Tess Gerritsenová

NEZNÁMÁ

Kapitola 1

Jmenuji se Mila a tohle je moje cesta.

Je tolik míst, odkud bych mohla začít vyprávět svůj příběh. Třeba v městečku Kryvičy na březích řeky Servač v okrese Miadziel, kde jsem vyrůstala. Nebo v době, kdy mi bylo osm let, v den, kdy mi zemřela matka, anebo když mi bylo dvanáct a otec spadl pod kola sousedova nákladního auta. Ale asi bych měla začít svůj příběh tady, v mexické poušti, daleko od domova v Bělorusku. Tady jsem ztratila svou nevinnost. Tady zemřely mé sny.

Je bezmračný listopadový den, ptáci se vznášejí na obloze modré tak, jak jsem ještě nikdy neviděla. Sedím v bílé dodávce řízené dvěma muži, kteří neznají mé pravé jméno a ani je zřejmě nezajímá. Jen se smějí a říkají mi Rudá Soňa od chvíle, co mě viděli vystupovat z letadla v Mexico City. Aňa tvrdí, že to je kvůli mým vlasům. Rudá Soňa je prý název filmu, nikdy jsem ho neviděla, ale Aňa ano. Pošeptá mi, že to je o krásné bojovnici, která mečem zabíjí své nepřátele. Pomyslím si, že se mi ti muži tím jménem vysmívají, jelikož nejsem ani krásná, ani bojovnice.

Je mi teprve sedmnáct a jsem vyděšená, protože nevím, co bude dál.

Držíme se s Aňou za ruce, zatímco dodávka veze nás a pět dalších dívek pustou pouští a křovinatým porostem. Ta žena v Minsku nám slibovala turistický zájezd do Mexika, ale my jsme věděly, co to doopravdy znamená: únik. Šanci.

Nasednete na letadlo do Mexico City, řekla nám, a tam na vás na letišti budou čekat lidé, kteří vám pomohou přes hranice a k novému životu. „Jaký vás tady čeká život?“

pokračovala. „Jako dívky neseženete dobré zaměstnání, nejsou tu byty, žádní slušní muži. Nemáte rodiče, aby vás podporovali. A ty, Milo, mluvíš velmi dobře anglicky,“

obrátila se na mě. „V Americe budeš hned jako doma, takhle.“ Luskla prsty. „Mějte odvahu! Využijte šanci.

Zaměstnavatelé vám zaplatí cestu, tak nač obě čekáte?“

Rozhodně ne na tohle, pomyslím si, na nekonečnou poušť ubíhající za okny. Aňa se ke mně tiskne, všechny dívky v autě mlčí. Začínáme si v duchu říkat totéž. Co jsem to udělala?

Jedeme už celé dopoledne. Oba muži vpředu s námi nemluví, ale ten na straně spolujezdce se stále otáčí a prohlíží si nás. Jeho oči vždy vyhledají Aňu a způsob, jakým se na ni dívá, se mi ani trochu nelíbí. Ona si toho nevšímá, protože dřímá opřená o mé rameno. Myška, tak jsme jí vždycky říkali ve škole, protože je tak plachá. Stačí jeden pohled nějakého chlapce, a hned se začervená. Jsme stejně staré, ale když se zadívám na Aninu spící tvář, vidím dítě. A

vyčítám si, že jsem dovolila, aby šla se mnou. Měla jsem ji nechat v Kryvičy.

Konečně dodávka opustí hlavní silnici a kodrcá po prašné cestě. Ostatní děvčata se s trhnutím probudí a oknem pozorují hnědé pahorky, kde leží kameny roztroušené jako staré kosti. V mém rodném městě už napadl první sníh, ale tady, v zemi, kde neznají zimu, je jen prach, modrá obloha a vyprahlé křoví. Pomalu zastavíme a oba muži se na nás ohlédnou.

Řidič řekne rusky: „Je čas vystoupit a jít pěšky. Tohle je jediná cesta přes hranici.“

Otevřou posuvné dveře a my lezeme jedna po druhé ven, sedm dívek, mrkáme ve světle a protahujeme se po dlouhé jízdě. I přes ostré slunce tu je chladno, mnohem větší, než jsem čekala. Aňa mě chytí za ruku a celá se roztřese.

„Tudy,“ ukáže řidič a vede nás z prašné cesty na pěšinu vinoucí se do hor. Přelézáme balvany a trnité keře, které nám zraňují nohy. Aňa má boty s volnou špičkou a musí často zastavovat, aby z nich vytřásla ostré kamínky.

Všechny máme velkou žízeň, ale muži nám dovolí udělat jen jednu přestávku, abychom se napily vody. Potom jdeme dál, šplháme po kamenité stezce jako neohrabané kozy. Když překonáme nejvyšší bod, kloužeme dolů, ke shluku stromů.

Teprve dole vidíme, že to je vyschlé koryto řeky. Na břehu

leží rozházené odpadky po těch, co tudy prošli před námi: plastové láhve na vodu, špinavá plenka a stará bota z umělé kůže rozpraskaná od slunce. Na větvi se třepotá kousek modré nepromokavé látky. Tou cestou přišlo mnoho snílků a my představujeme jen dalších sedm, co jdou v jejich stopách do Ameriky. Můj strach najednou mizí, protože tady, v těch odhozených věcech, spočívá důkaz, že jsme blízko.

Muži nás máváním pohánějí vpřed a my začínáme zdolávat protější břeh.

Aňa mě zatahá za ruku. „Milo, už nemůžu dál,“ zašeptá.

„Musíš.“

„Krvácejí mi nohy.“

Podívám se dolů na její poraněné prsty a krev prýštící z jemné pokožky, a zavolám na muže: „Moje kamarádka si pořezala nohu!“

Řidič odpoví: „To je mi jedno. Jděte dál.“

„Nemůžeme. Potřebuje obvaz.“

„Buď půjdete, nebo vás dvě tady necháme.“

„Aspoň jí dejte čas, aby si přezula boty!“

Muž se otočí. V tom okamžiku se úplně změní. Při pohledu na jeho výraz Aňa ucouvne. Ostatní děvčata strnou s vykulenýma očima jako vyplašené ovce tisknoucí se k sobě. Muž vykročí ke mně.

Rána je tak rychlá, že ji nevidím přicházet. Najednou jsem na kolenou a na pár vteřin se všechno zatmí. Aňa

vykřikne, ale jakoby v dálce. Pak si uvědomím pulzující bolest v čelisti. Cítím pachuť krve. Vidím, jak kape v jasných stříkancích na říční oblázky.

„Vstaň. Dělej, vstávej! Ztratili jsme spoustu času.“

Nejistě se zvednu na nohy. Aňa na mě ustrašeně hledí.

„Milo, poslechni ho!“ zašeptá. „Musíme dělat, co nám řeknou! Nohy mě už nebolí, vážně. Můžu jít dál.“

„Už jsi to pochopila?“ utrhne se na mě ten muž. Pak se otočí a zuřivě se podívá na ostatní děvčata. „Vidíte, co se stane, když mě rozčílíte? Když budete odmlouvat? Tak jděte!“

Dívky teď spěšně klopýtají přes říční dno. Aňa mě popadne za ruku a táhne mě za sebou. Jsem příliš otupělá, abych vzdorovala, a tak se potácím za ní, polykám krev a jen stěží rozeznávám pěšinu před sebou.

Už je to jen kousek. Vylezeme na protější břeh, propleteme se mezi stromy a najednou stojíme na nezpevněné silnici.

Parkují tam dvě dodávky, čekají na nás.

„Postavte se do řady,“ poručí náš řidič. „No tak, hněte sebou. Chtějí se na vás podívat.“

I když jsme jeho rozkazem trochu zmatené, utvoříme řadu, sedm unavených dívek s rozbolavělýma nohama a zaprášenými šaty.

Z dodávek vylezou čtyři muži a anglicky se pozdraví s řidičem. Jsou to Američané. Zavalitý muž jde pomalu podél řady a prohlíží si nás. Má čepici s kšiltem a vypadá jako opálený farmář posuzující své krávy. Přede mnou se zastaví a zamračí se. „Co se jí stalo?“

„Ále, odmlouvala,“ odpoví náš řidič. „Je to jen modřina.“

„Stejně je moc hubená. Kdo by ji chtěl?“

Neví, že rozumím anglicky? Zajímá ho to vůbec? Jsem možná hubená, pomyslím si, zato ty vypadáš jako prase.

Ale on už přenesl pohled dál, na další děvčata. „Dobře,“

ušklíbne se. „Podíváme se, co tu máme.“

Náš řidič se otočí na nás. „Svlíknout,“ nařídí rusky.

Šokovaně na něj zíráme. Do této chvíle jsem se držela stébla naděje, že ta žena v Minsku mluvila pravdu, že nám zařídila v Americe práci. Že Aňa bude hlídat tři malé holčičky a já budu prodávat v obchodě se svatebními šaty. I potom, když nám řidič vzal pasy, když jsme se vlekly po stezce, jsem si stále myslela: Ještě pořád může všechno dobře dopadnout. Ještě pořád to může být pravda.

Žádná z nás se ani nepohne. Stále ještě nevěříme tomu, co po nás chce.

„Slyšíte?“ vyštěkne řidič. „Chcete všechny vypadat jako tahle!“ Ukáže na mou oteklou tvář, rozpálenou bolestí po té ráně. „Dělejte.“

Jedna z dívek zavrtí hlavou a dá se do pláče. To ho rozzuří. Praští ji tak, až se jí zvrátí hlava, a dívka se zapotácí. Hrubě ji chytí za ruku, popadne ji za blůzu a roztrhne látku. Dívka ho s křikem odstrkuje. Při druhé ráně upadne na zem. Řidič k ní popojde a navrch ji ještě zlostně kopne do žeber.

„Tak,“ zavrčí a znovu se podívá na nás ostatní. „Kdo chce být další?“

Jedna z dívek začne neobratně zápolit s knoflíčky halenky. Teď se všechny snažíme rychle vyhovět, svlékáme si blůzy, rozepínáme zipy sukní a kalhot. Dokonce i Aňa, malá nesmělá Aňa, si poslušně stahuje tričko.

„Všechno,“ přikáže řidič. „Všechno dolů. Proč jste, vy děvky, tak pomalé? Však se brzy naučíte dělat to rychle.“

Přistoupí k dívce stojící s pažemi zkříženými přes prsa. Ještě si nesvlékla kalhotky. Řidič je zachytí v pase a strhne je, až sebou dívka škubne.

Čtyři Američané kolem nás krouží jako vlci, pohledem bloudí po našich tělech. Aňa se chvěje tak silně, že slyším, jak jí drkotají zuby.

„Tuhle si vyzkouším.“ Jedna z dívek vzlykne, když ji vyvleče z řady. Muž se ani neobtěžuje znásilnění skrývat.

Přitlačí dívku obličejem na jednu z dodávek, rozepne si kalhoty a vnikne do ní. Dívka zoufale křičí.

Přistoupí k nám ostatní muži a vybírají si. Najednou ode mě někdo odtrhne Aňu. Snažím se ji držet, ale řidič mi zkroutí ruce za záda.

„Tebe nikdo nechce,“ ušklíbne se. Strčí mě do auta a zamkne mě tam.

Oknem všechno vidím, všechno slyším. Smích mužů, zápas dívek, jejich výkřiky. Nemůžu vydržet se na to dívat; ani nemůžu odvrátit pohled.

„Milo,“ křičí Aňa. „Milo, pomoz mi!“

Buším do zamčených dveří v zoufalé snaze se k ní dostat. Muž ji povalil na zem a násilím jí roztáhl stehna. Aňa leží na zemi se zápěstím přitisknutým k zemi, oči zavřené před bolestí. Já taky křičím, pěstmi tluču do okna, ale nemůžu ho rozbít.

Když s ní muž skončí, je potřísněný její krví. Zatáhne si zip kalhot a hlasitě pronese: „Pěkné. Moc pěkné.“

Ohromeně zírám na Aňu. Nejdřív si myslím, že je určitě mrtvá, protože se nehýbá. Muž se na ni ani neohlédne, jen vytáhne z ruksaku láhev vody. Dlouze se napije. Nevidí, že se Aňa probrala.

Najednou Aňa vstane. Dá se do běhu.

Prchá do pouště a já tisknu ruce na okno. Rychle, Ano.

Běž! Běž!

„Hej!“ zařve jeden z mužů. „Tamta utíká.“ Aňa pořád běží. Je bosá, nahá a ostré kameny jí jistě rozdírají nohy. Ale

před ní leží volná poušť a ona nezaváhá. Neotáčej se. Běž dál! Běž! Při výstřelu mi ztuhne krev.

Aňa se zhroutí na zem. Ale ještě není přemožená.

Znovu se vyškrábe na nohy, udělá pár kroků jako opilá, pak padne na kolena. Teď se plazí, každý centimetr je malé vítězství. Natáhne paži dopředu, jako by se chytala pomocné ruky, kterou nikdo z nás nevidí.

Rozlehne se druhý výstřel.

Tentokrát Aňa upadne a už se nezvedne.

Řidič dodávky zastrčí zbraň za opasek a podívá se na dívky. Všechny pláčou, objímají se a s hrůzou hledí přes poušť na Anino tělo.

„Takové plýtvání,“ poznamená muž, který ji znásilnil.

„Zbytečná námaha, honit je tady,“ odpoví řidič. „Máte na výběr ještě šest.“

Zboží si už vyzkoušeli; teď začínají smlouvat. Když skončí, rozdělí si nás jako dobytek. Do každého vozu tři dívky. Neslyším, kolik za nás zaplatili; jen vím, že jsem zadarmo, přihodili mě nádavkem k jiné koupi.

Odjíždíme a já se ohlížím na Anino tělo. Neobtěžovali se ji pohřbít; leží vydaná na pospas slunci a větru a na obloze už krouží hladoví ptáci. Za pár týdnů z ní nic nezbude. Zmizí, stejně jako já co nevidět zmizím v zemi, kde nikdo nezná mé jméno. V Americe.

Zatočíme na dálnici. Vidím značku: US 94.

Kapitola 2

Doktorka Maura Islesová se celý den nenadechla čerstvého vzduchu. Od sedmi ráno ji obklopoval pach smrti, aroma tak důvěrně známé, že se ani nezachvěla, když skalpelem prořízla studenou kůži a z odhalených orgánů se vznesl odporný zápach. Policisté, kteří příležitostně postávali v místnosti a sledovali pitvy, tak stoičtí nebyli.

Občas Maura zachytila závan mentolové masti, jíž si potřeli nosní dírky, aby ten pach přehlušili. Někdy dokonce ani mentol nestačil a Maura viděla, jak najednou zavrávorali a otočili se, aby se vyzvraceli do výlevky. Policisté nebyli tak jako ona zvyklí na pronikavě štiplavý formalin nebo sirnatý odér rozkládajících se tkání.

Dnes se k této směsici pachů přidal ještě nesourodý sladký nádech: vůně kokosového oleje vycházející z pokožky paní Glorie Lederové, která teď ležela na pitevním stole. Byla to padesátiletá rozvedená žena s širokými boky, těžkými prsy a nehty na nohou nalakovanými zářivě růžovou barvou. Temně opálené linie označovaly okraj plavek, které měla na sobě, když ji našli mrtvou doma u bazénu. Byly to bikiny, nepříliš lichotivá volba pro ochablé tělo středního věku. Kdy naposled jsem měla možnost

obléknout si plavky? pomyslela si Maura a přitom pocítila nesmyslný záblesk závisti vůči Glorii Lederové, která strávila poslední chvíle života tím, že si užívala krásného letního dne. Byl skoro srpen a Maura ještě ani jednou nenavštívila pláž, neposeděla u bazénu, ani se neslunila na své zahradě.

„Kola s rumem,“ řekl mladý strážník stojící v nohách pitevního stolu. „Myslím, že to měla ve sklenici. Stála vedle jejího lehátka.“

Maura viděla strážníka Buchanana v márnici poprvé.

Znervózňovalo ji, jak si neustále posunuje papírovou roušku a přešlapuje z nohy na nohu. Ten chlapec vypadal na policistu příliš mladě. Všichni najednou začínali vypadat příliš mladě.

„Uschoval jste obsah té sklenice?“ zeptala se Buchanana.

„Ehm… ne, madam. Ale dobře jsem si čichl. Určitě pila kolu s rumem.“

„V devět ráno?“ Maura pohlédla přes stůl na svého asistenta Yoshimu. Jako obvykle mlčel, ale pozvedl jedno černé obočí, což pro Mauru bylo stejně výmluvné jako jakýkoli komentář, který by pronesl.

„Moc toho vypít nestačila,“ pokračoval Buchanan.

„Sklenice byla skoro plná.“

„Dobře,“ přikývla Maura. „Podíváme se jí na záda.“

Spolu s Yoshimou otočili mrtvou na bok.

„Na hýždi má tetování,“ poznamenala Maura. „Malého modrého motýlka.“

„Ježíši,“ vzdychl si Buchanan. „Žena jejího věku?“

Maura vzhlédla. „Považujete padesátnici za stařenu, že?“

„Chci říct, tedy, je stejně stará jako moje máma.“

Pozor, chlapče. Jsem jen o deset let mladší.

Vzala skalpel a začala řezat. Byla to její pátá pitva ten den a musela si pospíšit. Doktor Costas měl dovolenou, v noci došlo ke hromadné srážce aut a chladicí komora byla ráno přeplněná vaky s mrtvými těly. A zatímco zpracovávala ten nečekaný příděl, byla do lednice dopravena dvě další těla. Ta budou muset počkat do zítřka.

Kancelářský personál márnice teď k večeru odešel a Yoshima stále sledoval hodiny, zjevně nedočkavý, aby už byl na cestě domů.

Proťala kůži, rozřízla hrudník a břicho. Vyňala vlhké orgány a položila je na pitevní podložku pro pozdější sekci.

Gloria Lederová postupně odhalovala svá tajemství: ztučnělá játra, výmluvné svědectví o příliš mnoha vypitých kolách s rumem. Děloha uzlovitá od myomů.

A konečně, když otevřeli lebku, příčina její smrti.

Maura ji uviděla, jakmile rukama v rukavicích zvedla mozek. „Sub-arachnoidální krvácení,“ oznámila a pohlédla

na Buchanana. Vypadal mnohem bledší, než když prve vstoupil na sál. „Ta žena pravděpodobně měla mozkové aneurysma, oslabené místo v jedné z cév mozkové báze.

Hypertenze by to aktivovala.“

Buchanan polkl, pohled upřený na kus volné kůže kdysi přiléhající k lebce Glorie Lederové, nyní přehrnutý přes obličej. Právě tohle je obvykle vyděsí, okamžik, kdy sebou mnozí škubnou nebo se odvrátí, když se tvář zhroutí jako obnošená gumová maska.

„Takže… podle Vás to je přirozená smrt?“ zeptal se tiše.

„Správně. Nic dalšího tu nepotřebujete vidět.“

Mladík už odcházel od stolu a cestou si svlékal plášť.

„Myslím, že potřebuju na čerstvý vzduch…“

Já taky, pomyslela si Maura. Je letní večer, moje zahrada potřebuje pokropit a celý den jsem se nedostala ven.

O hodinu později však byla ještě v budově, seděla za psacím stolem, prohlížela laboratorní nálezy a diktovala zprávy. Ačkoli se převlékla z operačního oděvu, stále se jí zdálo, že na ní lpí pach márnice, který nemohlo odstranit sebevětší množství mýdla a vody, protože pach přetrvával v její paměti. Maura vzala diktafon a začala nahrávat zprávu o Glorii Lederové.

„Padesátiletá běloška nalezená na lehátku poblíž bazénu ve svém domě. Je to dobře vyvinutá, dobře živená žena bez

viditelného poranění. Vnější ohledání odhalilo starou pooperační jizvu na břiše, pravděpodobně po apendektomii.

Malé tetování s motýlem se nalézá na…“ Odmlčela se a snažila se tetování si vybavit. Bylo na levé, nebo pravé hýždi? Bože, jsem tak unavená, pomyslela si. Nemůžu si vzpomenout. Takový podružný detail. Pro její závěry neměl žádný význam, ale nesnášela nepřesnost.

Vstala ze židle a vydala se opuštěnou chodbou ke schodišti, kde se její kroky rozléhaly na betonových schodech. Vstoupila do laboratoře, rozsvítila a hned uviděla, že Yoshima jako obvykle zanechal sál v bezvadném stavu, stoly umyté a vyleštěné, podlaha čistě vytřená. Pokračovala do chladicí komory a otevřela těžké dveře. Ven se vyvalily chomáčky studené mlhy. Maura se automaticky nadechla, jako by měla skočit do ledové vody, a vkročila dovnitř.

Osm pojízdných nosítek bylo obsazených; většina čekala, až si je vyzvedne pohřební služba. Maura šla podél řady a kontrolovala visačky, až našla Glorii Lederovou.

Rozevřela zip vaku, vsunula ruce pod hýždě mrtvoly a převrátila ji na bok tak, aby viděla na tetování.

Bylo na levé hýždi.

Zavřela vak a už se chystala zabouchnout dveře, ale najednou strnula. Otočila se a zírala zpět do místnosti.

Slyšela jsem něco?

Zapnul se větrák a z ventilátorů zavanul studený vzduch. Ano, to je ono, pomyslela si. Větrák. Nebo kompresor lednice. Anebo voda obíhající v potrubí. Čas jít domů. Je tak unavená, že začíná fantazírovat.

Znovu se obrátila k odchodu.

A znovu ztuhla. Otočila se a upřeně se zadívala na řadu vaků s těly. Srdce jí tlouklo tak prudce, že neslyšela nic než vlastní pulz.

Něco se tu pohnulo. Jsem si tím jistá.

Rozevřela první vak a uviděla muže se zašitým hrudníkem. Už je po pitvě, pomyslela si. Definitivně mrtvý.

Který z nich? Odkud vyšel ten zvuk?

Spěšně otevřela další vak a octla se před rozbitou tváří, roztříštěnou lebkou. Mrtvý.

Třesoucíma se rukama roztáhla zip třetího vaku. Igelit se rozevřel a Maura spatřila tvář bledé mladé ženy s černými vlasy a promodralými rty. Otevřela celý vak a objevila mokrou blůzu přilepenou k bílému tělu, kůži s lesknoucími se studenými kapkami vody. Když látku odhrnula, uviděla plná ňadra, štíhlý pas. Trup byl stále nedotčený, ještě nerozřezaný skalpelem patologa. Prsty na rukou a nohou byly purpurové, paže modře mramorované.

Přitiskla prsty k ženině krku a ucítila ledovou pokožku.

Sklonila se blíž ke rtům a čekala na šepot dechu, nejslabší závan vzduchu na své tváři.

Mrtvá otevřela oči.

Maura zalapala po dechu a uskočila. Narazila na vozík za sebou a málem upadla, když popojel na kolečkách. Znovu získala rovnováhu a viděla, že oči ženy jsou stále otevřené, ale nezaostřené. Modře zbarvené rty vydávaly nehlasná slova.

Musíš ji dostat z lednice! Zahřát ji!

Maura chtěla odtlačit vozík ke dveřím, ale ani se nehnul; v panice zapomněla odbrzdit kolečka. Dupla na brzdu a znovu zatlačila. Tentokrát se dal do pohybu a s rachotem vyjel ze studené komory do teplejšího nakládacího prostoru.

Žena mezitím oči znovu zavřela. Když se k ní Maura sklonila, neucítila žádný vzduch vycházející ze rtů. Ach bože. Nemůžu tě teď ztratit.

O té neznámé nevěděla nic, neznala jméno ani její anamnézu. Ta žena mohla být plná virů, přesto Maura přiložila svá ústa k jejím a málem se zalkla, když se dotkla ledového těla. Třikrát jí zhluboka vdechla vzduch, pak přiložila prsty na krk, aby nahmatala karotický pulz.

Zdá se mi to? Cítím vlastní tep pulzující v mých prstech?

Popadla nástěnný telefon a vytočila 911.

„Tísňové volání.“

„Tady doktorka Islesová z Úřadu soudního lékařství.

Potřebuju záchranku. Mám tu ženu se zástavou dechu.“

„Promiňte, říkala jste z Úřadu soudního lékařství?“

„Ano! Jsem vzadu v budově, v nakládacím prostoru.

Sídlíme na Albany Street. Přímo naproti zdravotnickému centru!“

„Hned posílám sanitku.“

Maura zavěsila. Znovu musela potlačit odpor, když přitiskla rty k ženiným. Tři rychlé vdechy, pak znovu prsty na krční tepnu.

Pulz. Byl to konečně pulz!

Najednou uslyšela zasípání, kašel. Žena se nadechovala, v hrdle jí chroptěl hlen.

Zůstaň se mnou. Dýchej, prosím. Dýchej!

Hlasité houkání ohlásilo příjezd záchranky. Maura rychle otevřela zadní dveře a přimhouřila oči v záři blikajících světel. Vůz zacouval k nakládací plošině a z něj vyskočili dva zdravotníci se svou výbavou.

„Je tady!“ zvolala Maura.

„Zástava dechu trvá?“

„Ne, už dýchá. A můžu nahmatat pulz.“

Oba muži vešli do budovy, tam se zastavili a zírali na ženu na nosítkách. „Ježíši,“ zamumlal jeden. „To je vak na mrtvá těla?“

„Našla jsem ji v chladicí komoře,“ řekla Maura. „Je pravděpodobně podchlazená.“

„Páni. To je pro každého ta nejhorší noční můra.“

Vytáhli kyslíkovou masku a infuzní kanyly. Připevnili jí elektrody EKG. Na monitoru pomalu blikala sinusová křivka jako tahy pera líného kreslíře. Té ženě bilo srdce a dýchala, přesto stále vypadala jako mrtvá.

Záchranář ovinul škrticí manžetu kolem jedné ochablé paže, pak se zeptal: „Co se s ní stalo? Jak se sem dostala?“

„Nic o ní nevím,“ přiznala Maura. „Přišla jsem zkontrolovat jiné tělo do komory a zaslechla jsem, že se pohnula.“

„Stává se to tu, ehm, často?“

„Tohle je pro mě poprvé.“ A doufala, že i naposled.

„Jak dlouho byla v lednici?“

Maura pohlédla na nástěnku, kde byly zaznamenané příjmy toho dne, a zjistila, že neznámou přivezli do márnice kolem poledne, označenou jako Jane Doeová, jménem používaným pro všechny neidentifikované ženy. Před osmi hodinami. Osm hodin zavřená v rubáši. Co kdyby skončila na mém pitevním stole? Co kdybych jí rozřízla hruď?

Rychle probrala papíry v přihrádce příjmů a našla obálku s ženinými dokumenty. „Přivezla ji hasičská záchranná služba z Weymouthu,“ řekla. „Zjevné utonutí…“

„Hej, pomalu!“ Zdravotník právě nabodl jehlou kapačky žílu, pacientka se s trhnutím probrala k životu a její tělo na nosítkách se vzepjalo.

„Sakra, ztratil jsem místo vpichu. Pomozte mi ji přidržet!“

„Člověče, to děvče nevstane a neuteče ti.“

„Teď se skutečně vzpírá. Nemůžu spustit infuzi.“

„Tak ji dáme na nosítka a odvezeme.“

„Kam ji vezete?“

„Jen přes ulici. Na pohotovost. Jestli máte nějaké průvodní papíry, budou chtít kopii.“

Maura přikývla: „Přijdu tam za vámi.“

U okénka na pohotovosti stála dlouhá fronta pacientů čekajících na registraci a sestra za přepážkou na příjmu odolávala Mauřiným pokusům zachytit její pohled. O takové rušné noci byste museli mít uťatou končetinu a stříkat krev, abyste ospravedlnili předbíhání ve frontě, ale Maura ignorovala zlostné pohledy ostatních pacientů a protlačila se rovnou k okénku. Zaklepala na sklo.

„Musíte počkat, až přijdete na řadu,“ prohlásila sestra.

„Jsem doktorka Islesová. Nesu přepravní dokumenty pacienta. Doktor je bude chtít.“

„Kterého pacienta?“

„Ženy, kterou teď přivezli odnaproti.“

„Myslíte tu ženu z márnice?“

Maura se odmlčela vědoma si toho, že ostatní pacienti ve frontě mohou slyšet každé slovo. „Ano,“ odpověděla stručně.

„Tak pojďte. Chtějí s vámi mluvit. Jsou s ní nějaké potíže.“

Bzučákem otevřela dveře a Maura prošla na oddělení.

Ihned pochopila, co sestra na příjmu mínila těmi potížemi.

Žena ještě nebyla převezena na ošetřovnu, ležela na chodbě s tělem zabaleným do elektrické přikrývky. Dva zdravotníci a sestra se ji snažili zklidnit.

„Přitáhněte ten popruh!“

„Zatraceně, zas tu ruku vytáhla.“

„Vykašlete se na kyslíkovou masku. Nepotřebuje to.“

„Pozor na infuzi! Rozbije ji!“

Maura se vrhla k nosítkům a chytila pacientku za zápěstí dřív, než si stačila vytáhnout nitrožilní katétr. Jak se jí žena snažila vykroutit, její dlouhé černé vlasy švihly Mauru do tváře. Ještě před dvaceti minutami to byla mrtvola s promodralými rty ve vaku. Teď se její tělo bouřlivě vracelo do života, takže ji jen stěží mohli udržet.

„Držte ji. Držte jí paži!“

Z hrdla ženy se ozvalo zamručení. Byl to nářek raněného zvířete. Pak zvrátila hlavu a její křik přerostl v děsivý vřískot. To není lidské, pomyslela si Maura, které se

zježily chloupky v týlu. Bože, co jsem to přivedla zpět ze světa mrtvých?

„Poslouchejte mě. Poslouchejte!“ přikázala Maura.

Vzala ženinu hlavu do rukou a upřeně pohlédla do tváře zkřivené panikou. „Nedovolím, aby se vám něco stalo.

Slibuju. Musíte nám pomoct.“

Při tónu Mauřina hlasu se žena přestala zmítat. Obrátila k ní modré oči, se zorničkami rozšířenými ve velká černá jezera.

Jedna ze sester začala beze slova poutat ženinu ruku do popruhu.

Ne, pomyslela si Maura. Nedělej to.

Jakmile pacientka ucítila na zápěstí řemen, trhla sebou, jako by ji něco popálilo. Její ruka zasvištěla vzduchem a Maura se zapotácela dozadu, tvář hořící od toho úderu.

„Pomoc!“ vykřikla sestra. „Zavolejte sem doktora Cutlera!“

Maura, s tváří rozpálenou bolestí, ustoupila, když se z vedlejší ošetřovny vynořil doktor a další sestra. Ten rozruch přilákal pozornost pacientů v čekárně. Maura viděla, jak zvědavě nahlížejí přes skleněnou stěnu a sledují scénu mnohem napínavější než kterýkoli díl televizní Pohotovosti.

„Víme, jestli má nějakou alergii?“ zeptal se doktor.

„Neznáme její anamnézu,“ odpověděla sestra.

„Co se tu děje? Proč tak vyvádí?“

„Nemáme tušení.“

„Dobře. Zkusíme pět miligramů haldolu nitrožilně.“

„Infuze je rozbitá.“

„Tak jí ho dejte do svalu. Honem! A taky valium, než si něco udělá.“

Žena znovu zavřískla, když jí jehla projela kůží.

„Víme o té ženě něco? Kdo je to?“ Doktor si teprve teď všiml Maury stojící o pár kroků dál. „Jste příbuzná?“

„To já jsem zavolala sanitku. Jsem doktorka Islesová.“

„Její lékařka?“

Než Maura stačila odpovědět, jeden ze zdravotníků řekl: „Je patoložka. Tohle je pacientka, která se probudila v márnici.“

Doktor užasle pohlédl na Mauru. „To je snad vtip.“

„Našla jsem ji, jak se hýbe v chladicí komoře,“

vysvětlila Maura.

Doktor se nevěřícně zasmál. „Kdo ji prohlásil za mrtvou?“

„Přivezla ji weymouthská hasičská záchranná služba.“

Opět se zahleděl na pacientku. „Tedy, teď je bezpochyby živá.“

„Doktore Cutlere, dvojka je už volná,“ zavolala nějaká sestra. „Můžeme ji tam převézt.“

Maura je následovala, když tlačili nosítka po chodbě na ošetřovnu. Ženin boj slábl, její síly začaly podléhat účinkům

haldolu a valia. Sestry jí odebraly krev a znovu připojily elektrody EKG. Na monitoru zablikala křivka srdečního rytmu.

„Dobrá, doktorko Islesová,“ řekl lékař pohotovosti, zatímco s tužkovou baterkou prohlížel ženě oči. „Povězte mi něco víc.“

Maura otevřela obálku s kopiemi dokladů, které doprovázely mrtvé tělo. „Můžu vám jen říct, co je v průvodních papírech,“ odpověděla. „V osm ráno zavolal weymouthskou hasičskou záchrannou službu někdo z jachtařského klubu Sunrise, kde veslaři našli ve vodách Hinghamského zálivu tuto osobu. Když ji vytáhli z vody, neměla hmatný pulz a nedýchala. A neměla žádný průkaz totožnosti. Na místo povolali vyšetřovatele státní policie a ten se domníval, že jde pravděpodobně o nehodu. Byla převezena do našeho úřadu kolem poledne.“

„A nikdo na soudním lékařství si nevšiml, že žije?“

„Přivezli ji, když jsme byli zavalení jinými případy. Šlo o hromadnou srážku na 1-95. A měli jsme ještě resty z předchozí noci.“

„Teď je skoro devět. A nikdo tu ženu neprohlédl?“

„Mrtví nespěchají.“

„Takže je prostě necháte v lednici?“

„Dokud nepřijdou na řadu.“

„Co kdybyste ji večer neuslyšela?“ Otočil se a pohlédl na Mauru. „Znamená to, že by tam zůstala do zítřejšího rána?“

Maura ucítila, jak jí rudnou tváře. „Ano,“ připustila.

„Doktore Cutlere, na jipce je volné lůžko,“ oznámila sestra. „Chcete ji tam dát?“

Přikývl. „Nevíme, jaké drogy třeba brala, proto ji chci mít na monitoru.“ Otočil se znovu k pacientce, která teď měla zavřené oči. Rty se jí dál pohybovaly jako v tiché modlitbě. „Ta ubohá žena už jednou zemřela. Ať se to nestane znovu.“

Maura slyšela v domě zvonit telefon, zatímco zápasila s klíči a snažila se rychle odemknout dveře. Než se dostala do obývacího pokoje, zvonění přestalo. Ať volal kdokoli, nezanechal vzkaz. Prošla zaznamenaná čísla na identifikátoru, ale jméno posledního volajícího neznala: ZOE FOSSEYOVÁ. Omyl?

Nebudu si s tím dělat starosti, pomyslela si a vydala se do kuchyně.

Teď pro změnu zazvonil její mobil. Vyhrabala ho z kabelky a na displeji viděla, že volá její kolega, doktor Abe Bristol.

„Haló, Abe?“

„Mauro, nechceš mě informovat o tom, co se večer stalo na pohotovosti?“

„Ty o tom víš?“

„Už mi třikrát volali. Napřed Globe, pak Herald. A nějaká místní televizní stanice.“

„Co o tom reportéři říkají?“

„Všichni se vyptávají na mrtvolu, která oživla. Prý ji právě přijali ve zdravotnickém centru. Neměl jsem ponětí, o čem mluví.“

„Ach bože. Jak to tisk tak rychle zjistil?“

„Takže to je pravda?“

„Chtěla jsem ti zavolat, ale –“ Odmlčela se. Zvonil telefon v obývacím pokoji. „Mám další hovor. Můžu ti zavolat za chvíli, Abe?“

„Jen když slíbíš, že mi všechno povíš.“

Spěchala do pokoje a zvedla telefon. „Doktorka Islesová.“

„Tady Zoe Fosseyová, zpravodajský kanál 6. Mohla byste nám něco říct k –“

„Je skoro deset,“ přerušila ji Maura. „Tohle je moje domácí číslo. Jestli se mnou chcete mluvit, musíte mi zavolat do úřadu v pracovní době.“

„Dozvěděli jsme se, že se dnes v márnici probrala nějaká žena.“

„To nehodlám komentovat.“

„Podle našich zdrojů ji státní policejní vyšetřovatel a hasičský oddíl z Weymouthu prohlásili za mrtvou. Učinil někdo ve vašem úřadu stejný závěr?“

„Úřad soudního lékařství se na tomto závěru nepodílel.“

„Ale ta žena byla ve vaší péči, ne?“

„Nikdo v našem úřadu nevydal žádné prohlášení o smrti.“

„Říkáte, že to byla vina weymouthských hasičů a státní policie? Jak někdo může udělat takovou chybu? Není zcela očividné, když je někdo stále naživu?“

Maura zavěsila.

Telefon zazvonil vzápětí znovu. Na identifikátoru volajícího se objevilo jiné číslo.

Zvedla sluchátko. „Doktorka Islesová.“

„Tady Dave Rosen, Associated Press. Omlouvám se, že vyrušuji, ale sledujeme zprávu o mladé ženě, která byla převezena do Úřadu soudního lékařství a probudila se ve vaku na mrtvá těla. Je to pravda?“

„Jak jste se o tom vy novináři dozvěděli? Tohle je už druhý telefonát.“

„Předpokládám, že budete mít ještě spoustu dalších.“

„A co vám o tom řekli?“

„Že ji weymouthská hasičská záchranná služba přivezla odpoledne do márnice. Že jste ji právě vy našla živou a zavolala jste ambulanci. Už jsem mluvil s nemocnicí a ta

označila její stav za vážný, ale stabilizovaný. Je to všechno pravda?“

„Ano, ale –“

„Byla skutečně ve vaku se zavřeným zipem?“

„Děláte z toho až moc velkou senzaci.“

„Copak nikdo ve vašem úřadu běžně nekontroluje těla, když je přivezou? Jen aby bylo jisté, že jsou mrtví?“

„Zítra pro vás budu mít prohlášení. Dobrou noc.“

Zavěsila. Než stačil telefon znovu zazvonit, odpojila ho.

Byla to jediná možnost, jak se dnes v noci vyspat. Upřeně hleděla na ztichlý přístroj a přitom si pomyslela: Jak se sakra ta zpráva tak rychle dostala ven?

Pak si vzpomněla na všechny svědky na pohotovosti, úřednice, sestry, zřízenci. Pacienti v čekárně sledující scénu přes skleněný předěl. Kdokoli z nich mohl zvednout telefon.

Jediný hovor a zpráva je venku. Nic se nešíří rychleji než morbidní drby. Zítra, pomyslela si, to bude utrpení a musím se na to připravit.

Mobilem zavolala Abeovi. „Máme problém,“ řekla.

„To jsem si domyslel.“

„Nemluv s tiskem. Vydám prohlášení. Doma jsem na noc odpojila telefon. Jestli mě budeš potřebovat, jsem na mobilu.“

„Jsi připravená si s tím vším poradit?“

„Kdo jiný by to měl udělat? Já ji našla.“

„Víš, že to bude celonárodní zpráva, Mauro.“

„Už mi volali z AR“

„Ach, prokrista. Mluvila jsi s Úřadem pro veřejnou bezpečnost? Povedou vyšetřování.“

„Předpokládám, že se mi brzy ozvou.“

„Nepotřebuješ pomoct s tím prohlášením?“

„Potřebuju jen čas, abych na tom pracovala. Zítra přijdu později. Snaž se je udržet od těla, než se dostanu do práce.“

„Pravděpodobně z toho bude soudní proces.“

„Jsme nevinní, Abe. Neudělali jsme nic špatně.“

„Na tom nezáleží. Připrav se na to.“

Kapitola 3

„Přísaháte, že svědectví, které podáte tomuto soudu v projednávaném případu, bude pravda, celá pravda a nic než pravda, k čemuž vám dopomáhej Bůh?“

„Přísahám,“ řekla Jane Rizzoliová.

„Děkuji. Můžete se posadit.“

Když si Jane ztěžka sedala na židli na lavici svědků, cítila, že se na ni upírají všechny oči v soudní síni. Civěly na ni od chvíle, co kolébavě vešla do místnosti, kotníky oteklé, břicho vypouklé pod objemnými mateřskými šaty. Posunula se na sedadle, aby měla trochu pohodlí, a přitom se snažila vypadat aspoň trochu autoritativně, ale v síni bylo horko a cítila, jak jí na čele vyvstává pot. Upocená, nervózní, těhotná policajtka. Ano, velmi autoritativní postava.

Gary Spurlock, zástupce okresního návladního pro Suffolk, vstal, aby zahájil přímý výslech. Znala ho jako klidného a metodického prokurátora a nijak netoužila po tomto prvním kole otázek. Nespouštěla ze Spurlocka oči a vyhýbala se byť jen pohledu na obžalovaného, jímž byl Billy Wayne Rollo, který se hrbil vedle své právní zástupkyně a upřeně pozoroval Jane. Věděla, že se ji Rollo snaží tím výhrůžným pohledem zastrašit. Otřást její sebedůvěrou, vyvést ji z míry. Byl stejný jako mnoho jiných

parchantů, které poznala, a jeho zuřivý pohled nebyl ničím novým. Jen poslední pokus poraženého.

„Můžete soudu uvést své jméno a hláskovat příjmení, prosím?“ požádal Spurlock.

„Detektiv Jane Rizzoliová. R-I-Z-Z-O-L-I-O-V-Á.“

„A vaše povolání?“

„Jsem detektiv z oddělení vražd bostonské policie.“

„Mohla byste nám přiblížit své vzdělání a praxi?“

Znovu sebou zavrtěla, protože ji na tvrdé židli začala bolet záda. „Vystudovala jsem obor trestního soudnictví na Massachusetts Bay Community College. Po kurzu na bostonské policejní akademii jsem se stala členkou policejní hlídky jak pro Back Bay, tak Dorchester.“ Škubla sebou, když ji dítě silně koplo. Uklidni se tam. Máma je na lavici svědků. Spurlock stále čekal na zbytek odpovědi.

Pokračovala. „Dva roky jsem pracovala jako detektiv u mravnostní a protidrogové policie. Pak, před dvěma a půl rokem, jsem přešla na oddělení vražd, kde jsem dodnes.“

„Děkuji, detektive. Teď bych se rád zeptal na události ze třetího února tohoto roku. Během služby jste navštívila dům v Roxbury. Správně?“

„Ano, pane.“

„Adresa byla Malcolm X Boulevard 4280, správně?“

„Ano. Je to činžovní dům.“

„Povězte nám o té návštěvě.“

„Přibližně v půl třetí odpoledne jsme, můj kolega detektiv Barry Frost a já, přijeli na tuto adresu, abychom vyslechli nájemnici v bytě dvě-B.“

„V jaké souvislosti?“

„Bylo to v souvislosti s vyšetřováním vraždy. Osoba v bytě dvě-B se znala s obětí.“

„Takže dotyčná nebyla podezřelou v tomto případu?“

„Ne, pane. Nepovažovali jsme ji za podezřelou.“

„Co se potom stalo?“

„Když jsme zaklepali na dveře dvě-B, uslyšeli jsme křik nějaké ženy. Vycházel z bytu na druhé straně chodby. Z

dvě-E.“

„Můžete ty výkřiky popsat?“

„Nejspíš bych je charakterizovala jako volání ve velké tísni. Strach. A slyšeli jsme několik hlasitých úderů, jako by se převrhl nábytek. Anebo když někoho srazíte na podlahu.“

„Námitka!“ Obhájkyně, vysoká světlovlasá žena, vstala.

„Čirá spekulace. Nebyla v bytě, aby to viděla.“

„Přijímá se,“ řekl soudce. „Detektive Rizzoliová, prosím zdržte se dohadů o událostech, které jste nemohla vidět.“

I když to nebyl jen pitomý dohad? Protože přesně to se ode-hrávalo. Billy Wayne Rollo tloukl hlavou své družky o podlahu.

Jane polkla zlost a opravila své prohlášení. „Z bytu jsme slyšeli hlasité rány.“

„A co jste tedy udělali?“

„Detektiv Frost a já jsme ihned zaklepali na dveře dvě-

E.“

„Představili jste se jako policejní důstojníci?“

„Ano, pane.“

„A co se stalo –“

„To je zasraná lež,“ prohlásil obžalovaný. „Vůbec neřekli, že jsou policajti!“

Všichni se podívali na Billyho Wayna Rolla; ten hleděl pouze na Jane.

„Vy budete mlčet, pane Rollo,“ nařídil soudce.

„Ale ona lže.“

„Paní obhájkyně, buď svého klienta uklidníte, nebo bude vykázán ze soudní síně,“

„Tiše, Billy,“ zamumlala obhájkyně. „Tohle nám nepomůže.“

„Dobrá,“ řekl soudce. „Pane Spurlocku, můžete pokračovat.“

Zástupce okresního návladního přikývl a obrátil se zpět k Jane. „Co se stalo, když jste zaklepali na dveře dvě-E?“

„Nikdo neotevřel. Ale stále jsme slyšeli křik. Rány.

Společně jsme došli k závěru, že je ohrožen něčí život a že musíme vstoupit do toho bytu ať se souhlasem, nebo bez.“

„A vstoupili jste tam?“

„Ano, pane.“

„Vykopli mi kurva dveře!“ postěžoval si Rollo.

„Ticho, pane Rollo!“ utrhl se na něj soudce a obžalovaný se znovu shrbil na své židli, planoucí pohled upřený na Jane.

Koukej se na mě, jak chceš, hajzle. Myslíš, že mě vystrašíš?

„Detektive Rizzoliová,“ mluvil dál Spurlock, „co jste uviděli v bytě?“

Jane opět soustředila pozornost na zástupce okresního návladního. „Uviděli jsme muže a ženu. Žena ležela na zádech. Tvář měla vážně potlučenou a krvácela ze rtu. Muž klečel nad ní. Oběma rukama jí svíral krk.“

„Sedí ten muž nyní v soudní síni?“

„Ano, pane.“

„Prosím, označte ho.“ Ukázala na Billyho Wayna Rolla.

„Co se stalo potom?“

„Detektiv Frost a já jsme pana Rolla odtáhli od té ženy.

Byla stále při vědomí. Pan Rollo se nám bránil a při potyčce dostal detektiv Frost těžký úder do břicha. Pan Rollo poté uprchl z bytu. Pronásledovala jsem ho ke schodišti. Tam jsem ho zadržela.“

„Sama?“

„Ano, pane.“ Odmlčela se, pak dodala bez jakéhokoli pokusu o žert: „Poté, co spadl ze schodů. Byl očividně silně podnapilý.“

„Ona mě doprdele shodila!“ prohlásil Rollo.

Soudce udeřil kladívkem. „Už jsem toho od vás slyšel dost! Službo, vyveďte prosím obžalovaného.“

„Vaše Ctihodnosti.“ Obhájkyně vstala. „Udržím ho pod kontrolou.“

„Zatím se vám to příliš nedařilo, paní Quinlanová.“

„Už bude mlčet.“ Pohlédla na svého klienta. „Že ano?“

Rollo jen nasupeně zabručel.

Spurlock řekl: „Žádné další otázky, Vaše Ctihodnosti,“

a posadil se.

Soudce se podíval na obhájkyni. „Paní Quinlanová?“

Victoria Quinlanová vstala, aby provedla křížový výslech. Jane s touto advokátkou nikdy předtím neměla co do činění a nevěděla, co má čekat. Když Quinlanová přistoupila ke svědecké lavici, Jane si pomyslela: Jsi mladá, blond a krásná. Proč obhajuješ takového neřáda? Ta žena se pohybovala jako modelka na předváděcím molu, dlouhé nohy zdůrazněné krátkou sukní a vysokými tenkými podpatky. Jane rozbolely nohy, jen když ty boty viděla.

Žena jako Quinlanová byla pravděpodobně vždy středem pozornosti a teď z toho těžila; když kráčela k lavici svědků,

dobře si uvědomovala, že každý muž na lavici poroty civí na její pevný malý zadeček.

„Dobrý den, detektive,“ pozdravila Quinlanová. Sladce.

Příliš sladce. Ta blondýna hodlala co nevidět vystrčit drápky.

„Dobrý den, madam,“ odpověděla Jane nanejvýš neutrálně.

„Před chvílí jste říkala, že jste v současnosti přidělena k oddělení vražd.“

„Ano, madam.“

„A jaké nové případy aktivně vyšetřujete právě teď?“

„V této chvíli nemám nové případy. Ale dál sleduji –“

„Přesto jste detektiv bostonské policie. A v této chvíli nejsou žádné případy vražd, které vyžadují usilovné vyšetřování?“

„Jsem na mateřské dovolené.“

„Ach tak. Jste na dovolené. Takže momentálně nejste v oddělení.“

„Vykonávám administrativní práci.“

„Vyjasněme si to. Nejste aktivní detektiv.“ Quinlanová se usmála. „V této chvíli.“

Jane ucítila, jak jí hoří tváře. „Jak jsem řekla, jsem na mateřské dovolené. I policistky mají děti,“ dodala s nádechem sarkasmu, ale hned toho zalitovala. Nehraj její hru. Zachovej klid. To se však v té rozpálené soudní síni

snadněji řeklo, než udělalo. Co je tady vlastně s klimatizací?

Proč se zdá, že vedro nikoho jiného netrápí?

„Kdy se má vaše dítě narodit, detektive?“

Jane se odmlčela a v duchu se ptala, kam tím míří. „Dítě se mělo narodit už minulý týden,“ odpověděla nakonec.

„Opozdilo se.“

„Takže třetího února, když jste se poprvé setkala s mým klientem, panem Rollem, jste byla, jakže? Přibližně ve třetím měsíci?“

„Námitka,“ ozval se Spurlock. „To je irelevantní.“

„Paní obhájkyně,“ obrátil se soudce na Quinlanovou, „jaký je smysl vaší otázky?“

„Souvisí to s jejím dřívějším svědectvím, Vaše Ctihodnosti. Že detektiv Rizzoliová dokázala sama přemoci a zatknout mého očividně tělesně zdatného klienta.“

„A co přesně s tím má společného stupeň jejího těhotenství?“

„Žena ve třetím měsíci by jen těžko –“

„Je to policejní důstojnice, paní Quinlanová. Zatýkat lidi je její práce.“

Výborně, pane soudce! Jen jí to vytmavte.

Victoria Quinlanová při tomto nezdaru zrudla. „Dobře, Vaše Ctihodnosti. Odvolávám otázku.“ Znovu se otočila k Jane a chvíli si ji prohlížela, jako by zvažovala další tah.

„Uvedla jste, že vy a váš kolega detektiv Frost jste oba byli

na místě činu. Že jste se společně rozhodli vstoupit do bytu dvě-B.“

„Nebyl to byt dvě-B, madam. Byl to byt dvě-E.“

„Ach ano, samozřejmě. Můj omyl.“

Jo, jistě. Přece se mě nesnažíš nachytat.

„Údajně jste zaklepali na dveře a oznámili, že jste policisté,“ pokračovala Quinlanová.

„Ano, madam.“

„A tento zákrok neměl nic společného s tím, proč jste původně přišli do toho domu.“

„Ne, madam. Byli jsme tam jen náhodou. Ale když předpokládáme, že je nějaký občan v nebezpečí, je naší povinností zasáhnout.“

„A proto jste zaklepali na dveře bytu dvě-B.“

„Dvě-E.“

„A když nikdo neodpověděl, vpadli jste dovnitř.“

„Byli jsme přesvědčeni, že je ohrožen život ženy, podle výkřiků, které jsme slyšeli.“

„A to jste věděli jistě? Mohli jste poznat ten rozdíl?“

„Žena s rozbitým rtem je dost dobrý důkaz.“

„Jde o to, že jste to tehdy nevěděli. Nedali jste mému klientovi možnost otevřít dveře. Dospěli jste k rychlému úsudku a vtrhli jste dovnitř.“

„Zamezili jsme násilí.“

„Víte o tom, že takzvaná oběť odmítla podat na pana Rolla žalobu? Že jsou stále spolu jako milující se pár?“

Jane pevně zaťala čelist. „To je její rozhodnutí.“ I když pitomé. „To, co jsem ten den v bytě dvě-E viděla, bylo zjevné týrání. Byla tam krev.“

„A na mojí krvi nezáleží?“ vyštěkl Rollo. „Srazila jste mě ze schodů, dámo! Ještě mám na bradě jizvu!“

„Ticho, pane Rollo,“ nařídil soudce.

„Podívejte! Vidíte, kam jsem spadl na dolní schod?

Museli mi to sešít!“

„Pane Rollo!“

„Shodila jste mého klienta ze schodů, detektive?“

zeptala se Quinlanová.

„Námitka,“ prohlásil Spurlock.

„Ne, neshodila,“ odpověděla Jane. „Byl tak opilý, že spadl ze schodů sám.“

„To je lež!“ pravil obžalovaný.

