdalovaly, avšak jeho hlas ji nepřestával volat. Opět se vzepjala směrem k němu a spatřila, jak kruh světla jasní a stříbrná svatozář je na dosah.

Kdybych se jí tak mohla dotknout, prolétlo jí hlavou, pak bych se dotkla nebes. Pak bych dosáhla na své děťátko.

Ze všech sil se drala ke světlu. Končetinami se vzepřela té houstnoucí tmě a každý sval napjala, aby se dostala k té záři.

Paží prorazila hladinu a roztříštila ji ve vlnky. Vyrazila hlavou ven z vody, aby se zhluboka nadechla. Zahlédla záblesk měsíce, tak nádherný a třpytivý, až jí od něj oči bolely. Pocítila, že se potápí, naposledy, s rukou vztaženou k nebesům.

Čísi ruka náhle popadla její. Skutečná ruku, která ji pevně svírala kolem zápěstí.

Noah, pomyslela si. Našla jsem svého syna!

Paže ji nyní táhla vzhůru, z hluboké temnoty. S úžasem zírala, když se světlo ještě více rozzářilo, ona se dostala hlavou nad hladinu a spatřila tvář, která shlížela dolů k ní.

Nebyla Noahova, byla to tvář dívky. Dívky s dlouhými vlasy, zářícími v měsíčním světle jako stříbro.

Mitchell Groome nalil na tělo Maxe Tutwilera polovinu kanystru benzinu. Ne že by na odstranění té mrtvoly ve skutečnosti nějak záleželo. Tato jeskyně zůstala neobjevena po tisíciletí, Maxovy ostatky by jen tak někdo nenašel.

Když ale stejně musí zlikvidovat kolonii červů, tak se přitom může zbavit i toho mrtvého těla.

Nasadil si masku, aby ho neomámily výpary, na hlavě měl helmu s připevněným světlem, aby si posvítil na zčeřelou jeskyni. Dal si na čas, aby vyprázdnil tři kanystry s benzinem. Ke spěchu neměl důvod. Doktorčino potopené vozidlo objeví až za denního světla. A i kdyby je našli dřív, nikdo nebude spojovat Groomea s její smrtí. Pokud by na někoho mělo padnout podezření, pak na Maxe, jehož náhlé zmizení je pouze utvrdí. Groome nesnášel, když ho okolnosti nutily improvizovat. Tento krok si nenaplánoval, neměl v úmyslu někoho zabít. Také ovšem nemohl počítat s tím, že mu Doreen Kellyová ukradne vůz.

Jedna vražda si někdy nezbytně vyžádá druhou.

Skončil s poléváním stěn a mrštil prázdným kanystrem do mělké louže benzinu uprostřed jeskyně. Ta se nacházela přímo pod nejhustší kolonii červů. Ti už, jak se zdálo, tušili neodvratnou katastrofu, neboť se zběsile svíjeli ve stoupajících benzinových výparech. Netopýři už dávno uletěli a přenechali své bezobratlé druhy napospas plamenům. Groome se naposledy rozhlédl po jeskyni, aby se ujistil, že nezapomněl ani na sebemenší podrobnost. V kufru svého vozu nahoře u cesty měl schovanou poslední krabici se vzorky a také Maxovy vědecké deníky. Jediným škrtnutím sirky teď skončí jeskyně v plamenech.

Dojde tak k okamžitému zániku celého živočišného druhu, až na ty přeživší vzorky, které nyní chovají v laboratořích v Anson Biologicals. Hormon, který tito červi vylučují, má pro smlouvy s ministerstvem obrany cenu celého jmění, ovšem pouze za předpokladu, že se toto tajemství nedostane do rukou soupeřů Ansonu.

Parazita bude po zničení této jeskyně vlastnit pouze Anson. Pro ostatní svět zůstane důvod letošní epidemie nebývalého násilí záhadou, stejně jako těch předchozích.

Pozadu couval směrem k východu, a jak ustupoval k tomu úzkému otvoru, cestou odléval úzkou stružku hořlaviny. Přikrčil se ve vchodu do jeskyně, rozškrtl zápalku a přiložil plamínek k zemi. Tenká čárka ohně prolétla úzkou chodbou a potom se ozvalo „sss!“ jak dole v jeskynní dutině vybuchly plameny. Groome pocítil prudký závan vzduchu, jak se do jeskyně hnal kyslík, aby živil požár. Vypnul světlo na přilbě a chvilku pozoroval, jak oheň hoří. Představoval si, jak červi černají a jejich zuhelnatělé mrtvolky padají ze stropu dolů. A pomyslel i na Maxovu mrtvolu, z níž nezbylo nic než neidentifikovatelné ohořelé kosti a popel.