Ozval se úder kladívka. „Mlčte, pane Rollo!“

Ale Billy Wayne Rollo už vřel potlačovanou zlostí.

„Ona a její kolega mě odvlekli ke schodišti, aby nikdo neviděl, co dělají. Myslíte, že by mě mohla zatknout sama?

Ta malá těhotná holka? Co to kecá za kraviny?“

„Seržante Givensi, vyveďte obžalovaného.“

„To je případ policejní brutality!“ zaječel Rollo, když ho soudní zřízenec vytáhl na nohy. „Hej, porotci, jste snad

blbí? Nevidíte, že to je všechno svinskej komplot? Ti dva poldové mě skopli z těch zasranejch schodů dolů.“

Kladívko znovu udeřilo. „Uděláme přestávku. Prosím, odveďte porotce ven.“

„Jo, jasně! Dáme si přestávku.“ Rollo se zasmál a odstrčil zřízence. „Zrovna když konečně můžou slyšet pravdu!“

„Vyveďte ho odtud, seržante Givensi.“

Givens vzal Rolla za paži. Ten se rozzuřeně otočil, zaútočil a vrazil hlavou zřízenci do břicha. Oba upadli na zem a začali se prát. Victoria Quinlanová s otevřenými ústy ohromeně přihlížela, jak se její klient a zřízenec válí jen pár centimetrů od vysokých podpatků jejích střevíců značky Manolo Blahnik.

Ach Ježíši. Někdo musí ten blázinec zastavit.

Jane se ztěžka zvedla ze židle. Odstrčila stranou užaslou Quinlanovou a sebrala zřízencova pouta, která mu ve zmatku upadla na podlahu.

„Pomoc!“ volal soudce a usilovně bušil kladívkem.

„Potřebujeme dalšího soudního zřízence!“

Seržant Givens teď ležel na zádech, přitisknutý pod Rollem, který právě zvedal pravou pěst, aby mu zasadil ránu. Jane popadla jeho vztyčené zápěstí a nasadila mu jedno z pout.

„Co to doprdele děláte?“ vykřikl Rollo.

Jane se mu do zad tvrdě opřela nohou, zkroutila mu paži a přitlačila ho na zřízence. Další cvaknutí a druhé pouto se zavřelo kolem Rollova levého zápěstí.

„Slez ze mě, pitomá krávo!“ ječel Rollo. „Zlomíš mi hřbet!“

Seržant Givens, uvězněný pod hromadou těl, vypadal, že se každou chvíli pod tou tíhou udusí.

Jane odtáhla nohu z Rollových zad. Najednou jí mezi nohama vytryskl proud teplé tekutiny a skropil Rolla a Givense. Ucouvla a v šoku zírala na promočené mateřské šaty. Na tekutinu, stékající jí po stehnech na podlahu soudní síně.

Rollo se převrátil na bok a vzhlédl k ní. Pak se dal do smíchu. Otočil se na záda a nepřestával se smát. „Hele,“

řekl. „Jen se na to podívejte! Ta mrcha si počurala šaty!“

Kapitola 4

Maura stála na červenou v Brookline Village, když jí na mobil zavolal Abe Bristol. „Dívala ses ráno na televizi?“

zeptal se.

„Neříkej, že ta historka už byla ve zprávách.“

„Kanál šest. Reportérka se jmenuje Zoe Fosseyová.

Mluvila jsi s ní?“

„Jen krátce včera večer. Co říkala?“

„Mám to shrnout? Žena nalezena živá ve vaku na těla.

Soudní lékařka obviňuje weymouthské hasiče a státní policii z chybné diagnózy smrti.“

„Ach bože. To jsem nikdy neřekla.“

„Vím, že ne. Ale náčelník hasičů z Weymouthu se vzteká a státní policie taky není moc nadšená. Louise je už zahlcená jejich telefonáty.“

Naskočila zelená. Když Maura přejížděla křižovatku, měla sto chutí otočit a jet domů. Přála si, aby se mohla vyhnout nastávajícím mukám.

„Jsi v úřadu?“ zeptala se.

„Přišel jsem v sedm. Myslel jsem, že už tady budeš.“

„Jsem v autě. Potřebovala jsem ráno pár hodin, abych připravila prohlášení.“

„Dobrá, ale musím tě varovat. Až se sem dostaneš, přepadnou tě hned na parkovišti.“

„Pořád tam jsou?“

„Reportéři, televizní vozy. Parkujou na Albany Street.

Běhají sem a tam mezi naší budovou a nemocnicí.“

„Jak pohodlné. Mají všechno po ruce.“

„Víš něco nového o té pacientce?“

„Volala jsem ráno doktora Cutlera. Říkal, že toxikologické vyšetření pacientky je pozitivní na barbituráty a alkohol. Musela tím být pořádně nacpaná.“

„To zřejmě vysvětluje, proč spadla do vody. A není divu, že po barbiturátech měli problém zjistit u ní známky života.“

„Proč se to mění v takovou šílenou senzaci?“

„Protože to je pro bulvár ohromné sousto. Mrtví vstávají z hrobu. A navíc to je mladá žena, ne?“

„Myslím něco přes dvacet.“

„A hezká?“

„Copak na tom záleží?“

„Ale jdi.“ Abe se zasmál. „Víš, že na tom záleží“

Maura si vzdychla. „Ano,“ připustila. „Je velmi hezká.“

„Tak vidíš. Mladá, sexy a málem rozkuchaná zaživa.“

„To se nestalo.“

„Jenom tě upozorňuju, že tak se na to bude dívat veřejnost.“

„Nemůžu se jednoduše hodit marod? Možná stihnu příští letadlo na Bermudy.“

„A nechat mě v tom blázinci? Ať tě to ani nenapadne.“

Když o dvacet minut později zabočila na Albany Street, spatřila dva televizní vozy stojící u hlavního vchodu do Úřadu soudního lékařství. Jak ji Abe varoval, reportéři byli připraveni se na ni vrhnout. Vystoupila z klimatizovaného lexusu do parného rána prosyceného vysokou vlhkostí a hned k ní vyrazil tucet reportérů.

„Paní doktorko!“ volal nějaký muž. „Jsem z Boston Tribune. Můžete mi říct pár slov o té neznámé?“

Maura v odpověď sáhla do aktovky a vytáhla kopie prohlášení, které ráno sepsala. Byl to věcný přehled událostí té noci a vysvětlení, jak reagovala. Spěšně kopie rozdala.

„To je mé prohlášení,“ řekla. „Nemám co dodat.“

To však příval otázek nezastavilo.

„Jak někdo může udělat takovou chybu?“

„Znáte už jméno té ženy?“

„Slyšeli jsme, že ji za mrtvou prohlásila weymouthská hasičská služba. Můžete uvést konkrétní jména?“

Maura prohlásila: „Musíte se obrátit na jejich mluvčího.“

Ozvala se nějaká žena. „Musíte připustit, paní doktorko, že to je jasný případ něčí nekompetentnosti.“

Maura ten hlas poznala. Otočila se a uviděla blondýnu, která se k ní prodírala houfem novinářů. „Vy jste ta reportérka z šestého kanálu.“

„Zoe Fosseyová.“ Žena se usmála, potěšena, že ji Maura poznala, ale ta svým pohledem vzápětí její úsměv zmrazila.

„Chybně jste mě citovala,“ ohradila se Maura. „Nikdy jsem neřekla, že obviňuji hasiče nebo státní policii.“

„Něčí vina to být musí. Když ne jejich, tak koho? Jste za to odpovědná vy, paní doktorko?“

„Rozhodně ne.“

„Živá žena byla zavřena do vaku na těla. Byla uvězněna v márniční lednici osm hodin. A není to ničí vina?“

Fosseyová se odmlčela. „Nemyslíte, že by zato měl někdo přijít o místo? Například vyšetřovatel státní policie?“

„Obviňujete někoho dost rychle.“

„Ta chyba mohla tu ženu zabít.“

„Ale nezabila.“

„Není to zcela základní omyl?“ zasmála se Fosseyová.

„Myslím tím, jak těžké je poznat, že někdo není mrtvý?“

„Těžší, než si myslíte,“ odsekla Maura.

„Takže se jich zastáváte.“

„Dala jsem vám své prohlášení. Nemůžu komentovat jednání někoho jiného.“

„Paní doktorko?“ To byl zase ten muž z Boston Tribune.

„Řekla jste, že určení smrti nemusí být snadné. Vím, že k

podobným chybám došlo i v jiných márnicích v zemi.

Můžete nás poučit, proč to je někdy obtížné?“ Mluvil se zdrženlivou úctou. Žádná výzva, ale uvážená otázka, jež si zasloužila odpověď.

Maura muže chvíli pozorovala. Viděla inteligentní oči, tmavé vlasy rozcuchané větrem a upravenou bradku, což jí připomínalo typ mladistvého univerzitního profesora. Jeho temný atraktivní vzhled jistě vyvolával nesčetné obdivné pohledy žen. „Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Peter Lukas. Píšu týdenní sloupek pro Tribune.“

„Promluvím s vámi, pane Lukasi. Jen s vámi. Pojďte dovnitř.“

„Počkat,“ protestovala Fosseyová. „Někteří z nás tu čekají mnohem déle.“

Maura ji zpražila pohledem. „V tomto případě, paní Fosseyová, to není ranní ptáče, které dál doskáče. Ale to zdvořilejší.“ Otočila se a vešla do budovy, následovaná reportérem Tribune.

Její sekretářka Louise právě telefonovala. Položila ruku na sluchátko a poněkud zoufale zašeptala Maure: „Pořád zvoní. Co jim mám říct?“

Maura položila před Louise na stůl kopii svého prohlášení. „Odfaxujte jim to.“

„To je všechno, co mám udělat?“

„Odmítejte všechny telefonáty od tisku. Souhlasila jsem, že si promluvím tady s panem Lukasem, ale s nikým jiným. Žádné další rozhovory.“

Louisin výraz, když si prohlížela reportéra, byl víc než výmluvný. Vidím, že sis vybrala velkého fešáka.

„Nebude nám to trvat dlouho,“ dodala Maura. Uvedla Lukase do své kanceláře, zavřela dveře a ukázala na židli.

„Díky, že si se mnou promluvíte,“ řekl.

„Byl jste z nich jediný, kdo mě nerozčílil.“

„To neznamená, že nedovedu někoho rozčílit.“

Tomu se musela usmát. „Je to čistě sebeobranná strategie,“ poznamenala. „Když si s vámi promluvím, budou se pak ostatní obracet na vás. Mě nechají na pokoji a budou otravovat vás.“

„Obávám se, že takhle to nefunguje. Stejně vás budou pronásledovat.“

„Je tolik zajímavějších zpráv, o kterých byste mohl psát, pane Lukasi. Důležitějších zpráv. Proč tahle?“

„Protože se nás dotýká pudově. Vyvolává naše nejhorší děsy. Kolik z nás se bojí, že bude omylem pokládán za mrtvého? Že bude nešťastnou náhodou pohřben zaživa? Což se skutečně v minulosti několikrát stalo.“

Přikývla. „Existují některé historicky doložené případy.

Ale to bylo před érou balzamování.“

„A probuzení v márnici? To není jen historie. Zjistil jsem, že k několika případům došlo i v posledních letech.“

Zaváhala. „Stalo se to.“

„Častěji, než si veřejnost uvědomuje.“ Vytáhl poznámkový blok a zalistoval v něm. „V roce 1984 došlo k případu v New Yorku. Muž leží na pitevním stole. Patolog vezme skalpel a chce udělat první řez, když se mrtvý probudí a popadne ho za krk. Doktor dostane infarkt a na místě zemře.“ Lucas vzhlédl. „Slyšela jste o tom případu?“

„Zaměřujete se na ten nejsenzačnější příklad.“

„Ale je to pravda. Ne?“

Vzdychla si. „Ano. Ten případ znám.“

Otočil další list v poznámkovém bloku. „Springfield, Ohio, 1989. Žena v pečovatelském domově je prohlášena za mrtvou a převezena do pohřebního ústavu. Leží na stole a zaměstnanec ústavu se ji chystá balzamovat. Najednou mrtvá promluví.“

„Jste s tímto tématem zřejmě dobře obeznámen.“

„Protože je fascinující.“ Dál se probíral stránkami bloku. „Včera v noci jsem si vyhledal případ za případem.

Malé děvče v Jižní Dakotě, probudilo se v otevřené rakvi.

Muž v Des Moines, jemuž už otevřeli hrudník. Teprve pak si patolog všiml, že mužovo srdce stále bije.“ Podíval se na ni.

„To nejsou babské povídačky. Jsou to doložené případy a je jich hodně.“

„Podívejte, netvrdím, že se to nestává. Ano, domněle mrtví se probudili v márnici. Staré hroby byly otevřeny a v rakvích se nalezly stopy po nehtech. Lidé se této možnosti tolik děsí, že někteří výrobci prodávají rakve vybavené nouzovou vysílačkou, aby mohli zavolat o pomoc. Pro případ, že vás pohřbí zaživa.“

„Jak uklidňující.“

„Takže přiznávám, může se to stát. Jsem si jistá, že jste slyšel tu teorii o Ježíši. Že vzkříšení Krista nebylo ve skutečnosti zmrtvýchvstání. Že to byl jen případ předčasného pohřbu.“

„Proč je tak těžké určit, že je někdo mrtvý? Není to snad zřejmé?“

„Někdy ne. Lidé, kteří jsou podchlazení, ať vystaveni účinkům chladu nebo při dlouhém pobytu ve studené vodě, mohou vypadat jako mrtví. Naši neznámou našli ve studené vodě. A existují určité látky, které mohou potlačit známky života, takže je těžké zjistit dechovou činnost nebo nahmatat pulz.“

„Romeo a Julie. Lektvar, který Julie vypila, aby vypadala jako mrtvá.“

„Ano. Nevím, co to bylo za nápoj, ale takový scénář není nemožný.“

„Jaké látky to mohou způsobit?“

„Například barbituráty. Ty utlumí dýchání, proto je těžké rozeznat, že ta osoba dýchá.“

„Právě to našli v toxikologickém vyšetření té ženy, že?

Fenobarbital.“

Zamračila se. „Kde jste to slyšel?“

„Mám své zdroje. Je to pravda, viďte?“

„Bez komentáře.“

„Trpí nějakou duševní poruchou? Proč by se předávkovala fenobarbitalem?“

„Neznáme ani její jméno, natož psychiatrickou diagnózu.“

Chvíli ji pozoroval pohledem tak pronikavým, až to bylo nepříjemné. Tenhle rozhovor je chyba, pomyslela si.

Ještě před několika okamžiky jí Peter Lukas připadal zdvořilý a seriózní, typ novináře, který bude k této historce přistupovat s respektem. Ale směr jeho vyptávání ji znervózněl. Přišel na tuto schůzku dokonale připraven a dobře vyzbrojen znalostí detailů, o nichž se chtěla bavit co nejméně; právě těch detailů, které přilákají pozornost veřejnosti.

„Jak tomu rozumím, tu ženu vytáhli z Hinghamského zálivu včera ráno,“ pokračoval. „Na oznámení nejdřív zareagovala weymouthská hasičská záchranná služba.“

„Správně.“

„Proč nebyl na místo nálezu zavolán někdo z Úřadu soudního lékařství?“

„Nemáme dost pracovníků, aby navštívili každé místo nálezu mrtvoly. Navíc tohle se stalo až ve Weymouthu a nebyly tu žádné známky násilné smrti.“

„A to prohlásila státní policie?“

„Jejich detektiv se domníval, že šlo pravděpodobně o nešťastnou náhodu.“

„Anebo možná pokus o sebevraždu? Vzhledem k výsledkům jejího toxikologického vyšetření?“

Maura neviděla důvod, aby popřela, co už věděl.

„Mohla si vzít nadměrnou dávku, ano.“

„Předávkování barbituráty. A tělo podchlazené ve studené vodě. Dvě příčiny, které znesnadňují určení smrti.

Nemělo to být vzato v úvahu?“

„Je to, ano, je to něco, co by se mělo brát v úvahu.“

„Ale ani detektiv státní policie, ani weymouthští hasiči to neudělali. Což vypadá jako chyba.“

„Může se to stát. To je vše, co mohu říct.“

„Udělala jste někdy takovou chybu, paní doktorko?

Označila jste za mrtvého někoho, kdo ještě žil?“

Maura se odmlčela, protože si vzpomněla na svou nemocniční praxi před mnoha lety. Na noc ve službě během stáže na interně, kdy ji z hlubokého spánku vzbudilo vyzvánění telefonu. Sestra jí oznámila, že právě zemřela

pacientka na lůžku 336A. Mohla by praktikantka přijít a prohlásit tu ženu za mrtvou? Cestou na pokoj pacientky Maura necítila žádnou úzkost ani ztrátu sebedůvěry. Na lékařské fakultě neměli žádnou zvláštní přednášku o tom, jak určit smrt; rozumělo se samo sebou, že ji poznáte, až ji uvidíte. Tu noc šla po nemocniční chodbě s představou, že rychle splní svůj úkol a znovu si půjde lehnout. Ta smrt nebyla nečekaná; pacientka se nacházela v konečném stadiu rakoviny a v její kartě bylo jasně vyznačeno: ŽÁDNÁ

RESUSCITACE.

Když vstoupila do pokoje 336, polekaně zjistila, že kolem lůžka stojí uplakaní příbuzní, kteří se přišli rozloučit.

Měla obecenstvo. To nebyl žádný poklidný kontakt se zesnulým, jak očekávala. Když se omlouvala za vyrušení a přistoupila k lůžku, naléhavě si uvědomovala, že ji sledují všechny oči. Pacientka ležela na zádech, ve tváři pokojný výraz. Maura vzala stetoskop, vsunula membránu pod nemocniční noční košili a přiložila ji na křehkou hruď. Jak se skláněla nad tělem, cítila, že se kolem ní tísní rodina, cítila tlak jejich dusivé pozornosti. Neposlouchala tak dlouho, jak měla. Sestry tu ženu už označily za mrtvou; doktor, který by to potvrdil, se volal pouze kvůli protokolu.

Záznam do karty, podpis doktora medicíny, nic víc před převozem do márnice nepotřebovaly. Maura, skloněná nad hrudí a poslouchající ticho, se nemohla dočkat, až z té

místnosti unikne. Napřímila se, s patřičně soustrastným výrazem, a obrátila se k muži, o němž předpokládala, že je pacientem manžel. Už chtěla zamumlat: Je mi to líto, ale zemřela. Zastavil ji šepot dechu.

S leknutím se podívala dolů a viděla, že se hruď pacientky pohnula. Žena se znovu nadechla, pak znehybněla. Bylo to agonální dýchání, ne zázrak, jen poslední elektrické impulzy mozku, poslední záchvěv membrány. Všichni členové rodiny v místnosti zatajili dech.

„Proboha,“ řekl manžel. „Ještě žije.“

„Už to… bude brzy,“ podařilo se Maure ze sebe vypravit. Pak odešla z pokoje otřesena tím, jak málo scházelo, aby se dopustila chyby. Od té doby už nikdy k prohlášení smrti nepřistupovala tak bezstarostně.

Teď se podívala na novináře. „Všichni chybujeme,“

připustila. „Ani něco natolik základního jako určení smrti není tak snadné, jak si myslíte.“

„Takže obhajujete hasiče? A státní policii?“

„Říkám, že se chyby stávají. To je všechno.“ A bůh ví, že jsem pár sama udělala. „Chápu, jak k tomu mohlo dojít.

Tu ženu našli ve studené vodě. Měla v krvi barbituráty. Tyto faktory mohly vzbudit zdání smrti. Za těchto okolností není omyl tak nepředstavitelný. Příslušní pracovníci se jen snažili dělat svou práci a doufám, že k nim budete při psaní svého

článku spravedlivý.“ Vstala, aby dala najevo, že rozhovor skončil.

„Vždycky se snažím být spravedlivý,“ prohlásil.

„To každý novinář tvrdit nemůže.“

Také se zvedl, ale zůstal stát a hleděl na ni přes stůl.

„Dejte mi vědět, jestli vás zklamu. Až si přečtete můj článek.“

Doprovodila ho ke dveřím a dívala se, jak prošel kolem Louisina psacího stolu a ven z kanceláře.

Louise k ní vzhlédla od klávesnice. „Jak to šlo?“

„Nevím. Možná jsem s ním mluvit neměla.“

„To brzy zjistíme,“ mínila Louise, pohled opět upřený na monitor počítače. „Až ten sloupek vyjde v páteční Tribune.“

Kapitola 5

Jane nevěděla, zda je ta zpráva dobrá, nebo špatná.

Doktorka Stephanie Tamová byla skloněná, poslouchala Dopplerovým stetoskopem a hladké černé vlasy jí spadaly do tváře, takže Jane nemohla vidět její výraz. Ležela na zádech a sledovala, jak hlavice Dopplerova přístroje klouže po jejím velkém břichu. Doktorka Tamová měla elegantní ruce chirurga a vedla stetoskop stejně citlivě, jako by se dotýkala strun harfy. Ruka se náhle zastavila a doktorka ještě víc sehnula hlavu ve vážném soustředění. Jane pohlédla na svého manžela Gabriela, sedícího vedle ní, a rozeznala v jeho očích stejnou úzkost.

Je naše dítě v pořádku?

Konečně se doktorka Tamová narovnala a podívala se na Jane s uklidňujícím úsměvem. „Poslechněte si to,“ řekla a zvýšila hlasitost na přístroji.

V reproduktoru zašuměl rytmický pulz, pravidelný a energický.

„To jsou silné srdeční ozvy plodu,“ vysvětlila Tamová.

„Takže je děťátko v pořádku?“

„Zatím si vede velmi dobře.“

„Zatím? Co to znamená?“

„Že tam už moc dlouho zůstat nemůže.“ Tamová svinula stetoskop a uložila ho do pouzdra. „Když praskne amniový vak, porod na sebe nenechá dlouho čekat.“

„Ale nic se neděje. Necítím žádné stahy.“

„Přesně tak. Vaše dítě odmítá spolupracovat. Je to velmi umíněné dítě, Jane.“

Gabriel si povzdychl. „Tak jako jeho máma. Do poslední chvíle se pere se zločinci. Můžete mé ženě laskavě říct, že je teď oficiálně na mateřské dovolené?“

„Rozhodně jste teď mimo službu,“ přisvědčila Tamová.

„Pošlu vás na ultrazvuk, abychom se na to dobře podívali.

Pak podle mě bude čas vyvolat porod.“

„Nezačne sám od sebe?“ zeptala se Jane.

„Praskla vám voda. Tím se otevřela cesta pro infekci.

Jsou to už dvě hodiny a pořád žádné stahy. Nejvyšší čas juniora popohnat.“ Rázně přešla ke dveřím. „Zavedou vám infuzi. Zjistím v centru zobrazovací diagnostiky, jestli vás hned vezmou na vyšetření. Pak z vás to dítě musíme dostat, takže konečně budete maminka.“

„Všechno jde tak rychle.“

Tamová se zasmála. „Měla jste na přemýšlení devět měsíců. Nemělo by to být zas takové překvapení,“

odpověděla a vyšla z pokoje.

Jane se zadívala do stropu. „Nejsem si jistá, jestli jsem na to připravená.“

Gabriel jí stiskl ruku. „Já jsem na to připravený už dávno. Zřejmě odjakživa.“ Nadzvedl jí nemocniční košilku a přiložil ucho na její nahé břicho. „Ahoj, ty tam dole!“

zavolal. „Táta už netrpělivě čeká, tak přestaň zlobit.“

„Au. Špatně ses ráno oholil.“

„Oholím se znovu, jen kvůli tobě.“ Narovnal se a upřeně se jí zadíval do očí. „Myslím to vážně, Jane,“ dodal.

„Už dlouho jsem si to přál. Mít vlastní rodinu.“

„A co když nebude všechno takové, jak sis představoval?“

„Co si podle tebe představuju?“

„Vždyť víš. Dokonalé dítě, dokonalá manželka.“

„Ale jdi, proč bych chtěl dokonalou manželku, když můžu mít tebe?“ zasmál se a rychle uhnul, protože se po něm ohnala rukou.

Zato mně se podařilo ulovit dokonalého manžela, pomyslela si při pohledu do jeho usměvavých očí. Pořád nechápu, že jsem měla takové štěstí. Nevím, jak si holka, která vyrůstala s přezdívkou Žabí ksicht, mohla vzít muže, po kterém se každá ohlédne, jakmile vejde do místnosti.

Naklonil se k ní a něžně řekl: „Ty mi pořád nevěříš, viď? Můžu to opakovat tisíckrát, a přesto mi nebudeš věřit.

Jsi přesně to, co chci, Jane. Ty a to dítě.“ Políbil ji na špičku nosu. „Tak. Co ti sem mám přinést, maminko?“

„Ach bože. Neříkej mi tak. Není to sexy.“

„Myslím, že to je náramně sexy. Vlastně…“

Se smíchem ho pleskla přes ruku. „Jdi. Dej si něco k obědu. A přines mi hamburger a hranolky.“

„Doktorka to zakázala. Žádné jídlo.“

„Nemusí o tom vědět.“

„Jane.“

„Dobře, dobře. Jeď domů a přivez mi mou nemocniční tašku.“ Zasalutoval jí. „Podle rozkazu. Kvůli tomu jsem si vzal měsíc volna.“

„A můžeš znovu zkusit sehnat moje rodiče? Pořád nezvedají telefon. Jo, a přines mi laptop.“ S povzdechem zavrtěl hlavou. „Co je?“ zeptala se.

„Budeš rodit a chceš, abych ti přinesl laptop?“

„Mám spoustu papírování, které musím vyřídit.“

„Jsi nemožná, Jane.“

Poslala mu vzdušný polibek. „To jsi věděl, když sis mě bral.“

„Podívejte,“ prohlásila Jane při pohledu na kolečkovou židli. „Můžu dojít do centra zobrazovací diagnostiky sama, jen mi ukažte, kde to je.“

Dobrovolnice potřásla hlavou a sešlápla brzdy židle.

„Nemocniční nařízení, madam, bez výjimek. Pacienti musí být převáženi na kolečkové židli. Nechceme, abyste uklouzla a upadla, že ne?“

Jane se podívala na židli, pak na stříbrovlasou dobrovolnici, která ji měla tlačit. Ubohá stará paní, pomyslela si, já bych měla vézt ji. Neochotně vylezla z postele a posadila se na židli, zatímco dobrovolnice přenesla infuzní láhev. Ještě ráno Jane zápasila s Billym Waynem Rollem; teď ji vozí jako královnu ze Sáby. Jak trapné. Když jely po chodbě, zaslechla, jak žena za ní sípá, a v jejím dechu ucítila zatuchlý pach cigaret. Co když její doprovod zkolabuje? Co když bude potřebovat srdeční masáž? Pak budu smět vstát, anebo to je taky proti předpisům? Zabořila se hlouběji do židle a vyhýbala se pohledům všech, kdo ji míjeli na chodbě. Nedívejte se na mě, myslela si. Sama se cítím dost provinile, že se ta chudák stará babička musí takhle namáhat.

Dobrovolnice zacouvala s židlí do výtahu a zastavila vedle jiného pacienta. Byl to šedovlasý muž, který si pro sebe něco mumlal. Jane si všimla, že má tělo připoutané k židli ochrannými popruhy, a pomyslela si: Ježíši, oni to s tím nařízením o kolečkových židlích myslí fakt vážně. Jestli se pokusíte vstát, přivážou vás.

Starý muž na ni nevraživě pohlédl. „Na co sakra koukáte, dámo?“

„Na nic,“ odpověděla Jane.

„Tak přestaňte.“

„Dobře.“

Černošský zřízenec stojící za pacientem se uchichtl.

„Pan Bodine takhle mluví s každým, madam. Nenechte se obtěžovat.“

Jane pokrčila rameny. „Z práce jsem zvyklá na horší urážky.“ Ano, a zmínila jsem se, že taky po mně někdy střílejí? Zadívala se před sebe, sledovala měnící se čísla pater a obezřetně se vyhýbala pohledu na pana Bodina.

„Až moc lidí v tomhle světě si nehledí svýho,“ zabručel starý muž. „Do všeho strkají nos. Pořád na vás civí.“

„Ale pane Bodine,“ chlácholil ho zřízenec. „Nikdo na vás nekouká.“

„Ona se koukala.“

Není divu, že tě přivázali, ty starý blázne, pomyslela si Jane.

Výtah se otevřel v přízemí a dobrovolnice vytlačila Jane ven. Když mířily po chodbě k centru zobrazovací diagnostiky, cítila na sobě pohledy kolemjdoucích. Zdravě vypadající lidé, kráčející po vlastních dvou nohou, si prohlíželi invalidní ženu s velkým břichem a plastovým nemocničním náramkem na zápěstí. Pomyslela si: Je tomuhle vystaven každý, kdo je upoutaný na invalidním vozíku? Neustále terčem soucitných pohledů?

Za sebou uslyšela známý mrzutý hlas: „Na co sakra koukáte, chlape?“

Ach prosím, řekla si v duchu. Ať nevezou pana Bodina taky do diagnostického centra. Ale slyšela za sebou jeho brblání celou cestu po chodbě, pak za roh k recepci.

Dobrovolnice zaparkovala Jane v čekárně a nechala ji tam sedět vedle toho starého muže. Nedívej se na něj, připomínala si. Neotáčej se k němu.

„Co je, jste tak nafoukaná, že se mnou nemluvíte?“

zabručel stařec.

Předstírej, že tu není.

„Aha. Tak teď děláte, že tu vůbec nejsem.“ S úlevou vzhlédla, když se otevřely dveře a laborantka vyšla do čekárny. „Jane Rizzoliová?“

„To jsem já.“

„Doktorka Tamová přijde za pár minut. Zavezu vás teď na vyšetřovnu.“

„A co já?“ zakňoural starý muž.

„Ještě pro vás nemáme všechno připravené, pane Bodine,“ odpověděla žena, zatímco otočila kolečkovou židli ke dveřím. „Buďte trpělivý.“

„Ale musím čurat, zatraceně.“

„Ano, já vím, já vím.“

„Nevíte nic.“

„Vím dost, abych šetřila dechem,“ zamumlala žena, když strkala Janeinu židli po chodbě.

„Pomočím vám koberec!“ zaječel.

„Jeden z vašich oblíbených pacientů?“ zeptala se Jane.

„Ano.“ Laborantka si vzdychla. „Miláček všech.“

„Myslíte, že opravdu musí čurat?“

„Pořád. Má prostatu velkou jako moje pěst, ale nenechá chirurgy na sebe sáhnout.“

Žena zavezla Jane na vyšetřovací sál, kde zabrzdila židli. „Pomůžu vám na stůl.“

„Zvládnu to.“

„Má milá, s takhle velkým břichem vám pomoc přijde vhod.“

Vzala Jane za paži a vytáhla ji ze židle. Pak stála těsně vedle ní, než Jane vylezla na stoličku a usadila se na vyšetřovacím stole. „Teď prostě odpočívejte,“ nařídila, když zavěsila Janeinu infuzní láhev na stojan. „Až přijde doktorka Tamová, uděláme vám sonogram.“ Žena odešla a zanechala Jane samotnou na sále. Nebylo tu nic k vidění, jen zobrazovací zařízení. Žádná okna, žádné plakáty na stěnách, žádné časopisy. Dokonce ani nudný výtisk Golf Digest.

Jane se pohodlně uložila na stole a zahleděla se na holý strop. S rukama přitisknutýma k vystouplému břichu čekala na důvěrně známé šťouchnutí malé nožky nebo lokte, ale necítila nic. No tak, děťátko, pomyslela si. Mluv se mnou.

Pověz mi, že budeš v pořádku.

Z klimatizace vanul studený vzduch a Jane v tenké košilce se zachvěla. Chtěla se podívat na hodinky a zjistila,

že místo nich má kolem zápěstí plastový pásek. Jméno pacienta: Rizzoliová, Jane. Inu, tenhle pacient není zvlášť trpělivý, pomyslela si. Tak si pospěšte, lidi!

Kůže na břiše ji najednou štípla a Jane ucítila, jak se jí napjala děloha. Svaly se jemně stáhly, po chvíli se zase uvolnily. Konečně kontrakce.

Pohlédla na nástěnné hodiny. 11.50.

Kapitola 6

V poledne teplota už překročila třicítku, rozpálila chodníky jako gril a nad městem visel sirnatý letní opar. Na parkovišti před budovou soudního lékařství se v tuto chvíli nepotloukali žádní reportéři. Maura mohla bez překážky přejít Albany Street a dostat se do zdravotnického centra. Ve výtahu jela s půltuctem čerstvých praktikantů, teď na první měsíční stáži, a vzpomněla si na lekci, kterou se naučila na lékařské fakultě: Nikdy nestonej v červenci. Všichni jsou tak mladí, pomyslela si při pohledu na hladké tváře, vlasy dosud bez šedivých pramínků. Zdálo se, že si toho v poslední době všímá častěji, u policistů, u lékařů. Jak mladě všichni vypadají. A co vidí tihle praktikanti, když se dívají na mě?

přemýšlela. Jen ženu blížící se střednímu věku, bez uniformy, bez doktorské visačky na klopě. Možná předpokládají, že jsem příbuzná nějakého pacienta, která sotva stojí za víc než za zběžný pohled. Kdysi byla jako ti praktikanti, mladá a povýšená ve svém bílém plášti. Než se naučila pár lekcí o prohře.

Výtah se otevřel a Maura následovala praktikanty do léčebného oddělení. Spěšně prošli kolem stanice sester, nedotknutelní ve svých bílých pláštích. Ale Mauru v

civilních šatech okamžitě zastavila vedoucí stanice se zamračením a přísnou otázkou: „Promiňte, hledáte někoho?“

„Jdu navštívit pacientku,“ odpověděla Maura. „Byla přijata včera v noci, z pohotovosti. Pokud vím, dnes ráno ji sem přeložili z jednotky intenzivní péče.“

„Jméno pacientky?“

Maura zaváhala. „Myslím, že je stále vedena pod jménem Jane Doeová, tedy neznámá. Doktor Cutler mi řekl, že je na pokoji 431.“

Vedoucí stanice přimhouřila oči. „Lituji. Celý den nám sem volají reportéři. Nesmíme odpovídat na otázky o té pacientce.“

„Nejsem reportérka. Jsem doktorka Islesová z Úřadu soudního lékařství. Říkala jsem doktoru Cutlerovi, že se přijdu na pacientku podívat.“

„Můžu vidět nějaký průkaz?“

Maura sáhla do kabelky a položila na přepážku průkaz totožnosti. To mám za to, že chodím bez laboratorního pláště, pomyslela si. Ze svého místa mohla vidět praktikanty přecházející nerušeně po chodbě jako hejno vykračujících si bílých hus.

„Mohla byste zavolat doktoru Cutlerovi,“ navrhla Maura. „Zná mě.“

„Inu, předpokládám, že to je v pořádku,“ řekla vedoucí a podala jí zpět průkaz. „Kolem té pacientky je velký

rozruch, museli poslat pro bezpečnostní stráž.“ Když se Maura vzdalovala po chodbě, vedoucí za ní zavolala: „Ta asi taky bude chtít vidět váš průkaz!“

Maura, připravena vytrpět další kolo otázek, došla k pokoji 431 s průkazem v ruce, ale před zavřenými dveřmi žádnou stráž nenašla. Už chtěla zaklepat, když vtom uslyšela z pokoje tupou ránu a cinkání padajícího kovu.

Okamžitě vpadla do pokoje, kde se jí naskytla podivuhodná scéna. U lůžka stál doktor s rukou vztaženou k infuzní láhvi. Naproti němu se strážný skláněl nad pacientkou a snažil se jí připoutat zápěstí. Noční stolek se převrhl a voda se rozlila po podlaze.

„Potřebujete pomoc?“ zavolala Maura.

Doktor se na ni ohlédl přes rameno a ona zachytila záblesk modrých očí a světlé vlasy krátce ostříhané jako kartáč. „Ne, všechno v pořádku. Zvládneme ji,“ odpověděl.

„Aspoň připevním ten popruh,“ nabídla se a přešla na druhou stranu lůžka ke strážnému. Když sáhla po volném třmenu, všimla si, že si žena vyprostila jednu ruku. Uslyšela, jak strážný polekaně zabručel.

Při následující explozi Maura prudce ucouvla. Na tvář jí dopadla teplá sprška a strážný najednou přepadl na stranu, na ni. Pod jeho tíhou se zapotácela a dopadla na záda pod ním. Studená voda z mokré podlahy jí smáčela blůzu, shora

na ni stékala teplá krev. Snažila se bezvládné tělo odstrčit, ale bylo tak těžké, že jí vytlačovalo vzduch z plic.

Tělo strážného se začalo otřásat ve smrtelných křečích.

Čerstvá krev jí postříkala tvář a ústa a Maura se tou chutí málem zalkla. Utopím se v ní. S výkřikem se vzepřela a tělo kluzké krví z ní sjelo na zem.

Vyškrábala se na nohy a soustředila pohled na ženu, která se mezitím zbavila všech pout. Teprve teď viděla, co žena svírá oběma rukama.

Zbraň. Má zbraň strážného.

Doktor zmizel. Maura zůstala s neznámou sama a obě na sebe upřeně hleděly, každý detail ženiny tváře se rýsoval s děsivou jasností. Rozcuchané černé vlasy, divoký pohled.

Neúprosné napětí šlach v paži, jak pomalu tiskla rukojeť.

Panebože, ona zmáčkne spoušť.

„Prosím,“ zašeptala Maura. „Jen vám chci pomoct.“

Zvuk běžících kroků odlákal ženinu pozornost. Rozlétly se dveře, sestra se zastavila na prahu a s otevřenými ústy zírala na masakr v místnosti.

Neznámá najednou vyskočila z postele. Stalo se to tak rychle, že Maura nestačila reagovat. Strnula, když ji žena popadla za paži a přiložila jí hlaveň pistole ke krku. S

prudce bušícím srdcem se Maura nechala dostrkat ke dveřím, studenou ocel stále přitisknutou na těle. Sestra uskočila, příliš zděšená, aby ze sebe vypravila slovo. Maura

byla přinucena vyjít z pokoje na chodbu. Kde je ochranka?

Zavolal někdo pomoc? Pokračovaly dál ke stanici sester, zpocené tělo ženy se k ní tisklo, její panický dech burácel Maure v uších.

„Pozor! Jděte z cesty, má zbraň!“ uslyšela Maura hlas a spatřila skupinku internistů, které viděla jen před pár okamžiky. Už nevypadali ve svých bílých pláštích tak povýšeně, ustupovali dozadu s vyjevenýma očima. Tolik svědků, tolik neužitečných lidí.

Pomozte mi někdo, zatraceně!

Neznámá a její rukojmí se teď objevily na dohled ze stanice sester a ohromené ženy za přepážkou sledovaly jejich cestu beze slova jako skupina voskových figurín.

Vyzvánějící telefon nikdo nezvedal.

Výtah byl přímo před nimi.

Žena stiskla tlačítko pro jízdu dolů. Když se po chvíli otevřely dveře, strčila Mauru do výtahu, nastoupila za ní a zmáčkla jedničku.

Čtyři patra. Budu ještě naživu, až se dveře znovu otevřou?

Žena ustoupila k protější stěně. Maura na ni vytrvale hleděla. Musí vidět, kdo jsem. Musí se mi dívat do očí, až stiskne spoušť. Ve výtahu bylo chladno a ta žena byla pod tenkým nemocničním oděvem nahá, ale na tváři se jí leskl pot a ruce na pažbě se třásly.

„Proč to děláte?“ zeptala se Maura. „Nikdy jsem vám neublížila. Včera v noci jsem se vám snažila pomoct.

Zachránila jsem vás.“

Žena neodpověděla. Neřekla ani slovo, nevydala žádný zvuk. Maura slyšela jen její dech, chraptivý a zrychlený strachem.

Cinkl zvonek výtahu a žena vrhla pohled ke dveřím.

Maura se horečně snažila upamatovat na situační plán nemocničního vestibulu. Vybavila si informační budku u hlavního vchodu obsazenou šedovlasou dobrovolnicí.

Dárkový obchod. Řadu telefonů.

Dveře se otevřely. Žena popadla Mauru za paži a vystrčila ji z výtahu před sebou. Zbraň se znovu dotkla Mauřiny krční žíly. Když vystoupila ve vestibulu, měla hrdlo úplně vyprahlé. Podívala se nalevo, pak napravo, ale neviděla žádné lidi, žádné svědky. Pak zahlédla osamělého strážného, přikrčeného za informační budkou. Jeden pohled na jeho bílé vlasy, a Mauru opustily všechny naděje. To nebyl zachránce; jen vystrašený starý pán v uniformě. Muž, který právě tak dobře mohl omylem zastřelit rukojmí.

Venku zakvílela siréna jako přibližující se meluzína.

Žena ji chytila za vlasy, až se jí hlava zvrátila dozadu, a přitáhla si ji tak blízko, že Mauru v týlu ovanul její horký dech a ucítila pronikavý pach jejího strachu. Pomalu postupovaly k východu z vestibulu a Maura zachytila

zděšený pohled starého strážného třesoucího se za přepážkou. Viděla stříbrné balónky zavěšené ve výkladu dárkového obchodu a telefonní sluchátko houpající se na šňůře. Pak byla vytlačena ze dveří, přímo do odpoledního vedra.

Hlídkový vůz policie se skřípěním zastavil u chodníku a z něj vyskočili dva policisté s tasenými zbraněmi. Zůstali nehybně stát, pohled upřený na Mauru, která jim teď blokovala dráhu střely.

Blížila se další siréna.

Ženin dech se změnil v prudké oddychování, zatímco rychle zvažovala své mizivé možnosti. Žádná cesta vpřed; trhla Maurou dozadu, znovu ji odvlekla do budovy a ustoupila do vestibulu.

„Prosím,“ zašeptala Maura, když ji žena táhla směrem k chodbě. „Nemáte kam utéct! Vzdejte to. Položte zbraň a vyjdeme jim vstříc společně, ano? Půjdeme k nim a oni vám neublíží…“

Viděla, že oba policisté krok za krokem postupují vpřed, přesně stejným tempem jako jejich kořist. Maura byla stále v dráze střely a oni nemohli dělat nic než bezmocně přihlížet, jak žena ustupuje po chodbě a rukojmí vleče s sebou. Maura zaslechla, jak někdo zalapal po dechu, a koutkem oka zahlédla šokované náhodné diváky strnulé na místě.

„Uhněte, lidi!“ vykřikl jeden z policistů. „Jděte všichni z cesty!“

A tím to končí, pomyslela si Maura. Jsem v pasti s šílenou ženou, kterou nelze přemluvit, aby se vzdala.

Slyšela, že se ženino dýchání zrychluje v zoufalé sípání, a cítila, jak ženinou paží probíhají záchvěvy strachu jako proud dráty vysokého napětí. Uvědomovala si, že je neúprosně vlečena ke krvavému závěru, a téměř tu situaci viděla očima policistů, kteří se dál zvolna přibližovali.

Výstřel ženiny pistole, krev z explodující hlavy rukojmí.

Nevyhnutelný déšť kulek, který to definitivně ukončí. Nic jiného policii nezbývá. A neznámá, sevřená ve spárech paniky, je právě tak bezmocná a nemůže změnit běh událostí.

Jsem jediná, kdo to změnit múze. Teď je čas to udělat.

Maura se zhluboka nadechla, pak vydechla. Když jí vzduch se sykotem unikl z plic, uvolnila svaly v celém těle.

Nohy se jí podlomily a ona se svezla na podlahu.

Žena překvapením vyjekla a snažila se Mauru podepřít.

Ale bezvládné tělo je těžké a její rukojmí padalo k zemi, její lidský štít se hroutil. Maura byla najednou volná a odkutálela se stranou. Přikryla si rukama hlavu, svinula se do klubíčka a čekala na explozi střelby. Ale slyšela jen běžící kroky a křik.

„Zatraceně. Nemám čistý zásah!“

„Jděte sakra všichni z cesty!“ Zatřásla s ní nějaká ruka.

„Paní? Jste v pořádku? Jste v pořádku?“

Konečně celá rozechvělá vzhlédla do tváře policisty.

Slyšela praskat vysílačky a sirény naříkaly jako ženy oplakávající mrtvého.

„Rychle, musíte odtud.“ Policista ji vzal za ruku a vytáhl ji na nohy. Třásla se tak prudce, že skoro nemohla stát, podepřel ji tedy v pase a vedl k východu. „Vy všichni!“

zahulákal na okolostojící. „Okamžitě opusťte budovu.“

Maura se ohlédla. Ženu nebylo nikde vidět.

„Můžete jít?“ zeptal se policista.

Jen přikývla, neschopná vypravit jediné slovo.

„Tak jděte! Musíme všechny evakuovat. Jistě tu nechcete zůstat.“

Ne, když každou chvíli dojde ke krveprolití.

Udělala pár kroků vpřed. Ještě naposled se ohlédla a uviděla, že policista je už na chodbě. Značka ukazovala ke křídlu, které se pro neznámou mělo brzy stát poslední zastávkou.

Centrum zobrazovací diagnostiky.

Jane Rizzoliová se s leknutím probudila a zmateně zamžourala do stropu. Nečekala, že usne, ale vyšetřovací stůl byl překvapivě pohodlný a navíc byla hrozně unavená, několik posledních nocí se pořádně nevyspala. Pohlédla na

hodiny na stěně a zjistila, že tu je sama už přes půl hodiny.

Jak dlouho ještě má čekat? Nechala uplynout dalších pět minut a její zlost rostla.

Fajn, mám toho dost. Jdu se podívat, proč to trvá tak dlouho. A nebudu čekat na kolečkovou židli.

Slezla ze stolu a s plesknutím spustila bosé nohy na studenou podlahu. Po dvou krocích si uvědomila, že má paži stále napojenou na infuzi s fyziologickým roztokem.

Přenesla plastový infuzní vak na pojízdný stojan a vezla ho ke dveřím. Vyhlédla na chodbu, ale nikdo nikde. Ani sestra, zřízenec nebo rentgenová laborantka.

Tedy, to nebylo příliš uklidňující. Všichni na ni zapomněli.

Zamířila chodbou bez oken a přitom strkala infuzní stojan, jehož kolečka nadskakovala na linoleu. Minula jedny otevřené dveře, pak druhé a viděla prázdné vyšetřovací stoly, opuštěné místnosti. Kde jsou všichni? Během té krátké chvíle, co spala, zmizeli.

Skutečně to byla jen půlhodina?

Zastavila se na prázdné chodbě, polekaná náhlou přízračnou myšlenkou, že zatímco spala, všichni ostatní na světě se vypařili. Rozhlédla se chodbou a snažila se rozpomenout na cestu zpět do čekárny. Když ji laborantka vezla na vyšetřovnu, nedávala pozor. Otevřela nějaké dveře a uviděla kancelář. Otevřela další a našla kartotéku.

Nikde ani živá duše.

Začala kráčet rychleji bludištěm chodeb, s infuzním stojanem rachotícím po boku. Co je to za nemocnici, když nechají ubohou těhotnou úplně o samotě? Bude si stěžovat, zatraceně, to tedy bude. Vždyť mezitím mohla začít rodit!

Mohla umírat! Ale místo toho byla jen neskutečně rozzuřená, a to není nálada vhodná pro těhotnou ženu.

Rozhodně ne pro tuhle těhotnou ženu.

Konečně spatřila ukazatel východu a s nevybíravými slovy na rtech rázně otevřela dveře. Při prvním letmém pohledu do čekárny situaci hned nepochopila. Pan Bodine byl pořád přivázán na kolečkové židli stojící v rohu.

Laborantka z ultrazvuku a recepční se choulily k sobě na jedné z pohovek. Na druhé seděla doktorka Tamová vedle černošského zřízence. Co je to, čajový dýchánek? Zatímco ležela zapomenutá v zadní místnosti, její doktorka odpočívá tady na pohovce?

Pak spatřila lékařskou kartu ležící na zemi a převržený hrneček s kávou rozlitou na koberci. A uvědomila si, že doktorka Tamová neodpočívá; záda měla strnulá, obličejové svaly napjaté strachem. Její oči se nesoustředily na Jane, ale na něco jiného.

Vtom si to Jane uvědomila. Někdo stojí těsně za mnou.

Kapitola 7

Maura seděla v přívěsu mobilního operačního střediska obklopená telefony, televizory a laptopy. Klimatizace nefungovala a v přívěsu muselo být hodně přes třicet stupňů.

Policejní důstojník Emerton, který sledoval změť hlasů hovořících v rádiu, pil vodu z láhve a usilovně se ovíval.

Zato kapitán Hayder, velitel zvláštních operací bostonské policie, vypadal naprosto svěží a soustředěně si na monitoru prohlížel počítačem projektované diagramy. Vedle něj seděl technický ředitel nemocnice, který ukazoval na příslušné části plánů.

„Teď se ukrývá v prostoru centra zobrazovací diagnostiky,“ vysvětloval ředitel. „Je to bývalé nemocniční rentgenologické křídlo, než jsme se přestěhovali do nové budovy. Obávám se, že to pro vás bude představovat velký problém, kapitáne.“

„Jaký problém?“ zeptal se Hayder.

„Vnější zdi mají ochranný olověný kryt a v tom křídle nejsou okna ani dveře vedoucí ven. Nebudete si moci zvenčí uvolnit výbušninou cestu. Anebo tam vhodit plechovku se slzným plynem.“

„A jediná cesta do centra zobrazovací diagnostiky vede dveřmi z chodby?“

„Správně.“

Ředitel

se

podíval

na

Haydera.

„Předpokládám, že ty dveře zamkla.“

Hayder přikývl. „Což znamená, že se tam sama uvěznila. Stáhli jsme naše muže dozadu na chodbu, takže nejsou v přímé palebné linii, kdyby se rozhodla utéct.“

„Je v pasti. Jediná cesta ven vede kolem vašich mužů.

Prozatím jste ji tam sice pevně obklíčili, ale naopak bude pro vás těžké dostat se dovnitř.“

„Takže jsme ve slepé uličce.“

Ředitel kliknul myší a zvětšil jeden úsek plánu. „J e tu jedna možnost, podle toho, kde se v tom křídle ukrývá.

Olověný kryt je vestavěný ve všech těchto diagnostických prostorech. Ale tady, v čekárně, nejsou stěny chráněné.“

„O jakých stavebních materiálech tu mluvíme?“

„Sádra. Suchá zeď. Můžete snadno provrtat strop z horního patra.“ Technický ředitel znovu pohlédl na Haydera.

„Ale jestli se pak stáhne zpátky do prostoru chráněného olovem, bude nedosažitelná.“

„Promiňte,“ přerušila je Maura.

Hayder k ní podrážděně otočil pronikavé modré oči.

„Ano?“ vyštěkl.

„Můžu odejít, pane kapitáne? Nic víc vám už neřeknu.“

„Ještě ne.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Musíte tu počkat, dokud si s vámi nepromluví náš vyjednavač. Chce tu mít všechny svědky.“

„Ráda s ním promluvím, ale nemá smysl, abych tu seděla. Můj úřad je hned naproti přes ulici. Víte, kde mě najdete.“

„To není dostatečně blízko, paní doktorko. Musíme vás tu izolovat.“ Hayder přitom znovu soustředil pozornost na počítačové zobrazení plánu. „Situace se rychle vyvíjí a my nemůžeme marnit čas hledáním svědků, kteří se někam zatoulají.“

„Nikam se nezatoulám. A nejsem jediný svědek. Byly tam sestry, které ji ošetřovaly.“

„Taky jsme je izolovali. Promluvíme s vámi se všemi.“

„A pak tam byl doktor, v jejím pokoji. Byl při tom, když se to stalo.“

„Kapitáne?“ řekl Emerton, který se otočil od rádia.

„První čtyři patra jsou evakuovaná. Nemůžou převézt kriticky nemocné pacienty z horních pater, ale všechny ostatní jsme dostali ven.“

„Co naše bezpečnostní zóny?“

„Vnitřní je teď zajištěna. Na chodbě postavili zábrany.

Ještě čekáme na další posily, aby uzavřely vnější zónu.“

Televize nad Hayderovou hlavou byla naladěná na místní bostonskou stanici, s vypnutým zvukem. Běželo tam živé zpravodajské vysílání a obrazy byly překvapivě známé.

To je Albany Street, pomyslela si Maura. A tohle velitelský vůz, kde mě právě teď drží jako vězně. Zatímco město Boston sledovalo drama odvíjející se na televizních obrazovkách, ona uvízla v centru této krize.

Přívěs se náhle zhoupl, a když se Maura otočila ke dveřím, uviděla vstupovat nějakého muže. Další policajt, pomyslela si, když si všimla pouzdra se zbraní na jeho boku, ale tento muž byl menší a mnohem méně impozantní než Hayder. Řídké pramínky zpocených hnědých vlasů se mu lepily k sytě červené kůži na hlavě.

„Prokrista, tady je ještě větší vedro,“ vzdychl si muž.

„Nemáte puštěnou klimatizaci?“

„Máme,“ odvětil Emerton. „Ale je to k ničemu. Neměli jsme čas ji dát opravit. Pro elektroniku hotové peklo.“

„O lidech nemluvě,“ dodal muž, zatímco přenesl pohled na Mauru. Podal jí ruku. „Vy jste doktorka Islesová, že ano?

Jsem poručík Leroy Stillman. Zavolali mě, abych se to tu pokusil uklidnit. Uvidíme, jestli se nám to podaří vyřešit bez násilí.“

„Jste policejní vyjednavač?“

Skromně pokrčil rameny. „Říkají mi tak.“

Potřásli si rukou. Možná to bylo jeho neokázalým zevnějškem, tvář zpráskaného psa, plešatící hlava –, ale ten muž ji uklidňoval. Na rozdíl od Haydera, kterého zřejmě poháněl čistý testosteron, se na ni poručík Stillman díval s

tichým a trpělivým úsměvem. Jako by měl k dispozici všechen čas na světě, když s ní mluvil. Podíval se na Haydera. „V tom přívěsu je nesnesitelně. Neměla by tu sedět.“

„Chtěl jsi, abychom svědky zadrželi.“

„Ano, ale ne, abyste je upekli zaživa.“ Otevřel dveře.

„Kdekoli jinde to bude příjemnější než tady.“

Vystoupili a Maura se zhluboka nadechla, vděčná, že se dostala z té dusivé bedny. Tady aspoň trochu proudil vzduch. Za tu dobu, co ji drželi uvnitř, se Albany Street změnila v moře policejních vozidel. Příjezdová cesta k budově soudního lékařství byla ucpaná a Maura neměla ponětí, jak dostane své auto z parkoviště. Za policejními zátarasy zahlédla satelitní antény jako květy na vysokém stonku nad televizními vozy. V duchu se ptala, jestli se televizní štáby taky v tom vedru cítí ve svých vozech tak bídně jako ona před chvílí ve velitelském přívěsu. Doufala v to.

„Díky, že jste počkala,“ řekl Stillman.

„Jinou možnost jsem ani neměla.“

„Vím, že je to nepříjemné, ale musíme tu svědky držet, dokud je nevyslechneme. Teď je situace klidná a já potřebuju informace. Neznáme její motiv. Nevíme, kolik lidí tam s ní je. Musím vědět, s kým jednám, abych zvolil správný přístup, až s námi začne mluvit.“

„Ještě se neozvala?“

„Ne. Izolovali jsme tři telefonní linky do nemocničního křídla, kde se zabarikádovala, takže můžeme sledovat její případné hovory. Několikrát jsme se jí pokoušeli volat, ale pokaždé zavěsila. Přesto nakonec bude chtít s námi komunikovat. Tak je to skoro vždycky.“

„Zřejmě si myslíte, že je jako každý jiný únosce.“

„Lidé, kteří to dělají, se obvykle chovají podobně.“

„A kolik z únosců rukojmí jsou ženy?“

„Připouštím, že to je neobvyklé.“

„Už jste někdy jednal se ženou, co zadržuje rukojmí?“

Zaváhal. „Pravdou je,“ přiznal, „že to je poprvé. Pro všechny z nás. Máme tu vzácnou výjimku. Ženy prostě rukojmí neberou.“

„Tahle ano.“ Přikývl. „A dokud nebudu vědět víc, musím postupovat jako při každé jiné krizi s rukojmími. Než s ní začnu vyjednávat, musím o ní vědět co nejvíc. Kdo je a proč to dělá.“

Maura potřásla hlavou. „Nevím, jestli vám v tom můžu nějak pomoct.“

„Jste poslední, kdo s ní byl ve styku. Povězte mi všechno, na co si vzpomenete. Každé slovo, které řekla, každý sebemenší pohyb.“

„Byla jsem s ní o samotě jen krátkou dobu. Pár minut.“

„Mluvily jste spolu?“

„Zkoušela jsem to.“

„Co jste jí řekla?“

Maura ucítila, jak jí znovu vlhnou dlaně, když si vzpomněla na jízdu výtahem. Na to, jak se té ženě třásla ruka se zbraní. „Pokoušela jsem se ji uklidnit, domluvit jí.

Řekla jsem, že jí jen chci pomoct.“

„Jak odpověděla?“

„Nepromluvila ani slovo. Byla úplně zticha. To bylo na tom nejděsivější.“ Podívala se na Stillmana. „To její mlčení.“

Zamračil se. „Reagovala nějak na vaše slova? Jste si jistá, že vás slyšela?“

„Hluchá není. Reaguje na zvuky. Vím, že slyšela policejní sirény.“

„Přesto neřekla jediné slovo?“ Zavrtěl hlavou. „To je nezvyklé. Je tu nějaká jazyková bariéra? To by vyjednávání ztížilo.“

„Beztak mi nepřipadala jako typ, který chce vyjednávat.“

„Začněte od začátku, paní doktorko. Všechno, co udělala, všechno, co jste udělala vy.“

„Probrala jsem to s kapitánem Hayderem. Když mi budete dávat znovu tytéž otázky, stejně nedostanete další odpovědi.“

„Vím, že se opakujete. Ale něco, nač si vzpomenete, by mohlo být životně důležitým detailem. Jedinou věcí, kterou můžu využít.“

„Mířila mi pistolí na hlavu. Bylo těžké se soustředit na něco jiného, než jak zůstat naživu.“

„Byla jste s ní. Znáte její bezprostřední duševní rozpoložení. Máte představu, proč podnikla tuhle akci? Je možné, že by ublížila někomu z rukojmí?“

„Jednoho muže už zabila. Nevypovídá to o něčem?“

„Ale od té chvíle jsme neslyšeli žádné výstřely, takže máme za sebou kritických prvních třicet minut, což je nejnebezpečnější chvíle. Doba, kdy je střelec ještě vyděšený a je nejpravděpodobnější, že zabije zajatce. Ale uplynula skoro hodina, a nic se nestalo. Nikomu neublížila, pokud víme.“

„Co tam tedy dělá?“

„To netušíme. Stále shromažďujeme informace. Na oddělení vražd prověřují, jak se dostala do márnice, a z nemocničního pokoje jsme sejmuli její otisky prstů. Pokud nikdo nebude zraněn, je čas náš spojenec. Čím déle to potrvá, tím víc informací o ní budeme mít. A tím pravděpodobněji se to obejde bez krveprolití, bez hrdinství.“

Pohlédl směrem k nemocnici. „Vidíte ty policisty? Už se zřejmě nemůžou dočkat, až vtrhnou do budovy. Pokud k tomu dojde, pak jsem neuspěl. Moje obecné pravidlo pro

incidenty s rukojmími je prosté: všechno zpomalit. Máme ji uzavřenou v křídle bez oken, bez východů, takže nemůže uniknout. Nemůže se hnout. Proto ji tam necháme trčet a přemýšlet o její situaci. Uvědomí si, že jí nezbývá než se vzdát.“

„Pokud uvažuje natolik rozumně, aby to pochopila.“

Chvíli ji pozoroval, jako by pečlivě vážil význam jejích slov. „Myslíte, že neuvažuje logicky?“

„Myslím, že je hrozně vyděšená,“ odpověděla Maura.

„Když jsme byly samy ve výtahu, viděla jsem ten výraz v jejích očích. Paniku.“

„Proto vystřelila?“

„Musela se cítit ohrožená. Tři jsme se tísnili kolem jejího lůžka a snažili se ji spoutat.“

„Tři? Sestra, s níž jsem mluvil, popisovala, že když přišla do pokoje, viděla jen vás a strážného.“

„Byl tam taky doktor. Mladý muž, blonďák.“

„Sestra ho neviděla.“

„Utekl. Když zbraň vystřelila, vyběhl ven jako zajíc.“

Odmlčela se, ta vzpomínka měla stále trpkou příchuť.

„Zůstala jsem v pokoji sama.“

„Proč myslíte, že pacientka zastřelila jen strážného?

Když jste kolem ní stáli tři?“

„Skláněl se k ní. Byl nejblíž.“

„Anebo to bylo uniformou.“

Svraštila obočí. „Co tím chcete říct?“

„Zamyslete se nad tím. Uniforma je symbol autority.

Mohla se domnívat, že to je policista. To mě vede k otázce, zda má záznam v trestním rejstříku.“

„Spousta lidí má strach z policie. A nemusí to být zločinci.“

„Proč nezastřelila doktora?“

„Říkám vám, že utekl. Hned zmizel.“

„Vás taky nezastřelila.“

„Protože potřebovala rukojmí. Byla jsem jediný živý člověk po ruce.“

„Myslíte, že by vás zabila? Kdyby měla šanci?“

Maura mu upřeně pohlédla do očí. „Myslím, že ta žena udělá cokoli, aby zůstala naživu.“

Dveře přívěsu se rázně otevřely. Kapitán Hayder vystrčil hlavu a řekl Stillmanovi: „Pojď radši dovnitř a poslechni si to, Leroyi.“

„Co se děje?“

„Právě to vysílali v rádiu.“

Maura následovala Stillmana zpět do přívěsu, kde bylo za tu krátkou dobu, co stáli venku, ještě nedýchatelněji.

„Přehraj to vysílání,“ požádal Hayder Emertona.

V reproduktoru se ozval vzrušený hlas muže „…

Posloucháte rádio KBUR, tady je Rob Roy, váš průvodce tímto prazvláštním odpolednem. Máme tu dramatickou

situaci, přátelé. Na naší lince je právě teď jedna žena, která tvrdí, že ve zdravotnickém centru drží v šachu místní jednotku rychlého nasazení. Tedy, nejdřív jsem jí nevěřil, ale náš režisér s ní mluvil. A myslíme si, že říká pravdu…“

„Co to sakra je?“ zavrčel Stillman. „Musí to být podvod. Ty telefonní linky jsme izolovali.“

„Jen poslouchej,“ vyzval ho Hayder.

„… haló, slečno?“ pokračoval moderátor. „Mluvte s námi. Povězte nám své jméno.“

Chraptivý hlas odpověděl: „Moje jméno není důležité.“

„Jasně. Takže, proč to kruci děláte?“

„Kostky jsou vrženy. To je všechno, co chci říct.“

„Co to jako má znamenat?“

„Povězte jim to. Řekněte to. Kostky jsou vrženy.“

„Dobře, dobře. Ať to znamená cokoli, slyšel to teď celý Boston. Pro všechny, kdo nás posloucháte, kostky jsou vrženy. Tady Rob Roy z KBUR a máme na telefonu ženu, která způsobila celý ten rozruch v –“

„Řekněte policii, ať se drží dál,“ přerušila ho žena.

„Mám tady v místnosti šest lidí. A dost kulek pro každého.“

„Hej, madam! Jen klid. Není důvod někomu ublížit.“

Stillmanovi zlostí zbrunátněla tvář. Otočil se na Haydera. „Jak se to stalo? Myslel jsem, že ty linky máme pod kontrolou.“

„To ano. Použila mobil.“

„Čí mobil?“

„Číslo je zapsané na Stephanii Tamovou.“

„Víme, kdo to je?“

„… ouha! Lidičky, mám problém,“ říkal právě Rob Roy. „Z režie mi teď oznámili, že mi naše chrabrá bostonská policie nařizuje, abych zavěsil a přestal mluvit s naší volající. Policie nás chce umlčet, přátelé, a já musím ten hovor ukončit. Jste tam ještě, madam? Haló?“ Pauza. „Zdá se, že se nám naše volající ztratila. Inu, doufáme, že se uklidní. Madam, jestli mě ještě slyšíte, prosím, nikomu neubližujte. Pomůžeme vám, ano? A pro všechny naše posluchače, právě jste to slyšeli na KBUR. Kostky jsou vrženy.“

Emerton zastavil nahrávku. „To je všechno,“ řekl. „Víc toho na záznamu není. Tady jsme ten hovor přerušili, jakmile jsme zjistili, s kým moderátor mluví. Ale tahle část rozhovoru se dostala do vysílání.“

Stillman vypadal ohromeně. Jen zíral na nyní tiché zvukové zařízení.

„Co to ta ženská kruci dělá, Leroyi?“ zeptal se Hayder.

„Byla to jen snaha o upoutání pozornosti? Pokouší se získat sympatie veřejnosti?“

„Nevím. Bylo to divné.“

„Proč nemluví s námi? Proč volala rozhlasovou stanici?

My se s ní pokoušíme spojit, a ona nám vždycky zavěsí!“

„Má cizí přízvuk.“ Stillman se podíval na Haydera.

„Určitě není Američanka.“

„A co to vykládala? Kostky jsou vrženy. Co to má znamenat? Jde o nějakou hru?“

„To je citát z Julia Caesara,“ ozvala se Maura. Všichni se k ní otočili. „Cože?“

„To řekl Caesar, když stál na břehu Rubiconu. Kdyby řeku překročil, znamenalo by to, že vyhlásil občanskou válku Římu. Věděl, že když ten krok udělá, nebude už cesty zpět.“

„Co s tím má společného Julius Caesar?“ zabručel Hayder.

„Jen vám říkám, odkud to rčení pochází. Když Caesar přikázal svým vojákům, aby překročili řeku, věděl, že překročil bod, odkud není návratu. Byla to riskantní sázka, ale on byl hráč a miloval hru v kostky. Když učinil toto rozhodnutí, prohlásil: ‚Kostky jsou vrženy.“ Na okamžik se odmlčela. „A vstoupil do historie.“

„Takže to znamená totéž, co překročit Rubicon,“

poznamenal Stillman.

Maura přikývla. „Naše únoskyně dospěla k rozhodnutí.

Právě nám řekla, že není cesty zpět.“

Emerton zvolal: „Přišla informace o tom mobilu.

Stephanie Tamová je jedna z lékařek ve zdravotnickém centru. Na gyneko-logicko-porodnickém oddělení. Nehlásí

se na výzvy pagerem a naposled ji viděli, jak jde dolů na zobrazovací diagnostiku za svou pacientkou. Nemocnice kontroluje seznam personálu a snaží se najít všechny zaměstnance, kteří jsou stále nezvěstní.“

„Zdá se, že teď máme jméno aspoň jednoho rukojmí,“

poznamenal Stillman.

„A co ten mobil? Zkoušeli jsme na něj volat, ale přerušila to. Máme ho nechat fungovat?“

„Jestli jí ho vypneme, mohla by se rozzuřit. Zatím jí to spojení nechte. Budeme jen monitorovat její hovory.“

Stillman se odmlčel a vytáhl kapesník, aby si utřel pot z čela. „Aspoň teď komunikuje, i když ne s námi.“

Je tu k zadušení, pomyslela si Maura při pohledu na Stillmanovu zrudlou tvář. A během dne bude ještě větší horko. Cítila, že se trochu zapotácela, a uvědomila si, že v přívěsu nevydrží už ani chvíli. „Musím na čerstvý vzduch,“

řekla. „Můžu jít?“

Stillman se na ni roztržitě podíval. „Ano. Ano, jděte.

Moment, máme na vás kontakt?“

„Kapitán Hayder má moje telefonní číslo domů i na mobil. Můžete mě zastihnout čtyřiadvacet hodin denně.“

Vystoupila ven, na okamžik zůstala stát a mrkala v poledním slunci. Omámeně vnímala chaos na Albany Street.

Byla to stejná ulice, po níž každý den jezdila do práce, stejný pohled, jaký vídala každé ráno, když se blížila ke

vjezdu k budově soudního lékařství. Teď se proměnila ve změť vozidel a černě oděných policistů z oddílu zvláštních operací. Všichni čekali na další krok ženy, která odpálila rozbušku této krize. Ženy, jejíž totožnost byla pro všechny stále záhadou.

Maura vykročila k budově, propletla se mezi zaparkovanými hlídkovými vozy a podlezla policejní pásku.

Když se zase narovnala, uviděla, že k ní kráčí dobře známá postava. Za ty dva roky, co Gabriela Deana znala, ho nikdy neviděla rozrušeného a jen zřídka se stávalo, že by projevoval nějaké silné emoce. Ale muž, kterého spatřila nyní, měl výraz nefalšované paniky. „Už jsi slyšela nějaká jména?“ zeptal se jí. Zmateně zavrtěla hlavou. „Jména?“

„Rukojmích. Kdo je v té budově?“

„Zatím jsem slyšela jen jedno jméno. Lékařky.“

„ Koho?“

Odmlčela se, polekaná jeho příkrým dotazem. „Nějaká doktorka Tamová. Z jejího mobilu ta žena volala do rádia.“

Gabriel se otočil a zadíval se na nemocnici. „Ach bože.“

„Co se děje?“

„Nemůžu najít Jane. Nebyla evakuovaná s ostatními pacienty z jejího patra.“

„Kdy šla do nemocnice?“

„Dnes dopoledne, praskla jí voda.“ Podíval se zpět na Mauru. „Přijímala ji právě doktorka Tamová.“

Maura na něj zůstala zírat, protože si náhle vzpomněla, co slyšela ve velitelském přívěsu. Že doktorka Tamová mířila do diagnostického centra za svou pacientkou. Jane.

Ta doktorka šla za Jane. „Asi bys měl jít raději se mnou,“

řekla Maura.

Kapitola 8

Přišla jsem do nemocnice porodit dítě. Místo toho mi ustřelí hlavu.

Jane seděla na pohovce vklíněná mezi doktorkou Tamovou na pravé straně a černošským zřízencem na levé.

Cítila, jak se muž vedle ní třese, pokožku studenou a kluzkou v klimatizované místnosti. Doktorka Tamová seděla naprosto nehybně, tvář jako kamennou masku. Na druhé pohovce se krčila recepční a vedle ní tiše plakala laborantka.

Nikdo se neodvážil promluvit; jediný zvuk vycházel z televize v čekárně, která byla stále puštěná. Jane se rozhlédla po jmenovkách na uniformách. Mac. Domenica.

Glenna. Dr. Tamová. Pak pohlédla na náramek pro pacienty na svém zápěstí. RIZZOLIOVÁ, JANE. Všichni jsme pěkně označeni pro márnici. Žádné problémy s identifikací, přátelé. Představila si Bostoňany, jak zítra ráno otevřou Tribune a uvidí tatáž jména vytištěná černé na bílém na první straně. OBĚTI ZABITY V OBKLÍČENÉ

NEMOCNICI. Představila si ty čtenáře, kteří přeskočí jméno „Rizzoliová, Jane“, a hned soustředí pozornost na sportovní stránku.

Takhle to skončí? Něco tak stupidního, jako octnout se na nesprávném místě v nesprávnou dobu? Hej, počkat,

chtělo se jí křičet. Jsem těhotná! Těhotné rukojmí ve filmech přece nikdo nestřílí!

Jenže tohle nebyl film a nemohla předvídat, co ta šílená žena s pistolí udělá. Tak ji Jane v duchu nazývala. Šílená.

Jak jinak můžete nazývat ženu, která pochoduje sem a tam a mává zbraní? Jen občas se zastavila, aby se podívala na televizi naladěnou na šestý kanál. Živé zpravodajství z kritické situace s rukojmími ve zdravotnickém centru. Hele mami, jsem v televizi, pomyslela si Jane. Jsem jedna z těch šťastných rukojmí, uvězněných v téhle budově. Je to trochu jako reality show Trosečník, jenže s kulkami. A skutečnou krví.

Všimla si, že Šílená má na zápěstí náramek podobně jako ona. Utekla z psychiatrického oddělení? Ráda bych viděla, jak tahle sedí poslušně na kolečkové židli. Ta žena byla bosa a nemocniční košile, volně zavázaná na zádech, odhalovala pěkně tvarovaný zadeček. Měla dlouhé nohy, svalnatá stehna a záplavu vlasů černých jako uhel. Kdyby se oblékla do sexy koženého úboru, vypadala by jako Xena, princezna bojovnice.

„Musím čurat,“ zakňoural pan Bodine.

Šílená se na něj ani nepodívala.

„Hej! Poslouchá mě někdo? Povídám, že musím čurat!“

Kristepane, tak to udělej, dědku, pomyslela si v duchu

Rizzoliová. Pusť to do kalhot. Hlavně nedráždi někoho, kdo má v ruce pistoli.

V televizi se objevila blonďatá reportérka. Zoe Fosseyová, hlásící se z Albany Street. „Stále nevíme, kolik rukojmí je uvězněno v tomto nemocničním křídle. Policie budovu uzavřela. Zatím je jedna oběť, strážný, který byl zastřelen, když se snažil připoutat pacientku…“

Šílená se zastavila, oči upřené na obrazovku. Jednou bosou nohou šlápla na hnědou složku ležící na podlaze.

Teprve teď si Jane všimla jména na deskách, napsaného černou fixou.

Rizzoliová, Jane.

Zprávy skončily a Šílená znovu začala přecházet sem a tam, bosýma nohama přes složku. Byla to Janeina karta pro ambulantní

pacienty,

kterou

doktorka

Tamová

pravděpodobně nesla s sebou, když šla do centra zobrazovací diagnostiky. Teď byla složka rovnou pod nohama Šílené. Stačilo, aby se sehnula, otevřela obálku a přečetla si první stránku s údaji pacientky. Jméno, datum narození, stav, číslo sociálního pojištění.

A povolání. Detektiv, oddělení vražd. Bostonská policie.

Ta žena je teď v obklíčení bostonské policejní jednotky rychlého nasazení, pomyslela si Jane. Až zjistí, že jsem taky policajtka…

Raději tu myšlenku ani nedokončila; věděla, kam to povede. Znovu se podívala na svou ruku, na nemocniční identifikační náramek s vytištěným jménem: RIZZOLIOVÁ, JANE. Kdyby se jí podařilo ho sundat, zastrčí ho mezi polštáře a Šílená si ji nebude moci spojit s tou kartou. Musí to udělat, zbavit se nebezpečného identifikačního náramku.

Pak bude jen další těhotná žena v nemocnici. Ne policistka, ne hrozba.

Jane vsunula prst pod náramek a zatáhla, ale nepovolil.

Zatáhla silněji, ale nemohla ho přetrhnout. Z čeho je sakra vyrábějí? Z titanu? Ale samozřejmě, že musí být pevný. To přece nejde, aby si pomatení staříci jako pan Bodine náramek strhli a v anonymitě bloumali po chodbách. Zaťala zuby, nenápadně napnula svaly a zatáhla za plast silněji.

Budu ho muset odkousnout, pomyslela si. Až se Šílená nebude dívat, můžu, Jane strnula. Žena stála přímo před ní, jednu nohu volně položenou na její zdravotní kartě. Jane k ní pomalu vzhlédla.

Až dosud se přímému pohledu na svou věznitelku vyhýbala, aby k sobě nepřilákala pozornost. Teď ke své hrůze uviděla, že se žena soustředí na ni, pouze na ni –, a připadala si jako osamělá gazela vybraná ze stáda za kořist. Ta žena dokonce i vypadala jako kočkovitá šelma, s dlouhýma nohama, ladnými pohyby a černými vlasy, které se leskly jako srst

levharta. Její modré oči svítily jako dva reflektory a Jane teď uvízla v té záři.

„Tohle tady dělají,“ řekla žena při pohledu na Janein náramek. „Označkují si vás. Jako v koncentračním táboře.“

Ukázala na svůj nemocniční náramek s vytištěným JANE

DOEOVÁ. To je pro tebe originální jméno, pomyslela si Jane a téměř se zasmála. Jane Doeová mě drží jako rukojmí.

Jane versus Jane. Pravá Jane proti falešné. Cožpak nemocnice nevěděla, kdo je ta žena, když ji přijímali? Podle těch několika slov, která vyslovila, to jasně nebyla Američanka. Východoevropanka. Možná Ruska.

Žena si strhla svůj náramek a odhodila ho. Popadla Jane za zápěstí a silou zatáhla za její. Náramek praskl.

„Tak. Žádné označení,“ prohlásila žena. Pak se podívala na Janein náramek. „Rizzoliová. To je italské jméno.“

„Ano.“ Jane stále upírala pohled ženě do tváře a neodvažovala se sklopit oči, aby neobrátila její pozornost ke složce pod její nohou. Žena jí opětovala upřený pohled jako známku vzájemného kontaktu. Zatím Šílená neřekla nikomu téměř ani slovo. Teď mluvila. To je dobré, pomyslela si Jane. Pokus o rozhovor. Snaž se zachovat kontakt, navázat vztah. Buď její přítelkyně. Přítelkyni přece nezabije, ne?

Žena se teď dívala na Janeino velké břicho.

„Budu mít první dítě,“ řekla Jane.

Žena pohlédla na nástěnné hodiny. Na něco čekala.

Počítala ubíhající minuty.

Jane se rozhodla ponořit se hlouběji do konverzačních vod. „Jak, jak se jmenujete?“ odvážila se zeptat.

„Proč?“

„Jen jsem to chtěla vědět.“ Abych ti nemusela říkat Šílená.

„Na tom nezáleží. Stejně jsem už mrtvá.“ Žena se znovu na ni podívala. „Vy taky.“

Jane upřeně hleděla do těch planoucích očí a na jeden strašlivý okamžik si pomyslela: Co když to je pravda? Co když už mrtvé jsme a tohle je jen jedna z podob pekla?

„Prosím,“ zamumlala recepční. „Prosím pusťte nás.

Nepotřebujete nás. Jen nás nechte otevřít dveře a vyjít ven.“

Žena znovu začala přecházet, její bosé nohy občas šláply na spadlou kartu. „Myslíte, že vás nechají naživu?

Potom, co jste byli se mnou? Každý, kdo je se mnou, zemře.“

„O čem to mluví?“ zašeptala doktorka Tamová. Je paranoidní, pomyslela si Jane. Má utkvělé představy pronásledování. Žena se najednou zastavila a zadívala se na hnědou složku svých nohou.

Neotvírej to. Prosím, neotvírej to.

Žena složku zvedla a prohlédla si jméno na obálce.

Vyruš ji, hned!

„Promiňte,“ ozvala se Jane. „Musím, nutně musím na toaletu. Jsem těhotná a tak.“ Ukázala na toaletu u čekárny.

„Prosím, můžu jít?“

Žena odhodila kartu na nízký stolek, kam dopadla těsně mimo Janein dosah. „Nezamykejte dveře.“

„Ne. Slibuji.“

„Jděte.“

Doktorka Tamová se dotkla Janeiny ruky. „Potřebujete pomoc? Mám jít s vámi?“

„Ne. Jsem v pořádku,“ odpověděla Jane a postavila se na nejisté nohy. Když procházela kolem stolku, zoufale chtěla zdravotní kartu smést na zem, ale Šílená ji celou dobu pozorovala. Vešla do umývárny, rozsvítila a zavřela dveře.

Přitom pocítila silnou úlevu, že je sama a nedívá se do ústí zbraně.

Mohla bych přece jen dveře zamknout. Mohla bych tu zůstat a počkat, až bude po všem.

Ale pomyslela na doktorku Tamovou a na zřízence, na Glennu a Domeniku tisknoucí se k sobě na pohovce. Jestli Šílenou rozzuřím, odnesou to oni. Budu zbabělec, schovávající se za zamčenými dveřmi.

Použila toaletu a umyla si ruce. Nabrala si vodu do úst, protože nevěděla, kdy zase bude mít možnost se napít.

Osušila si mokrou bradu, pak se rozhlédla po malé umývárně a hledala něco jako zbraň, ale viděla jen papírové

ručníky, nádobku na tekuté mýdlo a nerezový odpadkový koš.

Náhle se rozlétly dveře. Jane se otočila a spatřila svou věznitelku, jak na ni upřeně hledí. Nevěří mi. Ovšem, že mi nevěří.

„Už jsem hotová,“ ujistila ji Jane. „Jdu ven.“ Vyšla z toalet a zamířila zpět k pohovce. Zdravotní karta stále ležela na stolku.

„Teď si sedneme a budeme čekat,“ prohlásila žena a usadila se na židli, pistoli v klíně.

„Na co čekáme?“ zeptala se Jane.

Žena na ni ostře pohlédla. Pak bezvýrazně odpověděla: „Na konec.“

Jane se bezděčně zachvěla. Současně pocítila ještě něco: napětí v břiše, jako ruka pomalu se zatínající v pěst. Když bolest při kontrakci zesílila, zatajila dech a na čele jí vyvstaly kapičky potu. Pět sekund. Deset. Bolest pomalu ustoupila a Jane se s prudkým oddychováním opřela na pohovce.

Doktorka Tamová se zamračila. „Děje se něco?“ Jane ztěžka polkla. „Asi začínám rodit.“

„Máme tam policistku?“ zeptal se kapitán Hayder.

„Nesmí to proniknout na veřejnost,“ varoval ho Gabriel.

„Nechci, aby kdokoli věděl, jaké má povolání. Jestli ta žena

zjistí, že zadržuje policistku…“ Gabriel se zhluboka nadechl a tiše dodal: „Nesmí se to dostat do médií. To je všechno.“

Leroy Stillman přikývl. „To nedopustíme. Po tom, co se stalo strážnému…“ Zarazil se. „Musíme to udržet v tajnosti.“

Hayder prohlásil: „To, že tam máme policistku, můžeme využít v náš prospěch.“

„Promiňte?“ otočila se k němu Maura zděšená, že Hayder může něco takového vyslovit před Gabrielem.

„Detektiv Rizzoliová má hlavu na pravém místě. A umí zacházet se zbraní. Mohla by situaci zcela změnit.“

„Ale taky je v devátém měsíci těhotenství a každou minutu bude rodit. Co přesně od ní očekáváte?“

„Jen říkám, že má instinkty policisty. To je dobré.“

„Právě teď,“ připomněl Gabriel, „je jediným instinktem, kterým by se moje žena měla řídit, pud sebezáchovy. Chci, aby byla živá a v bezpečí. Takže nepočítejte s tím, že si bude hrát na hrdinku. Prostě ji sakra odtud dostaňte.“

„Neuděláme nic, co by vaši ženu ohrozilo, agente Deane,“ ujistil ho Stillman. „To vám slibuju.“

„Kdo je ta únoskyně?“

„Stále se ji snažíme identifikovat.“

„Co chce?“

Hayder je přerušil: „Snad by agent Dean a doktorka Islesová mohli opustit přívěs a nechat nás zase pracovat.“

„Ne, to je v pořádku,“ prohlásil Stillman. „Musí být informován.“ Podíval se na Gabriela. „Budeme postupovat pomalu, dáme jí šanci, aby se uklidnila a začala mluvit.

Pokud nikdo nebude zraněn, máme čas.“

Gabriel přikývl. „Takhle by se to mělo řešit. Žádná střelba, žádný útok. Hlavně aby zůstali naživu.“

Zavolal na ně Emerton: „Kapitáne, máme ten seznam.

Jména personálu a pacientů, kteří se stále pohřešují.“

Stillman vytrhl list papíru z tiskárny a spěšně přelétl jména.

„Je mezi nimi?“ zeptal se Gabriel.

Po krátké odmlce Stillman přikývl. „Bohužel ano.“

Podal seznam Hayderovi. „Šest jmen. Přesně jak ta žena říkala v rádiu. Že zadržuje šest lidí.“ Raději už nedodal, co řekla ještě. A mám dost kulek pro všechny.

„Kdo ten seznam viděl?“ zajímal se Gabriel.

„Správce nemocnice,“ odpověděl Hayder. „Plus

kdokoli, kdo mu pomáhal seznam sestavit.“

„Než to pošlete dál, vymažte z něj mou ženu.“

„Jsou to jen jména. Nikdo neví –“

„Kdejaký reportér může během deseti vteřin zjistit, že Jane je policistka.“

„Má pravdu,“ přidala se Maura. „Všichni bostonští reportéři, co se zabývají kriminalitou, znají její jméno.“

„Vymaž její jméno ze seznamu, Marku,“ požádal Stillman. „Než ho někdo uvidí.“

„Co náš zásahový tým? Jestli půjdou dovnitř, musí předem vědět, kdo tam je. Kolik lidí zachraňují.“

„Jestli odvedete dobrou práci,“ řekl Gabriel, „žádný zásahový tým nebude zapotřebí. Prostě tu ženu přesvědčte, aby vyšla ven.“

„Tedy, s vyjednáváním zatím moc štěstí nemáme, co?“

Hayder pohlédl na Stillmana. „To děvče odmítá říct byť jen ahoj.“

„Jsou to teprve tři hodiny,“ namítl Stillman. „Potřebuje čas.“

„A za šest hodin? Za dvanáct?“ Hayder přenesl pohled na Gabriela. „Vaše žena každou chvíli porodí.“

„Myslíte, že to neberu v úvahu?“ odsekl Gabriel. „Jde nejen o mou ženu, ale taky o mé dítě. Je s nimi sice doktorka Tamová, ale jestli se něco při porodu zvrtne, není tam žádné vybavení, žádný operační sál. Takže ano, chci, aby to

skončilo co možná nejdřív. Ale ne za tu cenu, že se to změní v masakr.“

„O tom může rozhodnout jen ona. Ona si zvolí, co se stane dál.“

„Tak na ni netlačte. Máte tu vyjednavače, kapitáne.

Použijte ho. A držte sakra svůj zásahový tým daleko od mé ženy.“ Gabriel se rázně otočil a vystoupil z přívěsu.

Maura ho venku dohonila na chodníku. Musela na něj dvakrát zavolat, než se konečně zastavil a otočil se k ní.

„Jestli to podělají,“ zavrčel, „jestli tam vpadnou moc brzy –“

„Slyšel jsi, co říkal Stillman. Chce postupovat pomalu, stejně jako ty.“

Gabriel se upřeně zadíval na trojici policistů v uniformách jednotky rychlého nasazení, přikrčených u vchodu do vestibulu. „Podívej se na ně. Jsou nadupaní adrenalinem, doufají v akci. Vím, jaké to je, protože jsem to zažil. Cítil jsem to na sobě. Unavuje tě jen postávat, vést nekonečné vyjednávání. Chtějí to skoncovat, protože jsou k tomu vycvičení. Nemůžou se dočkat, až stisknou spoušť.“

„Stillman si myslí, že ji přemluví.“

Pohlédl na ni. „Ty jsi s ní byla. Bude poslouchat?“

„To nevím. Pravdou je, že o ní nevíme skoro nic.“

„Slyšel jsem, že ji někde vytáhli z vody. Hasiči ji přivezli do márnice.“

Maura přikývla. „Bylo to zjevné utonutí. Našli ji v Hinghamském zálivu.“

„Kdo ji našel?“

„Někdo z členů jachtařského klubu ve Weymouthu. Už na tom pracuje oddělení vražd bostonské policie.“

„Ale o Jane nevědí.“

„Zatím ne.“ Ale bude to pro ně znamenat velký rozdíl, pomyslela si Maura. Jeden z jejich vlastních lidí je rukojmí.

Když je ohrožen život jiného policisty, vždycky to je rozdíl.

„Který jachtařský klub?“ zeptal se Gabriel.

Kapitola 9

Mila

Na oknech jsou mříže. Dnes ráno pokrývá sklo námraza jako křišťálová pavučina. Venku stojí stromy, je jich tolik, že nevím, co leží za nimi. Znám jen ten pokoj a dům, který se stal naším jediným světem od noci, kdy nás sem přivezla dodávka. Za zamrzlými okny jiskří slunce. V lesích je krásně a já si představuji, jak se procházím mezi stromy.

Šustící listí, led lesknoucí se na větvích. Mrazivý, čistý ráj.

Tenhle dům je peklo.

Vidím jeho odraz ve tvářích ostatních dívek, které teď spí na špinavých palandách. Slyším utrpení v jejich neklidném sténání, v jejich nářku. O pokoj se nás dělí šest.

Nejdéle tu je Olena, na tváři má ošklivou modřinu, památku na klienta, který to měl rád drsné. Přesto se Olena ještě pořád brání. Je z nás jediná, kdo vzdoruje, koho nemůžou bezezbytku ovládat i přes jejich uklidňující drogy a injekce.

I přes bití.

Slyším na příjezdové cestě auto a s hrůzou čekám, až zazvoní zvonek u dveří. Je to jako rána elektrickým proudem. Dívky se při tom zvuku polekaně probudí, posadí

se a přitáhnou si přikrývku k hrudi. Víme, co bude dál.

Slyšíme klíč v zámku a naše dveře se otevřou.

Mamá stojí ve vchodu jako tlustá kuchařka, která si nelítostně vybírá jehně na porážku. Jako vždy se chová chladnokrevně, a když si prohlíží své stádo, její poďobaná tvář neprojevuje žádné emoce. Pohledem přejede po dívkách schoulených na palandách, pak ho přenese k oknu, u kterého stojím.

„Ty,“ řekne rusky. „Chtějí někoho nového.“

Podívám se na ostatní dívky. Ale v jejich očích čtu jen úlevu, že tentokrát nejsou vybrány za oběť ony.

„Na co čekáš?“ štěkne mamá.

Ruce mám jako led, žaludek se mi svírá nevolností. „Já, není mi dobře. A tam dole mě to pořád bolí…“

„Tvůj první týden, a už tě to bolí?“ odfrkne si mamá.

„Však si zvykneš.“

Ostatní dívky upřeně hledí na podlahu nebo na své ruce a vyhýbají se mému pohledu. Jen Olena se na mě dívá a v jejích očích vidím soucit.

Pokorně následuji mamá z pokoje. Už vím, že stavět se na odpor znamená okamžitý trest, a ještě mám plno podlitin od doby, co jsem naposled protestovala. Mamá ukáže na pokoj na konci chodby.

„Na posteli jsou šaty. Obleč si je.“ Vejdu do pokoje a mamá za mnou zavře dveře. Okno vede na příjezdovou

cestu, kde stojí modré auto. Také tady mají okna mříže.

Dívám se na velkou mosaznou postel s vědomím, že to není kus nábytku, ale můj mučicí nástroj. Zvednu šaty. Jsou bílé jako šatičky pro panenku, s volánky na lemu. Okamžitě pochopím, co to znamená, a strachem se mi zvedne žaludek.

Olena mě varovala, že když chtějí, abyste hráli dítě, znamená to, že chtějí, abyste byli vystrašení. Chtějí slyšet váš křik. Dělá jim dobře, když krvácíte.

Nechci si ty šaty obléct, ale bojím se neposlechnout.

Když zaslechnu kroky blížící se k pokoji, mám už šaty na sobě a snažím se obrnit proti tomu, co mě čeká. Dveře se otevřou a dovnitř vejdou dva muži. Chvíli si mě prohlížejí a já doufám, že budou zklamaní, pomyslí si, že jsem moc hubená nebo moc obyčejná, otočí se a odejdou. Ale pak zavřou dveře a vykročí ke mně jako plížící se vlci.

Musíš se naučit vznášet. To mě učila Olena, vznášet se nad bolestí. Snažím se o to, když mi ti muži strhnou šaty pro panenku, když jejich tvrdé ruce obemknou má zápěstí, když mě nutí podrobit se. Za mou bolest si zaplatili a nejsou spokojeni, dokud nekřičím, dokud pot a slzy nesmáčí mou tvář. Ach Ano, jak jsi šťastná, že jsi mrtvá!

Když je po všem a já se dopotácím zpátky do pokoje, Olena si sedne ke mně na postel a pohladí mě po vlasech.

„Teď se musíš najíst,“ řekne.

Zavrtím hlavou. „Chce se mi jen umřít.“

„Jestli zemřeš, pak vyhrajou. Nesmíš je nechat vyhrát.“

„Už vyhráli.“ Otočím se na bok, přitáhnu si kolena k hrudi a stočím se do pevného klubíčka, kam nic nemůže proniknout. „Už vyhráli…“

„Milo, podívej se na mě. Myslíš, že jsem se vzdala?

Myslíš, že jsem už mrtvá?“

Utřu si slzy z tváře. „Nejsem tak silná jako ty.“

„To není síla, Milo. Je to nenávist. Ta tě drží při životě.“

Skloní se ke mně a její dlouhé vlasy jsou jako vodopád černého hedvábí. To, co vidím v jejích očích, mě děsí. Hoří tam oheň; není zcela při smyslech. Tak Olena přežívá, na drogách a šílenství.

Znovu se otevřou dveře a všechny se přikrčíme, když se mamá rozhlíží po pokoji. Ukáže na jednu z dívek. „Ty, Káťo. Tenhle je tvůj.“

Káťa na ni jen upřeně hledí, ani se nepohne.

Dvěma kroky se mamá octne u ní a tvrdě ji udeří přes ucho. „Jdi,“ rozkáže a Káťa se vypotácí z místnosti. Mamá zamkne.

„Pamatuj, Milo,“ zašeptá Olena. „Pamatuj, co tě drží při životě.“

Podívám se jí do očí a tam to vidím. Nenávist.

Kapitola 10

„Ta informace se nesmí dostat ven,“ prohlásil Gabriel.

„Mohlo by ji to zabít.“

Detektiv z oddělení vražd Barry Frost odpověděl užaslým pohledem. Stáli na parkovišti jachtařského klubu Sunrise. Nepohnul se ani vánek a plachetnice v Hinghamském zálivu stály a pohupovaly se na vodě. V

horku odpoledního slunce se Frostovi lepily zpocené tenké pramínky vlasů k bledému čelu. V místnosti plné lidí byl Barry Frost jediný, koho byste nejpravděpodobněji přehlédli, muž, který tiše stojí v koutě, s úsměvem a nenápadně. Jeho mírná povaha mu pomáhala přestát občas bouřlivé pracovní partnerství s Jane, partnerství, které za posledního dva a půl roku přerostlo v hluboké pouto důvěry.

Teď se oba muži, jimž na Jane tolik záleželo, její manžel a její kolega, na sebe podívali se společnými obavami.

„Nikdo nám neřekl, že tam je,“ zamumlal Frost.

„Neměli jsme ani tušení.“

„Nesmíme dopustit, aby to vypátrala média.“

Frost šokovaně zalapal po dechu. „To by byla katastrofa.“

„Pověz mi, kdo je ta neznámá. Pověz mi všechno, co víš.“

„Nasadíme na to všechny síly. Musíš nám důvěřovat.“

„Nemůžu zůstat stranou. Musím vědět všechno.“

„Nemůžeš být objektivní. Je to tvoje žena.“

„Právě. Je to moje zena.“ V Gabrielově hlase se ozval nádech paniky. Odmlčel se, aby ovládl své vzrušení, pak klidněji řekl: „Co bys dělal ty? Kdyby tam byla uvězněná Alice?“

Frost se nad tím zamyslel. Nakonec přikývl. „Tak pojď dovnitř. Promluvíme si s předsedou klubu. Ten ji vytáhl z vody.“

Vešli z pronikavého slunečního světla do chladivého přítmí jachtařského klubu. Uvnitř to bylo cítit jako v každém přímořském baru, do něhož Gabriel kdy vkročil, vůně oceánského vzduchu smíšená s citrusy a alkoholem. Byla to chatrná stavba, usazená na dřevěném molu s výhledem na záliv. V oknech rachotila dvě přenosná klimatizační zařízení a přehlušovala cinkot sklenic a tlumený šum hovoru.

Podlaha jim vrzala pod nohama, když zamířili do společenské místnosti.

Gabriel poznal dva bostonské policisty stojící u baru, kteří hovořili s holohlavým mužem. Darren Crowe i Thomas Moore byli Janeini kolegové z oddělení vražd a oba přivítali Gabriela s překvapeným pohledem.

„Ahoj,“ pozdravil Crowe. „Nevěděl jsem, že v tom jede taky FBI.“

„FBI?“ podivil se holohlavý muž. „Páni, to musí být dost vážný.“ Napřáhl ke Gabrielovi ruku. „Skip Boynton.

Jsem předseda jachtařského klubu Sunrise.“

„Agent Gabriel Dean,“ představil se Gabriel a potřásl muži rukou. Snažil se, jak nejlépe to šlo, vystupovat oficiálně. Ale cítil na sobě udivený pohled Thomase Moora.

Moore jistě uhodl, že tu něco není v pořádku.

„Jo, zrovna jsem líčil těmhle detektivům, jak jsme ji našli. Povídám vám, byl to pořádný šok, když jsem viděl mrtvolu ve vodě.“ Odmlčel se. „Poslyšte, nechcete drink, agente Deane? Je to na účet klubu.“

„Ne, díky.“

„Ovšem. Jste ve službě, co?“ Skip se chápavě zasmál.

„Vy hoši vážně dodržujete pravidla. Nikdo si nedá nic k pití.

Ale já kruci jo.“ Vklouzl za bar a vhodil do sklenky pár kostek ledu. Na ně nalil vodku. Gabriel slyšel cinkat led v jiných sklenicích a rozhlédl se po místnosti po tuctu členů klubu, kteří tu seděli, většinou muži. Opravdu některý z nich jezdí na plachetnici? přemýšlel Gabriel. Anebo se jen přišli napít?

Skip se vynořil zpoza pultu s vodkou v ruce. „Něco takového se mi nestává každý den,“ řekl. „Pořád jsem tím trochu otřesený.“

„Právě jste mluvil o tom, jak jste uviděl tělo,“ pobídl ho Moore.

„Aha. Jo. Asi v osm ráno. Přišel jsem brzy, abych vyměnil přední plachtu. Za dva týdny máme regatu a já pojedu s novou. Mám na ní logo. Zelený drak, fakt úžasný.

Takže, jdu do doku, nesu novou plachtu a najednou vidím něco, co vypadá jako figurína plovoucí na vodě, zachycená o jednu z těch skal. Nasednu na veslici, abych se podíval zblízka, a kruci, ona to je ženská. Navíc náramně pěkná. Tak jsem zavolal pár dalších chlápků a tři jsme ji vytáhli ven.

Pak jsme zavolali na tísňovou linku,“ Dlouze se napil vodky a zhluboka se nadechl. „Vůbec nás nenapadlo, že by mohla ještě být naživu. Sakra. Ta holka vypadala dočista jako mrtvá.“

„Hasiči si to taky mysleli,“ dodal Crowe.

Skip se zasmál. „A to jsou údajně profesionálové. Jestli to nepoznají oni, tak kdo?“

„Ukažte nám to,“ požádal Gabriel. „Kde jste ji našli.“

Všichni vyšli z baru na molo. Voda ještě zesilovala sluneční záři a Gabriel musel před třpytivým odrazem přimhouřit oči, aby rozeznal skály, na které ukázal Skip.

„Vidíte tu skupinu skal? Označili jsme ji bójemi, protože to je pro lodě velké nebezpečí. Za přílivu jsou jen pár centimetrů pod vodou, takže je ani nevidíte. Snadno na ně můžete najet.“

„V kolik hodin začal včera příliv?“ zeptal se Gabriel.

„Nevím. Asi v deset.“

„Byly ty skály vidět?“

„Jo. Kdybych ji tehdy nenašel, za pár hodin by odplavala do moře.“

Muži chvíli stáli mlčky, zahleděni přes Hinghamský záliv. Kolem hlučně projel velký motorový člun, čeřil za sebou brázdu, která rozhoupala zakotvené lodě, až na stěžních zařinčela zdvihací lana.

„Už jste tu ženu předtím viděl?“ zeptal se Moore.

„Kdepak.“

„Určitě?“

„Holku, co vypadá takhle? To bych si zatraceně pamatoval.“

„A nikdo z klubu ji nepoznal?“

Skip se zasmál. „Nikdo, kdo by to přiznal.“

Gabriel se na něj podíval. „Proč by ne?“

„No, však víte.“

„Proč mi to neřeknete?“

„Tihle hoši z klubu…“ Skip se nervózně zasmál. „Chci říct, vidíte všechny ty lodě? Kdo myslíte, že na nich jezdí?

Rozhodně ne manželky. Lodě jsou chloubou mužů, ne žen.

A taky sem chodí jedině muži. Loď je váš druhý domov.“

Skip se chvíli odmlčel. „V každém ohledu.“

„Myslíte, že to byla něčí přítelkyně?“ zeptal se Crowe.

„Sakra, já nevím. Jen mě ta možnost napadla. Že si někdo včera pozdě v noci přivedl nějakou kočku. Bavíte se

na lodi, něco vypijete, dostanete se do nálady. Je snadné spadnout přes palubu.“

„Anebo někoho shodit.“

„Tak počkejte.“ Skip vypadal poplašeně. „To ať vás ani nenapadne. V klubu jsou slušní lidé. Slušní lidé.“

Kteří si to na jachtě rozdávají s holkama, pomyslel si Gabriel.

„Mrzí mě, že jsem se o té možnosti vůbec zmínil,“

pokračoval Skip. „Netvrdím, že se lidé každou chvíli neopijou a nespadnou z lodi. Ale mohlo se to stát na jakékoli lodi, nejen na některé z našich.“ Ukázal na Hinghamský záliv, kde po oslnivě jasné vodě hladce klouzala osobní loď.

„Vidíte ten provoz? Mohla tu noc přepadnout z nějakého motorového člunu. A voda ji sem zanesla.“

„V každém případě,“ prohlásil Moore, „budeme potřebovat seznam všech vašich členů.“

„Je to opravdu nutné?“

„Ano, pane Boyntone,“ řekl Moore s klidnou, ale nezpochybnitelnou autoritou. „Je.“

Skip dopil zbytek vodky. Z horka byl celý brunátný a utíral si pot. „To se členům nebude ani trochu líbit. My tady splníme svou občanskou povinnost a vytáhneme ženu z vody. A teď jsme všichni podezřelí?“

Gabriel obrátil pohled ke břehu k rampě pro čluny, po níž teď couval nějaký nákladní vůz, aby spustil do vody

motorový člun. Další tři vlečňáky s loděmi stály v řadě na parkovišti a čekaly, až na ně přijde řada. „Jaká tu máte v noci bezpečnostní opatření, pane Boyntone?“ zeptal se.

„Bezpečnostní opatření?“ Skip pokrčil rameny. „O

půlnoci zamkneme klub.“

„A molo? Lodě? Není tu žádná ostraha?“

„Nikdy se sem nikdo nevloupal. Lodě jsou všechny zamčené. Kromě toho tu je klid. Blíž k městu najdete lidi, co se celou noc potulujou po nábřeží. Ale tohle je zvláštní malý klub. Místo, kam před tím vším můžete utéct.“

Místo, kde v noci můžete zajet až na rampu, pomyslel si Gabriel. Zacouváte k vodě a nikdo nevidí, že otevřete kufr.

Nikdo nevidí, že vytáhnete tělo a hodíte ho do zálivu. Když je správná chvíle, odliv zanese tělo kolem ostrovů na moře, až do Massachusettského zálivu.

Ale ne, když začíná příliv.

Zazvonil jeho mobil. Gabriel se otočil zády k ostatním a ušel po molu několik kroků, než hovor přijal.

Volala Maura. „Myslím, že bys možná chtěl být u toho,“ řekla. „Za chvíli začínáme s pitvou.“

„Strážného z nemocnice.“

„Příčina smrti je jasná, ne?“

„Vyskytla se další otázka.“

„Cože?“

„Nevíme, kdo ten muž je.“

„Nemůže ho identifikovat někdo z nemocnice? Byl jejich zaměstnanec.“

„To je ten problém,“ odpověděla Maura. „Nebyl.“

Tělo ještě nebylo svlečené.

Pro Gabriela nebyly hrůzy pitevního sálu ničím novým a pohled na tuto oběť mu nepřipadal z hlediska jeho zkušeností nijak zvlášť šokující. Viděl jediné vstupní poranění, které prošlo levou tváří; ostatní rysy zůstaly nedotčené. Muž byl asi třicátník, s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy a mohutnou čelistí. Hnědé oči, vystavené vzduchu pod částečně otevřenými víčky, už byly zakalené.

Na náprsní kapse uniformy měl připevněnou visačku se jménem PERRIN. Gabriela při pohledu na pitevní stůl nerozrušila nejvíc krev nebo nevidoucí oči, ale to vědomí, že stejná zbraň, která ukončila život tohoto muže, teď ohrožuje Jane.

„Čekali jsme na vás,“ řekl doktor Abe Bristol. „Maura si myslela, že u toho budete chtít být od začátku.“

Gabriel se podíval na Mauru, která měla na sobě plášť a masku, ale stála v nohách stolu a ne na svém obvyklém místě po pravé straně mrtvoly. Kdykoli Gabriel předtím navštívil sál, vládla tu vždycky Maura, ona držela skalpel.

Nebylo obvyklé, aby kontrolu na sále přenechala někomu

jinému, vždy všechno řídila sama. „Ty tu pitvu neděláš?“

podivil se.

„Nemůžu. Jsem svědek smrti toho muže,“ vysvětlila Maura. „Musí ji udělat Abe.“

„A pořád nevíte, kdo to je?“

Zavrtěla hlavou. „Žádný zaměstnanec nemocnice jménem Perrin neexistuje. A na tělo se přišel podívat šéf ochranky. Toho muže neznal.“

„Otisky prstů?“

„Poslali jsme je do AFIS. Zatím nic zpátky nepřišlo.