Vycouval z jeskyně. Dotkl se nohama zledovatělého říčního proudu. Vchod do průrvy zakryl větvemi. Oheň řádící uvnitř nebude skrz hustý les vidět. Prodral se ke břehu a vyhrabal se nahoru na pevnou zem. Oči měl dosud oslněné ohněm. Ještě si nezvykl na temnotu panující kolem. Zapnul lampičku na přilbě, aby si posvítil na cestu zpátky k autu.

Teprve tehdy, když se rozzářil paprsek svítilny, uviděl policisty stojící mezi stromy s namířenými zbraněmi.

Čekali na něj.

Warren Emerson otevřel oči a pomyslel si: Konečně jsem umřel. Ale proč jsem v nebi? Ten objev ho nesmírně překvapil, neboť se vždy domníval, že pokud něco existuje po smrti, pak se on bude nacházet na nějakém temném a strašlivém místě. A že půjde o posmrtný život, který bude pouze prodloužením mučivé existence na zemi.

Byly zde květiny. Plné vázy jich byly.

Spatřil krvavě rudé růže. Květy orchidejí jako bílé motýly třepotající se na stoncích u okna. A lilie, jejichž vůně byla sladší než jakýkoli parfém, který kdy ucítil. Zíral na to vše v úžasu, neboť něco tak krásného ještě nikdy nespatřil.

Potom zaslechl, jak vedle postele zaskřípala židle. Otočil se a uviděl ženu, která se na něj usmívala. Ženu, kterou neviděl celá léta.

Její vlasy byly spíš stříbrné než černé a věk se jí vryl hlubokými vráskami do tváře. On však nic z toho neviděl.

Když se jí zahleděl do očí, spatřil smějící se čtrnáctiletou dívku. Dívku, kterou vždycky miloval.

„Ahoj, Warrene,“ zašeptala Iris Keatingová. A vzala jeho ruku do svých dlaní.

„Já žiju,“ vypravil ze sebe.

Zaslechla v jeho hlase ten tázavý tón a s úsměvem přikývla. „Ano. S určitostí se dá říct, že jsi naživu.“

Podíval se dolů, na její ruku tisknoucí jeho. Vzpomněl si, jak se jejich prsty kdysi, před těmi dávnými léty, proplétaly, když byli oba mladí a seděli spolu u jezera. Naše ruce se tolik změnily, blesklo mu hlavou. Moje jsou nyní samá jizva a jakoby kožené a její mají klouby nateklé artritidou. Ale držíme se zase za ruce a ona je pořád moje Iris.

Zadíval se na ni skrz slzy. A dospěl k závěru, že koneckonců není na smrt ještě připravený.

Lincoln věděl, kde ji najde. A také že tam byla, seděla u lůžka svého syna. Někdy v noci vylezla Claire z vlastní nemocniční postele a šourala se dlouhou chodbou v županu a pantoflích, až našla cestu do Noahova pokoje. Nyní tu seděla, přitahovala si k ramenům přikrývku a v odpoledním slunci vypadala hrozně unavená a bledá. Bůh pomáhej tomu, kdo se postaví mezi medvědici a její mládě, pomyslel si Lincoln.

Posadil se na židli naproti ní a jejich pohledy se nad spícím Noahem setkaly. Bolelo ho, když uviděl, že je pořád ostražitá. Nicméně chápal, proč tomu tak je. Před pouhým dnem jí hrozil, že jí vezme to, co na světě milovala nejvíc.

Nyní ho pozorovala pohledem, který byl pronikavý, ale současně i plný obav.

„Můj syn to neudělal,“ prohlásila. „Řekl mi to dneska ráno. Přísahal na to a já vím, že mluví pravdu.“

Lincoln přikývl. „Hovořil jsem s Amelií Reidovou. Té noci byli spolu. Ještě po desáté. A pak ji odvezl domů.“

V té době už byla Doreen dávno mrtvá.

Claire si ulehčené vzdychla, z jejího těla se zvolna vytrácelo napětí. Sklesla do židle a v ochranitelském gestu položila Noahovi dlaň na hlavu. Při doteku jejích prstů, jež mu hladily vlasy, otevřel hoch oči a zaostřil pohled na Claire. Ani matka, ani syn nepromluvili, avšak jejich tiché úsměvy sdělovaly vše, co bylo potřebné říci.