Ani o otiscích té střelkyně.“

„Takže tu máme neznámého muže i neznámou ženu?“

Gabriel se zadíval na mrtvého. „Co je to sakra za lidi?“

„Pojďme ho svléknout,“ vyzval Abe Yoshimu.

Oba muži zuli mrtvému boty a ponožky, rozepnuli opasek a stáhli kalhoty a každou součást oblečení položili na čisté prostěradlo. Abe rukama v rukavicích prohledal kapsy kalhot, ale byly prázdné. Žádný hřeben, peněženka nebo klíče. „Dokonce ani drobné,“ poznamenal.

„Člověk by myslel, že tam bude mít aspoň pár centů,“

dodal Yoshima.

„Kapsy jsou čisté.“ Abe vzhlédl. „Zbrusu nová uniforma?“

Obrátili pozornost ke košili. Látka byla už ztuhlá od zaschlé krve a museli ji z hrudi strhnout. Pod ní se objevily

vypracované hrudní svaly a hustý porost tmavých chlupů. A jizvy. Tlusté jako točené lano, jedna vedla šikmo dolů pod pravou bradavkou; druhá směřovala diagonálně přes břicho k levé kyčelní kosti.

„To nejsou operační jizvy,“ upozornila Maura zamračeně ze svého stanoviště u paty stolu.

„Řekl bych, že se ten chlapík dostal do dost ošklivé rvačky,“ mínil Abe. „Vypadá to na staré rány nožem.“

„Chcete odstřihnout rukávy?“ zeptal se Yoshima.

„Ne, stáhneme je. Jen ho otočte.“

Přetočili mrtvého na levý bok, aby uvolnili rukávy.

Yoshima stojící za zády mrtvoly najednou řekl: „Počkat.

Tohle byste měli vidět.“

Tetování pokrývalo celou levou lopatku. Maura se předklonila, aby dobře viděla, a málem před tím obrazem ucouvla, jako by byl živý, s jedovatým žihadlem připraveným k uštknutí. Krunýř měl jasně modrou barvu.

Dvě klepeta sahala k mužovu krku. Stočený ocas se ovíjel kolem čísla 13.

„Škorpion,“ řekla Maura tiše.

„To je dost působivá psí známka,“ poznamenal Yoshima.

Maura se na něho zamračila. „Cože?“

„Tak jsme tomu říkali v armádě. Když jsem pracoval v týmu v márnici, viděl jsem pár skutečných uměleckých děl.

Kobry, tarantule. Jeden chlap měl vytetované jméno své holky na…“ Yoshima se odmlčel. „Já bych si na něj s jehlou nenechal ani šáhnout.“

Stáhli druhý rukáv a otočili nyní nahou mrtvolu zpět na záda. I když to byl ještě mladý muž, jeho tělo už poznamenala řada traumat. Jizvy, tetování. A teď poslední urážka: střelná rána v levé líci.

Abe přiblížil k ráně lupu. „Vidím tu stopy po ožehnutí.“

Pohlédl na Mauru. „Byli v těsném kontaktu?“

„Nakláněl se nad jejím lůžkem a snažil se ji připoutat, když vystřelila.“

„Můžeme si prohlédnout rentgeny lebky?“ Yoshima vytáhl z obálky snímky a připevnil je na světelný panel.

Byly to dva pohledy, předozadní a boční. Abe protlačil svůj objemný pas kolem stolu, aby se zblízka podíval na přízračné stíny, které vrhala lebka a obličejové kosti. Chvíli neříkal nic, pak se podíval na Mauru. „Kolik ran vystřelila?“

zeptal se.

„Jednu.“

„Nechceš se na něco podívat?“

Maura přistoupila ke světelnému panelu. „To nechápu,“

zamumlala. „Byla jsem při tom, když se to stalo.“

„Tady jsou určitě dvě kulky.“

„Vím, že zbraň vypálila jen jednou.“

Abe přešel zpět ke stolu a zahleděl se na hlavu mrtvoly.

Na otvor po kulce s oválným prstencem zčernalé ožehnuté kůže. „Je tu jen jeden vstřel. Jestli zbraň vypálila dvakrát v rychlém sledu, vysvětlovalo by to jediné poranění.“

„Nic takového jsem neslyšela, Abe.“

„Při tom zmatku ti možná uniklo, že šlo o dva výstřely.“

Stále nespouštěla oči z rentgenů. Gabriel ještě nezažil, aby Maura vypadala tak nejistě. Očividně se snažila uvést do souladu to, co si pamatovala, s nepopiratelným důkazem svítícím před ní na panelu.

„Popiš nám, co přesně se v tom pokoji stalo, Mauro,“

požádal Gabriel.

„Byli jsme tam tři a pokoušeli jsme se ji připoutat,“

řekla. „Neviděla jsem, že vzala strážnému zbraň. Soustředila jsem se na pouta na zápěstí a snažila jsem se je utáhnout.

Právě jsem sáhla po popruhu, když zbraň spustila.“

„A druhý svědek?“

„Byl to doktor.“

„Co si pamatuje? Jeden výstřel, nebo dva?“

Otočila se a pohlédla Gabrielovi do očí. „Policie s ním nemluvila.“

„Proč ne?“

„Protože nikdo neví, kdo to byl.“ Teď poprvé zaslechl v jejím hlase náznak obav. „Zřejmě jsem jediná, kdo si ho pamatuje.“

Yoshima se otočil k telefonu. „Zavolám na balistiku,“

řekl. „Budou vědět, kolik nábojnic zůstalo na místě činu.“

„Začneme,“ rozhodl Abe a vzal skalpel z podnosu s nástroji. O téhle oběti věděli tak málo. Ani jeho skutečné jméno, ani minulost, anebo jak se v tu chvíli dostal na místo své smrti. Ale až pitva skončí, budou ho znát mnohem důvěrněji než kdokoli předtím.

Abe s prvním řezem tuto známost zahájil.

Ostří proťalo kůži a sval a škráblo o žebra, když udělal ypsilonový řez; dvě větve vycházející od ramen spojil v ostrém úhlu u mečovitého výběžku hrudní kosti a pokračoval jedním řezem po břiše s drobnou objížďkou kolem pupku. Na rozdíl od Mauřiných zručných a elegantních pitev pracoval Abe s brutální výkonností, jeho obrovské ruce se pohybovaly jako řezníkovy, s prsty příliš tlustými, aby mohly být půvabné. Odhrnul maso z kosti, pak sáhl po masivních zahradnických nůžkách. Vždy jedním stiskem proťal žebro. Muž by mohl trávit roky rozvíjením své tělesné konstituce, tak jak to tato oběť jistě dělala, donekonečna zvedat činky a závaží. Ale všechna těla, ať svalnatá nebo ne, kapitulují před nožem a nůžkami.

Přeťal poslední žebro a vyzvedl trojúhelník s hrudní kostí. Srdce a plíce, zbavené svého kostěného štítu, ležely vystavené jeho skalpelu a Abe teď ponořil paži hluboko do hrudní dutiny, aby je vyňal.

„Doktore Bristole?“ řekl Yoshima, když zavěsil telefon.

„Právě jsem mluvil s balistickou laboratoří. Říkali, že policejní technici našli na místě jen jednu nábojnici.“

Abe se narovnal, rukavice měl od krve. „Druhou nenašli?“

„To je všechno, co laboratoř dostala. Jen jednu.“

„Přesně to jsem slyšela, Abe,“ potvrdila Maura. „Jediný výstřel.“

Gabriel přistoupil k panelu a zadíval se na snímky s rostoucím znepokojením. Jedna rána, dvě kulky, pomyslel si. To by znamenalo, že všechno je jinak. Otočil se a pohlédl na Abea. „Musím ty náboje vidět.“

„Čekáte, že najdete něco určitého?“

„Myslím, že vím, proč jsou dva.“ Abe přikývl. „Nejdřív to tu dokončím.“ Jeho ostří rychle projelo cévami a vazy.

Vyzvedl srdce a plíce, aby je později zvážil a prohlédl, potom prozkoumal břišní dutinu. Všechno vypadalo normálně. Byly to zdravé orgány muže, jemuž mohlo tělo dobře sloužit ještě mnoho desítek let.

Nakonec se přesunul k hlavě.

Gabriel bez hnutí přihlížel, když Abe prořízl skalp a odhrnul ho dopředu, až se zdeformovala tvář, a odhalil lebku. Yoshima zapnul pilku.

I teď, navzdory kvičení pilky drtící kost, zůstal Gabriel plně soustředěný, a dokonce přistoupil blíž, aby dobře viděl

do lebeční dutiny. Yoshima vypáčil temeno a ven vytekl pramínek krve. Abe sáhl skalpelem dovnitř, aby uvolnil mozek. Když ho vytahoval z lebeční dutiny, Gabriel stál hned vedle něj s miskou v ruce a zachytil první kulku, která vypadla.

Zběžně si ji prohlédl pod lupou, pak řekl: „Musím vidět tu druhou.“

„Na co myslíte, agente Deane?“

„Prostě najděte druhou kulku.“ Jeho příkrá žádost všechny překvapila a Gabriel si všiml, jak si Abe s Maurou vyměnili polekané pohledy. Neměl dost trpělivosti, potřeboval to vědět.

Abe odložil vyňatý mozek na pitevní podložku.

Prostudoval rentgenové snímky, aby určil polohu druhé kulky, a prvním řezem ji našel, zabořenou ve zkrvavené tkáni.

„Co hledáte?“ zeptal se Abe, když Gabriel otáčel oběma kulkami pod lupou.

„Stejná ráže. Obě asi osmdesát gramů…“

„Měly by být stejné. Vyšly ze stejné zbraně.“

„Jenže tyhle nejsou identické.“

„Cože?“

„Podívejte se, jak druhá kulka leží na podkladu. Je to nepatrný rozdíl, ale dá se to rozeznat.“

Abe se naklonil dopředu a zamžoural přes lupu. „Je trochu nakřivo.“

„Přesně. Je to určitý úhel.“

„Náraz ji mohl deformovat.“

„Ne. Byla tak vyrobená. S devítistupňovým sklonem, který ji pošle na trochu odlišnou trajektorii od té první. Dvě střely, určené pro řízený rozptyl.“

„Byla tam jen jedna nábojnice.“

„A jedno vstupní poranění.“

Maura se zamračila na snímky lebky, zavěšené na světelném panelu. Na dvě kulky jasně svítící na tmavším pozadí lebky. „Zdvojený náboj, duplex,“ prohlásila.

„Proto jsi slyšela jen jeden výstřel,“ řekl Gabriel.

„Protože taky jen jeden výstřel padl.“

Maura chvíli mlčela, pohled upřený na rentgeny lebky. I když byly dramatické, neodhalovaly ničivou spoušť, kterou obě kulky zanechaly v měkké tkáni. Protržené cévy, zhmožděná mozková hmota. Celoživotní vzpomínky rozbité na atomy.

„Zdvojené náboje jsou uzpůsobené k tomu, aby napáchaly co největší škodu,“ vysvětlila Maura.

„Z toho důvodu se prodávají.“

„Proč by se strážný vyzbrojoval takovými náboji?“

„Myslím, že jsme už stanovili, že ten muž nebyl zaměstnanec nemocnice. Přišel tam ve falešné uniformě, s

falešnou jmenovkou, vyzbrojen náboji, které nemají jen zmrzačit, ale zabít. Mám pro to jen jedno dobré vysvětlení.“

Maura zašeptala: „Ta žena měla zemřít.“

Na okamžik všichni zmlkli.

Napjaté ticho náhle přerušil hlas Mauřiny sekretářky.

„Paní doktorko?“ ozvala se přes interkom.

„Ano, Louise?“

„Promiňte, že vyrušuji, ale myslím, že vy a agent Dean byste měli vědět…“

„Copak je?“

„Něco se děje naproti přes ulici.“

Kapitola 11

Vyběhli ven, do vedra tak hutného, že měl Gabriel pocit, jako by se ponořil do horké lázně. Na Albany Street vládl chaos. Strážník hlídající policejní pásku neustále křičel: „Ustupte! Ustupte!“ zatímco se reportéři tlačili dopředu jako odhodlaná améba hrozící, že se přelije přes policejní zábrany. Zpocení policisté z týmu taktických operací se snažili uzavřít bezpečnostní zónu a jeden z nich se ohlédl na dav. Gabriel uviděl na jeho tváři výraz zmatku.

Ten policista taky neví, co se děje.

Gabriel se otočil k ženě stojící o pár kroků dál. „Co se stalo?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Policajti se najednou zbláznili a vyrazili k budově.“

„Došlo ke střelbě? Slyšela jste výstřely?“

„Neslyšela jsem nic. Zrovna jsem šla na kliniku, když všichni začali křičet.“

„Je tu blázinec,“ řekl Abe. „Nikdo nic neví.“

Gabriel se rozběhl k velitelskému a řídícímu přívěsu, ale houf reportérů mu zablokoval cestu. V zoufalství popadl televizního kameramana za paži a otočil ho k sobě. „Co se stalo?“

„Hej, člověče! Pusťte mě.“

„Jen mi řekněte, co se stalo!“

„Někdo prorazil kordon. Prošel rovnou přes tu jejich zatracenou bezpečnostní zónu.“

„Ta střelkyně uprchla?“

„ Ne. Někdo se dostal dovnitř“

Gabriel na něj zůstal zírat. „Kdo?“

„To nikdo neví.“

*

Polovina personálu Úřadu soudního lékařství byla shromážděná v zasedací místnosti a sledovala televizi.

Přístroj byl naladěn na místní zprávy; na obrazovce se objevila světlovlasá reportérka Zoe Fosseyová stojící přímo před policejní zábranou. V pozadí mezi zaparkovanými auty se rojili policisté a bylo slyšet zmatené výkřiky. Gabriel vyhlédl z okna na Albany Street, kde uviděl stejný obraz, jaký právě sledovali v televizi.

„… překvapivý vývoj, jaký zjevně nikdo nečekal. Ten muž se dostal přímo přes bezpečnostní zónu za mnou, jednoduše vešel do vymezeného prostoru zcela nenuceně, jako by tam patřil. Právě to mohlo policii zmást. Navíc byl ozbrojen a měl černou uniformu velmi podobnou těm, jaké vidíte za mnou. Bylo snadné pokládat ho za člena týmu taktických operací…“

Abe Bristol si odfrkl, jako by říkal: Věřili byste tomu?

„Ten chlapík si přijde rovnou z ulice, a oni ho pustí!“

„… dozvěděli jsme se, že tu je také vnitřní policejní bezpečnostní zóna. Ale ta je ve vestibulu, kam odtud nevidíme. Zatím jsme nezjistili, zda muž pronikl i druhou zónou. Ale když vidíte, jak snadno prošel vnějším pásmem, dovedete si představit, že musel zaskočit i policii v budově.

Jsem si jistá, že se soustředili na dopadení únoskyně.

Pravděpodobně nečekali, že nějaký pistolník vejde dovnitř.“

„Měli to vědět,“ prohlásil Gabriel nevěřícně sledující televizi. „Měli to čekat.“

„… už je to dvacet minut a muž se zatím neobjevil.

Vyskytly se spekulace, že to je nějaký samozvaný Rambo, který se sám pokouší o záchrannou operaci. Nemusím připomínat, že důsledky mohou být katastrofální. Ale zatím jsme neslyšeli žádnou střelbu a neviděli jsme žádný náznak, že jeho vstup do budovy vyvolal nějaké násilí.“

Moderátor ji přerušil: „Zoe, pustíme tu část znovu, aby diváci, kteří se k nám právě připojili, mohli vidět celý překvapující vývoj. Stalo se to asi před dvaceti minutami.

Naše kamery byly při tom…“

Obraz Zoe Fosseyové nahradil videozáznam. Byl to záběr teleobjektivem na Albany Street, téměř stejný pohled, jaký mohli vidět z okna zasedací místnosti. Gabriel nejdřív ani nevěděl, na co se má soustředit. Pak se na obrazovce

objevila šipka, nápomocné vodítko dodané televizní stanicí, která mířila na tmavou postavu pohybující se u spodního okraje. Muž cílevědomě prošel kolem policejních vozů, kolem velitelského přívěsu. Nikdo z policistů, stojících v blízkosti, narušitele nezastavil, i když jeden na něj vrhl nejistý pohled.

„Tady jsme obraz zvětšili, aby muže bylo lépe vidět,“

řekl moderátor. Pohled se přiblížil, pak se zastavil a obrazovku vyplnila mužova záda. „Zdá se, že nese pušku a nějaký batoh. Tmavé oblečení splývá s ostatními uniformami okolostojících policistů, proto si náš kameraman tehdy neuvědomil, co vidí. Na první pohled byste předpokládali, že má na sobě uniformu týmu taktických operací. Ale při bližším zkoumání vidíte, že na zádech není nápis, který by označoval, že patří do týmu.“

Videozáznam pokračoval o několik stop dál a opět se zastavil, tentokrát na obličeji muže ve chvíli, kdy se ohlédl přes rameno. Měl ustupující tmavé vlasy a úzkou, téměř vyzáblou tvář. Nepravděpodobný Rambo. Ten záběr z dálky byl jediný pohled na jeho rysy, který kamera zachytila. Na dalším záběru byla zase vidět jen záda. Nahrávka pak pokračovala a sledovala mužovu cestu k budově, dokud nezmizel za dveřmi ve vestibulu.

Na obrazovce se opět objevila Zoe Fosseyová s mikrofonem v ruce. „Pokoušíme se získat nějaké oficiální

prohlášení k tomu, co se právě stalo, ale nikdo nechce mluvit, Dave.“

„Myslíš, že policie je poněkud v rozpacích?“

„To je velmi mírně řečeno. A jejich rozpaky ještě zesílila skutečnost, že se do toho právě vložila FBI.“

„Jako nepříliš jemná narážka, že by akce mohla být vedena lépe?“

„Situace je teď tady velmi nepřehledná.“

„Už je potvrzeno, kolik rukojmí je zadržováno?“

„Ta žena v telefonátu do rádia tvrdila, že zadržuje šest lidí. Z různých zdrojů jsem slyšela, že to číslo je zřejmě správné. Tři zaměstnanci nemocnice, doktorka a dva pacienti. Teď se snažíme získat jejich jména…“

Gabriel na židli strnul a zuřivě hleděl na televizi. Na ženu, která tak horlivě chtěla odhalit Janeinu identitu. Která ji nevědomky mohla odsoudit k smrti.

„Jak vidíte přes moje rameno, je tu dost rušno. Vedro působí všem na nervy. Kameramana jiné stanice srazili na zem, když se příliš přiblížil k bezpečnostní zóně. Jedna neoprávněná osoba jim už proklouzla a policie nehodlá připustit, aby se to opakovalo. Ale je to jako zavřít stodolu, když kůň už utekl. Anebo v tomto případě, dostal se dovnitř.“

„Tuší někdo, kdo je ten Rambo?“

„Jak jsem řekla, nikdo nechce mluvit. Ale zaslechli jsme zprávy, že policie prověřuje nesprávně zaparkované auto asi dva bloky odtud.“

„Myslí si, že to je Rambovo auto?“

„Zjevně ano. Jeden svědek viděl, jak ten muž z auta vystupuje. Předpokládám, že i Rambo potřebuje nějakou dopravu.“

„Ale jaký je jeho motiv?“

„Musíme brát v úvahu dvě možnosti. Jedna, že se ten muž chce stát hrdinou. Možná zná některého z rukojmí a vede vlastní záchrannou operaci.“

„A druhá možnost?“

„Druhá možnost je děsivá. Že ten muž je posila. Přišel, aby se přidal k únoskyni.“

Gabriel se zhoupl dozadu na židli ohromen tím, co si právě jasně uvědomil. „Tohle byl ten význam,“ řekl tiše.

„Kostky jsou vrženy.“

Abe se prudce otočil čelem k němu. „Něco to znamenalo?“ Gabriel rázně vstal. „Musím vidět kapitána Haydera.“

„Je to aktivační kód,“ vysvětloval Gabriel. „Neznámá zavolala do rádia proto, aby odvysílali to rčení. Aby se to dostalo na veřejnost.“

„Aktivační kód k čemu?“ zeptal se Hayder.

„Volání do zbraně. Posily.“

Hayder se ušklíbl. „Proč jednoduše neřekla: Pomozte mi odtud, hoši! Proč použila kód?“

„Nebyli jste připraveni, že? Nikdo z vás.“ Gabriel se podíval na Stillmana, jehož obličej se v přívěsu rozpáleném jako kamna leskl potem. „Ten muž prošel klidně vaší bezpečnostní zónou a v batohu si nesl bůhvíjaké zbraně.

Nebyli jste na něj připraveni, protože jste vůbec nečekali, že nějaký ozbrojenec vejde do budovy.“

„Víme, že to je vždycky možnost,“ připomněl Stillman.

„Proto jsme zóny zřídili.“

„A jak to, že ten muž prošel?“

„Přesně věděl, jak to udělat. Jeho oblečení, výstroj. Bylo to dobře promyšlené, agente Deane. Ten muž byl připraven.“

„Na rozdíl od bostonské policie. Proto použili kód. Aby vás zmátli.“

Hayder se rozmrzele zadíval ven otevřenými dveřmi velitelského přívěsu. I když sem dodali dva stolní ventilátory a ulice se už dostala do stínu pozdního odpoledne, ve voze stále panovalo nesnesitelné horko.

Venku na Albany Street postávali zrudlí a zpocení policisté a reportéři se stahovali do svých moderních klimatizovaných dodávek. Všichni čekali, až se něco začne dít. Klid před další bouří.

„Začíná to dávat smysl,“ promluvil Stillman.

Vyjednavač poslouchal Gabrielovy argumenty s ustaraně svraštěným čelem. „Připomeňme si sled událostí. Neznámá se mnou odmítne vyjednávat. Nechce se mnou ani mluvit.

To proto, že není připravená, nejdřív musí mít krytá záda.

Potřebuje posílit svou pozici. Zavolá do rádia a vyšle aktivační kód. O pět hodin později přichází muž s batohem.

Objeví se, protože ho povolala.“

„A bezstarostně se vydá na sebevražednou misi?“ zeptal se Hayder. „Má vůbec někdo takhle věrné přátele?“

„Voják námořní pěchoty položí za svou četu život,“

prohlásil Gabriel.

„Bratrstvo neohrožených? To určitě.“

„Předpokládám, že jste nikdy nebyl v armádě.“

Hayder v tom vedru zbrunátněl ještě víc. „Naznačujete, že to je nějaká vojenská operace? Jaký bude další krok?

Jestli to je tak logické, povězte nám, co mají dál v plánu.“

„Vyjednávání,“ odpověděl Gabriel. „Únosci teď upevnili svou pozici. Myslím, že se brzy ozvou.“

Přerušil je nový hlas: „Rozumný předpoklad, agente Deane. Patrně máte pravdu.“

Všichni se otočili na podsaditého muže, který právě vstoupil do přívěsu. Agent John Barsanti měl jako obvykle hedvábnou kravatu a elegantní košili a jako obvykle mu šaty nepadly. Na Gabrielův překvapený pohled odpověděl

střízlivým kývnutím na pozdrav. „Je mi moc líto Jane,“ řekl.

„Slyšel jsem, že jsi do téhle šlamastyky zapletený.“

„Mně nikdo neřekl, že ty taky, Johne.“

„Jen monitorujeme vývoj situace. V případě potřeby jsme připraveni pomoct.“

„Proč posílají někoho až z Washingtonu? Proč nevyužijou bostonskou pobočku?“

„Protože tohle pravděpodobně vyústí ve vyjednávání.

Bylo logické poslat někoho se zkušenostmi.“

Oba muži se chvíli mlčky pozorovali. Zkušenosti, pomyslel si Gabriel, nemohou být jediný důvod, proč se John Barsanti objevil. FBI normálně neposílala muže přímo z úřadu zástupce ředitele, aby dohlíželi na lokální vyjednávání o rukojmích.

„Kdo tedy to vyjednávání povede?“ zeptal se Gabriel.

„FBI, nebo bostonská policie?“

„Kapitáne!“ zavolal Emerton. „Máme hovor z nemocnice! Je na jedné z jejich linek!“

„Jsou připraveni jednat,“ poznamenal Gabriel. Tak jak předpověděl.

Stillman s Barsantim na sebe pohlédli. „Vezměte to vy, poručíku,“ vyzval ho Barsanti. Stillman přikývl a přešel k telefonu.

„Mám vás na reproduktoru,“ oznámil Emerton.

Stillman se zhluboka nadechl, pak stiskl spojovací tlačítko. „Haló,“ řekl klidně. „Tady Leroy Stillman.“

Odpověděl nějaký muž, právě tak klidně. Řezavý hlas, s náznakem jižanského akcentu. „Jste policista?“

„Ano. Jsem poručík Stillman, bostonská policie, S kým mluvím?“

„Moje jméno už znáte.“

„Obávám se, že ne.“

„Tak se zeptejte toho chlapíka z FBI. Je tam chlápek z FBI, že ano? Stojí v přívěsu s vámi.“

Stillman se otočil k Barsantimu s pohledem vyjadřujícím jak to sakra ví? „Lituji, pane,“ řekl Stillman.

„Opravdu neznáme vaše jméno a rád bych věděl, s kým mluvím.“

„Joe.“

„Dobře, Joe.“ Stillman si vydechl. Zatím dobré. Aspoň mají jméno.

„Kolik lidí je s tebou v přívěsu, Leroyi?“

„Pojďme mluvit o vás, Joe.“

„Je tam FBI. Mám pravdu?“ Stillman neodpověděl.

Joe se zasmál. „Věděl jsem, že se ukážou. FBI, CIA, vojenská rozvědka, Pentagon. Jo, ti všichni vědí, kdo jsem.“

Gabriel jasně mohl číst výraz na Stillmanově tváři.

Jednáme s mužem, který zjevně trpí bludy o pronásledování.

„Joe,“ řekl nahlas Stillman, „není důvod to protahovat.

Proč si klidně nepromluvíme o tom, jak to ukončit?“

„Chceme tady televizní kameru. Živé spojení do médií.

Vydáme prohlášení a ukážeme vám jednu videonahrávku.“

„Pomalu, pomalu. Nejprve se vzájemně poznáme.“

„Nechci tě znát. Pošlete sem kameru.“

„To bude trochu problém. Budu to muset vyřídit na vyšších místech.“

„Stojí přece hned venku, ne? Proč se neotočíš a nepožádáš je o to, Leroyi? Řekni těm vyšším místům, ať to rozjedou.“

Stillman se odmlčel. Joe přesně chápal, co se děje.

Nakonec tedy policejní vyjednavač řekl: „Nemůžeme schválit živý přístup do médií.“

„Bez ohledu na to, co nabídnu výměnou?“

„Co je to?“

„Dvě rukojmí. Pošleme je ven jako projev dobré vůle.

Vy sem pošlete kameramana a reportéra a všichni se objevíme v živém vysílání. Až vyšleme svou zprávu, propustíme další dvě rukojmí. To jsou čtyři lidi, co vám dáme, Leroyi. Čtyři životy za deset minut televizního vysílacího času. A slibuju vám show, která vám vyrazí dech.“

„O co vám jde, Joe?“

„Jde o to, že nás nikdo neposlouchá. Nikdo nám nevěří.

Už nás unavuje utíkat a chceme zpátky své životy. Tohle je poslední možnost. Jediná možnost, jak se lidé v téhle zemi dozvědí, že mluvíme pravdu.“

Hayder si přejel prstem po krku, signál, aby byl hovor přerušen.

„Okamžik, Joe,“ řekl Stillman a přikryl sluchátko rukou.

Tázavě se podíval na Haydera.

„Myslíte, že může zjistit, jestli to je živé vysílání?“

zeptal se Hayder. „Když ho přesvědčíme, že se skutečně vysílá –“

„Ten člověk není hloupý,“ přerušil ho Gabriel. „Ať vás ani nenapadne si s ním zahrávat. Když se ho pokusíte přelstít, naštve se.“

„Agente Deane, mohl byste jít ven?“

„Chtějí pozornost médií, to je všechno! Ať si řeknou svoje. Ať se předvedou veřejnosti, pokud tím všechno skončí!“

V reproduktoru se ozval Joeův hlas: „Tak chceš se dohodnout, nebo ne, Leroyi? Protože to můžeme udělat taky po zlém. Místo živých rukojmí pošleme ven mrtvé. Máš na rozhodnutí deset vteřin.“

„Poslouchám, Joe,“ řekl Stillman. „Problém je, že živé vysílání není věc, kterou můžu zařídit jen tak. Potřebuju spolupráci televizní stanice. Co kdybychom to prohlášení

nahráli? Doručíme vám tam videokameru. Řeknete, co chcete, může to trvat tak dlouho, jak potřebujete a –“

„A potom kazetu někam zahrabete, co? Už nikdy nespatří denní světlo.“

„To je moje nabídka, Joe.“

„Oba víme, že můžeš udělat něco lepšího. Stejně jako všichni ostatní, co stojí v tom velitelském přívěsu s tebou.“

„Živé televizní vysílání je vyloučeno.“

„Pak vám nemáme co říct. Sbohem.“

„Počkejte.“ ¨

„Ano?“

„Myslíte to vážně? S propuštěním rukojmí?“

„Pokud dodržíte svou část dohody. Chceme kameramana a reportéra jako svědky toho, co se tu děje.

Skutečného reportéra, ne policajta s falešným novinářským průkazem.“

„Udělejte to,“ naléhal Gabriel. „To je možná cesta, jak to ukončit.“

Stillman přikryl mikrofon. „Živé vysílání nepřipadá v úvahu, agente Deane. Nikdy.“

„Zatraceně, jestli to jinak nejde, dejte jim to!“

„Leroyi?“ To promluvil znovu Joe. „Jsi tam ještě?“

Stillman se nadechl. „Joe, pochopte to. Zabere to čas.

Musíme najít reportéra, který je ochotný to udělat. Někoho, ochotného riskovat život –“

„Je jediný reportér, se kterým budeme mluvit.“

„Počkat. Nikoho konkrétního jste nejmenoval.“

„Zná celé pozadí. Je dobře připravený.“

„Nemůžeme zaručit, že ten reportér bude –“

„Peter Lukas, Boston Tribune. Zavolejte ho.“

„Joe –.“

Ozvalo se cvaknutí, pak oznamovací tón. Stillman se podíval na Haydera. „Žádné civilisty tam nepošleme. Měli by tak další rukojmí.“

„Říkal, že napřed propustí dva lidi,“ připomněl Gabriel.

„Vy tomu věříte?“

„Jedním z nich může být moje žena.“

„Jak můžeme vědět, že ten reportér vůbec bude ochoten to udělat?“

„Kvůli největšímu sólokapru svého života? To novinář prostě udělat musí.“

Ozval se Barsanti. „Myslím, že tu je další otázka, kterou nikdo nezodpověděl. Kdo k čertu je Peter Lukas? Reportér z Boston Tribune. Proč chtějí právě jeho?“

„Zavolejme mu,“ navrhl Stillman. „Možná to ví.“

Kapitola 12

Ještě jsi naživu. Musíš být naživu. Kdybys už nežila, věděl bych to, cítil. Určitě.

Gabriel sklesle seděl na pohovce v Mauřině kanceláři, s hlavou v dlaních, a snažil se vymyslet, co dalšího by mohl udělat, ale strach mu zatemňoval veškeré logické uvažování.

Jako někdejší příslušník námořní pěchoty nikdy v palbě neztrácel chladnokrevnost. Teď se nemohl ani soustředit, ani zaplašit obraz, který ho pronásledoval od té pitvy, obraz těla ležícího na stole.

Řekl jsem ti někdy, jak moc tě miluju?

Neslyšel, že se otevřely dveře. Teprve když se Maura posadila do protějšího křesla a postavila na stolek dva šálky kávy, zvedl hlavu. Vždy klidná, vždy vyrovnaná, pomyslel si při pohledu na ni. Tak rozdílná od jeho impulzivní, temperamentní manželky. Dvě zcela odlišné ženy, přesto je pojilo velké přátelství, které plně nechápal.

Maura ukázala na kávu. „Piješ ji černou, že?“

„Ano. Díky.“ Napil se, pak šálek odložil, protože ani neměl chuť.

„Obědval jsi něco?“ zeptala se Maura. Přejel si rukou tvář. „Nemám hlad.“

„Vypadáš vyčerpaně. Přinesu ti deku, jestli si chceš chvíli odpočinout.“

„V žádném případě nemůžu spát. Ne, dokud je uvnitř.“

„Mluvil jsi s jejími rodiči?“

„Ach bože.“ Potřásl hlavou. „Bylo to hrozné. Nejtěžší bylo přesvědčit je, aby to udrželi v tajnosti. Nesmějí se tu ukázat, nesmějí volat přátelům. Skoro jsem si přál, abych jim to nemusel říkat.“

„Rizzoliovi by to měli vědět.“

„Jenže nedovedou zachovat tajemství. A jestli se to dostane ven, může to jejich dceru zabít.“

Chvíli seděli mlčky. Jediným zvukem bylo syčení studeného vzduchu vanoucího z klimatizace. Na stěně za psacím stolem visely elegantně zarámované reprodukce květin. Kancelář byla odrazem této ženy: upravená, precizní, racionální.

Maura tiše řekla: „Jane je bojovnice. Oba to víme.

Udělá, co je třeba, aby zůstala naživu.“

„Jen chci, aby se držela mimo střelbu.“

„Není hloupá.“

„Problém je, že je policistka.“

„Není to snad dobře?“

„Kolik policistů je zabito, když se snaží dělat hrdiny?“

„Je těhotná. Nebude nic riskovat.“

„Ne?“ Pohlédl na ni. „Víš, proč dnes ráno skončila v nemocnici? Svědčila u soudu, když obžalovaný najednou začal řádit. A moje žena, moje úžasná žena, se na něj vrhla a zneškodnila ho. Přitom jí praskla voda.“

Maura se zatvářila patřičně šokované. „To vážně udělala?“

„To je přesně to, co se dá od Jane čekat.“

„Asi máš pravdu,“ přisvědčila Maura a zavrtěla hlavou.

„To je ta Jane, jakou oba známe a milujeme.“

„Aspoň jednou, aspoň tentokrát chci, aby si hrála na zbabělce. Aby zapomněla, že je policajt.“ Zasmál se. „Jako by mě někdy poslechla.“

Maura se také neubránila úsměvu. „Stalo se to někdy?“

Podíval se na ni. „Víš, jak jsme se seznámili, že?“

„V rezervaci Stony Brook?“

„Na místě činu. Trvalo asi třicet vteřin, než jsme se poprvé pohádali. Asi pět minut, než mi nařídila, abych vypadl z jejího úseku.“

„To není slibný začátek.“

„A o pár dní později na mě vytáhla pistoli.“ Při Mauřině polekaném pohledu dodal: „Ale to bylo oprávněné.“

„Divím se, že tě nevyděsila tak, abys utekl.“

„Umí být děsivá.“

„A ty jsi možná jediný muž, který se jí nebojí.“

„Ale právě to se mi na ní líbilo,“ pokračoval Gabriel.

„Když se na Jane podíváš, vidíš především upřímného a statečného člověka. Vyrůstal jsem v rodině, kde nikdo neříkal to, co si opravdu myslel. Matka nenáviděla otce, otec nenáviděl matku. Ale na povrchu bylo všechno fajn, až do jejich smrti. Myslel jsem si, že právě tak většina lidí prochází životem, neustále lžou. Ale Jane ne. Nebojí se říkat, co si myslí, bez ohledu na to, jestli ji to dostane do problémů.“ Odmlčel se, pak tiše dodal: „Právě z toho mám strach.“

„Že řekne něco, co by neměla.“

„Když do Jane strčíš, hned ti to oplatí. Doufám, že se alespoň jednou bude ovládat. Hrát si na ustrašenou těhotnou paní v koutku. To je možná to jediné, co ji zachrání.“

Zazvonil Gabrielův mobil. Okamžitě po něm sáhl, a když uviděl číslo na displeji, zrychlil se mu tep. „Gabriel Dean,“ ohlásil se.

„Kde jsi?“ zeptal se detektiv Thomas Moore.

„Sedím v kanceláři doktorky Islesové.“

„Přijdu tam za tebou.“

„Počkej, Moore. Co se děje?“

„Víme, kdo je Joe. Jeho celé jméno je Joseph Roke, devětatřicet let. Poslední známá adresa Purcellville, Virginie.“

„Jak jste ho identifikovali?“

„Nechal auto dva bloky od nemocnice. Máme svědkyni, která viděla, jak auto opouští ozbrojený muž, a potvrdila, že to je muž na našem videozáznamu. Jeho otisky jsou po celém volantu.“

„Moment. Otisky Josepha Rokea jsou v seznamu?“

„Ve vojenských záznamech. Hele, hned tam přijedu.“

„Co ještě víš?“ naléhal Gabriel. Slyšel napětí v Moorově hlase a věděl, že mu detektiv neřekl všechno.

„Mluv.“

„Je na něj zatykač.“

„Z jakého důvodu?“

„Byla to… vražda. Zastřelení.“

„Kdo byl oběť?“

„Jsem tam za deset minut. Pak si o tom můžeme promluvit.“

„Kdo byl oběť?“ opakoval Gabriel.

Moore si povzdychl. „Policista. Před dvěma měsíci Joseph Roke zabil policistu.“

„Začalo to jako běžná dopravní kontrola,“ vyprávěl Moore.

„Ten

incident

automaticky

zaznamenala

videokamera z policejního hlídkového vozu. Policie v New Havenu neposlala celé video, ale tady je první z pozastavených záběrů, které mi poslali e-mailem.“ Moore kliknul myší a na jeho laptopu se objevila fotografie.

Ukazovala zezadu policistu z New Havenu, kráčejícího k

autu zaparkovanému před hlídkovým vozem. Byla vidět značka druhého auta.

„Je to virginská poznávací značka,“ dodal Moore. „Při dalším zvětšení ji uvidíte jasněji. Stejné auto, jaké jsme našli dnes odpoledne, nesprávně zaparkované na Harrison Street pár bloků od zdravotnického centra.“ Pohlédl na Gabriela.

„Je registrované na Josepha Rokea.“

„Říkal jsi, že je z Virginie.“

„Ano.“

„Co dělal před dvěma měsíci v Connecticutu?“

„Nevíme. Ani nevíme, co teď dělá v Bostonu. Máme jen velmi zběžný biografický profil, který pořídila newhavenská policie.“ Ukázal na laptop. „A tohle. Zastřelení nahrané kamerou. Ale to není jediná věc, kterou na fotografiích uvidíte.“

Gabriel se soustředil na Rokeovo auto. Na pohled přes zadní okno. „Je tam spolucestující,“ upozornil. „Vedle Rokea někdo sedí.“

Moore přikývl. „Při zvětšení zřetelně rozeznáte, že spolucestující má dlouhé černé vlasy.“

„To je ona,“ řekla Maura upřeně hledící na obrazovku.

„Naše neznámá.“

„Což znamená, že před dvěma měsíci spolu byli v New Havenu.“

„Ukaž nám zbytek,“ požádal Gabriel. „Přejdu k poslední fotografii –“

„Chci vidět všechny.“

Moore se zastavil s rukou na myši. Vzhlédl ke Gabrielovi. „To opravdu není nutné,“ namítl tiše.

„Možná je. Ukaž mi celou sekvenci.“

Po krátkém váhání Moore klikl myší a přešel k další fotografii. Policista teď stál u Rokeova okénka a díval se na muže, který za pár sekund ukončí jeho Život. Ruka policisty spočívala na zbrani. Pouhá opatrnost? Anebo už tušil, že se dívá do tváře svého vraha?

Moore znovu zaváhal, než přikročil k další fotografii.

Už je všechny viděl; věděl, jaké hrůzy přijdou. Kliknul myší.

Fotografie byla okamžikem zastaveným v čase a ukazovala vše v děsivém detailu. Policista dosud stál, zbraň vytaženou z pouzdra. Hlavu měl od nárazu kulky zakloněnou dozadu, jeho tvář byla zachycena ve fázi rozpadu, maso explodovalo jako krvavá mlha.

Čtvrtá a poslední fotografie celý sled zakončovala.

Policistovo tělo nyní leželo na silnici vedle vrahova auta.

Byl to jen epilog, přesto právě k tomuto snímku se Gabriel náhle naklonil blíž. Upřeně se zadíval na zadní okno auta.

Na siluetu, která na předchozích třech fotografiích nebyla vidět.

Maura ji také postřehla. „Na zadním sedadle někdo je,“

řekla.

„Právě to jsem vám chtěl ukázat,“ přikývl Moore. „V

Rokeově voze byla třetí osoba. Schovávala se, nebo možná spala na zadním sedadle. Nedá se rozeznat, jestli to je muž nebo žena. Vidíte jen hlavu s krátkými vlasy, která se vynořila hned po střelbě.“ Pohlédl na Gabriela. „Je tu třetí společník, o kterém jsme zatím neslyšeli, ani ho neviděli.

Někdo, kdo byl s nimi v New Havenu. Ten aktivační kód byl možná určen pro víc než jednu osobu.“

Gabriel stále nespouštěl oči z obrazovky. Z tajemné siluety. „Říkal jsi, že Roke má vojenský záznam.“

„Tak jsme našli jeho otisky. Sloužil v armádě v letech 1990 až‘92.“

„U jaké jednotky?“ Když Moore hned neodpověděl, Gabriel se na něho podíval. „Jaký měl výcvik?“

„EOD. Zneškodňování výbušnin.“

„Bomby?“ vydechla Maura. Vyděšeně zírala na Moora.

„Jestli je umí zneškodnit, pak je zřejmě taky umí vyrobit.“

„Říkal jsi, že sloužil jen dva roky,“ připomněl Gabriel.

Vlastní hlas mu zněl přízračně klidně. Chladnokrevný a odtažitý.

„Měl… v zámoří problémy, když se dostal do Kuvajtu,“

řekl Moore. „Byl propuštěn pro ztrátu důvěry.“

„Proč?“

„Odmítal uposlechnout rozkazy. Napadl důstojníka. Měl opakované konflikty s ostatními muži v jednotce. Bylo podezření, že je duševně nevyrovnaný. Že možná trpí paranoiou.“

Moorova slova dopadala jako jeden prudký úder za druhým a vyrážela Gabrielovi dech z plic. „Ježíši,“ zašeptal, „tím se všechno mění.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Maura.

Ostře na ni pohlédl. „Už nemůžeme ztrácet čas. Musíme ji odtamtud dostat hned.“

„A co vyjednávání? Co pomalý postup?“

„Tady to neplatí. Ten muž je nejenom labilní, už taky zabil policistu.“

„Neví, že je Jane od policie,“ namítl Moore. „A nepřipustíme, aby to zjistil. Podívej, tady platí stejné principy. Čím déle krize s rukojmími trvá, tím lépe obvykle dopadne. Vyjednávání účinkuje.“

Gabriel ukázal na laptop. „Jak sakra můžete vyjednávat s někým, kdo dělá tohle?“

„ Může se to zkusit. Musí.“

„Ty tam ženu nemáš!“ Gabriel si všiml Mauřina polekaného pohledu, odvrátil se a snažil se znovu ovládnout.

Teď pomalu promluvil Moore, tichým hlasem. Mírným.

„To, co teď cítíš, co prožíváš –, jsem taky poznal. Vím přesně, s čím zápasíš. Před dvěma lety unesl mou ženu

Catherine muž, na kterého si možná vzpomeneš. Warren Hoyt.“

Chirurg. Ovšem že si ho Gabriel pamatoval. Ten muž se uprostřed noci vkrádal do domů, kde spaly ženy a při probuzení našly ve své ložnici netvora. Právě Hoytovy zločiny poprvé přivedly Gabriela před rokem do Bostonu.

Jak si teď najednou uvědomil, Chirurg byl spojovací článek, který všechny svedl dohromady. Moora a Gabriela, Jane a Mauru. Všech se tím či oním způsobem dotklo stejné zlo.

„Věděl jsem, že ji Hoyt drží,“ pokračoval Moore. „A nic jsem s tím nemohl dělat. Neviděl jsem žádnou možnost, jak ji zachránit. Kdybych mohl vyměnit svůj život za její, udělal bych to bez mrknutí oka. Ale jen jsem se mohl dívat, jak ubíhají hodiny. Nejhorší bylo, že jsem věděl, co s ní dělá.

Sledoval jsem pitvy jeho ostatních obětí. Viděl jsem každý řez, který kdy provedl svým skalpelem. Takže ano, vím přesně, jak se cítíš. A věř mi, udělám všechno, abych odtud dostal Jane živou. Ne proto, že je moje kolegyně nebo tvoje žena. Ale proto, že jí vděčím za své štěstí. To ona našla Catherine. Jane jí zachránila život.“

Konečně se Gabriel na něj podíval. „Jak budeme s těmi lidmi vyjednávat?“

„Musíme zjistit, co přesně chtějí. Vědí, že jsou v pasti.

Nezbývá jim, než s námi mluvit, proto s nimi budeme stále v kontaktu. Řešil jsi jiné situace s rukojmími, takže znáš

vyjednavačův scénář. Pravidla se nezměnila, i když teď jsi na druhé straně. Z téhle rovnice musíš vyjmout svou ženu a své emoce.“

„Ty bys to dokázal?“

Odpovědí mu bylo Moorovo mlčení. Jistě že nedokázal.

A já taky ne.

Kapitola 13

Mila

Dnes jdeme na večírek.

Mamá říká, že tam budou důležití lidé, proto musíme vypadat co nejlépe, a dala nám pro tuto příležitost nové oblečení. Mám černé sametové šaty se sukní tak těsnou, že skoro nemůžu chodit a musím si vytáhnout lem až k bokům, abych mohla nastoupit do dodávky. Ostatní dívky se šustěním hedvábí a saténu vklouznou vedle mne a já cítím nesourodou směs jejich parfémů. Strávily jsme hodiny s make-upem, rtěnkami a řasenkami a teď vypadáme jako namaskované loutky připravené hrát divadlo kabuki. Nic z toho, co vidíte, není pravé. Ani řasy, rudé rty nebo růžové tváře, V dodávce je zima a my se jedna vedle druhé třeseme, zatímco čekáme na Olenu.

Americký řidič volá z okna vozu, že musíme jet, jinak přijdeme pozdě. Konečně se z domu vynoří mamá a táhne Olenu za sebou. Olena jí zlostně vytrhne ruku a zbytek cesty dojde sama. Má dlouhé zelené hedvábné šaty s vysokým čínským límcem a bočním rozparkem sahajícím až ke stehnu. Černé hladké vlasy se jí vlní kolem ramen. Nikdy jsem neviděla někoho tak krásného a nemůžu z ní spustit

oči, když přichází k dodávce. Drogy ji jako vždy zklidnily, je poslušná, ale také malátná a kymácí se na vysokých podpatcích.

„Nastup, nastup,“ nařizuje řidič.

Mamá musí Oleně pomoct do vozu. Olena vklouzne na sedadlo přede mnou a hned se sesune k oknu. Mamá zatáhne posuvné dveře a sedne si k řidiči.

„Nejvyšší čas,“ zabručí řidič a odjíždíme od domu.

Vím, proč jedeme na ten večírek; vím, co se od nás očekává. Přesto mám pocit úniku, protože to je poprvé za mnoho týdnů, co smíme z domu, a když zatočíme na dlážděnou cestu, dychtivě přitisknu tvář k oknu. Vidím nápis: DEERFIELD ROAD. Jedeme dlouho.

Sleduji silniční značky, čtu jména měst, jimiž projíždíme. RESTON, ARLINGTON, WOODBRIDGE.

Dívám se na lidi v jiných autech a ptám se, jestli někdo z nich vidí na mé tváři tichou prosbu. Jako by jim na tom záleželo. Nějaká žena za volantem ve vedlejším pruhu na mě pohlédne a naše oči se krátce střetnou. Pak znovu obrátí pozornost k silnici. Co skutečně viděla? Jen rusovlasou dívku v černých šatech, která si vyjela za zábavou. Lidé vidí to, co očekávají. Nenapadne je, že strašné věci mohou vypadat hezky.

Teď občas zahlédnu vodu, širokou stuhu vinoucí se v dálce. Když dodávka konečně zastaví, jsme v přístavišti, kde

kotví velká motorová jachta. Nečekala jsem, že dnešní večírek bude na lodi. Ostatní dívky natahují krk, zvědavé, jak ta obrovská jachta vypadá uvnitř. A také trochu vystrašené.

Mamá otevře dveře dodávky. „Jsou to velmi významní muži. Všechny se usmívejte a buďte veselé. Rozumíte?“

„Ano, mamá,“ odpovíme.

„Vylezte ven.“

Když s námahou vystupujeme, Olena nezřetelně zamumlá: „Polib si prdel, mamá.“ Ale nikdo kromě mě ji neslyší.

Klopýtáme na vysokých podpatcích, chvějeme se v tenkých šatech a jdeme v řadě za sebou po rampě na loď. Na palubě stojí muž a čeká na nás. Podle toho, jak ho mamá spěchá pozdravit, poznám, že to je někdo důležitý. Zběžně si nás prohlédne a souhlasně kývne. Otočí se k mamá a řekne anglicky: „Vezměte je dovnitř a dejte jim pár drinků. Chci, aby byly v náladě, až přijedou hosté.“

„Ano, pane Desmonde.“

Mužův pohled se zastaví na Oleně, která se nejistě potácí u zábradlí. „Bude nám tahle zase dělat problémy?“

„Vzala si prášky. Bude klidná.“

„To bych jí radil. Nechci, aby dnes večer vyváděla.“

„Jděte,“ popožene nás mamá. „Dovnitř.“

Projdeme dveřmi do kajuty a první pohled mě oslní.

Nad námi se třpytí křišťálový lustr. Vidím tmavé dřevěné obložení, krémové semišové pohovky. Barman s bouchnutím otevře láhev a číšník v bílém saku nám přináší flétny s šampaňským.

„Pijte,“ poroučí mamá. „Najděte si místo k sezení a buďte spokojené.“

Každá z nás si vezme štíhlou sklenku a rozmístíme se po kajutě. Olena sedí na pohovce vedle mě, popíjí šampaňské, dlouhé nohy překřížené tak, že jí z rozparku vykukuje horní část stehna.

„Sleduju tě,“ varuje mamá Olenu rusky. Olena pokrčí rameny. „To všichni.“ Barman oznámí: „Jsou tady.“

Mamá naposled vrhne na Olenu výhrůžný pohled, pak zmizí za dveřmi.

„Vidíš, jak hned schová ten svůj tlustý ksicht?“ ušklíbne se Olena. „Na ni se nikdo dívat nechce.“

„Pst,“ zašeptám. „Ať nás nedostaneš do maléru.“

„Jestli sis nevšimla, drahá malá Milo, my už v maléru jsme.“

Slyšíme smích a srdečné pozdravy mezi kolegy.

Američané. Dveře kajuty se otevřou a všechny dívky se prudce napřímí a usmívají se na přicházející čtyři muže.

Jedním je hostitel, pan Desmond, který nás přivítal na palubě. Jeho tři hosté jsou hezky oblečení v oblecích s

kravatou. Dva z nich jsou mladí a plní síly, muži pohybující se se sebevědomým půvabem atletů. Ale třetí muž je starší, tak starý jako můj dědeček a mnohem tlustší, s brýlemi s kovovou obroučkou a prošedivělými vlasy, které ustupují nevyhnutelné pleši. Hosté se rozhlížejí po místnosti a zkoumají nás s očividným zájmem.

„Vidím, že jsi přivezl pár nových,“ prohodí starší muž.

„Měl bys zase někdy přijít do domu, Carle. Podívat se, co máme.“ Pan Desmond ukáže k baru. „Něco k pití, pánové?“

„Dám si skotskou,“ řekne starší muž.

„A co ty, Phile? Richarde?“

„Já taky.“

„Mně stačí šampaňské.“

Motory lodi teď rachotí. Podívám se z okna a vidím, že se pohybujeme, vyplouváme na řeku. Zpočátku si nás muži nevšímají. Zdržují se u baru, popíjejí a baví se jen mezi sebou. Olena a já umíme anglicky, ale ostatní dívky rozumějí jen málo a jejich mechanické úsměvy se brzy promění ve výraz nudy. Muži hovoří o obchodu. Slyším, jak mluví o kontraktech, nabídkách, podmínkách na silnici a dopravních nehodách. Kdo usiluje o jaký kontrakt a za kolik. To je pravý důvod večírku; napřed obchod, potom zábava. Dopijí a barman jim nalije další drink. Pár žertů na závěr, než se vrhnou na kurvy. Na rukou tří hostů vidím

záblesky snubních prstenů a představuji si, jak se ti muži milují se svými manželkami ve velké posteli s čistým povlečením. S manželkami, které netuší, co jejich manželé dělají v jiných postelích dívkám, jako jsem já.

I teď, kdykoli na nás pohlédnou, začnou se mi potit ruce v očekávání večerních muk. Ten starší pořád civí na Olenu.

Usměje se na něj, ale šeptem mi rusky řekne: „Takové prase. Vsadím se, že při tom chrochtá.“

„Může tě slyšet,“ varuji ji.

„Nerozumí ani slovo.“

„To nevíš.“

„Podívej, směje se. Myslí, že ti říkám, jak je hezký.“

Muž postaví prázdnou sklenku na bar a přejde k nám.

Domnívám se, že chce být s Olenou, proto vstanu, abych mu uvolnila místo na pohovce. Ale on mě chytí za zápěstí a zadrží mě.

„Ahoj,“ řekne. „Mluvíš anglicky?“

Přikývnu; v hrdle mám tak sucho, že nemůžu odpovědět. Jen na něj užasle hledím. Olena vstane, vrhne na mě soucitný pohled a vzdálí se.

„Kolik ti je?“ ptá se muž.

„Je mi… sedmnáct.“

„Vypadáš mnohem mladší.“ Zní to zklamaně.

„Hej, Carle,“ zvolá pan Desmond. „Proč ji nevezmeš na krátkou procházku?“

Ostatní dva hosté si společnice už vybrali. Jeden z nich odvádí Káťu po chodbě.

„Vyberte si kteroukoli kajutu,“ dodá náš hostitel.

Carl si mě upřeně prohlíží. Potom mi pevně stiskne zápěstí a odvede mě na chodbu. Zatáhne mě do hezké kajuty obložené lesklým dřevem. Zatímco zamyká, couvám a srdce mi buší. Když se ke mně otočí, vidím, že mu erekce už napíná kalhoty.

„Víš, co máš dělat.“

Ale já nevím; nemám tušení, co očekává, proto mě nenadálá rána šokuje. Po jeho políčku upadnu na kolena a zmateně se schoulím u jeho nohou.

„Neslyšíš? Ty pitomá couro.“

Přikývnu, skloním hlavu a zadívám se na podlahu. Už chápu, co je to za hru, po čem touží. „Byla jsem moc zlobivá,“ zašeptám.

„Musím tě potrestat.“

Ach bože. Ať to brzy skončí.

„Řekni to!“ vyštěkne.

„Musíte mě potrestat.“

„Svlékni se.“

Poslechnu, i když se třesu strachem, že mě zase uhodí.

Rozevřu zip na šatech, svléknu si punčochy, spodní prádlo.

Stále mám sklopené oči; hodné děvče musí být uctivé.

Vytrvale mlčím, když se položím na postel, když se mu nabídnu. Žádný odpor, jen podřízenost.

Svléká se a přitom na mě civí a vychutnává si pohled na poddajné tělo. Když na mě vleze, musím polknout nevolnost, protože mu dech pronikavě páchne skotskou.

Zavřu oči a soustředím se na vrčení motorů, na šplouchání vody o trup lodi. Vznáším se nad svým tělem a nic necítím, ani když do mě vnikne. Ani když pak zachrochtá a ztuhne při vyvrcholení.

Když je hotov, ani nečeká, až si vezmu šaty. Prostě vstane, oblékne se a vyjde z kajuty. Pomalu se posadím.

Lodní motory teď jen tiše hučí. Podívám se z okna a vidím, že se vracíme ke břehu. Večírek skončil.

Než se konečně odplížím ze soukromé kajuty, jachta je už zakotvená a hosté jsou pryč. Pan Desmond popíjí u baru poslední šampaňské a mamá svolává svá děvčata.

„Co ti řekl?“ zeptá se mě.

Pokrčím rameny. Cítím na sobě pátravé Desmondovy oči a bojím se, že řeknu něco nesprávného.

„Proč si tě vybral? Řekl to?“

„Jen chtěl vědět, kolik mi je.“

„To je všechno?“

„O nic jiného se nezajímal.“

Mamá se otočí k panu Desmondovi, který nás obě sleduje s velkým zájmem. „Vidíte? Říkala jsem to,“ prohlásí

mamá. „Vždycky jde po té nejmladší v místnosti. Je mu jedno, jak vypadají. Ale chce je mladé.“

Pan Desmond se nad tím na chvíli zamyslí. Pak přikývne. „Postaráme se, aby byl vždycky spokojený.“

Olena se probudí a najde mě, jak stojím u okna a dívám se skrz mříže ven. Otevřela jsem výsuvné okno a dovnitř proudí studený vzduch, ale nevadí mi to. Chci jen dýchat čerstvý vzduch. Chci vymýt jed toho večera z plic, z duše.

„Je moc zima,“ řekne Olena. „Zavři okno.“

„Dusím se.“

„Dobře, ale tady mrzne.“ Přejde k oknu a stáhne ho.

„Nemůžu spát.“

„Já taky ne,“ zašeptám.

Prohlíží si mě ve světle měsíce, které proniká oknem.

Za námi jedna z dívek naříká ze spaní. Posloucháme její dech ve tmě a najednou se mi v té místnosti nedostává vzduchu. Lapám po dechu. Zápolím s oknem a snažím se ho znovu otevřít, ale Olena ho drží.

„Přestaň, Milo.“

„Já umírám!“

„Jsi hysterická.“

„Prosím otevři ho. Otevři!“ Vzlykám a škrábu na okno.

„Chceš probudit mamá? Chceš nám způsobit problémy?“ Ruce mi strnuly v křeči jako bolestivé pařáty a

nemůžu ani sevřít rám okna. Olena mě popadne za obě zápěstí.

„Poslouchej,“ řekne. „Chceš vzduch? Dopřeju ti ho. Ale musíš být zticha. Ostatní o tom nesmějí vědět.“ Jsem příliš vyplašená a nevnímám, co mi říká. Vezme mou tvář do rukou a přinutí mě vzhlédnout. „Tohle jsi neviděla,“ zašeptá.

Pak vytáhne něco z kapsy, něco, co se slabě leskne ve tmě.

Klíč.

„Jak jsi –“

„Šššš.“ Vezme z postele přikrývku a vleče mě kolem ostatních dívek ke dveřím. Tam se na okamžik zastaví, ohlédne se, aby se ujistila, že všechny spí, pak vsune klíč do zámku. Dveře se otevřou a Olena mě vtáhne na chodbu.

Jsem ohromená. Najednou zapomenu, že se dusím, protože jsme venku z vězení; jsme volné. Otočím se ke schodům a chci utíkat, ale rázně mě strhne zpět.

„Tudy ne,“ napomene mě. „Ven nemůžeme. Od hlavních dveří nemám klíč. Může je otevřít jen mamá.“

„Kam tedy?“

„Ukážu ti to.“

Táhne mě dál po chodbě. Skoro nic nevidím. Svěřuji se odevzdaně do jejích rukou a nechávám se provést dalšími dveřmi. Do okna svítí měsíc a Olena se vznáší ložnicí jako bledý přízrak, zvedne židli a potichu ji postaví doprostřed místnosti.

„Co to děláš?“

Neodpoví, ale vyleze na židli a sáhne ke stropu. Nad hlavou se jí se skřípotem otevře poklop, z něhož se vysune rozkládací žebřík.

„Kam to vede?“ zeptám se.

„Chtěla jsi na čerstvý vzduch, ne? Tak nějaký najdeme,“

odpoví a vyleze po žebříku.

Následuji ji příčku po příčce a protáhnu se poklopem na půdu. Z jediného okna sem dopadá měsíční světlo a já ve stínu vidím bedny a starý nábytek. Vzduch je tu zatuchlý; vůbec není čerstvý. Olena otevře okno a proleze ven. Vtom si to uvědomím: to okno nemá mříže. Když vystrčím ven hlavu, pochopím proč. Země je hluboko pod námi. Odtud není úniku; skočit by znamenalo sebevraždu.

„Tak co?“ řekne Olena. „Jdeš, nebo ne?“

Otočím hlavu a vidím, že sedí na střeše a zapaluje si cigaretu. Znovu pohlédnu na zem, tak vzdálenou, a při pomyšlení, že bych měla vylézt na římsu, se mi zpotí ruce.

„Nebuď jako vyplašený zajíc,“ zlobí se Olena. „Nic to není. Nejhorší, co se ti může stát, je, že spadneš a zlomíš si vaz.“

Cigareta zazáří a já ucítím kouř, když Olena s požitkem vydechne. Není ani trochu nervózní. V tu chvíli zatoužím být taková jako ona. Beze strachu.

Vylezu z okna, plížím se po římse a s hlubokým vzdechem úlevy se usadím vedle ní na střechu. Přehodí nám přes ramena přikrývku, takže se k sobě tiskneme pod teplou vlnou.

„Je to moje tajemství,“ vysvětlí. „Jsi jediná, komu věřím, že to neprozradí.“

„Proč já?“

„Káťa by mě prodala za krabici bonbonů. A Naďa je tak pitomá, že neudrží jazyk za zuby. Ale ty jsi jiná.“ Podívá se na mě zamyšleným pohledem. Téměř něžným. „Možná jsi strašpytel. Ale nejsi hloupá a nejsi zrádce.“

Při její pochvale mi zrudnou tváře a ta radost je opojnější než jakákoli droga. Opojnější než láska. Najednou si bezděčně pomyslím: Pro tebe bych udělala všechno, Oleno. Přitisknu se k ní blíž, hledám její teplo. Mužská těla mi vždy přinášela jen utrpení. Ale Olenino nabízí útěchu a měkké křivky a vlasy, které mi hladí tvář jako hedvábí.

Dívám se na zář její cigarety a na to, jak elegantně odklepává popel.

„Chceš šluka?“ zeptá se a podává mi cigaretu.

„Já nekouřím.“

„Cha. Stejně to není pro tebe dobré,“ ušklíbne se a znovu si potáhne. „Pro mě taky ne, ale přece je nevyhodím.“

„Kdes je vzala?“

„Na jachtě. Celou krabičku a nikdo si toho nevšiml.“

„Ty jsi je ukradla?“

Zasměje se. „Kradu spoustu věcí. Jak myslíš, že jsem dostala ten klíč? Mamá si myslí, že ho ztratila, blbá kráva.“

Olena znovu potáhne z cigarety a tvář jí krátce ozáří oranžové světlo. „Stejně tak jsem to dělala v Moskvě. Byla jsem v tom dobrá.

Když mluvíš anglicky, pustí tě do kteréhokoli hotelu, kde můžeš sbalit chlapa. Vybrat pár kapes.“ Vyfoukne z plic oblak dýmu. „Proto se nemůžu vrátit domů. Znají mě tam.“

„Ty nechceš?“

Pokrčí rameny a odklepne popel. „To nebylo nic pro mě. Proto jsem odešla.“

Zahledím se na oblohu. Hvězdy vypadají jako bodavá zlostná světýlka. „Pro mě tohle taky není. Nevěděla jsem, že to bude takové.“

„Myslíš na to, že utečeš, viď, Milo?“

„Ty ne?“

„A k čemu by ses doma vrátila? Myslíš, že tě rodina bude chtít zpátky? Až zjistí, co jsi tu dělala?“

„Mám jenom babičku.“

„A co bys v Kryvičy dělala, kdyby se ti splnily všechny sny? Byla bys bohatá, vdala se za hodného muže?“

„Nemám žádné sny,“ zašeptám.

„Tak je to lepší.“ Olena se trpce zasměje. „Aspoň nebudeš zklamaná.“

„Ale cokoli, kdekoli je lepší než tady.“

„Myslíš?“ Podívá se na mě. „Znala jsem holku, co utekla. Byly jsme na večírku, takovém jako dneska. V

Desmondově domě. Vylezla oknem a zdrhla. Což byl teprve první z jejích problémů.“

„Jak to?“

„Co tam venku budeš jíst? Kde budeš bydlet? Když nemáš žádné doklady, nepřežiješ jinak, než že se kurvíš, a to můžeš zrovna tak dobře dělat tady. Takže nakonec šla na policii a víš, co se stalo? Deportovali ji zpátky do Běloruska.“ Olena vyfoukne obláček kouře a podívá se na mě. „Nikdy policii nevěř. Nejsou to tvoji přátelé.“

„Ale dostala se pryč. Domů.“

„Víš, co se stane, když utečeš a vrátíš se domů? Oni si tě tam najdou. A tvou rodinu taky. A pak si budeš přát, abys radši byla mrtvá.“ Olena uhasila cigaretu. „Tady to možná je peklo. Ale aspoň tě nestáhnou zaživa z kůže, jako to udělali jí.“

Celá se roztřesu, a ne zimou. Znovu myslím na Aňu.

Stále vzpomínám na ubohou Aňu, která se pokusila utéct.

Ráda bych věděla, jestli její tělo pořád leží v poušti. Jestli její maso už shnilo.

„Pak už žádná možnost není,“ zašeptám. „Vůbec žádná.“

„Ale ano. Hrej jejich hru. Ošoustej pár chlapů každý den, dej jim, co chtějí. Za pár měsíců, za rok, mamá dostane další zásilku děvčat a ty budeš jen použité zboží. Pak tě nechají jít. Pak budeš volná. Ale jestli se pokusíš utéct dřív, udělají z tebe odstrašující příklad.“ Podívá se na mě.

Polekám se, když nečekaně vztáhne ruku, dotkne se mého obličeje a pohladí mi tvář. Její prsty jsou na mé pleti horké.

„Zůstaň naživu, Milo,“ řekne. „Tohle nepotrvá věčně.“

Kapitola 14

I podle vysokých měřítek Beacon Hillu to byl působivý dům, největší v ulici vznešených rezidencí, kde žily generace bostonské elity. Gabriel navštívil ten dům poprvé a za jiných okolností by se možná zastavil a v soumraku obdivoval dlážděnou příjezdovou cestu, vyřezávané okenní překlady, ozdobné kování a krásné mosazné klepadlo na hlavních dveřích. Dnes však neměl na architekturu ani pomyšlení a nezdržoval se na chodníku, ale vyběhl po schodech a zazvonil na zvonek.

Dveře otevřela mladá žena v brýlích s želvovinovou obroučkou a chladně si ho přeměřila. Poslední strážce brány, pomyslel si Gabriel. Tu asistentku předtím nikdy neviděl, ale odpovídala modelu typického Conwayova zaměstnance: bystrá, výkonná, pravděpodobně z Harvardu. Na Hillu se jim říkalo Conwayovy mozky, kádr mladých mužů a žen známých svou inteligencí a naprostou loajalitou k senátorovi.

„Jsem Gabriel Dean,“ představil se. „Senátor Conway mě očekává.“

„Očekávají vás v jeho kanceláři, agente Deane.“

Očekávají?

„Pojďte prosím za mnou.“ Otočila se a spěšně ho vedla chodbou, její nízké a nemoderní praktické podpatky klapaly na tmavém dubu, když míjeli řadu portrétů na stěnách: přísný patriarcha pózující za psacím stolem. Muž v napudrované paruce a černém soudcovském taláru. Třetí, stojící před bohatě nařaseným závěsem ze zeleného sametu.

Na této chodbě se okázale skvěli Conwayovi vznešení předci, jimiž se ve svém městském domě v Georgetownu záměrně nehonosil, protože tam byla modrá krev politickou nevýhodou.

Žena diskrétně zaklepala na dveře, pak strčila hlavu do místnosti. „Je tu agent Dean.“

„Děkuji, Jillian.“

Gabriel vstoupil a dveře se za ním tiše zavřely. Senátor ihned vykročil od masivního psacího stolu z třešňového dřeva, aby ho přivítal. I když Conwayovi bylo už přes šedesát a měl stříbrné vlasy, stále se pohyboval s energií a hbitostí vojáka námořní pěchoty, a když si potřásli rukama, byl to srdečný pozdrav dvou mužů, kteří oba dovedli bojovat, a jeden druhého si proto vážil.

„Jak to snášíte?“ zeptal se Conway tiše.

Byl to ten nejohleduplnější dotaz, ale Gabrielovi nečekaně vhrkly slzy do očí. Odkašlal si. „Pravdou je,“

připustil, „že mám co dělat, abych to vydržel.“

„Slyšel jsem, že ji přivezli do nemocnice dnes dopoledne.“

„Dítě se vlastně mělo narodit už minulý týden. Dnes dopoledne jí praskla voda a…“ Začervenal se a zmlkl.

Rozhovor starých vojáků se zřídkakdy stočí k intimním detailům anatomie jejich manželek.

„Takže ji odtud musíme dostat. Co nejdřív.“

„Ano, pane.“ Nejen co nejdřív. Taky živou. „Doufám, že mi řeknete, co se vlastně děje. Protože bostonská policie nic neví.“

„Za ta léta jste mi prokázal nejednu laskavost, agente Deane. Udělám, co bude zapotřebí, slibuji.“ Otočil se a ukázal k přepychové sedací soupravě rozestavené kolem mohutného cihlového krbu. „Možná může pomoci tady pan Silver.“

Teprve nyní si Gabriel všiml muže, který seděl v koženém křesle tak tiše, že ho bylo snadné přehlédnout.

Muž vstal a Gabriel uviděl, že je neobvykle vysoký, s prořídlými tmavými vlasy a mírnýma očima mžourajícíma za profesorskými brýlemi.

„Myslím, že se vy dva neznáte,“ dodal Conway. „To je David Silver, zástupce ředitele Národních zpravodajských služeb. Právě přiletěl z Washingtonu.“

To je ale překvapení, pomyslel si Gabriel, zatímco podával Davidu Silverovi ruku. Ředitel Národních

zpravodajských služeb bylo vysoké postavení na úrovni ministra s pravomocí nad všemi zpravodajskými agenturami v zemi, od FBI, přes zpravodajskou službu ministerstva obrany po CIA. A David Silver byl druhý nejvyšší činitel.

„Hned jak jsme se o té situaci dozvěděli,“ řekl Silver, „ředitel Wynne mě požádal, abych sem odletěl. Bílý dům si nemyslí, že to je obvyklá krize s rukojmími.“

„Ať už to obvyklá znamená cokoli,“ poznamenal Conway.

„Máme přímou linku do kanceláře policejního prezidenta v Bostonu,“ pokračoval Silver. „Pozorně sledujeme vyšetřování bostonské policie. Ale senátor Conway mi sdělil, že máte další informace, které by mohly ovlivnit náš přístup.“

Conway ukázal na pohovku. „Posaďme se. Máme si hodně o čem promluvit.“

„Říkal jste, že nevěříte, že to je standardní krize s rukojmími,“ připomněl Gabriel, když se posadil na pohovku.

„Já také ne. A nejen proto, že je v tom zapletena moje manželka.“

„Co vám připadá odlišné?“

„Kromě toho, že to je první žena, která zajala rukojmí?

Že má ozbrojeného společníka, který za ní přišel dovnitř?

Kromě faktu, že zřejmě vyslala nějaký aktivační kód?“

„To všechno dělá řediteli Wynnovi starosti,“ přisvědčil Silver. „A navíc tu je další detail, který nás znepokojuje.

Musím přiznat, že jsem mu nepřikládal význam, když jsem poprvé slyšel tu nahrávku.“

„Jakou?“

„Jejího telefonátu do té rozhlasové stanice. Požádali jsme lingvistu ministerstva obrany, aby analyzoval její řeč.

Gramatika byla perfektní, téměř až příliš. Žádná zkrácená slova, žádný slang. Ta žena zjevně není Američanka, ale cizinka.“

„Vyjednavač bostonské policie došel ke stejnému závěru.“

„A nás tento fakt znepokojuje. Když si pozorně poslechnete, co řekla, zejména frázi, kterou použila, ‚kostky jsou vrženy‘ –, rozeznáte tam přízvuk. Rozhodně tam je. Možná ruský, ukrajinský nebo nějakého jiného východoevropského jazyka. Není možné určit její přesný původ, ale ten přízvuk je slovanský.“

„A právě to znepokojilo Bílý dům,“ zdůraznil Conway.

Gabriel se zamračil. „Myslíte terorismus?“

„Přesněji čečenský,“ doplnil Silver. „Nevíme, kdo je ta žena nebo jak se dostala do země. Víme, že Čečenci často při útocích využívají své krajanky. Při přepadení moskevského divadla mělo několik žen na sobě připevněné výbušniny. Pak tu byla před pár lety ta dvě letadla, co se

zřítila v jižním Rusku po startu z Moskvy. Domníváme se, že obě havárie způsobily pasažérky s bombami. Chci říci, že právě tihle teroristé běžně používají při útocích ženy. A toho se ředitel Národních zpravodajských služeb bojí nejvíc. Že tu máme co do činění s lidmi, kteří o vyjednávání nemají skutečný zájem. Možná jsou připraveni zemřít, a se vší okázalostí.“

„Čečensko je ve sporu s Moskvou. Ne s námi.“

„Boj s terorismem je globální. Právě proto vznikl úřad ředitele Národních zpravodajských služeb, aby se už nikdy neopakovalo 11. září. Naším úkolem je postarat se, aby všechny naše zpravodajské agentury spolupracovaly, a ne aby spolu soupeřily, jak se někdy stává. Už žádná rivalita, žádný špion proti špionovi. Jsme v tom všichni společně. A všichni se shodujeme, že bostonský přístav je pro teroristy lákavý cíl. Mohli by zaútočit na sklady paliva nebo na tanker. Jeden motorový člun naložený výbušninami může způsobit katastrofu.“ Odmlčel se. „Tu ženu našli ve vodě, že?“

Conway řekl: „Tváříte se pochybovačně, agente Deane.

Co se vám nezdá?“

„Mluvíme o ženě, která se do té situace dostala náhodou. Uvědomujete si, že ji přivezli do márnice jako oběť utonutí? Do nemocnice ji přijali, až když se probrala.“

„Ano,“ připustil Silver. „Je to kuriózní případ.“

„Ta žena byla sama.“

„No, už není. Má teď společníka.“

„Ale to stěží vypadá jako plánovaná teroristická operace.“

„Netvrdíme, že zadržení rukojmí bylo plánované. Byla k tomu donucena. Možná to začalo jako nehoda. Mohla spadnout do vody, když ji pašovali do země. Probudila se v nemocnici, uvědomila si, že ji budou vyslýchat úřady, a zpanikařila. Může být jedním ramenem chobotnice, součástí mnohem větší operace. Operace, která byla předčasně odhalena.“

„Joseph Roke není Rus, je to Američan.“

„Ano, o panu Rokeovi něco víme z jeho vojenských záznamů,“ poznamenal Silver.

„Sotva vypadá jako typický sympatizant s Čečenskem.“

„Víte, že Roke má pyrotechnický výcvik v armádě?“

„Stejně tak spousta jiných vojáků, kteří neskončili jako teroristé.“

„Roke má také záznam za asociální chování. Problémy s disciplínou. Víte to?“

„Vím, že byl propuštěn pro ztrátu důvěry.“

„Za napadení důstojníka, agente Deane. Za opakované neuposlechnutí rozkazu. Dokonce tu bylo podezření na vážnou duševní poruchu. Jeden armádní psychiatr zvažoval diagnózu paranoidní schizofrenie.“

„Léčil se na to?“

„Roke odmítal jakékoli léky. Po odchodu z armády se v podstatě stáhl do ústraní. Mluvíme o muži stejného typu jako Una-bomber, který se stranil společnosti a oddával se nejrůznějším bludům. U Rokea to je vládní spiknutí, perzekuční bludy. Je to velmi zahořklý muž, který si myslí, že ho vláda zneužila. Napsal FBI tolik dopisů o svých teoriích, že na něj mají zvláštní složku.“ Silver sáhl pro nějaké desky na stolku a podal je Gabrielovi. „Příklad jeho stížností. Je to dopis, který Jim poslal v červnu 2004.“

Gabriel složku otevřel a četl.

… Upozornil jsem vás na mnoho případů zdokumentovaných srdečních selhání, tajně vyvolaných PRC-25 smíšeným s hořícím tabákem. Výsledkem této kombinace, jak naše ministerstvo obrany dobře ví, je smrtící nervový plyn. Takto byly zavražděny desítky veteránů, aby Úřad pro veterány ušetřil miliony dolarů za zdravotní péči.

V FBI to nikoho nezajímá?

„To je jen jeden z mnoha pomatených dopisů, které posílal FBI, kongresmanům, novinám a televizním stanicím.

Washington Post už měl těch paranoidních blábolů plné zuby, takže teď vyhazují všechno, co nese Rokeův podpis.

Jak vidíte z toho vzorku, ten muž je inteligentní. Umí se vyjadřovat. Je pevně přesvědčen, že vláda je zločinná.“

„Proč není v psychiatrické péči?“

„Nevěří, že je blázen. I když všichni ostatní vidí, že je jasně mimo.“

„Teroristi by nenaverbovali psychotika.“

„Možná ano, je-li užitečný.“

„Psychotiky nemůžete kontrolovat. Nemůžete předvídat, co udělají.“

„Ale můžete je vyprovokovat k násilí. Můžete posílit jejich bludy, že je jejich vláda proti nim. A můžete využít jejich znalostí. Roke je možná paranoidní, ale ve výbušninách se vyzná. Je to zatrpklý samotář s vojenským výcvikem. Dokonalý typ pro teroristy, agente Deane. Dokud nebudeme mít důkazy o opaku, musíme předpokládat, že se tato situace týká národní bezpečnosti. Nemyslíme, že to bostonská policie zvládne sama.“

„Tak proto tu je John Barsanti.“

„Kdo?“ Silver se zatvářil zmateně. „Agent Barsanti z úřadu zástupce ředitele FBI. Úřad obvykle neposílá někoho přímo z Washingtonu, když se může obrátit na místní pobočku.“

„Nevěděl jsem, že se v tom angažuje FBI,“ řekl Silver.

To přiznání Gabriela překvapilo. FBI spadala pod pravomoc ředitele Národních zpravodajských služeb; Silver by rozhodně měl o přítomnosti Barsantiho vědět. „FBI záchrannou operaci nepovede,“ pokračoval Silver. „Povolali

jsme zvláštní protiteroristickou jednotku z oddělení pro strategickou podporu.“

Gabriel na něj zůstal zírat. „Posíláte komando z Pentagonu? Vojenská operace na americké půdě?“ Senátor Conway se vložil do rozhovoru: „Vím, že to vypadá nezákonně, agente Deane. Ale existuje direktiva z poslední doby zvaná JCS Conplan 0300-97. Opravňuje Pentagon použít protiteroristické vojenské jednotky uvnitř našich hranic, pokud to situace vyžaduje. Je tak nová, že většina veřejnosti o ní ani neví.“

„A vy to považujete za dobrý nápad?“

„Upřímně?“ Senátor si vzdychl. „Mám z toho hrůzu.

Ale ta direktiva platí. Armáda být povolaná může.“

„Z dobrého důvodu,“ zdůraznil Silver. „Jestli jste si nevšiml, naše země je v ohrožení. Tohle je naše šance vybrat to hnízdo dřív, než podnikne úder. Než bude ohroženo víc lidí. Z širšího hlediska to nakonec může být Šťastná náhoda.“

„Šťastná?“

Příliš pozdě si Silver uvědomil svou necitlivost.

Omluvně zvedl ruku. „Promiňte, bylo hrozné, že jsem to řekl. Jsem tak soustředěný na svou misi, že mám trochu zúžený pohled.“

„Ten také může omezovat váš názor na situaci.“

„Co tím myslíte?“

„Díváte se na tenhle únos rukojmí automaticky jako na terorismus.“

„Musím to brát v úvahu. To oni nás donutili zaujmout tento přístup. Na to nezapomeňte.“

„S vyloučením všech jiných možností?“

„Jistě že ne. Je samozřejmě možné, že jednáme jen s párem bláznů. Dva lidé, kteří se snaží uniknout zatčení po zastřelení policisty v New Havenu. Toto vysvětlení bereme v úvahu.“

„Přesto se soustředíte jen na terorismus.“

„Pan Wynne nechce nic opomenout. Jako ředitel Národních zpravodajských služeb bere svou práci velmi vážně.“

Conway pozoroval Gabriela a sledoval jeho reakce.

„Vidím, že s tou teorií o terorismu máte problémy.“

„Zdá se mi příliš jednoduchá,“ odpověděl Gabriel.

„A jaké je vaše vysvětlení? O co těm lidem jde?“ zeptal se Silver. Znovu se pohodlně opřel v křesle, překřížil dlouhé nohy, ruce volně položil na opěrky. Ani náznak napětí v jeho štíhlém těle. Můj názor ho nijak nezajímá, pomyslel si Gabriel; už se rozhodl.

„Ještě nemám odpověď,“ přiznal Gabriel. „Ale mám řadu záhadných detailů, které nedovedu vysvětlit. Proto jsem zavolal senátoru Conwayovi.“

„Jakých detailů?“

„Právě jsem byl přítomen pitvě toho nemocničního strážného. Muže, kterého naše neznámá zastřelila. Ukázalo se, že to vůbec nebyl zaměstnanec nemocnice. Nevíme, kdo to byl.“

„Prověřili jste jeho otisky?“

„V AFIS nejsou.“

„Takže nemá záznam v trestním rejstříku.“

„Ne. Jeho otisky prstů nejsou v žádné databázi, kterou jsme kontrolovali.“

„Ne každý má své otisky zaznamenané.“

„Ten muž přišel do nemocnice se zbraní nabitou duplexem.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Conway.

„Co je duplex?“ zeptal se Silver. „Jsem jen právník, takže mi to musíte vysvětlit. Obávám se, že pokud jde o zbraně, jsem úplný ignorant.“

„Je to náboj obsahující v nábojnici víc než jednu střelu,“

odpověděl Conway. „Aby byl účinek ještě vražednější.“

„Mluvil jsem s bostonskou balistickou laboratoří,“ řekl Gabriel. „Mají nábojnici z nemocničního pokoje. Je to M-198.“

Conway na něj překvapeně pohlédl. „Výzbroj americké armády. Člověk by nečekal, že to bude mít nemocniční strážný.“

„Falešný nemocniční strážný.“ Gabriel sáhl do náprsní kapsy a vyndal složený kus papíru. Rozložil ho na stolku.

„A tady je další detail, který mi dělá starosti.“

„Co je to?“ zajímal se Silver.

„Náčrtek, který jsem pořídil při pitvě. Tetování na zádech toho mrtvého muže.“

Silver otočil papír k sobě. „Škorpion?“

„Ano.“

„Nevysvětlíte mi, proč je to tak důležité? Protože se klidně vsadím, že po světě chodí spousta mužů s vytetovaným škorpionem.“

Conway sáhl po papíru. „Říkal jste, že to měl na zádech? A my nemáme žádnou identifikaci toho mrtvého muže?“

„Podle jeho otisků nepřišlo nic.“

„Překvapuje mě, že nemá v databázi otisky.“

„Proč?“ zeptal se Silver.

Gabriel se na něj podíval. „Protože je dost pravděpodobné, že ten muž je voják.“

„To poznáte jen podle tetování?“

„Není to obyčejné tetování.“

„Co je na něm tak zvláštního?“

„Nemá ho na paži, ale na zádech. U námořní pěchoty jim říkáme ‚permanentní osobní známka‘, protože jsou užitečné pro identifikaci vaší mrtvoly. Při výbuchu můžete

přijít o končetiny. Proto se spousta vojáků raději nechává tetovat na hrudi nebo zádech.“

Silver se ušklíbl. „Morbidní důvod.“

„Ale praktický.“

„A škorpion? Má taky nějaký význam?“

„Mě hlavně upoutala ta třináctka,“ ukázal Gabriel.

„Vidíte ji tady, obkrouženou ocasem. Myslím, že odkazuje na 13. bojovou jednotku.“

„To je armádní jednotka?“

„Expediční síly námořní pěchoty. Cvičené pro zvláštní operace.“

„Tvrdíte, že ten mrtvý je bývalý mariňák?“

„Nikdy nejste bývalý mariňák,“ zdůraznil Conway.

„Ach. Ovšem.“ Silver se opravil. „Je to mrtvý mariňák.“

„A to nás vede k detailu, který mě znepokojuje nejvíc,“

dodal Gabriel. „Fakt, že jeho otisky nejsou v žádné databázi.

Ten muž nemá žádný vojenský záznam.“

„Pak se možná mýlíte ve významu jeho tetování. A té dvojité střely.“

„Anebo mám pravdu. A jeho otisky byly ze systému záměrně vymazány, aby byl pro justici neviditelný.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

Když si Silver uvědomil, co Gabriel naznačuje, ohromeně rozevřel oči. „Tvrdíte, že jeho otisky vymazala některá z našich zpravodajských agentur?“

„Aby utajila jakoukoli tajnou operaci na našem území.“

„Koho obviňujete? CIA? Armádní zpravodajskou službu? Pokud byl jedním z našich, rozhodně mě o tom nikdo neinformoval.“

„Ať to byl kdokoli, ať pracoval pro kohokoli, teď je jasné, že se on a jeho společník objevili v nemocničním pokoji z jediného důvodu.“ Gabriel se obrátil na Conwaye.

„Jste v senátním výboru pro zpravodajské služby. Máte své zdroje.“

„Ale tady o tom nevím vůbec nic,“ prohlásil Conway a potřásl hlavou. „Jestli jedna z našich agentur nařídila útok na tu ženu, je to vážný skandál. Politická vražda na americké půdě?“

„Jenže ten útok dopadl velmi špatně,“ připomněl Gabriel. „Než stačili akci dokončit, objevila se tam doktorka Islesová. Nejenže cíl útoku přežil, ale navíc zajal rukojmí.

Teď to je obrovská mediální událost. Nepovedená tajná operace, která skončí na prvních stránkách novin. Fakta stejně vyjdou najevo, takže jestli něco víte, klidně mi to můžete říct. Kdo je ta žena a proč naše země chce, aby byla mrtvá?“

„To je čirá spekulace,“ namítl Silver. „Sledujete velmi tenkou nit, agente Deane. Z tetování a kulky vyvozujete vládou objednanou vraždu.“

„Ti lidé mají mou ženu,“ řekl Gabriel tiše. „Budu sledovat jakoukoli nit, i tenkou. Musím vědět, jak tohle vyřešit, aniž bude někdo zabit. To je všechno, co chci. Aby nikdo nebyl zabit.“

Silver přikývl. „To si přejeme všichni.“

Kapitola 15

Když Maura zabočila do klidné brooklinské ulice, kde bydlela, už se stmívalo. Jela kolem dobře známých domů a zahrad. Viděla stejného zrzavého chlapce házejícího basketbalový míč do obruče nad garáží. Minul, jako obvykle. Všechno vypadalo tak jako včera, jen další teplý letní večer v předměstské čtvrti. Ale dnešek je jiný, pomyslela si. Dnes večer nebudu odpočívat se sklenicí vychlazeného vína nad posledním číslem Vanity Fair. Jak by si mohla užívat své obvyklé radosti a přitom vědět, co právě teď zakouší Jane? Pokud je ještě naživu.

Maura zaparkovala v garáži a vešla do domu, vděčná za chladivý vzduch z centrální klimatizace. Nezdrží se tu dlouho; přijela si jen sníst rychlou večeři, osprchovat se a převléknout šaty. Ale i kvůli tomuto krátkému oddechu se cítila provinile. Přinesu Gabrielovi pár sendvičů, řekla si.

Pochybovala, že si vůbec vzpomněl na jídlo.

Zrovna vycházela ze sprchy, když uslyšela zvonek u dveří. Oblékla si župan a spěchala otevřít.

Na verandě stál Peter Lukas. Mluvili spolu ten den dopoledne, ale soudě podle jeho pomačkané košile a napjatých vrásek kolem očí, následující hodiny si vybraly

svou daň. „Omlouvám se, že jsem se tu takhle zjevil,“ řekl.

„Ale před chvílí jsem se k vám snažil dovolat.“

„Neslyšela jsem telefon. Byla jsem ve sprše.“

Na okamžik spustil pohled k jejímu županu. Pak se zahleděl za ni a soustředil se na nějaké místo nad jejím ramenem, jako by mu působilo rozpaky dívat se přímo na neoblečenou ženu. „Můžeme si promluvit? Potřebuji vaši radu.“

„Radu?“

„Kvůli tomu, co po mně chce policie.“

„Mluvil jste s kapitánem Hayderem?“

„A tím chlapíkem z FBI. Agentem Barsantim.“

„Pak už víte, co únosci požadují.“

Lukas přikývl. „Proto jsem tady. Musím vědět, co si o tom bláznivém plánu myslíte.“

„Skutečně o tom uvažujete?“

„Potřebuji vědět, co byste udělala vy, paní doktorko.

Věřím vašemu úsudku.“ Jeho pohled se konečně setkal s jejím. Maura ucítila, jak jí horko stoupá do tváří, a bezděčně si přitáhla župan těsněji.

„Pojďte dál,“ vyzvala ho nakonec. „Obléknu se a promluvíme si o tom.“

Zatímco čekal v obývacím pokoji, rychle vyhledala ve skříni čisté přiléhavé kalhoty a halenku. Zastavila se před zrcadlem a při pohledu na rozmazané oční stíny a

rozcuchané vlasy sebou škubla. Je to jen reportér, připomněla si. Není to rande. Nezáleží sakra na tom, jak vypadáš.

Když se vrátila do obývacího pokoje, Lukas stál u okna a díval se do tmavé ulice. „Stala se z toho celostátní událost, víte,“ řekl, když se k ní otočil. „V tuhle chvíli se na to dívají v LA.“

„Proto uvažujete o tom, že to uděláte? Šance získat slávu? Fakt, že vaše jméno bude v titulkách?“

„Jasně, už to vidím: ‚Reportér s kulkou v hlavě.‘

Takového titulku se už nemůžu dočkat.“

„Takže si uvědomujete, že to není zvlášť moudrý tah.“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Jestli chcete mou radu –“

„Chci víc než jen radu. Potřebuji informace.“

„Co chcete slyšet?“

„Můžete začít tím, co tu dělá FBI.“

„Říkal jste, že jste mluvil s agentem Barsantim.

Nezeptal jste se ho?“

„Prý se v tom angažuje taky agent Dean. Barsanti mi o něm nechtěl nic říct. Proč FBI poslala dva muže až z Washingtonu kvůli incidentu, který by normálně řešila bostonská policie?“

Jeho otázka ji polekala. Jestli už Lukas ví o Gabrielovi, nebude trvat dlouho, než zjistí, že Jane je mezi rukojmími.

„Nevím,“ zalhala a přinutila se mu podívat do očí.

Pozoroval ji tak pronikavě, že se nakonec musela otočit a posadit se na pohovku.

„Jestli tu je něco, co bych měl vědět,“ poznamenal, „doufám, že mi to povíte. Rád bych předem věděl, do čeho jdu.“

„Teď už pravděpodobně víte tolik, co já.“

Posadil se do křesla naproti a zadíval se na ni tak upřeně, že si připadala jako přišpendlený motýl. „Co ti lidé chtějí?“

„Co vám řekl Barsanti?“

„Řekl mi o jejich nabídce. Prý slíbili, že propustí dvě rukojmí. Pak přijdu já s televizním kameramanem, promluvím s tím mužem a budou propuštěna dvě další rukojmí. Taková je dohoda. Nikdo si netroufá odhadnout, co se stane potom.“

Tenhle muž by mohl Jane zachránit život, pomyslela si Maura. Jestli tam půjde, Jane by mohla být jedním ze dvou propuštěných rukojmí. Já bych to udělala. Ale nemůžu tohoto muže žádat, aby riskoval život, ani kvůli Jane.

„Nestává se každý den, že člověk dostane možnost stát se hrdinou,“ mluvil dál. „Je to určitá příležitost. Spousta novinářů by po ní skočila.“

Zasmála se. „Velké pokušení. Smlouva na knihu, televizní film týdne. Budete riskovat život za trochu slávy a peněz?“

„Podívejte, mám venku zaparkovanou rezavou starou toyotu a hypotéku na dalších devětadvacet let, takže sláva a peníze nezní tak špatně.“

„Pokud budete žít dost dlouho, abyste se z nich těšil.“

„Právě proto mluvím s vámi. Byla jste s tou ženou. Víte, co je to za lidi. Jsou rozumní? Dodrží svou část dohody?

Nechají mě odejít, až rozhovor skončí?“

„To nemůžu předvídat.“

„To není moc povzbudivá odpověď.“

„Odmítám nést odpovědnost za to, co se s vámi stane.

Nemůžu předvídat, co udělají. Dokonce ani nevím, co chtějí.“

Vzdychl si. „Bál jsem se, že to řeknete.“

„Teď se na něco zeptám já vás. Předpokládám, že znáte odpověď.“

„A vaše otázka zní?“

„Proč si ze všech novinářů, o které mohli požádat, vybrali právě vás?“

„Nemám ponětí.“

„Musel jste s nimi mít předtím nějaký kontakt.“ Jeho krátké zaváhání vzbudilo Mauřinu pozornost. Naklonila se k němu. „Ozvali se vám.“

„Pochopte, že na reportéry se obrací spousta bláznivých lidí. Každý týden dostávám přinejmenším pár absurdních dopisů nebo telefonátů o tajných vládních spiknutích. Pokud to nejsou zločinné ropné společnosti, pak jde o podezřelé vrtulníky nebo intriky OSN. Většinou je ignoruji. Proto jsem si o tomhle nic nemyslel. Byl to jen další pomatený telefonát.“

„Kdy?“

„Před několika dny. Jeden z kolegů mi to právě připomněl, protože ten telefon vzal on. Upřímně, když volali, měl jsem moc práce a nevěnoval jsem tomu velkou pozornost. Bylo pozdě, musel jsem stihnout uzávěrku a poslední, na co jsem měl náladu, bylo mluvit s nějakým praštěným chlápkem.“

„Volal muž?“

„Ano. Přepojili ho do redakce Tribune. Ptal se, jestli jsem si prohlédl balíček, který mi poslal. Nevěděl jsem, o čem mluví. Tvrdil, že mi před několika týdny něco poslal poštou, ale já nic nedostal. Tak řekl, že mi ten večer nějaká žena nechá další balíček v recepci. Že pak mám jít hned do haly a vyzvednout si ho, protože to je mimořádně citlivá záležitost.“

„Dostal jste ten druhý balíček?“

„Ne. Strážný v recepci říkal, že tu noc se žádná žena neobjevila. Šel jsem domů a na všechno zapomněl. Až

doteď.“ Na okamžik se odmlčel. „Zajímalo by mě, jestli mi volal právě ten Joe.“

„Proč si vybrali vás?“

„Netuším.“

„Ti lidé vás zřejmě znají.“

„Možná čtou můj sloupek. Možná jsou moji fanoušci.“

Když Maura mlčela, zasmál se sám sobě. „Slabá šance, že?“

„Objevil jste se někdy v televizi?“ zeptala se a přitom si pomyslela: Má zajímavou tvář, přitažlivý tmavý vzhled, dobře by v televizi vypadal.

„Nikdy.“

„A píšete jen do Boston Tribune!“

„Jen! Pěkná urážka, paní doktorko.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Jsem reportérem od svých dvaadvaceti. Začal jsem psát jako nezávislý novinář pro Boston Phoenix a Boston Magazíne. Nějaký čas to byla zábava, ale prací na volné noze účty nezaplatíte, proto jsem byl šťastný, když jsem dostal místo v Tribune. Začal jsem v lokální rubrice, strávil jsem pár roků v D. C. jako washingtonský korespondent.

Vrátil jsem se do Bostonu, když mi nabídli týdenní sloupek.

Takže ano, jsem v téhle branži už nějakou dobu.

Nevydělávám jmění, ale mám pár fanoušků. Protože Joseph Roke zřejmě ví, kdo jsem.“ Na chvíli ztichl. „Aspoň doufám, že je můj fanoušek. A ne nějaký naštvaný čtenář.“

„I kdyby byl fanoušek, jdete do nebezpečné situace.“

„Já vím.“

„Plán znáte?“

„Kameraman a já. Bude to živé vysílání pro jakousi místní televizní stanici. Předpokládám, že únosci mají nějakou možnost, jak sledovat, jestli jsme skutečně ve vysílání. Taky předpokládám, že nebudou nic namítat proti obvyklému pětisekundovému zpoždění, pro případ…“

Zarazil se.

Pro případ, že něco katastrofálně nevyjde.

Lukas se zhluboka nadechl. „Co byste udělala, paní doktorko? Na mém místě?“

„Nejsem novinář.“

„Takže byste odmítla.“

„Normální člověk se dobrovolně neplete do situace s rukojmími.“

„Znamená to, že novináři nejsou normální lidé?“

„Dobře si to rozmyslete.“

„Řeknu vám, na co myslím. Když to udělám, čtyři rukojmí odtamtud odejdou živí. Aspoň jednou udělám něco, o čem stojí za to psát.“

„A jste ochoten riskovat svůj život?“

„Jsem ochoten využít šanci,“ prohlásil, pak dodal s klidnou upřímností: „Ale taky jsem bez sebe strachy.“ Jeho otevřenost byla odzbrojující; jen málo mužů je tak

statečných, aby přiznali, že se bojí. „Kapitán Hayder chce mou odpověď do devíti hodin.“

„Co tedy uděláte?“

„Kameraman už souhlasil. Cítil bych se jako zbabělec, kdybych to taky neudělal. Zvlášť když mohou být zachráněni čtyři rukojmí. Pořád myslím na všechny ty reportéry v Bagdádu a na to, čemu denně čelí. Tohle by ve srovnání s tím měla být procházka růžovým sadem. Půjdu tam, promluvím s těmi cvoky, vyslechnu jejich historku a zase odejdu. Možná nic víc nechtějí, jen šanci vypovídat se, přimět lidi, aby je poslouchali. Mohl bych tak celou krizi ukončit.“

„Chcete být spasitel.“

„Ne! Ne, jen se…“ Zasmál se. „Snažím se ospravedlnit to, že přijímám tuhle šílenou šanci.“

„Tak jste to nazval vy. Ne já.“

„Pravdou je, že nejsem žádný hrdina. Nikdy jsem neviděl smysl v tom, abych riskoval život, pokud nemusím.

Ale z tohohle jsem stejně zmatený jako vy. Chci vědět, proč si mě vybrali.“ Pohlédl na hodinky. „Je skoro devět. Asi bych měl zavolat Barsantimu.“ Vstal a otočil se ke dveřím.

Náhle se zastavil a ohlédl se.

Zvonil Mauřin telefon.

Zvedla ho a uslyšela Abea Bristola: „Díváš se na televizi?“ zeptal se.

„Proč?“

„Pusť ji, kanál šest. Není to dobré.“

Zatímco Lukas přihlížel, přešla s tlukoucím srdcem k televizoru. Co se stalo? Co se pokazilo? Stiskla dálkový ovladač a obrazovku vzápětí vyplnila tvář Zoe Fosseyové.

„… oficiální mluvčí to odmítl komentovat, ale máme potvrzeno, že jednou z rukojmí je bostonská policistka.

Jméno detektiva Jane Rizzoliová se minulý měsíc dostalo na přední stránky celostátních novin v souvislosti s vyšetřováním případu unesené ženy v Naticku. Zatím nemáme zprávu o stavu rukojmí ani jak se detektiv Rizzoliová octla mezi nimi…“

„Panebože,“ zamumlal Lukas těsně vedle Maury. Ani si neuvědomila, že stojí tak blízko. „Mezi zadržovanými je policistka?“

Maura na něj pohlédla. „Možná to už je mrtvá policistka.“

Kapitola 16

A je to. Zemřu.

Jane seděla strnule na pohovce a čekala na výstřel, když se Joe při té zprávě otočil od televize a upřeně se na ni zadíval. Ale místo něj vykročila k Jane ta žena, pomalým a mučivě cílevědomým krokem. Olena, tak Joe oslovoval svou partnerku. Aspoň teď znám jména svých vrahů, pomyslela si Jane. Ucítila, jak se zřízenec od ní odvrátil, jako by nechtěl být potřísněn její krví. Jane vytrvale upírala pohled na Oleninu tvář; neodvažovala se podívat na zbraň.

Nechtěla vidět, jak se hlaveň zvedá k její hlavě, a nechtěla sledovat, jak se ruka svírá kolem pažby. Bude lepší, když neuvidím letící kulku, pomyslela si. Raději se budu dívat té ženě do očí, aby si uvědomila, že má před sebou lidskou bytost, kterou se chystá zastřelit. Nenašla v nich žádné emoce; byly to oči panenky. Modré sklo. Olena teď měla na sobě oblečení, které sebrala v šatně: nemocniční kalhoty a doktorský laboratorní plášť. Zabiják převlečený do oděvu léčitele.

„Je to pravda?“ zeptala se Olena mírně.

Jane ucítila napětí v děloze a při sílící bolesti při dalším stahu se kousla do rtu. Mé ubohé dítě, pomyslela si. Nikdy

se poprvé nenadechneš. Doktorka Tamová se k ní naklonila a vzala ji za ruku, jako by nabízela mlčenlivou útěchu.

„V televizi říkají pravdu? Jste od policie?“

Jane polkla. „Ano,“ zašeptala.

„Prý jste detektiv,“ přidal se Joe. „Je to tak?“

Jane se při dalším stahu sehnula, před očima se jí zatmělo. „Ano,“ zasténala. „Ano, krucinál! Jsem z, z oddělení vražd…“

Olena se podívala na nemocniční identifikační náramek, který prve strhla z Janeina zápěstí. Stále ležel na podlaze u pohovky. Zvedla ho a podala Joeovi.

„Rizzoliová, Jane,“ přečetl.

Nejhorší fáze kontrakce přešla. Jane prudce vydechla a sklesle se opřela na pohovce, nemocniční košili promáčenou potem. Příliš vyčerpaná, aby se postavila na odpor, i kdyby si tím měla zachránit život. Jak se má bránit? Vždyť ani sama bez pomoci nevstanu z téhle měkké pohovky.

Odevzdaně přihlížela, když Joe zvedl její zdravotní kartu a rozevřel manilovou obálku.

„Rizzoliová, Jane,“ četl nahlas. „Vdaná, bydliště Clarendon Street. Zaměstnání: detektiv, oddělení vražd, bostonská policie.“ Podíval se na ni černýma očima, tak pronikavýma, že se jí chtělo před nimi uhnout. Na rozdíl od Oleny byl ten muž klidný a ovládal se. To Jane děsilo nejvíc

– zřejmě přesně věděl, co dělá. „Detektiv z oddělení vražd.

A tady jste jen náhodou.“

„Asi jsem měla kliku,“ zamumlala.

„Nic.“

„Odpovězte. Co tu děláte?“

Jane odbojně zvedla bradu. „Budu rodit, pokud jste si nevšiml.“

Doktorka Tamová rychle dodala: „Jsem její porodník.

Přijala jsem ji dnes dopoledne.“

„To načasování se mi nelíbí,“ zabručel Joe. „Je to všechno špatně.“

Popadl její nemocniční košili a vyhrnul ji nahoru, až sebou Jane škubla. Na okamžik upřeně civěl na její velké břicho, na těžká prsa, teď vystavená pohledu všech v místnosti. Pak beze slova nechal látku zase spadnout přes Janeino tělo.

„Jsi spokojený, idiote?“ vyhrkla Jane s tvářemi rozpálenými takovým ponížením. „Cos čekal, vycpávku?“

Jakmile ta slova vyřkla, věděla, že to je hloupost. První pravidlo přežití rukojmí zní: Nikdy nesmíš rozzuřit chlápka držícího zbraň. Ale tím, že jí vyhrnul košili, na ni zaútočil, obnažil ji, a ona se teď třásla zlostí. „Myslíš, že tu s takovými dvěma magory chci trčet?“

Ruka doktorky Tamové jí pevněji stiskla zápěstí v tiché prosbě, aby mlčela. Jane ruku setřásla a dál soustředila svůj hněv na své věznitele.

„Ano, jsem policajtka. A víte co? Vy dva jste pěkně v hajzlu. Když mě zabijete, víte, co se stane? Víte, co mí kámoši dělají s vrahy policajtů?“

Joe a Olena se na sebe podívali. Rozhodovali se?

Domlouvali se, jestli má žít, nebo zemřít?

„Chyba,“ prohlásil Joe. „Máte smůlu, detektive. Jste na zatraceně špatném místě v zatraceně špatném čase.“ Máš recht, kreténe.

Polekalo ji, když se Joe najednou zasmál. Zavrtěl hlavou a odpochodoval na druhý konec místnosti. Když se k ní zase otočil, uviděla, že jeho zbraň míří na podlahu. Ne na ni. „Takže jste dobrá policajtka?“ zeptal se.

„Cože?“

„V televizi říkali, že jste pracovala na případu s pohřešovanou ženou.“

„Byla těhotná. Unesli ji.“

„Jak to dopadlo?“

„Žije. Pachatel je mrtvý.“

„Takže jste dobrá.“

„Dělala jsem svou práci.“ Olena a Joe si vyměnili další pohled. Joe vykročil k Jane a zastavil se přímo před ní. „Co

kdybych vám řekl o jednom zločinu? Co kdybych vám řekl, že nebyl potrestán? A nikdy nebude?“

„Jakto?“

Natáhl se pro židli, přisunul ji před Jane a posadil se.