Téhle mučivé zkoušky jsem je oba mohl ušetřit, pomyslel si Lincoln. Kdyby jen býval znal pravdu! Kdyby k němu přišel Noah přímo a vyzpovídal se mu, že strávil večer s Amelií. On však chránil dívku před otcovým hněvem.

Lincolnovi byla známa povaha Jacka Reida a chápal, proč se ho Amelia bála.

Ať se ho bála nebo ne, svěřila se stejně s pravdou Claire.

Včerejší noci, těsně předtím, než vztek J.D. vybuchl ve vraždu, vyklouzla Amelia z domu a vydala se jasnou, chladnou nocí ke Claiřinu domu. Kráčela směrem k Toddy Point Road.

Těsně kolem přístaviště. Šťastná náhoda, která děvče zavedla tímto směrem, zachránila Claire život. A Amelia si díky této náhodě zachránila i ten vlastní.

Noah opět usnul.

Claire pohlédla na Lincolna. „Bude stačit Ameliino svědectví? Bude někdo věřit čtrnáctiletému děvčeti?“

„Já jí věřím.“

„Včera jsi tvrdil, že máš hmatatelný důkaz. Tu krev –“

„Krev jsme našli i v kufru auta Mitchella Groomea.“

Odmlčela se, když plně pochopila význam této skutečnosti. „Doreeninu?“ otázala se tichounce.

Přikývl.

„Myslím, že Groome chtěl podezření svalit na tebe, ne na Noaha, když rozmazal tu krev po tvé dodávce. Nevěděl, v kterém voze toho večera pojedeš.“

Chvilku seděli oba mlčky. Lincoln si v duchu kladl otázku, zda to takhle mezi nimi skončí, s mlčením u ní a touhou na jeho straně. Bylo toho ještě tolik, co jí chtěl povědět o Mitchellu Groomeovi. V kufru jeho auta našli toto: sklenice s červy a Maxovy rukou psané deníky. Ale jak Anson Biologicals, tak Sloan-Routhier popřely, že by měly cokoli společného s těmito dvěma muži. A Groome nyní, rozhořčen jejich neochotou nést zodpovědnost, hrozil, že strhne farmaceutický gigant spolu s sebou do záhuby. Tohle všechno přišel Lincoln Claire povědět, a ještě víc. Místo toho však jen tiše seděl a tíha prožité tragédie na něho doléhala takovou silou, že se málem nedokázal nadechnout.

„Claire?“ oslovil ji konečně s nadějí.

Pozdvihla k němu zrak a tentokrát oči neodvrátila.

„Nemůžu vrátit zpátky čas,“ pokračoval tiše, „nemůžu vymazat bolest, kterou jsem ti způsobil. Můžu jen říct, jak mě to mrzí. Přál bych si, aby existoval nějaký způsob, jak se vrátit…“ Zavrtěl hlavou. „Tam, kde jsme byli.“

„Nejsem si jistá, co to znamená, Lincolne. To: Tam, kde jsme byli.“

Zamyslel se nad jejími slovy. „No,“ začal, „v první řadě jsme snad přece byli přátelé.“

„Ano, to je pravda,“ připustila.

„Dobří přátelé, nemám pravdu?“

Po rtech jí přejel stín úsměvu. „Dost dobří, abychom spolu spali.“

Cítil, že se začervenal. „O tom nemluvím! To není jen, že bychom spolu spali. Je to –“ Upíral na ni pohled s bolestnou upřímností. „Je to vědomí, že nám byla poskytnuta příležitost. Příležitost, že tě uvidím každé ráno, až se probudím. Dokážu čekat, Claire. Umím žít s nejistotou. Není to snadné, ale já to vydržím, pokud bude existovat možnost, že zase budeme spolu. O to tě ve skutečnosti žádám.“

Cosi se jí zatřpytilo v očích. Slzy odpuštění? přemítal.

Pohladila ho po tváři. Bylo to něžné polaskání milenky. Ba co bylo ještě lepší, byl to dotek přítele.

„Cokoli je možné, Lincolne,“ řekla měkce. A usmála se.

Když vycházel z nemocnice, tak si opravdu pískal. A proč by neměl? Obloha byla modrá, slunce svítilo a ledem pokryté větve vrb pocinkávaly a třpytily se, jako by na nich visely kousky křišťálu. Za čtrnáct dní nastane nejdelší noc roku. Potom se dny začnou zase dloužit a země se bude vracet ke světlu a teplu. K naději.

Cokoli je možné.

Lincoln Kelly byl trpělivý muž a dokázal čekat.