Jejich oči teď byly ve stejné rovině. Černé oči se s neochvějným soustředěním střetly s jejíma. „Protože ho spáchala naše vláda.“ Pozor, cvok. Nejvyšší pohotovost.

„Máte důkazy?“ zeptala se Jane, přičemž se jí podařilo zachovat neutrální tón.

„Mám svědka,“ řekl a ukázal na Olenu. „Ona to viděla.“

„Zprávy svědků ještě nemusejí stačit.“ Zvlášť když svědek je blázen.

„Víte, jaké trestné činy má naše vláda na svědomí? Jaké zločiny páchá každý den? Únosy, vraždy na objednávku?

Zabíjí jedem vlastní občany ve jménu zisku. Téhle zemi vládne obrovský byznys a my všichni jsme jeho obětí.

Vezměte si například nealkoholické nápoje.“

„Co prosím?“

„Dietní nealkoholické nápoje. Americká vláda jich pro vojáky v Perském zálivu nakoupila celé kontejnery. Byl jsem tam, viděl jsem nekonečné množství plechovek uložených ve vedru. Co myslíte, že se stane s chemikáliemi v dietních nápojích, když je vystavíte teplu? Změní se v toxické látky. Změní se v jed. Proto se tisíce veteránů z války v zálivu vrátilo nemocných. Jistě, naše vláda o tom ví,

ale my se to nikdy nedozvíme. Průmysl nealkoholických nápojů je příliš velký a dobře ví, koho podplatit.“

„Takže… tohle všechno je kvůli limonádám?“

„Ne. Tohle je mnohem horší.“ Naklonil se blíž. „A tentokrát jsme je konečně dostali, detektive. Máme svědkyni a máme důkaz. A máme pozornost celé země. Proto jsme je vystrašili. Proto nás chtějí zabít. Co byste udělala, detektive?“

„S čím? Pořád nechápu.“

„Kdybyste věděla o zločinu spáchaném lidmi z naší vlády. A věděla, že beztrestně prošel. Co byste udělala?“

„To je jasné. Dělala bych svou práci. Jako vždycky.“

„Postarala byste se o to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost?“

„Ano.“

„Bez ohledu na to, kdo se vám postaví do cesty?“

„Kdo by se mě snažil zastavit?“

„Vy ty lidi neznáte. Nevíte, čeho jsou schopni.“

Jane ucítila, jak jí další stah sevřel dělohu jako pěst.

Doktorka Tamová ji znovu vzala za ruku a Jane se jí pevně chytila. Najednou ji zaplavil příval bolesti, všechno bylo rozmazané a Jane se prudce se zasténáním předklonila. Ach bože, co ji to učili v kurzech předporodní přípravy? Všechno zapomněla.

„Dýchejte uvolněně,“ zašeptala doktorka Tamová.

„Soustřeďte pohled.“

To je ono. Už si vzpomněla. Nadechnout. Soustředit se na jedno místo. Ti cvoci ji v příštích šedesáti vteřinách nezabijí.

Musí bolest překonat. Dýchat a soustředit se. Dýchat a soustředit se…

Olena přistoupila blíž, takže se její tvář najednou vznášela přímo před Jane. „Podívejte se na mě,“ řekla Olena. Ukázala si na oči. „Sem se dívejte, na mě. Dokud to nepřejde.“

To se mi snad zdá. Šílená žena mi chce dělat porodní bábu.

Jane začala prudce oddychovat, dech se jí zrychloval, jak bolest sílila. Olena stála těsně u ní, oči upřené do jejích.

Studená modrá voda. To jí připomínaly Oleniny oči. Vodu.

Čistou a klidnou. Stojaté jezero.

„Dobře,“ zamumlala ta žena. „Vedete si dobře.“

Jane si úlevou vydechla a klesla zpět do polštářů. Po tváři jí stekl pramínek potu. Dalších pět požehnaných minut, aby se vzpamatovala. Pomyslela na všechny ženy za celá tisíciletí, které přetrpěly porod, myslela na svou matku, která před čtyřiatřiceti lety za horké letní noci v bolestech přivedla Jane na svět. Nevážila jsem si toho, čím jsi prošla. Teď to vím. Je to cena, jakou ženy platí za každé narozené dítě.

„Komu věříte, detektive Rizzoliová?“

To k ní znovu promluvil Joe. Zvedla hlavu, stále příliš omá-mená, aby pochopila, co po ní chce.

„Musí být někdo, komu důvěřujete,“ pokračoval.

„Někdo, s kým spolupracujete. Další policista. Možná váš parťák.“

Unaveně zavrtěla hlavou. „Nevím, co tím sledujete.“

„Co kdybych vám dal pistoli k hlavě?“

Ztuhla, když najednou zvedl zbraň a přitiskl ji k jejímu spánku. Zaslechla, jak recepční zalapala po dechu. Vycítila, že se ostatní rukojmí na pohovce odtáhli od budoucí oběti mezi nimi.

„Teď mluvte,“ řekl Joe chladně. Rozvážně. „Je někdo, kdo by se kvůli vám postavil té kulce do cesty?“

„Proč to děláte?“ zašeptala.

„Jen se ptám. Kdo by se kvůli vám dal zastřelit? Komu byste svěřila svůj život?“

Upřeně pozorovala ruku se zbraní a přitom si myslela: Je to test. A já neznám odpověď. Nevím, co chce slyšet.

„Povězte mi to, detektive. Existuje někdo, komu naprosto věříte?“

„Gabriel…“ Polkla. „Můj manžel. Věřím svému manželovi.“

„Nemluvím o rodině. Mluvím o někom s odznakem, jako vy. O někom poctivém. Kdo splní svou povinnost.“

„Proč se mě na to ptáte?“

„Odpovězte!“

„Řekla jsem to. Dala jsem vám odpověď.“

„Řekla jste manžel.“

„Ano!“

„Je policajt?“

„Ne, je…“ Zarazila se.

„Co je?“

Napřímila se. Odvrátila pohled od zbraně a místo toho ho zaměřila na oči muže, jenž zbraň držel. „Agent FBI,“

odpověděla.

Joe na ni na okamžik nehybně zíral. Pak se podíval na svou partnerku. „Tím se ale všechno mění,“ prohlásil.

Kapitola 17

Mila

V našem domě je nová dívka.

Dnes ráno zastavila na příjezdové cestě dodávka a muži dívku dopravili do našeho pokoje. Celý den leží na Olenině posteli a vyspává se z drog, které jí dali na cestu. Všechny ji pozorujeme, díváme se na tvář tak bledou, že nevypadá jako živé tělo, ale průsvitný mramor. Dýchá tiše a mělce, a kdykoli vydechne, rozvlní se pramínek jejích světlých vlasů.

Ruce má droboučké, jako panenka, pomyslím si, když se dívám na malé pěsti, na palec přitisknutý ke rtům. Nepohne se, ani když mamá odemkne dveře a vejde do pokoje.

„Vzbuď ji,“ nařídí mamá.

„Jak je stará?“ zeptá se Olena.

„Hned ji vzbuď.“

„Je to jen dítě. Kolik jí je, dvanáct? Třináct?“

„Dost stará, aby pracovala.“ Mamá přejde k posteli a zatřese dívkou. „Vstávej,“ vyštěkne a strhne z ní přikrývku.

„Vyspáváš už dost dlouho.“

Dívka se zavrtí a přetočí se na záda. Teď si všimnu modřin na její paži. Otevře oči, vidí, jak na ni civíme, a její křehké tělo okamžitě leknutím ztuhne.

„Nenech ho čekat,“ pohrozí jí mamá.

Slyšíme, že k domu přijíždí auto. Už se setmělo, a když se podívám z okna, vidím mezi stromy probleskovat světlo reflektorů. Pneumatiky zasviští na štěrku a auto vjede ke vchodu. První klient večera, pomyslím si s hrůzou, ale mamá se na nás ani nepodívá. Popadne novou dívku za ruku a vytáhne ji na nohy. Dívka, s ospalýma očima, se vypotácí z pokoje.

„Jak dostali takhle mladou holku?“ zašeptá Káťa.

Slyšíme zvonek u dveří. Je to zvuk, při němž jsme se naučily automaticky se skrčit, zvuk oznamující příjezd našich mučitelů. Všechny ztichneme a posloucháme hlasy dole pod schody. Mamá anglicky vítá klienta. Muž mnoho nemluví; zaslechneme jen pár slov. Pak zaduní jeho těžké kroky na schodech a my ucouvneme ode dveří. Projde kolem našeho pokoje a pokračuje chodbou dál.

Dole dívka zvýšeným hlasem protestuje. Slyšíme plesknutí, vzlyk. Pak znovu zadupou kroky na schodech, jak ji mamá vleče do pokoje klienta. Prásknou dveře, mamá odchází a dívku nechává s tím mužem.

„Svině,“ zamumlá Olena. „Bude se smažit v pekle.“

Ale dnes večer aspoň nebudu trpět. Při tom pomyšlení se cítím provinile. Ale ta myšlenka je neodbytná. Raději ona než já. Přejdu k oknu a vyhlédnu do tmy, která nemůže vidět mou hanbu. Káťa si přitáhne přikrývku přes hlavu. Všechny

se snažíme neposlouchat, ale i přes zavřené dveře slyšíme dívčiny výkřiky a dovedeme si představit, co s ní provádí, protože totéž se dělo nám. Liší se jen tváře mužů; ne bolest, kterou způsobují.

Když je po všem, když křik konečně utichne, slyšíme, jak muž odchází ven z domu. Zhluboka vydechnu. Už ne, myslím si. Prosím, ať dnes večer nejsou žádní další klienti.

Mamá se vrací po schodech pro dívku a pak nastane dlouhé, podivné ticho. Najednou mamá utíká kolem našich dveří a znovu po schodech dolů. S někým mluví mobilem.

Tichá, naléhavá slova. Podívám se na Olenu, zvědavá, jestli ví, co se děje. Ale Olena mi pohled neopětuje. Krčí se na posteli, ruce zaťaté v pěst na klíně. Venku za oknem se něco zatřepotá jako bílá můra, krouží to ve větru.

Začíná sněžit.

Ta dívka se neosvědčila. Poškrábala klientovi obličej a on se zlobil. Taková dívka je pro obchod špatná, proto ji posílají zpátky na Ukrajinu. To nám mamá řekla včera večer, když se dívka nevrátila do pokoje.

Tak aspoň zní ta historka. „Možná to je pravda,“ řeknu a můj dech je ve tmě jako obláček páry. Sedím s Olenou zase na střeše. Dnes v noci v měsíčním světle jiskří jako dort s polevou. Včera napadl sotva centimetr sněhu, ale to stačí, abych si vzpomněla na domov, kde už jistě leží sníh celé

týdny. Jsem ráda, že znovu vidím hvězdy, že se dělím o oblohu s Olenou. Přinesly jsme si ven přikrývky a sedíme s těly přitisknutými k sobě.

„Jsi husa, jestli tomu doopravdy věříš,“ odfrkne si Olena. Zapálí si cigaretu, poslední z večírku na jachtě, vychutnávají, a když vyfukuje kouř, dívá se na oblohu, jako by děkovala nebi za dar tabáku.

„Proč tomu nevěříš?“

Zasměje se. „Možná tě prodají do jiného bordelu nebo jinému pasákovi, ale nikdy tě nepošlou domů. Tak nebo tak, nevěřím ničemu, co říká mamá, ta stará kurva. Dovedeš si to představit? Kdysi taky mívala klienty, asi tak před sto lety.

Než tolik ztloustla.“

Neumím si představit, že mamá někdy byla mladá, štíhlá nebo přitažlivá pro muže. Neumím si představit dobu, kdy nebyla odporná.

„Právě tyhle chladnokrevné vysloužilé kurvy nakonec vedou bordely,“ pokračuje Olena. „Jsou horší než pasáci. Ví, že trpíme, sama to zažila, ale teď ji zajímají jen prachy.

Spousta prachů.“ Odklepne popel. „Svět je zlý, Milo, a nedá se to změnit. Nejlepší, co můžeš udělat, je zůstat naživu.“

„A nebýt zlá.“

„Někdy nemáš na výběr. Musíš být.“

„ Ty bys nemohla být zlá.“

„Jak to víš?“ Podívá se na mě. „Jak víš, jaká jsem nebo co jsem udělala? Věř mi, kdybych musela, klidně někoho zabiju. Dokonce i tebe.“

Dívá se na mě, oči jí planou v měsíčním světle. A na okamžik, jen na okamžik, uvěřím, že mluví pravdu. Že by mě mohla zabít, že udělá cokoli, aby zůstala naživu.

Zaslechneme skřípot pneumatik na štěrku a obě strneme.

Olena ihned uhasí drahocennou cigaretu, vykouřenou jen z poloviny. „Kdo to sakra je?“

Přetočím se na kolena a opatrně se plížím po mírně skloněné střeše, abych se přes hřeben podívala na příjezdovou cestu. „Nevidím žádná světla.“

Olena vyleze za mnou a také vykoukne přes hřeben.

„Tam!“ zašeptá, když se z lesa vynoří auto. Má zhasnuté reflektory a my vidíme jen slabou zář parkovacích světel.

Auto zastaví a vystoupí dva muži. Za okamžik slyšíme zvonek u dveří. I v tuto pozdní hodinu mají muži své potřeby. Požadují uspokojení.

„Sakra,“ sykne Olena. „Teď ji vzbudí. Musíme se dostat do pokoje, než zjistí, že jsme zmizely.“

Sklouzneme zpátky po střeše, ani se neobtěžujeme posbírat přikrývky, ale hned lezeme na římsu. Olena se protáhne oknem na tmavou půdu.

Zvonek znovu zabzučí a my slyšíme hlas mamá, která odemyká hlavní dveře a vítá nejnovější klienty.

Prolezu oknem za Olenou a společně zamíříme k poklopu. Žebřík je stále spuštěný, křiklavý důkaz naší skrýše. Olena už sestupuje pozadu po příčkách, ale najednou strne.

Mamá vykřikne.

Olena ke mně vzhlédne přes poklop. Ve stínech pod sebou vidím horečný lesk jejích očí. Ozve se tupá rána a praskot lámajícího se dřeva. Těžké kroky zaduní na schodech.

Výkřiky mamá se mění ve vřískot.

Olena najednou šplhá zpět po žebříku nahoru, odstrčí mě a proleze poklopem. Sáhne do otvoru, popadne žebřík a zatáhne. Žebřík stoupá, skládá se, zatímco se poklop zavírá.

„Zpátky,“ zašeptá. „Na střechu!“

„Co se děje?“

„Jdi už Milo!“

Běžíme k oknu. Vylezu ven jako první, ale pospíchám tak, že mi nohy uklouznou na římse. Se vzlyknutím padám a v panice se chytím okenního parapetu.

Zápěstí mi sevře Olenina ruka. Drží mě, zatímco se zděšeně houpám ve vzduchu.

„Chyť se mě za druhou ruku!“ zašeptá.

Sáhnu po ní a Olena mě táhne nahoru, až zůstanu ležet ohnutá přes parapet a srdce mi divoce buší v hrudi.

„Nebuď tak zatraceně nešikovná!“ zasyčí.

Znovu si najdu oporu pro nohy, chytím se zpocenýma rukama parapetu a krůček po krůčku postupuji po římse zpátky na střechu. Olena se protáhne ven, zavře za sebou okno, pak leze za mnou, hbitě jako kočka.

V domě teď svítí světla. Vidíme záři rozlévající se z oken pod námi. A slyšíme běžící kroky, náraz prudce otevíraných dveří. A křik-tentokrát to není mamá. Osamělý, pronikavý výkřik, který se rozlehne v děsivém tichu.

Olena popadne přikrývky. „Lez,“ nařídí. „Honem, na střechu, kde nás neuvidí!“

Zatímco se plazím po asfaltových taškách k nejvyššímu bodu, Olena mávne přikrývkou a smete stopy, které jsme nechaly na zasněžené římse. Totéž udělá na místě, kde jsme seděly, zahladí všechny stopy naší přítomnosti. Pak se vyškrábe za mnou, na vrchol nad půdním oknem. Tam zůstaneme sedět jako třesoucí se sochy.

Najednou mě něco napadne. „Židle,“ vydechnu.

„Nechali jsme pod poklopem židli!“

„Je pozdě.“

„Jestli ji uvidí, domyslí si, kde jsme.“

Chytí mě za ruku a sevře ji tak silně, až mám pocit, že mi praskly kosti. Na půdě se rozsvítilo.

Tiskneme se ke střeše, neodvažujeme se pohnout.

Sebemenší hluk, sprška padajícího sněhu, a vetřelec pozná,

kde jsme. Cítím, jak mi na šindelích duní srdce, a pomyslím si, že to musí být slyšet i přes strop.

Otevře se okno. Uběhne okamžik. Co asi vetřelec vidí?

Zbytek šlápoty na římse? Výmluvnou stopu, kterou Olenino horečné zametání přikrývkou nesetřelo? Okno se zavře.

Úlevou vzlyknu, ale Oleniny prsty se mi znovu zaryjí do ruky. Varování.

Ještě tam možná je. Možná stále poslouchá.

Slyšíme ostrý úder následovaný zaskučením, které ani zavřené okno nedokáže ztlumit. Výkřik tak mučivé bolesti, že se celá zpotím a roztřesu. Nějaký muž zařve anglicky.

Kde jsou? Má jich být šest! Šest kurev.

Hledají chybějící dívky.

Mamá teď naříká, prosí. Skutečně to neví.

Další rána.

Sténání mamá mi proniká do morku kostí. Zakrývám si uši a tisknu tvář k ledovým šindelům. Nechci to poslouchat, ale nemám jinou možnost. Nepřestává to. Rány a křik pokračují tak dlouho, až si pomyslím, že nás tu najdou po východu slunce; zmrzlé ruce stále pevně přilepené ke střeše.

Zavřu oči, potlačím nával nevolnosti. Nevidím zlo, neslyším zlo. Přeříkávám si to tisíckrát pořád dokola, abych přehlušila zvuky mučení mamá. Nevidím zlo, neslyším zlo.

Když vřískot konečně utichne, mám zkřehlé ruce a zuby mi drkotají zimou. Zvednu hlavu a ucítím na tváři ledové slzy.

„Odjíždějí,“ zašeptá Olena.

Slyšíme skřípání hlavních dveří, kroky na verandě. Ze svého místa na střeše je vidíme na příjezdové cestě.

Tentokrát to nejsou jen nezřetelné siluety; nechali v domě rozsvíceno a ve světle pronikajícím okny rozeznáme dva muže v tmavém oblečení. Jeden se zastaví a na jeho krátkých světlých vlasech se zachytí odraz lamp na verandě.

Ohlédne se k domu, zvedne pohled ke střeše. Na pár strašlivých okamžiků si myslím, že nás vidí. Ale světlo mu svítí do očí a my zůstáváme ukryté ve stínu.

Nastoupí do auta a odjedou.

Dlouhou chvíli se ani nepohneme. Měsíc svítí s ledovým jasem. Noc je tak tichá, že slyším údery svého tepu, drkotání zubů. Konečně se Olena pohne.

„Ne,“ zašeptám. „Co když tam ještě jsou? Co když se dívají?“

„Nemůžeme zůstat na střeše celou noc. Zmrzneme.“

„Počkej ještě chvíli. Prosím, Oleno!“

Ale už se spouští po šindelích dolů, zpátky k půdnímu oknu. Hrozně se bojím tu zůstat sama; nemám jinou možnost než jít za ní. Než se protáhnu oknem na půdu, Olena už mizí v poklopu a sestupuje po žebříku.

Chci zavolat: Prosím, počkej na mě! Ale mám strach dělat hluk. Sešplhám tedy po žebříku a následuji Olenu na chodbu.

Stojí bez hnutí nad schody, dívá se dolů. Teprve když k ní dojdu, vidím, proč strnula hrůzou.

Káťa leží mrtvá na schodišti. Její krev stekla dolů jako tmavý vodopád a Káťa vypadá jako plavec vrhající se do lesklého bazénu pod schody.

„Nedívej se do ložnice,“ varuje mě Olena. „Všechny jsou mrtvé.“ Hlas má bezvýrazný. Není lidský, ale jako stroj, studený a věcný. Takovou Olenu neznám a děsí mě.

Sestupuje ze schodů, vyhýbá se krvi, vyhýbá se tělu. Když ji následuji, nemůžu odtrhnout oči od Káti. Vidím, že jí kulka roztrhla na zádech tričko, to, které nosí každou noc. Jsou na něm žluté kytičky a slova BUĎ ŠŤASTNÁ. Ach Káťo, už nikdy nebudeš šťastná. Dole pod schody, v rozlité kaluži krve, jsou stopy velkých bot, které tudy prošly cestou ke vchodu.

Teprve teď si všimnu, že dveře jsou pootevřené.

Pomyslím si: Uteč! Ven z domu, po schodech z verandy a do lesa. To je náš únik, naše naděje na svobodu.

Ale Olena hned neprchá z domu. Místo toho zabočí napravo, do jídelny.

„Kam jdeš?“ zašeptám.

Neodpoví, ale pokračuje do kuchyně.

„Oleno!“ prosím, zatímco jdu za ní. „Utečme, než někdo –“ Zastavím se ve dveřích a přitisknu si ruku na ústa, protože se bojím, že budu zvracet. Krev je všude, na stěnách, na lednici. Krev mamá. Ta sedí u kuchyňského stolu a zkrvavené trosky rukou má natažené před sebe. Oči má otevřené a na okamžik si pomyslím, že nás možná vidí, ale samozřejmě to je vyloučené.

Olena projde kolem ní, přes kuchyň do zadní ložnice.

Tak zoufale toužím utéct, že si pomyslím, že odejdu hned, i bez Oleny. Nechám ji v domě, ať ji tu drží jakýkoli šílený důvod. Ale pohybuje se tak cílevědomě, že ji následuji do ložnice mamá, která předtím byla vždycky zamčená.

Tu místnost vidím poprvé a užasle zírám na velkou postel s atlasovým povlečením, na toaletní stolek s krajkovou dečkou a řadou stříbrných kartáčů na vlasy. Olena přejde rovnou k toaletnímu stolku, otevírá zásuvky a probírá se obsahem. „Co hledáš?“ zeptám se.

„Potřebujeme peníze. Bez nich venku nepřežijeme.

Musí je tu někde mít.“ Vytáhne ze zásuvky vlněnou čepici a hodí mi ji. „Tady. Budeš potřebovat něco teplého na sebe.“

Hnusí se mi té čepice byť jen dotknout, protože patřila mamá a na vlně stále ulpívají její ošklivé hnědé vlasy.

Olena rázně přejde k nočnímu stolku, vytáhne zásuvku a najde mobil a pár bankovek. „To nemůže být všechno,“

prohlásí. „Musí toho být víc.“

Chci hlavně utéct, ale vím, že má pravdu; potřebujeme peníze. Jdu ke skříni, která zůstala otevřená; vrazi ji prohledali a pár ramínek spadlo na zem. Ale hledali vystrašené dívky, ne peníze, proto je horní police nedotčená.

Sundám z ní krabici od bot a vysypou se staré fotografie.

Vidím obrázky Moskvy, usmívající se tváře a mladou ženu, jejíž oči jsou znepokojivě povědomé. A pomyslím si: I mamá byla kdysi mladá. Tady je důkaz.

Vytáhnu velkou kabelu. Je v ní těžký váček na šperky, videokazeta a tucet pasů. A peníze. Tlustý svazek amerických bankovek převázaných gumičkou.

„Oleno! Našla jsem to.“

Přistoupí ke mně a nahlédne do kabely. „Vezmi to všechno,“ řekne. „Probereme to později.“ Vhodí tam i mobil. Pak popadne ze skříně svetr a strčí mi ho do ruky.

Nechci si obléknout šaty mamá; cítím z nich její pach zkyslého droždí. Ale potlačím odpor a navléknu si je. Rolák, svetr a šálu, všechno přes mou blůzu. Oblékáme se rychle a mlčky, bereme si šaty ženy, která sedí mrtvá ve vedlejší místnosti.

U hlavních dveří zaváháme, díváme se k lesu. Čekají ti muži na nás? Sedí ve svém černém autě o kus dál na silnici, protože vědí, že se nakonec ukážeme?

„Tudy ne,“ nařídí Olena, jako by mi četla myšlenky.

„Ne po silnici.“

Proklouzneme ven, obejdeme dům dozadu a zmizíme v lese.

Kapitola 18

Gabriel vpadl do houfu reportérů, pohled upřený na načesanou blondýnu stojící v ohnisku reflektorů vzdálených asi dvacet metrů. Jak si k ní razil cestu, viděl, že Zoe Fosseyová právě mluví na kameru. Když ho zahlédla, ztuhla a jen si dál tiskla mikrofon k oněmělým rtům.

„Vypněte to,“ poručil Gabriel.

„Ticho,“ řekl kameraman. „Jsme v živém –“

„Vypněte ten zatracený mikrofon!“

„Hej! Kdo si sakra myslíte, že jste –“ Gabriel odstrčil kameru, trhl za elektrické kabely a zhasl silné reflektory.

„Vyhoďte toho muže odtud!“ zaječela Zoe.

„Víte, co jste udělala?“ obořil se na ni Gabriel. „Máte vůbec tušení?“

„Dělám svou práci,“ odsekla.

Vykročil k ní a něco v jeho očích ji přimělo ucouvnout, až narazila na přenosový vůz a dál ustoupit nemohla.

„Možná jste právě popravila mou ženu.“

„Já?“ Zavrtěla hlavou a prohlásila vzdorným tónem: „Já nedržím v ruce zbraň.“

„Právě jste jim řekla, že je policistka.“

„Jen uvádím fakta.“

„Bez ohledu na důsledky?“

„Jsou to zprávy, ne?“

„Víte, co jste?“ Přistoupil ještě blíž a přitom jen stěží potlačoval nutkání ji uškrtit. „Jste děvka. Ne, beru to zpět.

Jste horší než děvka. Neprodáváte jenom sebe. Prodala byste i kohokoli jiného.“

„Bobe!“ zavřískla na kameramana. „Zbav mě toho chlapa!“

„Ustupte, pane!“ Kameramanova těžká ruka dopadla na Gabrielovo rameno. Setřásl ji, pohled stále upřený na Zoe.

„Jestli se Jane něco stane, přísahám –“

„Řekl jsem ustupte!“ Kameraman znovu popadl Gabriela za rameno.

Gabrielovy všechny obavy, jeho zoufalství, najednou explodovaly v oslepující okamžik zuřivosti. Prudce se otočil a vrazil rovnou do mohutné hrudi před sebou. Slyšel, jak muži se sykotem unikl vzduch z plic, a zahlédl jeho vyděšený výraz. Muž se zapotácel dozadu a upadl na zem do změti elektrických kabelů. Gabriel se bleskově k němu sehnul se zdviženou pěstí, každý sval připravený zasadit ránu. Pak se mu najednou pročistil zrak a on zaznamenal muže krčícího se pod ním na zemi. Uvědomil si, že se kolem shromáždil zástup okolostojících, aby přihlíželi tomu divadlu. Každý miluje divadlo.

Gabriel se s prudkým oddechováním narovnal. O pár kroků dál uviděl Zoe, s tváří planoucí vzrušením.

„Máš to?“ zavolala na jiného kameramana. „Doprdele, nahrál to někdo?“

Gabriel se znechuceně otočil a šel pryč. Pokračoval v chůzi, dokud nebyl dost daleko od davu, daleko od záře reflektorů. Dva bloky od nemocnice zůstal stát osamoceně na rohu. Ani temná ulice neposkytovala úlevu od letního vedra, které stále sálalo z chodníků rozpálených sluncem za celý den. Najednou měl pocit, že má nohy vrostlé do chodníku, přikované bolestí, strachem.

Nevím, jak tě mám zachránit. Mým úkolem je starat se, aby se lidem neubližovalo, ale nedovedu ochránit člověka, kterého miluji nejvíc.

Zazvonil mu mobil. Na displeji poznal číslo a neodpověděl. Byli to Janeini rodiče. Už jednou volali, když byl v autě, hned po odvysílání Zoeiny zprávy. Trpělivě vydržel hysterické vzlykání Angely Rizzoliové, Frankovy výzvy k akci. Teď s nimi nemůžu mluvit, pomyslel si.

Možná za pět deset minut. Ale teď ne.

Stál tam sám v noci a snažil se znovu získat klid.

Neztrácel snadno kontrolu, přesto před chvílí málem udeřil pěstí toho muže do obličeje. Jane by to šokovalo. A možná také pobavilo, kdyby viděla, že se její manžel konečně přestal ovládat. Suchar, tak ho jednou nazvala v návalu zlosti, protože byl vždycky vyrovnaný, zatímco ona měla

prudkou povahu. Byla bys na mě pyšná, Jane, pomyslel si teď. Konečně jsem ukázal, že jsem člověk.

Ale nejsi tu a nevidíš to. Nevíš, že to je všechno kvůli tobě.

„Gabrieli?“

Zvedl hlavu. Otočil se a uviděl Mauru, která přišla tak potichu, že si toho ani nevšiml.

„Musel jsem vypadnout z toho cirkusu,“ řekl. „Nebo přísahám, že bych té ženské zakroutil krkem. Je dost zlé, že jsem si vylil zlost na kameramanovi.“

„Slyšela jsem.“ Odmlčela se. „Právě přijeli Janeini rodiče. Viděla jsem je na parkovišti.“

„Telefonovali mi, hned po tom vysílání.“

„Hledají tě. Radši jdi za nimi.“

„Teď to nezvládnu.“

„Obávám se, že máš další problém.“

„Cože?“

„Je tu detektiv Korsak. Vůbec se mu nelíbí, že jemu nikdo nic neoznámil.“

„Ach bože. Korsak je ten poslední, koho chci vidět.“

„Je to její přítel. Zná ji stejně dlouho jako ty. I když s ním moc nevycházíš, na Jane mu moc záleží.“

„Jo, já vím.“ Vzdychl si. „Já vím.“

„Jsou to všechno lidé, kteří ji mají rádi. Nejsi jediný, Gabrieli. Barry Frost se tu potlouká celý večer. Zastavil se tu

dokonce i detektiv Crowe. Všichni máme hrozný strach, všichni se o ni bojíme.“ Zarazila se, pak dodala: „Já jsem strachem bez sebe.“

Otočil se a pohlédl do ulice, směrem k nemocnici.

„Mám je snad utěšovat? Sám to těžko zvládám.“

„A v tom to je, vzal jsi všechno na sebe. Všechno máš na svých bedrech.“ Dotkla se jeho paže. „Jdi za její rodinou.

Za jejími přáteli. Teď potřebujete jeden druhého.“

Přikývl. Pak s hlubokým povzdechem vykročil k nemocnici.

Jako první ho uviděl Vince Korsak. Penzionovaný detektiv z Newtonu se k němu rozběhl a zastavil ho na chodníku. Pod pouliční lampou vypadal Korsak jako rozzuřený obr s býčí šíjí a chtivý boje.

„Proč jsi mi nezavolal?“ zeptal se důrazně.

„Neměl jsem možnost, Vinci. Všechno šlo tak rychle.“

„Říkali, že je tam už celý den.“

„Podívej, máš pravdu. Měl jsem zavolat.“

„Měl jsem, chtěl jsem, to nestačí. Co si sakra myslíš, Deane? Že ani nestojím za zavolání? Že nechci vědět, co se sakra děje?“

„Vinci, uklidni se.“ Napřáhl ke Korsakovi ruku, ale ten ji zlostně odstrčil.

„Je to moje kamarádka, zatraceně!“

„Já vím. Ale snažili jsme se udržet některé informace v tajnosti. Nechtěli jsme, aby tisk zjistil, že uvnitř je policistka.“

„Chceš říct, že já bych to vyžvanil? Myslíš, že bych udělal takovou blbost?“

„Ne, jistěže ne.“

„Tak jsi měl zavolat. Ty ses s ní oženil, Deane. Ale mně na ní taky záleží!“ Korsakovi se zadrhl hlas. „Taky mi na ní záleží,“ opakoval tiše, pak se najednou odvrátil.

Vím, že ti na ní záleží. Taky vím, že jsi do ní zamilovaný, i když to nikdy nepřiznáš. Proto my dva nikdy nemůžeme být přátelé. Oba jsme ji chtěli, ale vzala si mě.

„Co se tam děje?“ zeptal se nakonec Korsak tlumeným hlasem. Stále se na něj nedíval. „Ví to někdo?“

„Nevíme vůbec nic.“

„Ta kráva před půl hodinou vykecala to tajemství do éteru. Únosci se neozvali? Nepadly žádné výs –“ Korsak se zarazil. „Žádná reakce?“

„Třeba se nedívali na televizi. Třeba nezjistili, že zadržují policistku. V to doufám, že to nevědí.“

„Kdy byl poslední kontakt?“

„Volali asi v pět, nabídli dohodu.“

„Jakou?“

„Chtějí živý rozhovor v televizi. Výměnou propustí dvě rukojmí.“

„Tak to udělejme! Kde to vázne?“

„Policie tam nechtěla poslat civilisty. Znamenalo to ohrozit reportéra a kameramana.“

„Hele, já si tu pitomou kameru vezmu, když mi někdo ukáže, jak s ní zacházet. A ty můžeš dělat reportéra. Měli by poslat nás.“

„Únosci ale požádali o určitého reportéra. Nějakého Petera Lukase.“

„Myslíš toho chlápka, co píše pro Tribune? Proč jeho?“

„To bychom všichni rádi věděli.“

„Dobře, tak se do toho dejme. Dostaňme ji sakra odtud, než –“

Zazvonil Gabrielův mobil, až sebou Gabriel škubl v domnění, že určitě zase volají Janeini rodiče a chtějí s ním mluvit. Už je déle nemohl odmítat. Sáhl po telefonu a zamračil se na displej. Číslo, které tam stálo, neznal.

„Gabriel Dean,“ ohlásil se.

„Agent Dean? Z FBI?“

„Kdo volá?“

„Tady Joe. Myslím, že víte, kdo jsem.“ Gabriel ztuhl.

Všiml si, že ho Korsak pozoruje, okamžitě ve střehu.

„Musíme si o něčem promluvit, agente Deane.“

„Jak jste se dozvěděli…“

„Tady vaše žena nám řekla, že jste důvěryhodný. Že držíte slovo. Doufáme, že to je pravda.“

„Nechte mě s ní promluvit. Chci slyšet její hlas.“

„Za minutku. Až něco slíbíte.“

„Co? Řekněte mi, co chcete!“

„Spravedlnost. Chceme váš slib, že budete dělat svou práci.“

„Nerozumím.“

„Potřebujeme vás jako svědka. Abyste nás vyslechl, protože je dost pravděpodobné, že nepřežijeme dnešní noc.“

Gabriela zamrazilo. Jsou to sebevrazi. Chtějí vzít všechny ostatní s sebou?

„Chceme, abyste řekl světu pravdu,“ pokračoval Joe.

„Vás budou poslouchat. Přijďte sem s tím reportérem, agente Deane. Promluvte s námi. Až tohle skončí, řekněte všem, co jste slyšel.“

„Vy nezemřete. Nemusíte.“

„Myslíte, že chceme? Snažili jsme se je předběhnout, ale nedokázali jsme to. Tohle je naše poslední možnost.“

„Ale proč to děláte tímhle způsobem? Proč ohrožujete nevinné lidi?“

„Jinak by nás nikdo neposlouchal.“

„Vyjděte prostě ven! Propusťte rukojmí a vzdejte se.“

„A už nás nikdy neuvidíte živé. Přijdou s nějakým logickým vysvětlením. Jako vždycky. Schválně, uvidíte to ve zprávách. Budou tvrdit, že jsme spáchali sebevraždu.

Zemřeme ve vězení dřív, než se vůbec dostaneme k soudu.

A každý si řekne: ‚Inu, tak to ve vězení chodí.‘ Tohle je naše poslední šance, agente Deane, jak získat pozornost světa.

Říct to.“

„A co?“

„Co se skutečně stalo v Ashburnu.“

„Podívejte, nevím, o čem mluvíte. Ale udělám, cokoli chcete, jestli pustíte mou ženu.“

„Je tu s námi. Je v pořádku. Nechám vás –“

Spojení se náhle přerušilo.

„Joe! Joe?“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Korsak. „Co říkal?“

Gabriel ho ignoroval; veškerou pozornost soustředil na obnovení spojení. Vyvolal znovu to telefonní číslo a stiskl DIAL. „… litujeme. Volané číslo je momentálně nedostupné.“

„Co se sakra děje?“ naléhal Korsak. „Nemůžu se dovolat.“

„Zavěsil?“

„Ne, byli jsme přerušeni. Hned po…“ Gabriel se zarazil.

Otočil se a rozhlédl se ulicí, až se jeho pohled zastavil na velitelském přívěsu. Odposlouchávali nás, pomyslel si.

Někdo slyšel každé Joeovo slovo.

„Hej!“ vykřikl Korsak. „Kam se ženeš?“

Gabriel už byl u přívěsu. Neobtěžoval se zaklepat, jen otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Hayder a Stillman se otočili od monitorů a podívali se na něj.

Hayder řekl: „Teď na vás nemáme čas, agente Deane.“

„Jdu tam. Jdu si pro svou ženu.“

„Ano, ovšem.“ Hayder se zasmál. „Určitě vás přivítají s otevřenou náručí.“

„Joe mi volal na mobil. Pozvali mě. Chtějí se mnou mluvit.“

Stillman se zprudka napřímil, v jeho tváři se zračilo nefalšované překvapení. „Kdy vám volal? Nikdo nás neinformoval.“

„Před pár minutami. Joe ví, kdo jsem. Ví, že Jane je moje žena. Můžu se s těmi lidmi rozumně domluvit.“

„To nepřichází v úvahu,“ prohlásil Hayder.

„Chtěli jste tam poslat reportéra.“

„Vědí, že jste z FBI. V jejich představách jste patrně součástí toho šíleného vládního spiknutí, kterého se tolik bojí. Budete mít štěstí, když tam vydržíte pět minut.“

„Risknu to.“

„Budete pro ně cenná kořist,“ varoval ho Stillman.

„Prominentní rukojmí.“

„Jste vyjednavač. Vždycky mluvíte o tom, aby se nespěchalo. Takže, ti lidé vyjednávat chtějí.“

„Proč s vámi?“

„Protože vědí, že neudělám nic, co by ohrozilo Jane.

Nepoužiju žádnou lest, nepřinesu žádné bomby. Budu hrát podle jejich pravidel.“

„Na to je pozdě, Deane,“ řekl Stillman. „Tuhle show už neřídíme. Poslali tam svůj zásahový tým.“

„Jaký tým?“

„Federálové je dopravili letadlem z Washingtonu. Je to nějaká elitní protiteroristická jednotka.“

To bylo přesně to, co senátor Conway předvídal. Čas pro vyjednávání zjevně uplynul.

„Bostonská policie dostala rozkaz držet se stranou,“

doplnil Hayder. „Naším úkolem je jen zajišťovat bezpečnostní zóny, až půjdou dovnitř.“

„Kdy k tomu má dojít?“

„Nevíme. O tom rozhodují oni.“

„A co dohoda, kterou jste uzavřeli s Joem? Kameraman, reportér? Pořád s tím počítá.“

„Nebude nic.“

„Kdo to odvolal?“

„Federálové. Ale ještě jsme to Joeovi neřekli.“

„Už souhlasil, že propustí dvě rukojmí.“

„Pořád v to doufáme. Aspoň můžeme zachránit dva životy.“

„Jestli nedodržíte svou část dohody, jestli tam nepošlete Petera Lukase –, budou to čtyři rukojmí, která nezachráníte.“

„Do té doby tam bude zásahová jednotka.“

Gabriel se na něj ostře podíval. „Chcete masakr!

Protože přesně to se stane! Dáváte dvěma paranoidním lidem všechny důvody si myslet, že jejich blud je reálný. Že je zabít chtějí. Zatraceně, možná mají nakonec pravdu!“

„Teď mluvíte jako paranoik vy.“

„Myslím, že jsem jediný, kdo má rozum.“

Gabriel se otočil a vyšel z přívěsu.

Zaslechl, jak za ním vyjednavač volá: „Agente Deane?“

Gabriel šel dál, směrem k policejní pásce.

„Deane!“ Po chvíli ho Stillman dohonil. „Jen vám chci říct, že jsem s žádným plánem útoku nesouhlasil. Máte pravdu, povede to ke krveprolití.“

„Tak proč to sakra dovolíte?“

„Můžu to snad zastavit? Nebo Hayder? Teď to je v režii Washingtonu. Máme se držet vzadu a nechat jim volnou ruku.“

Vtom to uslyšeli, náhlé zašumění v davu. Houf reportérů zpozorněl a vrhl se vpřed.

Co se děje?

Uslyšeli křik, pak se rozlétly dveře vstupní haly, z nichž vyšel vysoký Afroameričan v uniformě nemocničního

zřízence, doprovázený dvěma důstojníky z jednotky taktických operací. Zastavil se a zamrkal v záři desítek reflektorů, pak byl spěšně odveden k čekajícímu vozidlu. Za pár sekund se vynořil muž v kolečkové židli, kterou tlačil policista z bostonského oddělení.

„Udělali to,“ zamumlal Stillman. „Propustili dva lidi.“

Ale ne Jane. Jane je stále uvnitř. A útok může začít každou minutu.

Gabriel pokračoval k policejní pásce.

„Deane,“ řekl Stillman a chytil ho za paži.

Gabriel se k němu otočil. „Tohle by mohlo skončit bez jediného výstřelu. Pusťte mě tam. Nechte mě s nimi promluvit.“

„Federálové k tomu nikdy nedají souhlas.“

„Bezpečnostní zónu kontroluje bostonská policie.

Nařiďte svým lidem, ať mě nechají projít.“

Stillman si povzdychl a unaveně přikývl. „Hodně štěstí.“

Gabriel se sehnul pod policejní pásku. Policista z bostonské jednotky taktických operací k němu vykročil, aby ho zadržel.

„Nechte ho projít,“ nařídil Stillman. „Jde do budovy.“

„Pane?“

„Agent Dean je náš nový vyjednavač.“ Gabriel na Stillmana kývl na znamení díků. Pak se otočil a vydal se ke vchodu.

Kapitola 19

Mila

Olena ani já nevíme, kam jdeme.

V těch lesích jsme nikdy nebyly a netušíme, kde se můžeme vynořit. Nemám punčochy a chlad mi rychle proniká přes lehké boty. I ve svetru a roláku po mamá se třesu zimou. Světla v domě zůstala daleko za námi, a když se ohlédnu, vidím jen černý les. Vleču se na otupělých nohou po zmrzlém listí a stále sleduji siluetu Oleny, která jde přede mnou a nese kabelu. Můj dech je jako pára. Pod nohama nám praská led. Vzpomenu si na válečný film, který jsem kdysi viděla ve škole, na promrzlé a vyhladovělé německé vojáky potácející se ve sněhu vstříc svému osudu na ruské frontě. Nezastavuj. Neptej se. Jen jdi, to si asi mysleli ti zoufalí vojáci. A to si také myslím já, když klopýtám lesem.

Před námi najednou zabliká světlo.

Olena se prudce zastaví a zvedne ruku na znamení, abych učinila totéž. Stojíme nehybně jako stromy, sledujeme pohybující se světlo a posloucháme svištění pneumatik na mokré silnici. Prodereme se posledním křovím a naše nohy se dotknou asfaltu.

Jsme na silnici.

Ale nohy mám už tak zmrzlé a bez citu, že se jenom ztěžka a nemotorně vleču, když se s ní snažím držet krok.

Olena je jako robot, vytrvale jde dál. Teď občas zahlédneme domy, ale Olena nezastavuje. Ona je generál a já jen hloupý pěšák následující ženu, která toho neví o moc víc než já.

„Nemůžeme jít věčně,“ namítnu.

„Zůstat tu taky nemůžeme.“

„Podívej, tady v tom domě se svítí. Mohli bychom požádat o pomoc.“

„Ještě ne.“

„Jak dlouho máme jít? Celou noc, celý týden?“

„Jak dlouho budeme muset.“

„Víš vůbec, kam jdeme?“

Rázně se otočí, ve tváři tak očividný hněv, že strnu.

„Víš co? Mám tě plný zuby! Nejsi nic než děcko. Hloupý, vyděšený strašpytel.“

„Jen chci vědět, kam jdeme.“

„Umíš jen fňukat a stěžovat si! Už toho mám dost.

Končím s tebou.“ Sáhne do kabely a vyndá svazek bankovek. Přetrhne gumičku, pak mi strčí polovinu peněz do ruky. „Tady, vezmi si to a zmiz mi z očí. Když jsi tak chytrá, jdi si svou cestou.“

„Proč to děláš?“ Cítím v očích horké slzy. Ne proto, že mám strach, ale protože je moje jediná přítelkyně. A vím, že ji ztrácím.

„Jsi pro mě jako balvan, Milo. Zdržuješ mě. Nechci tě pořád hlídat. Nejsem krucinál tvoje máma!“

„To jsem po tobě nikdy nechtěla.“

„Tak proč se nechováš jako dospělá?“

„A proč ty jsi tak protivná!“

To auto nás překvapí. Jsme tak soustředěné jedna na druhou, že si nevšimneme, že přijíždí. Najednou se vynoří ze zatáčky a reflektory nás zachytí jako ubohou zvěř.

Pneumatiky se skřípěním zastaví. Je to staré auto a motor běžící naprázdno hlučně klepe.

Řidič vystrčí hlavu z okna. „Vy dvě dámy jistě potřebujete pomoc,“ řekne. Zní to spíš jako konstatování než otázka, ale naše situace je zcela zřejmá. Mrazivá noc. Dvě ženy uvízlé na opuštěné silnici. Samozřejmě že potřebujeme pomoc.

Beze slova na něj civím. Ale Olena se ujímá vedení, jako vždy. V okamžiku se promění. Její chůze, hlas, vyzývavý způsob, jakým se jí vlní boky, to je Olena ve své nejsvůdnější podobě. Usměje se a řekne chraptivou angličtinou: „Rozbilo se nám auto. Můžete nás svézt?“

Muž si ji prohlíží. Je jen zvědavý? Zřejmě si uvědomuje, že tu něco není v pořádku. Chystám se znovu zmizet v lese, dřív než zavolá policii.

Když konečně odpoví, jeho hlas je bezvýrazný, jako by Oleniny půvaby na něj neúčinkovaly. „O kus dál je u silnice pumpa. Stejně se tam musím zastavit pro benzin. Požádám o odtahovou službu.“

Nastoupíme do auta. Olena si sedne dopředu, já se krčím na zadním sedadle. Peníze, které mi dala, jsem si nacpala do kapsy a teď mě pálí jako řeřavý uhlík. Ještě se zlobím, ještě mě bolí její krutost. S těmi penězi se můžu obejít bez ní, bez kohokoli. A taky to udělám.

Muž při jízdě nemluví. Nejdřív si myslím, že nás ignoruje, že ho nezajímáme. Pak ve zpětném zrcátku zachytím jeho pohled a uvědomím si, že mě pozoruje, nás obě. I když mlčí, je ve střehu jako rys.

Před námi zazáří světla benzinové stanice a my vjedeme na příjezdovou cestu a zastavíme u čerpadla. Muž vystoupí, aby naplnil nádrž, pak nám řekne: „Požádám o odtahovou službu.“ A vejde do budovy.

Olena a já zůstáváme ve voze a nevíme, co dál. Oknem vidíme, jak náš řidič mluví s pokladním. Ukáže na nás a pokladní zvedne telefon.

„Volá policii,“ zašeptám Oleně. „Měly bychom jít.

Musíme hned utéct.“ Sáhnu po dveřích a už chci otevřít,

když vtom se k pumpě přiřítí černý vůz a zastaví těsně vedle našeho auta. Vystoupí dva muži, oba v černých šatech.

Jeden má světlé, skoro bílé vlasy ostříhané na ježka. Dívají se na nás.

V okamžiku mi ztuhne krev v žilách.

V autě toho cizího muže jsme v pasti jako zvěř a teď nás obklíčili dva lovci. Světlovlasý muž stojí těsně vedle mých dveří, upřeně na mě hledí a já jen zírám přes okno na poslední tvář, kterou spatřila mamá. Poslední tvář, kterou pravděpodobně spatřím i já.

Světlovlasý muž najednou zvedne bradu a přesune pohled k budově. Otočím se a vidím, že náš řidič právě vyšel ven a míří k autu. Zaplatil za benzin a ukládá peněženku zpět do kapsy. Zpomalí a zamračí se na dva muže stojící po obou stranách jeho auta.

„Můžu vám pomoci, pánové?“ zeptá se náš řidič.

Světlovlasý muž řekne: „Pane, můžeme vám položit pár otázek?“

„Kdo jste?“

„Jsem zvláštní agent Steve Ullman. Federální úřad pro vyšetřování.“

Zdá se, že to na našeho řidiče neudělalo velký dojem.

Sáhne do kbelíku u pumpy a vytáhne stěrku s houbou.

Vyždímá přebytečnou vodu, pak začne umývat špinavé

přední sklo. „O čem chcete se mnou vy dva mluvit?“ zeptá se, zatímco utírá vodu ze skla.

Světlovlasý muž se k němu nakloní blíž a něco mu tlumeně vykládá. Zaslechnu slova ž eny na útěku a nebezpečné. „A proč mi to říkáte?“ zeptá se náš řidič. „To je vaše auto, je to tak?“

„Ano.“ Náš řidič se najednou zasměje. „Aha, už chápu.

Jestli vás to zajímá, v tom autě sedí moje žena a její sestřenice. Vypadají opravdu nebezpečně, že?“

Světlovlasý muž pohlédne na svého partnera.

Překvapení. Nevědí, co říct.

Náš řidič vhodí stěrku zpět do kbelíku, až voda vystříkne. „Hodně štěstí, pánové,“ kývne a otevře dveře auta. Když si sedá za volant, hlasitě řekne Oleně: „Je mi líto, miláčku. Ibuprofen neměli. Musíme to zkusit u příští pumpy.“

Když odjíždíme, otočím se a vidím, že nás oba muži vytrvale provázejí pohledem. Jeden z nich si zapisuje číslo vozu.

Chvíli v autě nikdo nemluví. Jsem stále příliš ochromená strachem a jen tupě zírám do týlu našeho řidiče.

Muže, který nám právě zachránil život.

Nakonec se zeptá: „Povíte mi, co to mělo znamenat?“

„Lhali vám,“ odpoví Olena. „Nejsme nebezpečné!“

„A oni nejsou z FBI.“

„Jak to víte?“

Muž na ni pohlédne. „Podívejte, nejsem hlupák.

Poznám, když někdo mluví pravdu. A poznám, když mi věší bulíky na nos. Tak co kdybyste přiznaly, jak to s vámi je?“

Olena si unaveně povzdychne. Potom zašeptá: „Chtějí nás zabít.“

„To mi došlo.“ Potřese hlavou a zasměje se, ale není v tom žádný humor. Je to smích muže, který nemůže uvěřit své smůle. „Bože, když se dostanu do maléru, tak už to stojí za to,“ poznamená. „Tak kdo jsou ti muži a proč vás chtějí zabít?“

„Protože jsme dnes v noci něco viděly.“

„A co?“

Olena se podívá z okna. „Příliš,“ zamumlá. „Viděly jsme toho příliš.“

Na okamžik se muž s tou odpovědí spokojí, protože jsme právě sjeli ze silnice. Pneumatiky nadskakují na hrbolaté cestě, která nás vede hluboko do lesa. Auto zastaví před zchátralým domem obklopeným stromy. Je to pouhý srub z hrubě tesaných klád, místo, kde by žil jen chudý člověk. Ale na střeše je obrovská satelitní anténa.

„To je váš domov?“ zeptá se Olena.

„Bydlím tady,“ zní podivná odpověď.

Otevře přední dveře s použitím tří různých klíčů. Stojím na verandě, čekám, až odemkne odlišné zámky, a přitom si

všimnu, že okna mají mříže. Než vejdu dovnitř, na okamžik zaváhám, protože myslím na jiný dům, z něhož jsme právě unikly. Ale uvědomím si, že tyhle mříže jsou jiné; nemají věznit lidi uvnitř, ale udržet je venku.

Ve srubu ucítím kouř ze dřeva a vlhkou vlnu. Muž nerozsvítí žádné světlo, ale vede nás temnou místností, jako by se tu vyznal poslepu. „Je to tu trochu zatuchlé, když jsem pár dní pryč,“ řekne. Škrtne sirkou a já vidím, že klečí u krbu. Je v něm připravené dříví na podpal a brzy vyšlehnou plameny. Záře muži osvětluje tvář, která v místnosti plné stínů vypadá ještě vyzáblejší, ještě vážnější. Pomyslím si, že to kdysi musela být hezká tvář, ale oči jsou teď příliš vpadlé a na úzké bradě má několikadenní černé strniště. Když se oheň rozhoří, rozhlédnu se po malé místnosti, kterou ještě opticky zmenšují vysoké hromady novin a časopisů, desítky a desítky novinových výstřižků přišpendlených na stěnách.

Jsou všude, jako zažloutlé šupiny, a já si ho představím, jak sedí zavřený v tom osamoceném srubu den za dnem, měsíc za měsícem, a horečně vystřihuje články, jejichž význam chápe jen on. Podívám se na zamřížovaná okna a vzpomenu si na tři zámky na dveřích. A pomyslím si: To je domov vystrašeného muže.

Přejde ke skříni a odemkne ji. Leknu se, když v ní zahlédnu tucet vyrovnaných pušek. Jednu vezme a skříň

znovu zamkne. Při pohledu na zbraň v jeho ruce o krok ucouvnu.

„To je v pořádku. Není se čeho bát,“ upokojuje mě, když vidí mé zděšení. „Jen si dnes v noci raději nechám pušku po ruce.“

Zacinká cosi jako zvonek.

Muž při tom zvuku prudce zvedne hlavu. S puškou přejde k oknu a pohledem pátrá v lese. „Něco zakoplo o senzor,“ řekne. „Mohlo to být zvíře. Ale přesto…“ Dlouho postává u okna, s rukou na pušce. Vzpomenu si na dva muže u benzinové pumpy, jak nás sledovali, když jsme odjížděli.

Zapsali si číslo značky. Teď už jistě vědí, komu auto patří.

Jistě vědí, kde bydlí.

Muž přejde k hromadě dřeva, vezme nové poleno a přihodí ho na oheň. Pak se uvelebí v houpacím křesle a zadívá se na nás, pušku na klíně. Oheň praská, v krbu tančí jiskry.

„Jsem Joe,“ představí se. „Povězte mi, kdo jste.“

Pohlédnu na Olenu. Žádná z nás nepromluví. I když nám ten divný muž dnes zachránil život, stále se ho bojíme.

„Podívejte, samy jste se rozhodly. Nastoupily jste ke mně do auta.“ Křeslo se zhoupne a zavrže na dřevěné podlaze. „Na nějakou ostýchavost je už pozdě, dámy,“ dodá.

„Kostky jsou vrženy.“

Když se probudím, ještě není světlo, ale v krbu zůstal jen žhavý popel. Poslední, na co si pamatuji, než jsem usnula, jsou hlasy Oleny a Joea, kteří spolu tiše hovořili.

Teď, ve slabé záři z krbu vidím, že Olena spí vedle mě na tkaném koberečku. Stále se na ni zlobím a neodpustila jsem jí ty věci, co mi řekla.

Po několika hodinách spánku mi je všechno jasné.

Nemůžeme spolu zůstat věčně.

Zavrzání houpacího křesla přiláká můj pohled; vidím slabý odlesk Joeovy pušky a cítím, že mě pozoruje.

Pravděpodobně nás už chvíli sledoval, jak spíme.

„Vzbuď ji,“ požádá mě. „Musíme odejít.“

„Proč?“

„Jsou tady. Pozorují dům.“

„Cože?“ Vyskočím na nohy a s rychle tlukoucím srdcem přejdu k oknu. Venku vidím jen temný les. Pak si uvědomím, že hvězdy blednou a tma se brzy změní v šero.

„Myslím, že pořád stojí s autem na silnici. Zatím nenarazili na další systém detektorů pohybu,“ pokračuje Joe.

„Ale musíme pryč, než se rozední.“ Vstane, jde ke skříni a vyndá batoh. Jeho obsah, ať to je cokoli, vydává kovový zvuk. „Oleno,“ řekne a šťouchne do ní botou. Olena se zavrtí a otevře oči. „Je čas jít,“ prohlásí. „Jestli chceš žít.“

Nevede nás k předním dveřím. Místo toho zvedne prkna podlahy a ze tmy pod nimi se zvedne pach vlhké hlíny.

Spustí dolů žebřík a zavolá na nás: „Jdeme, dámy.“

Podám mu kabelu mamá, pak lezu za ním. Rozsvítil baterku a v jejím světle zahlédnu krabice naskládané podél kamenných zdí.

„Ve Vietnamu měli vesničané pod domem tunely, jako je tenhle,“ vysvětluje, zatímco nás vede nízkou chodbou.

„Většinou to byl jen sklad potravin. Ale někdy jim zachránil život.“ Zastaví se, odemkne visací zámek, pak zhasne baterku. Zvedne dřevěný poklop nad hlavou.

Vylezeme z tunelu do tmavého lesa. Pod ochranou stromů se vzdalujeme od srubu. Nepromluvíme ani slova; neodvažujeme se. Znovu někoho slepě následuji, vždy jako pěšák, nikdy generál. Ale člověku, který mě tentokrát vede, důvěřuji. Joe kráčí tiše, sebejistě se pohybuje jako ten, kdo přesně ví, kam jde. Jdu za ním, a když se začne rozednívat, všimnu si, že kulhá. Trochu za sebou vleče levou nohu a jednou, když se ohlédne, má ve tváři bolestnou grimasu. Ale ubírá se dál, do kalného ranního světla.

Konečně zahlédnu mezi stromy polorozpadlou farmu.

Když se dostaneme blíž, dá se rozeznat, že tam nikdo nežije.

Okna jsou rozbitá a střecha na jednom konci propadlá. Ale Joe nejde do domu; místo toho zamíří ke stodole, která

očividně hrozí zhroucením. Odemkne visací zámek a otevře dveře stodoly.

Uvnitř stojí auto.

„Vždycky jsem byl zvědavý, jestli ho někdy budu potřebovat,“ poznamená, když si sedá za volant.

Nastoupím dozadu. Na sedadle je deka a polštář a u nohou mám konzervy. Dost jídla na několik dní.

Joe nastartuje; motor zakašle a neochotně se probudí k životu. „Nerad to místo opouštím,“ řekne Joe. „Ale možná je čas na změnu.“

„To děláte kvůli nám?“ zeptám se ho.

Ohlédne se na mě přes rameno. „Dělám to, abych se dostal z maléru. Zdá se, že jste mě do něj dostaly až po uši.“

Vycouvá s autem ze stodoly a začneme nadskakovat po prašné cestě, kolem zbořené farmy, kolem stojatého rybníku.

Najednou zaslechneme silný praskot. Joe okamžitě zastaví, stáhne okno a zadívá se k lesu, z něhož jsme se před chvílí vynořili.

Nad stromy stoupá černý dým, rozlévá se do hrozivých sloupů vinoucích se ke zjasňujícímu se nebi. Olena zděšeně vykřikne. Zpotí se mi ruce a roztřesu se, když si představím, že srub, který jsme právě opustili, je teď v plamenech. A myslím na škvařící se maso. Joe mlčí; jen upřeně hledí na dým v šokovaném tichu a já se v duchu ptám, jestli proklíná svou smůlu, že nás potkal.

Po chvíli zhluboka vydechne. „Ježíši,“ zamumlá. „Ať jsou ti lidé kdokoli, berou to smrtelně vážně.“ Obrátí pozornost zpět na silnici. Vím, že má strach, protože vidím, jak rukama usilovně tiskne volant, až mu zbělely klouby.

„Dámy,“ řekne tiše, „Myslím, že je čas zmizet.“

Kapitola 20

Jane zavřela oči a nesla se na hřbetu vlny bolesti jako surfař. Prosím, ať to brzy přejde. Ať to přestane, ať to přestane. Jak kontrakce sílila, vyrazil jí na tváři pot a bolest ji sevřela tak pevně, že nemohla ani sténat, dokonce ani dýchat. Zdálo se jí, že za jejími zavřenými víčky potemněla světla a všechny zvuky přehlušil její zrychlený pulz. Jen mlhavě vnímala ruch v místnosti. Bouchání na dveře.

Joeovy úsečné požadavky.

Pak se kolem její ruky sevřela jiná a její stisk byl teplý a důvěrně známý. To není možné, pomyslela si Jane, když bolest porodního stahu ustoupila a zrak se jí pomalu pročistil. Soustředila se na tvář nad sebou a údivem strnula.

„Ne,“ zašeptala. „Ne, to nemůžeš být ty.“

Uchopil její tvář do dlaní, přitiskl jí rty na čelo, do vlasů. „Všechno bude dobré, miláčku. V pořádku.“

„To je ta nejhloupější věc, jakou jsi kdy udělal.“

Usmál se. „Když sis mě brala, věděla jsi, že nejsem moc chytrý.“

„Na co jsi proboha myslel?“

„Na tebe. Jen na tebe.“

„Agente Deane,“ ozval se Joe.

Gabriel se pomalu napřímil. Už mnohokrát se Jane dívala na svého manžela a myslela si, jak je šťastná, ale nikdy tak intenzivně jako v této chvíli. Neměl žádnou zbraň, žádnou výhodu, přesto když se otočil k Joeovi, vyzařovala z něj klidná odhodlanost. „Jsem tady. Propustíte teď mou ženu?“

„Až si promluvíme. Až nás vyslechnete.“

„Poslouchám.“

„Musíte slíbit, že se budete zabývat tím, co vám řekneme. Nenecháte to zemřít s námi.“

„Řekl jsem, že budu poslouchat. To je všechno, co jste chtěli. A vy jste slíbil, že ty lidi necháte jít. Možná toužíte po smrti, ale oni ne.“

Olena řekla: „Nechceme, aby někdo zemřel.“

„Tak to dokažte. Pusťte ty lidi. Pak si tu sednu a budu vás poslouchat, jak dlouho chcete. Hodiny, dny. Jsem vám k dispozici.“ Pevně, bez hnutí, se zahleděl na únosce.

Uplynula chvíle ticha. Joe se najednou sklonil k pohovce, uchopil doktorku Tamovou za paži a vytáhl ji na nohy.

„Postavte se ke dveřím, doktorko,“ nařídil. Otočil se a ukázal na dvě ženy na druhé pohovce. „Vy dvě, vstaňte.

Obě.“

Ženy se ani nepohnuly, civěly na Joea, jako by byly přesvědčeny, že to je léčka, že když se pohnou, bude to mít důsledky. „Jděte! Vstaňte!“

Recepční vzlykla a vrávoravě se postavila. Teprve pak ji následovala druhá žena. Obě zamířily ke dveřím, kde stále nervózně postávala doktorka Tamová. Hodiny zajetí je vystrašily tak, že nevěřily, že jejich utrpení brzy skončí.

Doktorka Tamová už vztáhla ruku ke dveřím, ale stále pozorovala Joea a čekala, že je zastaví.

„Vy tři můžete jít,“ pokynul Joe.

Jakmile ženy opustily místnost, Olena zavřela dveře a znovu je zamkla.

„Co moje žena?“ zeptal se Gabriel. „Pusťte ji taky.“

„Nemůžu, ještě ne.“

„Naše dohoda –“

„Souhlasil jsem, že propustím rukojmí, agente Deane.

Neřekl jsem která.“

Gabriel zrudl zlostí. „A myslíte, že vám teď budu věřit?

Myslíte, že si poslechnu jediné vaše slovo?“

Jane vzala manžela za ruku a ucítila šlachy napjaté zuřivostí. „Poslechni si ho. Ať řekne, co potřebuje.“

Gabriel zhluboka vydechl. „Tak dobře, Joe. Co mi chcete?“ Joe vzal dvě židle, přitáhl je doprostřed místnosti a postavil je proti sobě. „Sedněme si spolu.“

„Moje žena má porodní bolesti. Nemůže tu už zůstat déle.“

„Olena se o ni postará.“ Ukázal na židle. „Povím vám jeden příběh.“

Gabriel se podíval na Jane. Spatřila v jeho očích lásku i obavy. Komu věříte? zeptal se jí Joe před chvílí. Kdo by se kvůli vám dal zastřelit? Při pohledu na manžela si pomyslela: Nikdy nebudu nikomu věřit víc než tobě.

Gabriel neochotně obrátil pozornost zpátky k Joeovi a oba muži se posadili naproti sobě. Vypadalo to jako naprosto civilizovaná debata, až na to, že jeden z nich měl na klíně pistoli. Olena, teď připravená u Janeiny pohovky, držela stejně smrtící zbraň. Jen milé malé posezení se dvěma páry. Která dvojice přežije noc?

„Co vám o mně řekli?“ zeptal se Joe. „Co tvrdí FBI?“

„Pár věcí.“

„Že jsem blázen, co? Samotář. Paranoik.“

„Ano.“

„Věříte jim?“

„Nemám důvod nevěřit.“

Jane pozorovala manželovu tvář. I když hovořil klidně, rozeznala napětí v jeho očích, stažené svaly na krku. Věděl jsi, že ten muž je šílený, pomyslela si, a přesto jsi přišel.

Kvůli mně… Potlačila zasténání, když začal nový stah. Buď zticha. Nerozptyluj Gabriela; ať udělá, co musí. Klesla zpět

na pohovku, zuby zaťaté, a mlčky trpěla. Upřeně se dívala na strop, na jednu tmavou šmouhu na zvukotěsné desce.

Soustřeď se na určitý bod. Nemysli na bolest. Strop se rozmazal, šmouha se zahoupala v nekonečném bílém moři.

Jen při tom pohledu se jí zvedal žaludek. Zavřela oči jako námořník stižený mořskou nemocí na rozbouřených vlnách.

Teprve když stah polevil a bolest konečně začala ustupovat, Jane otevřela oči. Znovu se soustředila na strop.

Něco se změnilo. Vedle šmouhy teď byl malý otvor, mezi dírkami na zvukotěsné desce téměř nerozeznatelný.

Pohlédla na Gabriela, ale nedíval se na ni. Plně se soustředil na muže sedícího naproti.

Joe se zeptal: „Myslíte si, že jsem vyšinutý?“ Gabriel ho chvíli pozoroval.

„Nejsem psychiatr. Nemůžu to posoudit.“

„Přišel jste sem s očekáváním, že tu najdete šílence mávajícího kolem sebe pistolí, že?“ Předklonil se. „To vám řekli. Buďte upřímný.“

„Opravdu chcete, abych byl upřímný?“

„Samozřejmě.“

„Řekli mi, že budu jednat se dvěma teroristy. Tak mě informovali.“

Joe se znovu opřel, na tváři vážný výraz. „Takhle to tedy chtějí ukončit,“ zašeptal. „Ovšem. Tak by to rádi

ukončili. Jací teroristé podle nich jsme?“ Pohlédl na Olenu, pak se zasmál. „Aha. Pravděpodobně Čečenci.“

„Ano.“

„Tu akci řídí John Barsanti?“

Gabriel se zamračil. „Znáte ho?“

„Sleduje nás už z Virginie. Objeví se všude, kam se hneme. Věděl jsem, že se tu ukáže. Asi jen čeká, až nad námi zavře vak na mrtvoly.“

„Nemusíte zemřít. Dejte mi své zbraně a všichni vyjdeme společně. Žádná střelba, žádná krev. Dávám vám své slovo.“

„Jasně, to je záruka.“

„Pustili jste mě dovnitř. To znamená, že mi do jisté míry důvěřujete.“

„Nemůžu si dovolit někomu důvěřovat.“

„Tak proč jsem tady?“

„Protože nechci jít do hrobu bez jediné naděje na spravedlnost. Pokoušeli jsme se to sdělit tisku. Předali jsme jim ten zatracený důkaz. Ale všichni na to kašlou.“ Kývl na Olenu. „Ukaž mu ruku. Ukaž, co ti udělal Ballentree.“

Olena si vyhrnula rukáv a ukázala na klikatou jizvu.

„Vidíte?“ pokračoval Joe. „Víte, co jí dali do paže?“

„Ballentree? Mluvíte o tom armádním dodavateli?“

„Nejnovější mikročipová technologie. Způsob, jakým Ballentree sleduje svůj majetek. Olena byla zbožím v

obchodu s bílým masem, dovezeným rovnou z Moskvy.

Drobný podnik, který Ballentree řídí bokem.“

Jane se znovu zahleděla na strop. Najednou si uvědomila, že ve zvukotěsných deskách jsou další nové dírky. Pohlédla na oba muže, ale ti byli stále zabráni do rozhovoru. Nikdo jiný se nahoru nedíval; nikdo jiný neviděl, že strop je teď proděravělý malými otvůrky jako řešeto.

„Takže tohle všechno je kvůli nějakému armádnímu dodavateli?“ zeptal se Gabriel dokonale vyrovnaným hlasem, který neprozrazoval ani náznak skepticismu, jaký zřejmě cítil.

„Ne kvůli jen tak nějakému dodavateli. Mluvíme o Ballentree Company. S přímou vazbou na Bílý dům a Pentagon. Mluvíme o vysokých úřednících, kteří vydělávají miliardy dolarů pokaždé, když jdeme do války. Proč myslíte, že Ballentree dostává téměř všechny velké zakázky? Protože Bílý dům vlastní.“

„Nerad to říkám, Joe, ale tahle konspirační teorie není nijak nová. Ballentree je dneska strašákem kdekoho.

Spousta lidí by ho nejraději zničila.“

„Ale Olena to může skutečně udělat.“

Gabriel na ni pochybovačně pohlédl. „Jak?“

„Ví, co spáchali v Ashburnu. Viděla, co je to za lidi.“

Jane stále pozorovala strop a snažila se pochopit, co vlastně vidí. Shora teď proudila pára v pramíncích tenkých jako jehla. Plyn. Vpouštějí do místnosti plyn.

Znovu se podívala na manžela. Ví, co se za chvíli stane?

Ví o tom plánu? Tichého vetřelce si zřejmě nikdo jiný nevšiml. Nikdo jiný si neuvědomil, že ty jemné pramínky páry ohlašují začátek útoku.

Všichni to vdechujeme.

Jane ucítila další stah a celá se napjala. Ach bože, teď ne, pomyslela si. Ne, když se co nevidět rozpoutá peklo.

Pevně se chytila polštáře pohovky a čekala, až stah vyvrcholí. Bolest ji svírala ve svých spárech a ona mohla jen držet polštář a přetrpět to. Tenhle stah bude zlý, pomyslela si. Ach, je vážně zlý.

Ale bolest nikdy nedosáhla vrcholu. Polštář v Janeině pěsti se najednou jakoby rozpustil. Ucítila, že se propadá do nejsladšího spánku. Se stále větší otupělostí slyšela rány a výkřiky mužů. Rozeznala Gabrielův hlas, který ji z velké dálky tlumeně volal jménem.

Bolest teď skoro přešla.

Cosi do ní narazilo a něco hebkého se jí otřelo o obličej.

Dotek ruky, nejslabší pohlazení po tváři. Nějaký hlas šeptal slova, jimž nerozuměla, tichá a naléhavá slova, která se téměř ztrácela v hluku, bouchání a náhlém zapraskání dveří.

Tajemství, pomyslela si. Svěřuje mi nějaké tajemství.

Mila. Mila ví.

Ozvala se ohlušující rána a na tvář jí vystříklo něco teplého. Gabrieli, pomyslela si. Kde jsi?

Kapitola 21

Při prvních výstřelech dav stojící na ulici kolektivně zatajil dech. Maure se zastavilo srdce. Zatímco se uvnitř rozléhala nová střelba, muži z týmu taktických operací dál zachovávali své pozice. Jak minuty ubíhaly a všichni čekali na zprávu, co se uvnitř děje, viděla na tvářích policistů rostoucí zmatek. Nikdo se nepohnul, nikdo neběžel k budově. Na co všichni čekají?

Najednou zapraskaly policejní vysílačky: „Budova zajištěna! Zásahová jednotka dokončila úkol a budova je teď bezpečná! Zavolejte zdravotníky. Potřebujeme nosítka –“

Zdravotnické týmy se vrhly kupředu přes policejní pásku jako sprinteři do cíle. Protržení žluté pásky se stalo podnětem ke všeobecnému chaosu. Reportéři a kameramani se teď také hrnuli k budově, i když se je bostonská policie snažila zadržet. Nad vším létal vrtulník, rotory burácely.

V té kakofonii Maura zaslechla, jak Korsak křičí: „Jsem policajt, zatraceně! Mám tam přítelkyni! Pusťte mě!“ Otočil se k ní a zavolal: „Doktorko, musíte zjistit, jestli je v pořádku!“

Maura se začala prodírat k policejní pásce. Nějaký policista letmo pohlédl na její průkazku a zavrtěl hlavou.

„Nejdřív se musejí postarat o živé, paní doktorko.“

„Jsem lékařka. Můžu pomoct.“

Její hlas se téměř ztrácel v řevu vrtulníku, který teď přistával na parkovišti naproti přes ulici. Policista se na okamžik roztržitě otočil a zavolal na nějakého reportéra: „Hej, vy! Hned se vraťte!“

Maura kolem něj proklouzla a běžela do budovy s hrůzou, co tam najde. Když zabočila na chodbu k centru zobrazovací diagnostiky, vyřítila se proti ní nosítka tlačená dvěma zdravotníky a Maura si bezděčně přitiskla ruku k ústům, aby potlačila výkřik. Uviděla velké břicho, tmavé vlasy a pomyslela si: Ne. Ach bože, ne.

Jane Rizzoliová byla celá od krve.

V tu chvíli Maura jako by zapomněla na veškeré své lékařské vzdělání. V panice se soustředila na krev a pouze na krev. Tolik krve. Pak, když ji nosítka míjela, všimla si, že se hrudník zvedá a klesá. Jedna ruka se pohnula.

„Jane?“ zvolala.

Zdravotníci už spěchali s nosítky přes vestibul. Maura se musela rozběhnout, aby je dohonila. „Počkejte! V jakém je stavu?“

Jeden z mužů se ohlédl přes rameno. „Tahle rodí.

Vezeme ji do Brighamu.“

„Ale co ta krev –“

„Není její.“

„Čí tedy?“

„Tamté holky.“ Ukázal palcem do chodby. „Ta už nikam nepojede.“

Maura upřeně hleděla za nosítky, která s rachocením projela dveřmi na chodník. Pak se otočila a pospíchala chodbou kolem dalších zdravotníků a policistů k ohnisku této krize.

„Mauro?“ ozval se nějaký hlas, podivně vzdálený a tlumený. Spatřila Gabriela, jak se snaží posadit se na nosítkách. Na tváři měl přivázanou kyslíkovou masku a z paže mu vedla hadička k vaku s fyziologickým roztokem.

„Jsi v pořádku?“

Se zasténáním slabě přikývl. „Jen se mi… točí hlava.“

Zdravotník poznamenal: „To je následný účinek plynu.

Dal jsem mu nitrožilně narcan. Musí chvíli odpočívat. Je to jako probrat se z narkózy.“

Gabriel zvedl masku. „Jane –“

„Teď jsem ji viděla,“ uklidňovala ho Maura. „Je v pořádku. Převážejí ji do brighamské nemocnice.“

„Už tu nevydržím sedět.“

„Co se tam stalo? Slyšeli jsme výstřely.“

Gabriel potřásl hlavou. „Nic si nepamatuju.“

„Vaše maska“ upozornil zdravotník. „Potřebujete teď kyslík.“

„Takhle to nemuselo dopadnout“ pokračoval Gabriel.

„Mohl jsem je přemluvit, aby vyšli ven. Mohl jsem je přesvědčit, aby se vzdali.“

„Pane, musíte si nasadit masku.“

„Ne,“ odsekl Gabriel. „Musím být u své ženy. Musím tam jít.“

„Ještě nemůžete chodit.“

„Gabrieli, má pravdu,“ řekla Maura. „Podívej se na sebe, sotva se posadíš. Ještě chvíli zůstaň ležet. Sama tě zavezu do brighamské nemocnice, ale až se trochu vzpamatuješ.“

„Tak jen chvilku,“ souhlasil Gabriel a klesl zpět na nosítka. „Brzy mi bude líp…“

„Hned se vrátím.“

Maura zamířila ke dveřím zobrazovací diagnostiky.

Když vešla dovnitř, ze všeho nejdřív jí padl pohled na krev.

Krev vždycky upoutá vaši pozornost, šokující rudé stříkance, které křičí: Stalo se tu něco strašného, opravdu strašného. Ačkoli v místnosti stálo asi půltuctu mužů a na podlaze se válel odhozený materiál po zdravotnících, Maura nemohla odtrhnout oči od výmluvných důkazů smrti na potřísněných zdech.

Pak přenesla pohled na ženské tělo zhroucené na pohovce, na černé vlasy, z nichž kapala krev na podlahu.

Ještě nikdy necítila při pohledu na krveprolití slabost, ale

teď se najednou zapotácela a musela se zachytit o rám dveří.

To ty zbytky bůhvíjakého plynu, který v místnosti použili, pomyslela si. Ještě to pořádně nevyvětrali.

Uslyšela zašustění igelitu a přes mlhu závrati uviděla, že na podlahu rozkládají bílou plachtu. Agent Barsanti a kapitán Hayder přihlíželi, jak dva muži v latexových rukavicích přesouvají zkrvavenou mrtvolu Josepha Rokea na igelit.

„Co to děláte?“ zeptala se Maura.

Nikdo si jí nevšímal.

„Proč těmi těly hýbáte?“

Dva muži, sedící teď v podřepu nad mrtvolou, se zarazili a vzhlédli k Barsantimu.

„Odvážejí je do Washingtonu,“ odpověděl Barsanti.

„S ničím se tu nepohne, dokud někdo z našeho úřadu neprohlédne místo činu.“ Ostře se podívala na dva muže připravené zavřít zip vaku na těla. „Kdo jste? Nepracujete u nás.“

„Jsou z FBI,“ vysvětlil Barsanti.

Hlava se jí rázem dokonale pročistila, veškerou závrať odplavila zlost. „Proč je odvážíte?“

„Naši patologové provedou pitvu.“

„Ta těla jsem ještě neuvolnila.“

„Jde jen o formální vyřízení papírů.“

„Které nehodlám podepsat.“

Všichni v místnosti je teď pozorovali. Většina okolostojících mužů byla stejně jako Hayder z bostonské policie.

„Paní doktorko,“ řekl Barsanti s povzdechem, „proč svádíte tuhle dětinskou bitvu?“

Pohlédla na Haydera. „Ke smrti došlo v naší jurisdikci.

Jak víte, ostatky patří do naší péče.“

„Mluvíte, jako byste FBI nevěřila,“ poznamenal Barsanti.

Nevěřím tobě.

Vykročila k němu. „Ještě jsem neslyšela patřičné vysvětlení, proč tu jste, agente Barsanti. Jaká je v tomhle vaše účast?“

„Ti dva jsou podezřelí ze zastřelení policisty v New Havenu. Předpokládám, že to už víte. Překročili hranice státu.“

„To nevysvětluje, proč chcete ta těla.“

„Dostanete závěrečné pitevní zprávy.“

„Co se bojíte, že najdu?“

„Víte, paní doktorko, začínáte mluvit stejně paranoidně jako ti dva.“

Otočil se k mužům stojícím nad Rokeovou mrtvolou.

„Zabalte je.“

„Ani se jich nedotknete,“ prohlásila Maura. Vytáhla mobil a okamžitě zavolala Abeu Bristolovi. „Máme tady násilnou smrt, Abe.“

„Jo, díval jsem se na televizi. Kolik?“

„Dva. Při zásahu byli zabiti oba únosci. FBI chce odvézt těla do Washingtonu.“

„Počkej chvíli. Nejdřív je federálové zastřelí a teď chtějí dělat pitvu? Co to kruci znamená?“

„Doufala jsem, že to řekneš. Díky za podporu.“ Zavěsila a pohlédla na Barsantiho. „Úřad soudního lékařství odmítá ta dvě těla uvolnit pro převoz. Prosím opusťte místnost. Až tu skončí svou práci policejní technici, náš personál odveze ostatky do márnice.“

Barsanti chtěl zřejmě ještě něco namítnout, ale vrhla na něj chladný pohled, jímž mu dala najevo, že v téhle bitvě nehodlá ustoupit.

„Pane kapitáne,“ pokračovala Maura. „Musím kvůli tomu volat úřad guvernéra?“

Hayder si povzdychl. „Ne, spadá to do vaší pravomoci.“

Obrátil se k Barsantimu. „Zdá se, že soudní lékařka přebírá kontrolu.“

Barsanti bez dalšího slova opustil se svými muži místnost.

Maura je následovala a dívala se, jak odcházejí do vestibulu. Tohle místo činu, pomyslela si, bude

prozkoumáno jako každé jiné. Ne FBI, ale oddělením vražd bostonské policie. Už chtěla znovu telefonovat, tentokrát detektivu Moorovi, ale najednou si všimla prázdných nosítek na chodbě. Zdravotník právě skládal svou výbavu.

„Kde je agent Dean?“ zeptala se. „Muž, který tu ležel.“

„Odmítl tady zůstat. Vstal a odešel.“

„Nemohl jste ho zastavit?“

„Madam, toho člověka by nezastavilo nic. Říkal, že musí být u své ženy.“

„Jak se tam dostane?“

„Odvezl ho nějaký plešatý chlap. Zřejmě policajt.“

Vince Korsak, pomyslela si. „Teď jsou na cestě do Brighamu.“

Jane si nevzpomínala, jak se dostala na tohle místo s ostrými světly, lesklými povrchy a tvářemi v rouškách.

Vybavovala si jen útržkovité zlomky vzpomínek. Křik mužů, skřípání pojízdných nosítek. Záblesky modrých světel policejních vozů. A pak ujíždějící bílý strop nad sebou, když ji vezli po chodbě do této místnosti. Znovu a znovu se ptala na Gabriela, ale nikdo jí nemohl říct, kde je.

Anebo se jí to říct báli.

„Maminko, všechno je v pořádku,“ uklidňoval ji doktor.

Jane zamžourala na pár modrých očí usmívajících se na ni nad chirurgickou rouškou. Všechno v pořádku není, pomyslela si. Měl by tu být můj manžel. Potřebuji ho.

A přestaňte mi říkat maminko.

„Až ucítíte příští stah,“ řekl doktor, „budete tlačit, ano?

A pořád tlačte.“

„Někdo musí jít zatelefonovat,“ prohlásila Jane.

„Musím vědět, co je s Gabrielem.“

„Napřed musíme přivést na svět vaše dítě.“

„Ne, napřed musíte udělat, co chci jdi. Musíte, musíte –“ Zasykla, když začal další stah. Jak bolest spěla k vrcholu, rostla i její zuřivost. Proč ji ti lidé neposlouchají?

„Tlačte, maminko! Už to skoro bude!“

„Za-tra-ce-ně –“

„Jen tak dál. Tlačte.“

Přepadla ji tak krutá bolest, že musela zatnout zuby. Ale zlost jí pomohla bolest přetrpět a nutila ji tlačit s takovým zuřivým odhodláním, až se jí zatmělo před očima. Neslyšela zasvištět dveře ani neviděla, že do místnosti vklouzl muž oblečený v modrém operačním oděvu. S výkřikem klesla zpátky na stůl a lapala po dechu. Teprve teď ho nad sebou uviděla, jeho hlavu jako siluetu proti jasnému světlu.

„Gabrieli,“ zašeptala.

Vzal ji za ruku a něžně ji pohladil po vlasech. „Jsem tady. Už jsem tady.“

„Nevzpomínám si. Nepamatuju si, co se stalo –“

„To teď není důležité.“

„Ano, je. Musím to vědět.“

Začal další stah. Jane se nadechla a sevřela Gabrielovi ruku. Držela se jí, jako by visela nad propastí. „Tlačte,“ řekl doktor.

Se zasupěním se zkroutila dopředu a napjala všechny svaly, až jí pot stékal do očí.

„To je ono,“ pochválil ji doktor. „Už to bude…“

Tak pojď, dítě. Nebuď tak zatraceně umíněné. Pomoz mamince!

Zadržovala v sobě výkřik, div jí neprasklo hrdlo. Vtom najednou ucítila, jak jí mezi nohama vytryskla krev, a uslyšela zlostný pláč připomínající mňoukání kočky.

„Máme ji venku!“ zvolal doktor.

„Ji?“

Gabriel se rozesmál, hlas ochraptělý slzami. Přitiskl rty Jane do vlasů. „Holčička. Máme malou holčičku.“

„Zlobí se,“ řekl doktor. „Podívejte se na ni.“

Jane otočila hlavu a uviděla malé mávající pěstičky, obličejík zrudlý hněvem. A tmavé vlásky, spoustu tmavých vlásků přilepených v mokrých kudrnách k hlavičce.

Ohromeně přihlížela, jak sestra dítě osušila a zabalila do přikrývky.

„Chcete si ji pochovat, maminko?“

Jane nedokázala říct ani slovo; hrdlo měla úplně stažené. Jen v úžasu zírala, když jí do náruče strčili malý raneček. Podívala se na tvářičku napuchlou pláčem. Dítě se zavrtělo, jako by se chtělo vysvobodit z přikrývky. Z

matčiny náruče.

Jsi opravdu moje? Vždycky si představovala, že to bude okamžik důvěrné známosti, až pohlédne do očí svého novorozeněte a uvidí tam duši. Ale žádný pocit poznání se nedostavil, jen neobratnost, když se pokoušela utišit vzpírající se raneček. Dívala se na svou dceru a viděla pouze zlostného tvorečka s oteklýma očima a zaťatými pěstičkami.

Tvorečka, který se náhle rozkřičel na protest.

„Máte krásnou holčičku,“ řekla sestra. „Vypadá jako vy.“

Kapitola 22

Jane se probudila do slunečního světla proudícího nemocničním oknem. Podívala se na Gabriela, který spal na lůžku u její postele. V jeho vlasech zahlédla šedivé tečky, jichž si nikdy předtím nevšimla. Měl stejnou pomačkanou košili jako včera v noci, s rukávy plnými skvrn od krve. Čí krve?

Otevřel oči, jako by vycítil, že ho pozoruje, a přimhouřil je ve slunci.

„Dobré ráno, tatínku,“ řekla Jane.

Unaveně se na ni usmál. „Myslím, že maminka potřebuje ještě spát.“

„Nemůžu.“

„Tohle je možná naše poslední šance trochu se vyspat.

Až bude dítě doma, moc si neodpočineme.“

„Musím to vědět, Gabrieli. Ještě jsi mi neřekl, co se stalo.“

Jeho úsměv pohasl. Posadil se a přetřel si rukou tvář; najednou vypadal starší a neskonale unavený. „Jsou mrtví.“

„Oba?“

„Byli zastřeleni při zásahu. Oznámil mi to kapitán Hayder.“

„Kdy jsi s ním mluvil?“

„Byl tu v noci. Už jsi spala a nechtěl jsem tě budit.“

Lehla si na záda a zadívala se do stropu. „Snažím se vzpomenout si. Bože, proč si nic nepamatuju?“

„Já taky ne, Jane. Ten plyn, co použili, byl fentanyl. Tak to aspoň řekli Maure.“

Podívala se na něj. „Takže jsi neviděl, jak se to stalo?

Nevíš, jestli Hayder mluvil pravdu?“

„Vím, že Joe a Olena jsou mrtví. Úřad soudního lékařství si převzal jejich těla.“

Jane se na chvíli odmlčela a snažila se vybavit si poslední okamžiky v té místnosti. Pamatovala si na Gabriela a Joea, jak spolu hovoří. Joe nám chtěl něco říct, pomyslela si. A už nedostal šanci…

„Muselo to opravdu takhle skončit?“ povzdychla si.

„Museli je oba zabít?“

Gabriel vstal a přešel k oknu. S pohledem upřeným ven řekl: „Byl to jediný jistý způsob, jak to skončit.“

„Všichni jsme byli v bezvědomí. Nebylo nutné je zabíjet.“

„Zásahová jednotka si zjevně myslela, že ano.“

Zadívala se na manželova záda. „Všechny ty bláznivé věci, co Joe říkal… Nic z toho nebyla pravda, viď?“

„Já nevím.“

„Mikročip v Olenině ruce? Pronásledování ze strany FBI? To jsou klasické paranoidní bludy.“ Neodpověděl.

„Tak dobře,“ dodala po chvíli. „Pověz mi, co si myslíš.“

Obrátil se k ní. „Co tam dělal John Barsanti? Na to jsem nikdy nedostal řádnou odpověď.“

„Ptal ses na to v úřadu?“

„Z úřadu zástupce ředitele jsem se dozvěděl jen to, že ministerstvo spravedlnosti pověřilo Barsantiho zvláštním úkolem. Nikdo mi nic dalšího nechtěl říct. A včera večer jsem u senátora Conwaye mluvil s Davidem Silverem a ten o žádné účasti FBI nic nevěděl.“

„No, Joe rozhodně FBI nevěřil.“

„A teď je mrtvý.“

Překvapeně na něj pohlédla. „Začínáš mě děsit. Musím se ptát, jestli…“

Při náhlém zaklepání na dveře Jane nadskočila. S

bušícím srdcem se ohlédla a uviděla Angelu Rizzoliovou nakukující do pokoje.

„Janie, jsi vzhůru? Můžeme přijít na návštěvu?“

„Ach.“ Jane se po tom leknutí rozesmála. „Nazdar, mami.“

„Je překrásná, prostě překrásná! Viděli jsme ji přes sklo.“ Angela vpadla do pokoje i se svým starým velkým hrncem, z něhož stoupala vůně, kterou Jane vždy považovala za nejkrásnější na světě: vůně matčiny kuchyně.

Za svou manželkou se vynořil Frank Rizzoli s kyticí tak

velkou, že vypadal jako cestovatel snažící se proniknout hustou džunglí.

„Jak se má moje holčička?“ zeptal se Frank.

„Je mi výborně, tati.“

„To dítě křičí na dětském pokoji na celé kolo. Má pořádné plíce.“

„Mikey se na tebe přijde podívat po práci,“ oznámila Angela. „Podívej, nesu ti špagety s jehněčím. Ani mi nemusíš říkat, jak vypadá nemocniční strava. Mimochodem, co ti dali k snídani?“ Přešla k podnosu a zvedla poklici.

„Panebože, vidíš ty vajíčka, Franku? Jako guma! To se schválně snaží udělat jídlo tak nestravitelné?“

„Doufám, že nejsi zklamaný, že to je holčička,“ řekl Frank. „Dcery jsou skvělé, víš, Gabe? Ale musejí se hlídat.

Až jí bude šestnáct, budeš od ní odhánět kluky.“

„Šestnáct?“ ušklíbla se Jane. „Tati, to už dávno bude pozdě.“

„Co to povídáš? Neříkej mi, že když tobě bylo šestnáct –“

„– a jak ji pojmenujete, drahoušku? Nechce se mi věřit, že ještě nemáte vybrané jméno.“

„Zatím o tom přemýšlíme.“

„Tady není o čem přemýšlet. Pojmenujte ji po tvé babičce Regina.“

„Jane má i druhou babičku,“ připomněl Frank.

„Kdo by říkal dceři Ignatia?“

„Pro moji mámu bylo dost dobré.“

Jane pohlédla přes pokoj na Gabriela a viděla, že jeho pohled zabloudil zpátky k oknu. Stále myslí na Josepha Rokea. Stále ho znepokojuje jeho smrt.

Někdo zaklepal a do pokoje nakoukla další dobře známá hlava. „Ahoj, Rizzoliová!“ zahlaholil Vince Korsak. „Už jsi zas hubená?“ Vešel dovnitř, v ruce stužky od tří pestrobarevných nafukovacích balónků, které se mu vznášely nad hlavou. „Jak se máte, paní Rizzoliová, pane Rizzoli? Gratuluju vám k vnučce!“

„Detektive Korsaku,“ obrátila se na něj Angela, „nemáte hlad? Přinesla jsem Janeiny oblíbené špagety. A máme s sebou papírové talířky.“

„Bohužel, držím dietu, madam.“

„Jsou to špagety s jehněčím.“

„Tedy, že se nestydíte svádět mě, abych zapomněl na dietu.“ Korsak jí šibalsky pohrozil jedním tlustým prstem a Angela se zasmála vysokým dívčím smíchem. Panebože, pomyslela si Jane. Korsak flirtuje s mou mámou. Na to se tedy dívat nemusím.

„Franku, můžeš prosím vyndat papírové talířky? Jsou v tašce.“

„Je teprve deset. Ještě ani není čas oběda.“

„Detektiv Korsak má hlad.“

„Právě ti řekl, že drží dietu. Proč ho neposloucháš?“

Znovu někdo zaklepal. Tentokrát vešla sestra a přivezla postýlku s dítětem. Zastavila u Janeiny postele se slovy: „Je čas navštívit maminku,“ a zvedla zabaleného novorozence, kterého vložila Jane do náručí.

Angela se k nim vrhla jako dravec na kořist. „Ách, podívej se na ni, Franku! Bože, je kouzelná! Jen se podívej na tu tvářičku!“

„Jak na ni mám vidět? Celou ji zakrýváš.“

„Má pusinku po mojí matce –“

„No, to se tedy má čím chlubit.“

„Janie, měla bys ji zkusit nakojit. Potřebuješ praxi, než se ti udělá mléko.“

Jane se rozhlédla po místnosti na obecenstvo obklopující její postel. „Mami, není mi moc příjemné –“

Odmlčela se a pohlédla na dítě, které najednou zanaříkalo.

Co teď?

„Možná má nafouklé bříško,“ mínil Frank. „To mají mimina pořád.“

„Anebo má hlad,“ usoudil Korsak. On tedy měl.

Dítě se rozplakalo usilovněji.

„Já ji pochovám,“ nabídla se Angela.

„Kdo je tu máma?“ řekl Frank. „Musí se to naučit.“

„Přece bys nenechal dítě plakat.“

„Zkus jí strčit prst do pusy,“ radil Frank. „Tak jsme to dělávali s tebou, Janie. Takhle –“

„Počkat!“ zastavila ho Angela. „Máš umyté ruce, Franku?“

Zazvonění Gabrielova mobilu se v tom povyku téměř ztratilo. Jane se podívala na manžela, který mobil vzal a zamračeně pohlédl na hodinky. Pak řekl: „Teď to asi nestihnu. Začněte beze mě.“

„Gabrieli?“ zeptala se Jane. „Kdo volá?“

„Maura začíná s pitvou Oleny.“

„Měl bys tam jít.“

„Nechci tě tu nechat.“

„Ale u té pitvy musíš být.“

Dítě se rozkřičelo ještě hlasitěji a zmítalo sebou, jako by se zoufale chtělo vymanit z matčiny náruče.

„Jeden z nás by to měl vidět.“

„Určitě ti to nebude vadit?“

„Podívej na tu společnost, jakou tady mám. Jen jdi.“

Gabriel se sklonil a políbil ji. „Uvidíme se později,“

zamumlal. „Miluju tě.“

„Jen si to představ,“ zavrtěla Angela nesouhlasně hlavou, když Gabriel opustil pokoj. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Co je, mami?“

„Nechá svou ženu a novorozené dítě a uteče, aby se díval, jak rozřezávají nějakou mrtvolu?“

Jane pohlédla na svou dceru, stále naříkající a zrudlou v jejím náručí, a povzdychla si. Kéž bych mohla jít s ním.

Než si Gabriel oblékl plášť a návleky na boty a vešel na pitevní sál, Maura už odstranila prsní kost a zkoumala hrudní dutinu. Zatímco její skalpel prořezával cévy a vazy a uvolňoval srdce a plíce, nevyměnila si s Yoshimou jediné zbytečné slovo. Pracovala s tichou přesností, její oči nad rouškou neprozrazovaly žádné emoce. Kdyby ji Gabriel neznal, z její výkonnosti by ho mrazilo.

„Tak jsi to nakonec stihl,“ poznamenala.

„Zmeškal jsem něco důležitého?“

„Zatím žádná překvapení.“ Pohlédla na stůl na Olenu.

„Stejný sál, stejná mrtvola. Je zvláštní, když si pomyslím, že tu ženu už podruhé vidím mrtvou.“

Tentokrát, pomyslel si Gabriel, mrtvá zůstane.

„Jak se má Jane?“

„Dobře. Momentálně je trochu zahlcená návštěvníky.“

„A holčička?“ Odložila růžové plíce do mísy. Plíce, které se už nikdy nenaplní vzduchem nebo okysličenou krví.

„Krásná. Tři kila pětašedesát, deset prstů na rukou i na nohou. Vypadá úplně jako Jane.“

Poprvé přelétl přes Mauřiny oči úsměv. „Jak se jmenuje?“

„Zatím to je pořád ‚holčička Rizzoliová-Deanová‘.“

„Doufám, že se to brzy změní.“

„Já nevím. Začíná se mi to líbit.“ Připadalo mu neuctivé mluvit o takových šťastných drobnostech, když mezi nimi leží mrtvá žena. Myslel na to, že se jeho novorozená dcerka poprvé nadechla, poprvé rozmazaně pohlédla na svět, zatímco Olenino tělo už začínalo chladnout.

„Zastavím se odpoledne v nemocnici, abych ji viděla,“

řekla Maura. „Anebo už má návštěv dost?“

„Věř mi, ty budeš jedna z opravdu vítaných.“

„Detektiv Korsak tam už byl?“

Gabriel si povzdychl. „I s balónky. Starý dobrý strýček Vince.“

„Jen ho neodháněj. Ještě rád vám bude dělat chůvu.“

„Takovou to dítě zrovna potřebuje. Někoho, kdo by ho naučil vybranému umění, jak hlasitě krkat.“

Maura se zasmála. „Korsak je dobrý člověk. Opravdu.“

„Až na to, že je zamilovaný do mé ženy.“

Maura odložila nůž a pohlédla na Gabriela. „Pak bude chtít, aby byla šťastná. A vidí, že šťastní jste.“ Znovu sáhla pro skalpel a dodala: „Ty a Jane dáváte nám ostatním naději.“

Nám ostatním. To znamená všem osamělým lidem na světě, pomyslel si Gabriel. Ještě přednedávnem k nim patřil.

Pozoroval, jak Maura pitvá koronární tepny. Jak klidně drží v rukou srdce té mrtvé. Její skalpel otevřel srdeční

komory a odhalil je podrobné prohlídce. Maura zkoumala, měřila a vážila. Přesto se zdálo, že vlastní srdce má bezpečně uzamčené.

Pohledem sklouzl ke tváři ženy, kterou znali jen jako Olenu. Ještě před pár hodinami s ní mluvil a ty oči se na něj dívaly a vnímaly ho. Teď byly prázdné, rohovky matné a zkalené. Krev byla smyta a střelná rána v levém spánku vypadala jako čerstvá růžová dírka.

„Vypadá to jako poprava,“ prohlásil.

„Na levém boku jsou další vstupní poranění.“ Maura ukázala na světelný panel. „Na rentgenu můžeš vidět dvě kulky, u páteře.“

„Ale tady ta rána.“ Zadíval se upřeně na tvář mrtvé. „Ta měla zabít.“

„Přepadová jednotka zjevně nechtěla nic riskovat.

Joseph Roke byl taky střelen do hlavy.“

„Už jsi dělala jeho pitvu?“

„Doktor Bristol ji dokončil asi před hodinou.“

„Proč je popravili? Byli bezmocní. Všichni jsme byli bezmocní.“

Maura vzhlédla od vlhkých plic rozložených na pitevní podložce. „Mohli mít na sobě výbušniny a odpálit je.“

„Žádné výbušniny neměli. Ti lidé nebyli teroristi.“

„To zásahový tým nemohl vědět. Navíc taky museli brát zřetel na ten plyn. Víš, že derivát fentanylu byl taky použit při záchranné akci v moskevském divadle?“

„Ano.“

„V Moskvě způsobil řadu úmrtí. A tady použili něco podobného na těhotnou rukojmí. Nemohli vystavit plod účinkům plynu příliš dlouho. Zásah musel být rychlý a rozhodný. Tak to aspoň ospravedlňují.“

„Takže tvrdí, že ty smrtící výstřely byly nezbytné?“

„Tak to řekli poručíku Stillmanovi. Bostonská policie nehrála při plánování nebo provedení útoku žádnou úlohu.“

Gabriel se otočil ke světelnému panelu se zavěšenými rentgenovými snímky a zeptal se: „Ty jsou Oleniny?“

„Ano.“

Přistoupil blíž, aby si je důkladněji prohlédl. Na lebce uviděl jasné čárky, roztroušené úlomky po celé lebeční dutině.

„To je všechno od vnitřního odrazu kulky,“ řekla Maura.

„A tady ta neprůsvitná část ve tvaru C?“

„To je úlomek zachycený mezi kůží a lebkou. Jen kousek olova, který odpadl, když střela prorazila kost.“

„Víme, který člen zásahové jednotky vypálil ten výstřel do hlavy?“

„Seznam jejich jmen nemá ani Hayder. Než naši technici prozkoumali místo činu, zásahový tým už byl pravděpodobně na cestě zpátky do Washingtonu a mimo náš dosah. Než odešli, zametli všechny důkazy. Zbraně, nábojnice. Dokonce odnesli batoh, se kterým přišel Joseph Roke do budovy. Nechali nám jen těla.“

„Tak to teď na světě chodí, Mauro. Pentagon má pravomoc poslat komando do kteréhokoli amerického města.“

„Něco ti povím.“ Odložila skalpel a pohlédla na Gabriela. „Děsí mě to.“

Zabzučel interkom. Maura vzhlédla, když její sekretářka přes reproduktor oznámila: „Paní doktorko, na lince je zase agent Barsanti. Chce s vámi mluvit.“

„Co jste mu řekla?“

„Vůbec nic.“

„Dobře. Vyřiďte mu, že zavolám.“ Po krátké odmlce dodala: „Až a když budu mít čas.“

„Začíná být dost neurvalý.“

„Pak k němu nemusíte být zdvořilá.“ Maura pohlédla na Yoshimu. „Dokončíme to, než nás zase někdo vyruší.“

Sáhla hluboko do otevřené břišní dutiny a začala s resekcí orgánů. Vyňala žaludek, játra a slinivku a nekonečné kličky tenkého střeva. Když žaludek rozřízla, zjistila, že je prázdný; do mísy vytékaly jen nazelenalé sekrety. „Játra,

slezina a slinivka jsou v normálu,“ poznamenala. Gabriel se díval na páchnoucí vnitřnosti hromadící se v míse a s nepříjemným pocitem si představil, že má v břiše stejné lesknoucí se orgány. Při pohledu na Oleninu tvář si pomyslel: Jakmile se ti dostanou pod kůži, i ta nejkrásnější žena vypadá jako všichni ostatní. Hromada orgánů uložená v duté schránce ze svalů a kostí.

„Dobře,“ poznamenala Maura tlumeným hlasem, zatímco vyšetřovala dutinu do ještě větší hloubky. „Vidím, kudy prošly ostatní kulky. Jsou tady u páteře a máme tu retroperitoneální krvácení.“ Břicho bylo nyní zbaveno většiny orgánů a Maura nahlížela do téměř prázdného prostoru. „Můžete tam dát snímky dutiny břišní a hrudníku?

Jen zkontroluji polohu dalších dvou projektilů.“

Yoshima přistoupil ke světelnému panelu, odstranil snímky lebky a připevnil novou řadu rentgenů. V kostěné kleci žeber přízračně zazářily stíny srdce a plic. V tunelech střevních kliček bylo vidět tmavá místa s plynem jako řadu za sebou parkujících aut. Mezi světlejšími stíny orgánů vyvstávaly kulky jako jasné úlomky na pozadí sloupce bederní páteře.

Gabriel snímky chvíli upřeně pozoroval a najednou přimhouřil oči, když si vzpomněl, co mu říkal Joe. „Nejsou tu vidět paže,“ řekl.

„Pokud tam není zjevné trauma, obvykle končetiny nerent-genujeme,“ odpověděl Yoshima.

„Možná byste měli.“

Maura vzhlédla. „Proč?“

Gabriel se vrátil k pitevnímu stolu a prohlédl levou paži.

„Podívej na tu jizvu. Co si o tom myslíš?“

Maura obešla stůl na levou stranu mrtvoly a prozkoumala paži. „Vidím ji, těsně nad loktem. Je dobře zhojená. Nehmatám žádné hrboly.“ Podívala se na Gabriela.

„Co je s ní?“

„Jde o to, co mi řekl Joe. Vím, že to vypadá bláznivě.“

„Co?“

„Tvrdil, že Olena má v paži implantovaný mikročip.

Hned tady, pod kůží, aby ji mohli stále sledovat.“

Maura na něj na okamžik jen zírala. Pak se najednou zasmála. „To není nijak originální blud.“

„Já vím, vím, jak to zní.“

„Je to klasika. Vládou implantovaný mikročip.“

Gabriel se znovu otočil k rentgenovým snímkům. „Proč myslíš, že Barsanti tak horlivě chce ta těla převézt? Co čeká, že najde?“

Maura na chvíli zmlkla, pohled upřený na Oleninu paži.

Ozval se Yoshima: „Můžu paži hned zrentgenovat.

Zabere to jen pár minut.“

Maura si vzdychla a stáhla si potřísněné rukavice. „Je to skoro jistě ztráta času, ale raději tu otázku vyřešíme hned.“

V předsálí, chráněni olovem, Maura s Gabrielem přihlíželi přes sklo, jak Yoshima umístil paži na kazetu s filmem a nastavil do správného úhlu zaměřovači zařízení.

Maura má pravdu, pomyslel si Gabriel, je to nejspíš ztráta času, ale bylo nutné určit dělicí čáru mezi strachem a paranoiou, mezi pravdou a bludem. Všiml si, že se Maura podívala na nástěnné hodiny, a uvědomil si, že chce netrpělivě pokračovat v pitvě. Ještě musela být dokončena nejdůležitější část, hlava a krk.

Yoshima vzal kazetu s filmem a zmizel ve vyvolávací místnosti.

„Dobře, hotovo. Zpátky do práce,“ zavelela Maura.

Navlékla si nové rukavice a vrátila se ke stolu. Postavila se k hlavě mrtvoly, zabořila ruce do houštiny černých vlasů a prohmatala lebku. Pak jediným zručným řezem proťala kůži.

Gabriel se jen stěží vydržel dívat na mrzačení té krásné ženy. Obličej nebyl nic víc než kůže, svaly a chrupavka, které se snadno poddávaly skalpelu patologa. Maura uchopila odříznutý okraj skalpu a přehrnula ho dopředu, až dlouhé vlasy zastřely tvář jako černá opona.

Yoshima se vynořil z vyvolávací místnosti. „Paní doktorko?“

„Snímek je hotový?“

„Ano. A něco tam je.“ Vzhlédla. „Cože?“

„Je to vidět pod kůží.“ Upevnil rentgenový snímek na panel. „Tady,“ ukázal.

Maura přešla k rentgenu a mlčky se zadívala na tenký bílý proužek v měkké tkáni. Nic tak rovného, tak stejnoměrného nemohlo být přírodní.

„Je to něco umělého,“ poznamenal Gabriel. „Myslíš –“

„To není mikročip,“ řekla Maura. „Ale něco tam je.“

„Není to z kovu. Nemá to takovou hustotu.“

„Na co se tedy díváme?“

„Hned to zjistíme.“ Maura se vrátila k mrtvé a zvedla skalpel. Natočila levou paži, aby odhalila jizvu. Řez, který provedla, byl překvapivě hbitý a hluboký, jediným pohybem projela kůží a podkožním tukem až ke svalu. Tato pacientka si nebude stěžovat na ošklivou řeznou ránu nebo na proťatý nerv; nedůstojné zacházení, jemuž byla vystavena v této místnosti, na tomto stole, pro nevnímající tělo už nic neznamenalo.

Maura vzala pinzetu a vsunula její konce do rány. Když se jimi prohrabovala v čerstvě rozříznuté tkáni, Gabriela ten nešetrný průzkum odpuzoval, ale nemohl se odvrátit. Pak uslyšel, jak s uspokojením něco zamumlala, pinzeta se znovu vynořila a svírala cosi, co vypadalo jako lesklá zápalka.

„Vím, co to je,“ prohlásila Maura, když odložila předmět na podnos na vzorky. „Je to silastiková trubička.

Prostě se po implantování zatoulala hlouběji, než měla.

Obalila ji zjizvená tkáň. Proto jsem ji necítila přes kůži.

Potřebovali jsme rentgen, abychom zjistili, že tam vůbec je.“

„K čemu ta věc slouží?“

„Kontrola početí. Trubička obsahovala progestin, který se pomalu uvolňuje a zabraňuje ovulaci.“

„Antikoncepce.“

„Ano. Dnes se s tím už moc nesetkáte. Výroba byla v USA zastavena. Obvykle se jich implantuje šest, do tvaru vějíře. Ať zbývajících pět odstranil kdokoli, tuhle přehlédl.“

Zabzučel interkom. „Paní doktorko?“ Byla to znovu Louise. „Máte hovor.“

„Můžete převzít vzkaz?“

„Myslím, že byste ho měla přijmout. Volá Joan Ansteadová z úřadu guvernéra.“

Maura prudce zvedla hlavu. Podívala se na Gabriela a on poprvé zahlédl v jejích očích záblesk stísněnosti.

Odložila skalpel, svlékla si rukavice a přešla k telefonu.

„Doktorka Islesová,“ představila se. I když Gabriel neslyšel druhou polovinu rozhovoru, podle řeči Mauřina těla bylo jasné, že ten telefonát není vítaný. „Ano, už jsem začala. Je to v naší jurisdikci. Proč si FBI myslí, že může…“

Dlouhá odmlka. Maura se otočila tváří ke zdi, záda teď měla

přísně strnulá. „Ale ještě jsem nedokončila pitvu. Teprve budu otevírat lebku. Jestli mi dáte půl hodiny –“ Další pauza. Pak chladně: „Rozumím. Za hodinu budete mít ostatky připravené k převozu.“ Zavěsila, zhluboka se nadechla a otočila se k Yoshimovi. „Zabalte ji. Chtějí taky tělo Josepha Rokea.“

„Co se děje?“ podivil se Yoshima.

„Pošlou je do laboratoře FBI. Chtějí všechno, veškeré orgány a vzorky tkání. Převezme si je na starost agent Barsanti.“

„To se ještě nikdy nestalo,“ řekl Yoshima.

Maura si strhla masku a sáhla si za záda, aby rozvázala plášť. Svlékla ho a mrštila s ním do koše na špinavé prádlo.

„Příkaz přišel přímo z úřadu guvernéra.“

Kapitola 23

Jane se s trhnutím probudila, každý sval v těle napjatý k prasknutí. Viděla tmu, slyšela tiché vrčení auta projíždějícího dole po ulici a pravidelný rytmus Gabrielova dechu, tvrdě spícího vedle ní. Jsem doma, pomyslela si.

Ležím ve své posteli, ve svém bytě a všichni jsme v bezpečí.

Všichni tři. Zhluboka se nadechla a čekala, až se jí uklidní srdce. Potem promáčená noční košile ji pomalu začínala studit na kůži. I tyhle noční můry pominou, řekla si. Jsou to jen slábnoucí ozvěny výkřiků.

Otočila se k manželovi v touze po teplu jeho těla, po dobře známé útěše jeho vůně. Ale když mu chtěla ovinout paži kolem pasu, zaslechla z druhého pokoje dětský pláč.

Ach prosím, ještě ne. Jsou to teprve tři hodiny, co jsem tě nakrmila. Dej mi alespoň dalších dvacet minut. Dalších deset minut. Nech mě v mé vlastní posteli aspoň ještě chvilku. Ať se vzpamatuji z těch zlých snů.

Ale pláč nepřestával a s každým novým zakvílením byl hlasitější a naléhavější.

Jane vstala, odšourala se po tmě z ložnice a zavřela tiše dveře, aby Gabriela nevyrušila. V dětském pokoji rozsvítila a pohlédla na svou řvoucí dceru se zčervenalými tvářičkami.

Jsou ti jen tři dny a už jsi mě utahala, pomyslela si. Když

zvedla dítě z postýlky, ucítila, jak malá hladová ústa hledají její prs. Než se usadila v houpacím křesle, růžové dásničky se přimkly k bradavce jako svěrák. Ale nabídnutý prs přinesl jen dočasné uspokojení; dítě brzy znovu začalo dělat povyk, a i když ji Jane pevně přivinula do náručí a houpala ji, její dcera se nepřestávala svíjet. Co dělám špatně? přemítala s pohledem upřeným na nespokojené novorozeně. Proč jsem na to tak nešikovná?

Jen zřídka se Jane cítila tak neschopná, ale to třídenní mimino v ní vyvolávalo takovou bezmoc, že najednou, ve čtyři ráno, zoufale zatoužila zavolat Angele a poprosit ji o nějakou moudrou mateřskou radu. Takovou, která měla být instinktivní, ale Jane se jaksi nedostávala. Neplač, dítě, prosím neplač, říkala si. Jsem tak unavená. Tak strašně chci zpátky do postele, ale ty mě nenecháš. A já nevím, jak tě uspat.

Vstala z křesla a s dítětem v náručí začala přecházet po pokoji. Co asi chce? Proč pořád brečí? Přešla do kuchyně, kde se zastavila, chovala dítě a přitom se dívala, otupělá vyčerpáním, na nepořádek na pracovní desce. Vzpomněla si na svůj život před mateřstvím, před Gabrielem, kdy se vrátila domů z práce, otevřela si láhev piva a položila nohy na pohovku. Milovala svou dceru i svého manžela, ale byla tak unavená a nevěděla, kdy se zase dostane do postele. Noc se před ní táhla jako nekonečná muka.

Už to nevydržím. Potřebuju pomoc.

Otevřela kuchyňskou skříňku a zadívala se na plechovky s dětskou výživou, bezplatné vzorky z nemocnice. Dítě vřískalo stále silněji. Nevěděla, co si jiného počít. Zcela demoralizovaná sáhla po plechovce. Nalila výživu do kojenecké láhve a postavila ji do hrnce s horkou vodou z kohoutku, kde se ohřívala jako pomník její porážky.

Symbol naprostého selhání v roli matky.

Jakmile dítěti láhev nabídla, růžové rtíky se přisály k dudlíku a začalo pít s hlučnou chutí. Žádný další nářek nebo svíjení, jen mlaskání šťastného dítěte.

Páni. Kouzlo z plechovky.

Jane se sklesle zabořila do křesla. Vzdávám se, pomyslela si, když se láhev rychle prázdnila. Plechovka vítězí. Pohledem zabloudila ke knížce Jak se bude jmenovat ležící na kuchyňském stole. Byla ještě otevřená na písmenu L, kde Jane naposled skončila s pročítáním dívčích jmen.

Jejich dcera přišla z nemocnice stále bezejmenná a Jane teď s pocitem zoufalství znovu sáhla po knize.

Kdo jsi, dítě? Napověz mi své jméno.

Ale dcera nehodlala vydat žádné tajemství; byla příliš zaneprázdněná hltáním dětské výživy.

Laura? Laurel? Laurelia? Příliš jemné, příliš sladké. To dítě takové není. Bude z ní divoška. Láhev už byla poloprázdná. Prasátko. To by se k ní hodilo.

Jane nalistovala M. Kalnýma očima zkoumala seznam, zvažovala každou možnost, pak pohlédla na nenasytné miminko.

Mercy? Meryl? Mignon? Nic z toho nesedělo. Obrátila stránku, ale oči měla tak unavené, že je sotva mohla zaměřit.

Proč je to tak těžké? Holčička potřebuje jméno, tak nějaké vyber! Zrak jí sklouzl po stránce a zastavil se.

Mila.

Jane zůstala bez hnutí sedět a zírala na jméno. Po zádech jí přeběhl mráz. Uvědomila si, že to jméno vyslovila nahlas. Mila.

V místnosti se náhle ochladilo, jako by dveřmi pronikl duch a teď se vznášel přímo za ní. Bezděčně se ohlédla přes rameno. Rozechvěle vstala a odnesla konečně spící dceru zpět do postýlky. Ale mrazivý pocit hrůzy ji neopouštěl a Jane dál otálela v dětském pokoji, schoulená se houpala v křesle a snažila se pochopit, proč se tak chvěje. Proč ji jméno Mila tolik rozrušilo. Dítě spalo, minuty ubíhaly ke svítání a ona se houpala a houpala.

„Jane?“

Polekaně vzhlédla ke Gabrielovi stojícímu ve dveřích.

„Proč nejdeš do postele?“ zeptal se.

„Nemůžu spát.“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, co se mnou je.“

„Myslím, že jsi prostě přetažená.“ Vešel do pokoje a políbil ji na čelo. „Musíš si jít lehnout.“

„Bože, jsem v tomhle tak hrozná.“

„O čem to mluvíš?“

„Nikdo mi neřekl, jak těžké je být mámou. Ani ji neumím nakojit. Každá hloupá kočka umí nakrmit svá koťata, ale já jsem nemožná. Pořád křičí a křičí.“

„Zdá se, že teď hezky spí.“

„Protože jsem jí dala dětskou výživu. Z láhve.“

Pohrdlivě si odfrkla. „Už jsem si nevěděla rady. Měla hlad, řvala a ta plechovka tam stála na očích. Sakra, kdo potřebuje mámu, když má Similac?“

„Ach jo, Jane. Proto jsi tak nešťastná?“

„To není legrace.“

„Taky se nesměju.“

„Ale máš takový tón hlasu.“ Taková pitomost, že tomu nemůžu věřit.

„Myslím, že jsi vyčerpaná, to je všechno. Kolikrát jsi v noci vstávala?“

„Dvakrát. Ne, třikrát. Bože, nemůžu si ani vzpomenout.“

„Měla jsi mě vzbudit. Nevěděl jsem, že jsi vzhůru.“

„Za to nemůže jen dítě. Ale taky…“ Jane se odmlčela.

Pak potichu dodala: „Sny.“

Přitáhl si židli a posadil se k ní. „O jakých snech mluvíš?“

„Pořád dokola ten stejný. O té noci v nemocnici. V tom snu vím, že se stalo něco strašného, ale nemůžu se pohnout, nemůžu mluvit. Cítím krev na tváři, mám v ústech její chuť.

A tolik se bojím, že…“ Zhluboka se nadechla. „K smrti se bojím, že to je tvoje krev.“

„Jsou to jen tři dny, Jane. Pořád se ještě vyrovnáváš s tím, co se stalo.“

„Jen chci, aby to přestalo.“

„Potřebuješ čas, aby ty zlé sny pominuly.“ Tiše přiznal: „Oba ho potřebujeme.“

Pohlédla do jeho unavených očí, do neoholené tváře.

„Ty je máš taky?“

Přikývl. „Následný šok.“

„To jsi mi neřekl.“

„Bylo by divné, kdyby nás netrápily těžké sny.“

„O čem jsou ty tvoje?“

„O tobě. O dítěti…“ Zarazil se a uhnul pohledem.

„Nechce se mi o tom mluvit.“

Chvíli mlčeli, nedívali se na sebe. O pár kroků dál jejich dcera tvrdě spala v postýlce, jediná v téhle malé rodince, koho netrápily noční múry. To s tebou dělá láska, pomyslela si Jane. Vzbuzuje v tobě strach, ne odvahu. Dává světu

dravci zuby připravené každou chvíli rozervat tvůj život na kusy.

Gabriel se naklonil a vzal její ruce do svých. „Pojď, miláčku,“ řekl něžně. „Vrátíme se do postele.“

Zhasli světlo v dětském pokoji a ponořili se do stínů ložnice. Pod vychladlými přikrývkami ji přivinul k sobě.

Tma za oknem se změnila v šero a dovnitř doléhaly zvuky svítání. Pro městské děvče bylo rámusení popelářského vozu, hluk autorádií stejně důvěrně známé jako ukolébavka.

Zatímco Boston vstával do nového dne, Jane konečně usnula.

Probudil ji zpěv. Na okamžik si pomyslela, že to je další sen, tentokrát mnohem radostnější, upředený z dávných vzpomínek na dětství. Otevřela oči a uviděla slunce prodírající se roletami. Byly dvě hodiny odpoledne a Gabriel zmizel.

Vylezla z postele a bosa se vlekla do kuchyně. Tam se zastavila a jen zamrkala při nečekaném pohledu na svou matku Angelu sedící u snídaňového stolku s miminem v náručí. Angela se podívala na svou zmatenou dceru.

„Už dvě láhve. Je to pořádný jedlík.“

„Mami. Ty jsi tady?“

„Vzbudila jsem tě? To mě mrzí.“

„Kdy jsi přišla?“

„Před pár hodinami. Gabriel říkal, že se potřebuješ vyspat.“

Jane se nevěřícně zasmála. „On tě zavolal?“

„A koho jiného měl volat? Máš snad ještě nějakou jinou matku?“

„Ne, já jen…“ Jane ztěžka dosedla na židli a promnula si oči. „Ještě jsem se pořádně neprobudila. Kde je?“

„Před chvílí odešel. Volal mu detektiv Moore a on pak hned běžel.“

„Co mu chtěl?“

„Nevím. Nějaká policejní záležitost. Je tam čerstvá káva. A umyj si vlasy. Vypadáš jako divoženka. Kdy naposled jsi jedla?“

„Asi večeři. Gabriel přinesl čínu.“

„Čínu? To tě na dlouho nezasytí. Udělej si snídani, vypij si kávu. Mám tu všechno pod kontrolou.“ Ano, mami.

Jako vždycky.

Jane hned nevstala ze židle, ale ještě chvíli zůstala nehnutě sedět a dívala se, jak Angela chová svou okatou vnučku. Jak se drobné ručky natahují, aby prozkoumaly Angelinu usmívající se tvář.

„Jak jsi to dokázala, mami?“ zeptala se Jane.

„Prostě ji nakrm. Zpívej jí. Má ráda pozornost, to je všechno“

„Ne, myslela jsem, jak jsi nás tři vychovala? Nikdy jsem si neuvědomila, jak těžké to muselo být, mít tři děti během pěti let.“ Se smíchem dodala: „Zvlášť když jeden z nás byl Frankie.“

„Ha! S tvým bratrem to nebylo nejhorší. Ale s tebou.“

„Se mnou?“

„Pořád jsi brečela. Budila ses každé tři hodiny. U tebe neplatilo nic takového jako spát jako mimino. Frankie teprve lezl v plenkách a já byla vzhůru celou noc a chovala tě. Tvůj otec mi nijak nepomáhal. Máš štěstí, Gabriel se aspoň snaží.

Ale tvůj otec?“ Angela si pohrdlivě odfrkla. „Prý mu je ze zápachu plenek špatně, takže nedělal nic. Stejně jsem neměla na vybranou. Každé ráno utekl do práce a já zůstala s vámi dvěma a Mikeym na cestě. Frankie do všeho strkal ručičky. A ty jsi řvala na celé kolo.“

„Proč jsem tolik brečela?“

„Některé děti se už tak narodí. Nesnášejí nezájem.“

Inu, tím se to vysvětluje, pomyslela si Jane při pohledu na dítě. Mám, co jsem si zasloužila. Dceru stejnou jako já.

„Jak jsi to zvládla?“ zeptala se Jane znovu. „Protože já s tím mám velký problém. Nevím si rady.“

„Udělej to, co já, když jsem si už myslela, že se zblázním. Když jsem už nemohla vydržet ani hodinu, ani minutu uvězněná v tom domě.“

„Co jsi udělala?“

„Zvedla telefon a zavolala svou matku.“ Angela k ní vzhlédla. „Zavolej mě, Janie. Od toho tu jsem. Proto bůh seslal matky na tuto zem. Tím nechci říct, že vychovávat dítě je velká věda.“

Znovu se zadívala na nemluvně v náručí. „Ale rozhodně není na škodu, když má babičku.“

Jane pozorovala Angelu, jak konejší dítě, a přitom si pomyslela: Ach mami, nikdy jsem si neuvědomila, jak tě pořád potřebuji. Přestaneme vůbec někdy potřebovat matku?

Zamrkala, aby zahnala slzy, pak rázně vstala, otočila se ke kuchyňské lince a nalila si kávu. Popíjela ji vestoje a přitom si protahovala ztuhlé svaly v zádech. Poprvé za tři dny se cítila odpočinutá, zase téměř jako dřív. Až na to, že se všechno změnilo, pomyslela si. Teď jsem máma.

„Jsi ta nejkrásnější holčička, viď, Regino?“

Jane pohlédla na matku. „Ještě jsme jí nevybrali jméno.“

„Nějak jí musíš říkat. Proč ne po své babičce?“

„Musím přijít na to pravé jméno, víš? Bude ho mít do konce života, proto chci, aby se k ní hodilo.“

„Regina je krásné jméno. Znamená královna.“

„Chceš snad tomu dítěti nasadit brouka do hlavy?“

„Jak jí tedy budeš říkat?“

Jane se podívala na knížku Jak se bude jmenovat na kuchyňské desce. Dolila si kávu, popíjela ji a přitom

listovala stránkami, teď už poněkud zoufale. Jestli nějaké brzy nevyberu, pomyslela si, bude to vynuceně Regina.

Yolanthe. Yseult. Zerlena.

Ach bože. Regina znělo čím dál líp. Malá královnička.

Odložila knihu. Chvíli se na ni mračila, pak ji znovu vzala a nalistovala M. Jméno, které v noci upoutalo její pohled.

Mila.

Znovu ucítila mrazení v zádech. Vím, že jsem to jméno už slyšela, pomyslela si. Proč mě z něj tak mrazí? Musím si vzpomenout. Je důležité, abych si vzpomněla…

Zazvonění telefonu ji polekalo. Upustila knihu, která hlučně dopadla na podlahu.

Angela se na ni zamračila. „Tak vezmeš to?“

Jane se zhluboka nadechla a zvedla sluchátko. Volal Gabriel.

„Doufám, že jsem tě nevzbudil.“

„Ne, právě si s mámou dáváme kávu.“

„Nevadí, že jsem ji zavolal?“

Pohlédla na Angelu, která odnášela dítě do druhého pokoje, aby mu vyměnila plenku. „Jsi génius. Už jsem ti to někdy řekla?“

„Myslím, že bych měl zavolat matku Rizzoliovou častěji.“

„Spala jsem celých osm hodin. Nedovedeš si představit, jaký to je rozdíl. Zase mi funguje mozek.“

„Pak jsi možná připravená na tuhle informaci.“

„Jakou?“

„Před chvílí mi volal Moore.“

„Jo, slyšela jsem.“

„Jsme teď ve Shroeder Plaza. Jane, dostali výsledky z centrální databáze IBIS. Našli odpovídající nábojnici s identickými otisky úderníku. Byla v databázi ATF.“

„O které nábojnici mluvíš?“

„Z Olenina nemocničního pokoje. Když zastřelila toho strážného, na místě se našla jediná nábojnice.“

„Byl zabit vlastní zbraní.“

„A my jsme právě zjistili, že ta zbraň už byla použitá dřív.“

„Kde? Kdy?“

„Třetího ledna. Několikanásobná vražda v Ashburnu ve Virginii.“

Jane stála a tiskla si sluchátko k uchu tak pevně, že slyšela tlukot svého srdce. Ashburn. Joe nám chtěl o Ashburnu něco říct.

Angela se vrátila do kuchyně s dítětem, které teď mělo černé kudrny načechrané kolem hlavičky jako korunu.

Regina, královské dítě. Najednou se zdálo, že se to jméno dokonale hodí.

„Co víme o té několikanásobné vraždě?“ zeptala se Jane. „Moore má tady u sebe složku.“

Podívala se na Angelu. „Mami, musím na chvíli odejít.

Nevadí to?“

„Jen běž. Nám je tu dobře. Viď, Regino?“ Angela se sklonila a políbila holčičku na nosík. „A za chviličku se pěkně vykoupáme.“

Jane řekla Gabrielovi: „Dej mi dvacet minut. Přijedu tam.“

„Ne. Sejdeme se jinde.“

„Proč?“

„ Nechceme tady o tom mluvit.“

„Gabrieli, co se sakra děje?“

Nastala odmlka a Jane zaslechla Moorův hlas hovořící tiše pozadí. Pak se znovu ozval Gabriel. „U JP Doyla.

Budeme tam na tebe čekat.“

Kapitola 24

Se sprchováním se nezdržovala, jen si oblékla první šaty, které vytáhla ze skříně, pytlovité mateřské kalhoty a tričko, které jí věnovali kolegové detektivové před odchodem na mateřskou, s vyšitými slovy MÁMA POLDA na břiše. V autě cestou k Jamaica Plain snědla dva toasty s máslem. Rozhovor s Gabrielem ji zneklidnil a přistihla se, že se při čekání na křižovatce dívá do zrcátka a pozoruje auta za sebou. Neviděla ten zelený taurus už o čtyři bloky dřív? A není to stejná bílá dodávka, která parkovala naproti přes ulici před jejím domem?

U JP Doyla byl oblíbený bar bostonského policejního oddělení a kterýkoli večer jste tu obvykle našli plno policistů po službě. Ale teď ve tři odpoledne posedávala u pultu jen osamělá žena, popíjela bílé víno a nad hlavou jí blikala televize naladěná na ESPN. Jane prošla barem a zamířila do přilehlé jídelny, kde stěny zdobily upomínky na irské tradice Bostonu. Novinové výstřižky o Kennedyových, Tipu O’Neillovi a bostonských význačných osobnostech tu visely tak dlouho, že je ohlodal zub času a irská vlajka nad jedním boxem získala špinavě žlutý odstín od nikotinu. V

této klidné pauze mezi obědem a večeří byly obsazeny jen dva boxy. V jednom seděl manželský pár středního věku,

zjevně turisté, soudě podle rozložené mapy Bostonu. Jane prošla kolem nich a pokračovala do rohového boxu, kde čekal Moore a Gabriel.

Posadila se vedle manžela a zadívala se na složku ležící na stole. „Co mi chcete ukázat?“

Moore neodpověděl, ale s automatickým úsměvem vzhlédl k přicházející číšnici.

„Podívejme, detektiv Rizzoliová. Už jste zase štíhlá,“

řekla číšnice.

„Ne tak, jak bych si přála“

„Slyšela jsem, že máte holčičku.“

„Budí nás celou noc. Tohle je moje jediná šance, jak se v klidu najíst.“

Číšnice se zasmála, pak vytáhla objednávkový blok.

„Tak vás nakrmíme.“

„Vlastně si dám jen kávu a jablkový koláč.“

„Dobrá volba.“ Číšnice se obrátila k mužům. „Co si dáte vy, pánové?“

„Další kávu, to je všechno,“ řekl Moore. „My budeme jen sedět a dívat se, jak jí.“

Mlčeli celou dobu, než jim znovu dolila šálky. Teprve když číšnice přinesla jablkový koláč a vzdálila se, Moore konečně přisunul složku k Jane.

Uvnitř byl arch digitálních fotografií. Okamžitě poznala, že to jsou mikrosnímky použité nábojnice ukazující vzory

zanechané úderníkem na zápalníku a od zpětného nárazu nábojnice na závorník.

„To je ze střelby v nemocnici?“ zeptala se.

Moore přikývl. „Nábojnice pochází ze zbraně, kterou neznámý strážný přinesl do Olenina pokoje. Zbraně, se kterou ho zastřelila. Na balistice ji porovnali s databází IBIS

a našli shodu se záznamy z ATF. Několikanásobná střelba v Ashburnu ve Virginii.“

Jane přešla k další sadě fotografií. Byla to opět série mikrosnímků nábojnice. „Shodují se?“

„Identické otisky úderníku. Dvě různé nábojnice nalezené na dvou různých místech činu. Obě vyšly ze stejné zbraně.“

„A tu zbraň teď máme.“

„Vlastně ne.“

Překvapeně pohlédla na Moora. „Musela být u Olenina těla. Olena byla poslední, kdo ji měl.“

„Na místě zásahu se nenašla.“

„Ale tu místnost jsme prohledávali my, ne?“

„Na místě se nenašly vůbec žádné zbraně. Federální zásahový tým před odchodem zabavil všechny balistické důkazy.

Odnesli zbraně, Joeův batoh i nábojnice. Než se tam dostala bostonská policie, všechno bylo pryč.“

„Vyčistili místo činu? Co s tím chce bostonská policie dělat?“

„Očividně,“ řekl Moore, „s tím nemůžeme dělat vůbec nic. Federálové to označují za věc národní bezpečnosti a nechtějí žádný únik informací.“

„Nevěří bostonské policii?“

„Nikdo nevěří nikomu. Nejsme jediní, koho obešli.

Agent Barsanti také chtěl balistické důkazy a nijak se mu nelíbilo, když zjistil, že je vzal tým zvláštních operací.

Takže tu stojí jedna federální agentura proti druhé.

Bostonská policie je jen myš přihlížející souboji dvou slonů.“

Jane se pohledem vrátila k mikrofotografiím. „Říkal jsi, že ta odpovídající nábojnice pochází z místa činu v Ashburnu. Těsně před zásahem nám Joseph Roke chtěl něco říct o tom, co se stalo v Ashburnu.“

„Roke možná mluvil o tomhle.“ Moore sáhl do aktovky, vyndal další složku a položil ji na stůl. „Dostal jsem to dnes ráno od policie v Leesburgu. Ashburn je malé městečko. Na tom případu pracovali policisti z Leesburgu.“

„Není to příjemný pohled, Jane,“ upozornil Gabriel.

Jeho varování bylo nečekané. Spolu už viděli to nejhorší, co může poskytnout pitevna, a Jane nikdy nezažila, že by sebou Gabriel byť jen škubl. Jestli tenhle případ vyděsil dokonce Gabriela, chci to opravdu vidět? řekla si v

duchu. Ale nedala si ani čas na rozmyšlenou, otevřela složku a podívala se na první fotografii z místa činu. Není to tak zlé, pomyslela si. Už jsem viděla větší hrůzy. Štíhlá hnědovlasá žena ležela na břiše na schodišti, jako by se vrhla po hlavě z prvního schodu. Proud krve stekl dolů a utvořil pod schody kaluž.

„To je neznámá číslo jedna,“ řekl Moore.

„Neidentifikovali jste ji?“

„Neidentifikovali jsme žádnou z obětí v tom domě.“

Otočila na další fotografii. Tentokrát to byla mladá blondýnka ležící na posteli s přikrývkou přitaženou ke krku, ruce stále svíraly látku, jako by ji mohla ochránit. Ze střelné rány na čele vytékal pramínek krve. Rychlá smrt, způsobená s ohromující účinností jedinou kulkou.

„To je neznámá číslo dvě,“ poznamenal Moore. Při jejím tázavém pohledu dodal: „Ještě tam jsou další.“

Jane zaslechla v jeho hlase varovný tón. Znovu znervózněla, ale přešla k další fotografii. Při pohledu na třetí snímek z místa činu si pomyslela: Začíná přituhovat, ale pořád se to dá vydržet. Byl to pohled otevřenými dveřmi do malé šatny, celé od krve. Dvě mladé ženy, jen částečně oblečené, seděly ve změti paží a dlouhých vlasů, jako by byly přistiženy v posledním objetí.

„Neznámá číslo tři a čtyři,“ pokračoval Moore.

„Žádná z těch žen nebyla identifikována?“

„Jejich otisky prstů nejsou v žádné databázi.“

„Máte tu čtyři atraktivní ženy. A žádná není hlášena jako pohřešovaná?“

Moore zavrtěl hlavou. „Neodpovídají nikomu na seznamu pohřešovaných osob na NOC.“ Kývl hlavou ke dvěma obětem v šatně. „Nábojnice, která se objevila v IBIS, byla nalezena v téhle komoře. Obě ženy byly zastřeleny stejnou zbraní, kterou strážný přinesl do Olenina pokoje v nemocnici.“

„A ostatní oběti v domě? Taky stejná pistole?“

„Ne. U nich použili jinou zbraň.“

„Dvě pistole? Dva vrazi?“

„Ano.“

Zatím ji žádná z fotografií příliš nevyvedla z míry. Proto bez váhání sáhla po posledním snímku, s neznámou číslo pět. Ale to, co spatřila tentokrát, s ní otřáslo tak, že se musela v boxu opřít. Přesto od toho obrazu nemohla odtrhnout oči. Jen strnule zírala na výraz smrtelné agónie stále vyrytý ve tváři oběti. Tato žena byla starší a zavalitější, asi čtyřicátnice. Tělo měla k židli připoutané smyčkami bílé šňůry.

„To je pátá a poslední oběť,“ řekl Moore. „Ostatní ženy byly usmrceny rychle. Kulka do hlavy, a konec.“ Pohlédl na otevřenou složku. „Tuhle nakonec taky dorazili kulkou do

mozku. Ale až potom…“ Odmlčel se. „Až potom, co jí udělali tohle“

„Jak dlouho…“ Jane polkla. „Jak dlouho ještě žila?“

„Podle množství fraktur na rukou a zápěstí a toho, že všechny kosti byly prakticky na kaši, se soudní lékař domníval, že šlo nejméně o čtyřicet nebo padesát jednotlivých ran kladivem. Hlava kladiva nebyla příliš velká. Každý úder rozdrtil jen malou plochu. Ale nezbyla nedotčená jediná kost, jediný prst.“

Jane složku prudce zavřela, víc toho nemohla snést. Ale už to viděla a ta vzpomínka teď zůstane nesmazatelná.

„K tomu by bylo zapotřebí nejméně dvou útočníků,“

pokračoval Moore. „Jednoho, aby ji znehybnil, když ji přivazovali na židli. Někoho, kdo jí držel zápěstí na stole, když jí to dělali.“

„Strašně by křičela,“ zamumlala Jane. Vzhlédla k Moorovi. „Proč ji nikdo neslyšel?“

„Dům je na soukromé štěrkové cestě, dost daleko od sousedů. A nezapomeň, že byl leden.“

Kdy mají všichni stále zavřená okna. Oběť si musela uvědomovat, že její křik nikdo neuslyší. Že pomoc nepřijde.

Nanejvýš mohla doufat v ránu z milosti.

„Co po ní chtěli?“ zeptala se.

„Nevíme.“

„K tomu musel existovat pádný důvod. Něco věděla.“

„Ani nevíme, kdo to byl. Pět neznámých žen. Žádná z obětí neodpovídá některé z pohřešovaných osob.“

„Jak to, že o nich nic nevíme?“ Pohlédla na svého manžela.

Gabriel potřásl hlavou. „Jsou to duchové, Jane. Žádná jména, žádná identita.“

„Co ten dům?“

„V té době byl pronajatý jisté Margueritě Fisherové.“

„Kdo je to?“

„Žádná žena toho jména neexistuje. Je smyšlené.“

„Ježíši. Je to čím dál absurdnější. Bezejmenné oběti.

Neexistující nájemníci.“

„Ale víme, komu dům patří,“ řekl Gabriel. „Společnosti KTE Investments.“

„Je to důležité?“

„Ano. Leesburské policii trvalo měsíc, než to vypátrala.

KTE je tajná pobočka Ballentree Company.“

Jane měla pocit, jako by se jí v týlu dotkly ledové prsty.

„Zase Joseph Roke,“ zamumlala. „Mluvil o Ballentreem. O

Ashburnu. Co když vůbec nebyl blázen?“

Zmlkli, protože se číšnice vrátila s kávovou konvicí.

„Ten koláč vám nechutná, detektive?“ zeptala se, když si všimla Janeina téměř nedotčeného zákusku.

„Ach, je vynikající. Ale asi nemám takový hlad, jak jsem myslela.“

„Ano, zdá se, že nikdo nemá chuť k jídlu,“ prohodila číšnice, zatímco dolévala Gabrielovi šálek. „Dnes odpoledne tu všichni sedí jen u kávy.“

Gabriel vzhlédl. „Kdo ještě?“ zeptal se.

„Ale, tamten pán…“ Číšnice se zarazila a zamračila se na vedlejší prázdný box. Pak pokrčila rameny. „Patrně mu ta káva nechutnala,“ dodala a odešla.

„Dobrá,“ podotkla Jane tiše. „Asi začínám být taky paranoidní, pánové.“

Moore rychle posbíral složky a vložil je do velké obálky. „Měli bychom vypadnout,“ prohlásil.

Vyšli z Doylova baru a ponořili se do prudké odpolední výhně. Na parkovišti se zastavili u Moorova auta a pátravě se rozhlédli po ulici, po okolních vozech. Jen se na to podívej, pomyslela si Jane, dva policisti a agent FBI a všichni tři jsme jako na trní. Všichni tři podvědomě prozkoumáváme okolí.

„Co bude dál?“ zeptala se.

„Pokud jde o bostonskou policii, znamená to ruce pryč,“

odpověděl Moore. „Dostal jsem rozkaz nestrkat do téhle věci nos.“

„A ty složky?“ Pohlédla na obálku, kterou Moore nesl.

„Ani bych je neměl mít.“

„No, jsem pořád na mateřské. Mně nikdo žádný rozkaz nedal.“ Vzala obálku od Moora. „Jane,“ varoval ji Gabriel.

Vykročila ke svému subaru. „Uvidíme se doma.“

„ Jane.“

Když vklouzla za volant, Gabriel otevřel dveře na druhé straně a posadil se vedle ní. „Nevíš, do čeho se řítíš,“

prohlásil.

„Ty ano?“

„Vidělas, co té ženě udělali s rukama. S takovými lidmi tu jednáme.“

Roztržitě se dívala z okna, jak Moore nastupuje do auta a odjíždí. „Myslela jsem si, že to skončilo,“ řekla tiše.

„Myslela jsem si, fajn, přežili jsme, tak budeme pokračovat v normálním životě. Jenže to neskončilo.“ Pohlédla na Gabriela. „Musím vědět, proč se to všechno stalo. Musím vědět, co to znamená.“

„Nech to na mně. Zjistím, co se dá.“

„A co budu dělat já?“

„Teprve ses vrátila z nemocnice.“

Strčila klíče do zapalování, a když nastartovala, z klimatizace se vyhrnul příval horkého vzduchu. „Nebyla jsem na žádné těžké operaci,“ namítla. „Jen se mi narodilo dítě.“

„To je dostatečný důvod, aby ses od toho držela stranou.“

„Ale právě tohle mě trápí, Gabrieli. Kvůli tomu nemůžu pořádně spát!“ Opřela se na sedadle. „Proto se ten zlý sen neustále opakuje.“

„Chce to čas.“

„Pořád na to musím myslet.“ Znovu se rozhlédla po parkovišti. „Začínám si vzpomínat na víc věcí.“

„Jakých věcí?“

„Bouchání. Křik, střelba. A pak krev na mé tváři…“

„To je sen, o kterém jsi mi vyprávěla.“

„A pořád se vrací.“

„Samozřejmě tam musel být hluk a křik. A skutečně jsi na sobě měla krev, Oleninu krev. Nic z toho, co si vybavuješ, není překvapující.“

„Ale je tu ještě něco. Neřekla jsem ti o tom, protože jsem se snažila na to rozpomenout. Než Olena zemřela, pokoušela se mi něco říct.“

„Co?“

Pohlédla na Gabriela. „Bylo to nějaké jméno. Mila.

Řekla: ‚Mila ví.‘“

„Co to znamená?“

„Nemám tušení.“

Gabriel náhle soustředil pohled na ulici. Sledoval auto, které pomalu projíždělo okolo, pak zatočilo za roh a zmizelo. „Proč nejedeš domů?“ vzdychl si.

„A co ty?“

„Přijdu brzy.“ Naklonil se, aby ji políbil. „Miluju tě,“

řekl a vystoupil.

Sledovala ho, jak odchází ke svému vozu zaparkovanému o pár míst dál. Tam se zastavil a sáhl do kapsy, jako by chtěl vytáhnout klíčky. Znala svého manžela natolik dobře, aby si všimla neobvyklého napětí v ramenou, rychlého pohledu, jímž se rozhlédl po parkovišti. Málokdy ho viděla vyvedeného z míry a vědomí, že je teď ve střehu, ji zneklidňovalo. Nastartoval svůj vůz a pak čekal, než Jane vyjede.

Rozjel se, až když opustila parkoviště, a několik bloků se držel těsně za ní. Dává pozor, jestli mě někdo nesleduje, pomyslela si. I když se Gabriel nakonec odloučil, bezděčně se neustále dívala do zpětného zrcátka, přestože ji nenapadal žádný důvod, proč by ji měl někdo sledovat. Co vlastně ví?

Nic víc než Moore nebo kdokoli jiný z oddělení vražd. Má jen mlhavou vzpomínku na tichý šepot.

Mila. Kdo je Mila?

Pohlédla přes rameno na Moorovu obálku, kterou pohodila na zadní sedadlo. Nijak netoužila znovu zkoumat fotografie z místa činu. Ale musím tu hrůzu překonat, říkala si. Musím vědět, co se stalo v Ashburnu.

Kapitola 25

Maura Islesová byla až po lokty pohroužená v krvi.

Gabriel, který se zastavil v předsálí, sledoval přes skleněný předěl, jak sáhla do břišní dutiny, vyzvedla kličky střev a s plesknutím je odložila do mísy. Když se tou hromadou probírala, neviděl v její tváři žádný odpor, jen klidné soustředění vědce pátrajícího po nějakém neobvyklém detailu. Nakonec mísu podala Yoshimovi a znovu vzala skalpel, ale vtom si všimla Gabriela.

„Za dvacet minut budu hotová,“ řekla. „Ale pojď dál, jestli chceš.“

Vzal si návleky na boty, přehodil si plášť, aby si chránil oblečení, a vešel na sál. I když se snažil vyhnout pohledu na tělo na stole, leželo mezi nimi a nebylo možné je ignorovat.

Žena s vyhublými končetinami a pokožkou visící jako volná látka přes vyčnívající pánevní kosti.

„Mentální anorexie. Našli ji mrtvou v jejím bytě,“

odpověděla Maura na jeho nevyřčenou otázku.

„Je tak mladá.“

„Sedmadvacet. Záchranáři říkali, že v ledničce měla jenom hlávku salátu a dietní pepsi. Smrt hladem v zemi hojnosti.“ Sáhla do břišní dutiny a zkoumala oblast ležící za pobřišnicí. Mezitím Yoshima přistoupil k hlavě, aby odřízl

skalp. Jako vždy při práci téměř nemluvili, dokonale předvídali, co ten druhý potřebuje, takže se slova zdála zbytečná.

„Chtěla jsi mi něco?“ zeptal se Gabriel.

Maura přerušila práci. V jedné dlani držela ledvinu jako hroudu černé želatiny. Vyměnila si s Yoshimou nervózní pohled. Yoshima okamžitě zapojil Strykerovu pilku a její hlasité vrčení téměř přehlušilo Mauřinu odpověď.

„Tady ne,“ podotkla tiše. „Ještě ne.“ Yoshima vypáčil temeno lebky.

Když se Maura sklonila, aby vyňala mozek, vesele se zeptala normálním hlasem: „Tak jaké to je být tatínek?“

„Překonává to všechny moje představy.“

„Už jste se dohodli na Regině?“

„Matka Rizzoliová nás přesvědčila.“

„Podle mě to je hezké jméno.“ Ponořila mozek do nádoby s formalinem. „Důstojné.“

„Jane to už zkrátila na Reggie.“

„No, to už tak důstojně nezní.“

Maura si svlékla rukavice a pohlédla na Yoshimu. Ten přikývl. „Potřebuju na čerstvý vzduch,“ prohlásila.

„Uděláme si přestávku.“

Svlékli si pláště a Maura vyvedla Gabriela ze sálu na nakládací rampu. Teprve když opustili budovu a stáli na parkovišti, znovu promluvila.

„Omlouvám se za tu konverzační odbočku,“ řekla. „Ale měli jsme tady násilné vniknutí. Necítím se teď dobře, když mluvím uvnitř.“

„Co se stalo?“

„V noci, přesněji kolem třetí ráno, přivezli hasiči z Medfordu tělo z autonehody. Normálně jsou dveře vedoucí na rampu zamčené a musí se zavolat noční služba, aby zadala kód. Zjistili, že dveře už jsou odemknuté, a když vešli dovnitř, uviděli, že se v jednom pitevním sále svití.

Hlásili to službě a ochranka prohlédla budovu. Ať se tam vloupal kdokoli, odešel ve spěchu, protože zásuvka stolu v mé kanceláři zůstala otevřená.“

„Ve tvé kanceláři?“

Maura přikývla. „A počítač doktora Bristola byl puštěný. Vždycky ho vypíná, když večer odchází.“

Odmlčela se. „Byl otevřený soubor s pitvou Josepha Rokea.“

„Ztratilo se něco z kanceláře?“

„Zatím jsme nic nezjistili. Ale máme teď trochu strach mluvit uvnitř o choulostivých věcech. Někdo byl v našich kancelářích. A na našem sále. A nevíme, po čem jdou.“

Nebylo divu, že Maura o tom nechtěla mluvit po telefonu. Dokonce i chladně uvažující doktorka Islesová teď měla strach.

„Nejsem zastáncem teorie o spiknutí,“ pokračovala Maura. „Ale vezmi si, co se všechno stalo. Obě těla spěšně převedená z naší soudní pravomoci. Balistické důkazy zabavené Washingtonem. Kdo to tu diriguje?“

Gabriel se upřeně zadíval na parkoviště, kde se nad asfaltem leskl horký vzduch jako vodní hladina. „Sahá to vysoko,“ odvětil. „O tom není pochyb.“

„Což znamená, že na ně nemůžeme.“

Podíval se na ni. „Což neznamená, že to nezkusíme.“

Jane se probudila do tmy a v uších jí stále ještě zněl poslední šepot snu. Zase Olenin hlas, promlouvající k ní z onoho světa. Proč mě pořád mučíš? Řekni mi, co chceš, Oleno. Řekni mi, kdo je Mila.

Ale šepot umlkl a ona slyšela jen Gabrielův dech. A pak, o chvíli později, rozhořčený nářek své dcerky. Vylezla z postele a manžela nechala dál spát. Beztak už byla úplně probuzená a stáleji pronásledovaly dozvuky toho snu.

Holčička si odkopala přikrývku a mávala růžovými pěstičkami, jako by vyzývala matku k boji. „Regino, Regino,“ vzdychla si Jane, když zvedla dcerku z postýlky, a najednou si uvědomila, jak přirozeně jí to jméno splynulo ze rtů. To dítě je vskutku rozená královna; Jane jen dlouho trvalo, než to pochopila a přestala se tvrdošíjně bránit tomu, co její matka poznala už dávno. I když si to Jane nerada

připouštěla, Angela měla pravdu ve spoustě věcí. Jméno, dětská výživa jako spása a ochotná pomoc, kdykoli jí bylo zapotřebí. Právě s tím měla Jane největší problém: přiznat, že potřebuje pomoc, že si neví rady. Mohla objasňovat vraždy, pronásledovat lidské zrůdy, ale chtít po ní, aby utišila řvoucí raneček v náručí, bylo totéž jako chtít, aby zneškodnila jadernou bombu. Rozhlédla se po dětském pokoji v marné naději, že za rohem číhá nějaká dobrá kmotřička víla, mávne kouzelným proutkem a Regina přestane plakat.

Žádné kmotřičky víly tu nejsou. Jen já.

Regina vydržela pět minut u pravého prsu, dalších pět u levého a pak znovu přišla na řadu láhev. Tak jo, tvoje máma jako dojná kráva neobstojí, pomyslela si Jane, když odnášela Reginu do kuchyně. Klidně mě odděl od stáda a zastřel.

Když Regina posléze spokojeně pila z láhve, Jane se s ní usadila na kuchyňské židli a vychutnávala tu chvíli ticha, byť krátkou. Podívala se na dceřiny tmavé vlásky. Kudrnaté, jako moje, pomyslela si. Angela jí kdysi v rozčilení řekla: ‚Jednou budeš mít dceru, jakou si zasloužíš.‘ A už ji mám, pomyslela si teď, ukřičenou, nenasytnou holčičku.

Kuchyňské hodiny ukazovaly tři ráno. Jane sáhla pro hromadu složek, které tu večer nechal detektiv Moore. Už přečetla všechny záznamy o Ashburnu; teď otevřela novou složku a zjistila, že se netýká masakru v Ashburnu; byla to

zpráva bostonské policie o autu Josepha Rokea, vozidlu, které nechal stát pár bloků od nemocnice. Viděla stránky s Mooroyými poznámkami, fotografie vnitřku vozu, zprávu AFIS o otiscích prstů a různá prohlášení svědků. Zatímco byla uvězněná v nemocnici, kolegové z oddělení vražd nezaháleli. Sbírali každý kousíček informací o únoscích.

Nikdy jsem nebyla sama, pomyslela si Jane; moji přátelé venku za mě bojovali a tady je důkaz.

Podívala se na podpis detektiva na jedné svědecké zprávě a překvapeně se zasmála. Sakra, i ten starý protiva Darren Crowe se překonával, aby ji zachránil, a proč by ne?

Bez ní by na oddělení neměl koho urážet.

Nalistovala fotografie vnitřku vozu. Uviděla zmačkané obaly od sušenek a prázdné plechovky od nápoje Red Bull na podlaze. Spousta cukru a kofeinu, což potřebuje každý psychotik na uklidnění. Na zadním sedadle byla prošívaná deka, špinavý polštář a výtisk bulvárního plátku Weekly Confidential s Melanií Griffithovou na obálce. Pokusila se představit si Joea, jak leží na zadním sedadle, listuje bulvárním časopisem a čte si nejnovější zprávy o celebritách a modelkách, ale nešlo to. Opravdu ho zajímalo, co dělají hollywoodské hvězdy? Možná vedle jejich životů plných sexu a drog připadal Joeovi vlastní život snesitelný. Weekly Confidential přinášel v období úzkosti neškodné rozptýlení.

Odložila záznamy bostonské policie a vzala složku o vraždách v Ashburnu. Znovu si prohlédla fotografie zavražděných žen. Znovu se zastavila u neznámé číslo pět.

Ale najednou už nemohla snést další pohled na krev a smrt.

Zavřela složku, prochladlá na kost.

Regina spala.

Jane odnesla dítě zpět do postýlky, pak se vrátila do postele, stále se však chvěla zimou, i pod přikrývkou vyhřátou Gabrielovým tělem. Zoufale se potřebovala vyspat, ale nemohla utišit chaos v myšlenkách. Hlavou jí táhlo až příliš mnoho obrazů. Poprvé chápala, co znamená fráze nemůže únavou spát. Slyšela, že lidé mohou mít z nedostatku spánku psychické problémy; možná už ten práh překročila, dohnaly ji k tomu hrozivé sny a náročné novorozeně. Musím něco udělat, aby ty sny přestaly.

Gabrielova paže se ovinula kolem ní. „Jane?“

„Ahoj,“ zamumlala. „Ty se třeseš. Je ti zima?“

„Trochu.“

Objal ji pevněji, přitáhl ji ke svému vyhřátému tělu.

„Regina se vzbudila?“

„Před chvílí. Už jsem ji nakrmila.“

„Byl jsem na řadě.“

„Stejně jsem nespala.“

„Proč?“

Neodpověděla.

„Zase ten sen. Je to tak?“ zeptal se.

„Ona mě pořád pronásleduje. Nedá mi pokoj. Každou zatracenou noc mi nedovolí spát.“

„Olena je mrtvá, Jane.“

„Tak je to její duch.“

„Přece na duchy nevěříš.“

„Nevěřila jsem. Ale teď…“

„Změnila jsi názor?“

Otočila se na bok, aby se na něj podívala, a v jeho očích spatřila slabý odlesk světel velkoměsta. Její krásný Gabriel.

Jak to, že měla takové štěstí? Co udělala, že si ho zasloužila? Dotkla se jeho tváře, přejela prsty po strništi vousů. I po šesti měsících manželství ji stále udivovalo, že sdílí lože s tímhle mužem.

„Chci, aby všechno bylo jako dřív,“ řekla. „Než se to stalo.“

Přivinul ji k sobě a ona ucítila mýdlo a teplou kůži.

Vůně jejího manžela. „Dej tomu víc času,“ konejšil ji.

„Možná ty sny potřebuješ mít. Ještě pořád se vyrovnáváš s tím, co se stalo. Překonáváš trauma.“

„Anebo možná s tím musím něco udělat.“

„Co udělat?“

„Co po mně chce Olena.“

Vzdychl si. „Už zase mluvíš o duchovi.“

„Ale ona mi něco říkala. To si nevymýšlím. Není to sen, je to vzpomínka, něco, co se opravdu stalo.“ Otočila se na záda a zadívala se na stíny. „Mila ví. To mi řekla. To si pamatuju.“

„Co Mila ví?“

Pohlédla na Gabriela. „Myslím, že mluvila o Ashburnu.“

Kapitola 26

Když nastupovali do letadla směřujícího na Reaganovo letiště ve Washingtonu, měla nateklá a bolavá prsa a její tělo toužilo po úlevě, jakou může poskytnout jen sající kojenec.

Ale Regina tu nebyla; její dcera trávila den v Angeliných schopných rukou a v tuto chvíli ji nejspíš laskal a obskakoval někdo, kdo skutečně věděl, co dělá. Při pohledu z okna letadla si Jane pomyslela: Mé holčičce jsou teprve dva týdny, a už ji opouštím. Jsem špatná máma. Když však Boston zmizel hluboko pod stoupajícím letadlem, necítila vinu, jen nečekanou lehkost, jako by se zbavila tíhy mateřství, probdělých nocí a hodin přecházení sem a tam.

Co to se mnou je, ptala se v duchu, že se mi tak uleví, když jsem daleko od vlastního dítěte? Špatná máma.

Gabriel položil ruku na její. „Všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Nedělej si starosti. Tvá matka to s ní báječně umí.“

Přikývla a dál se dívala z okna. Jak má říct manželovi, že jeho dítě má mizernou matku, která je vzrušením bez sebe, když se dostane z domu a znovu pronásleduje zločince? Že se jí po práci stýská tak, až to bolí, jen když v televizi vidí policistu?

Několik řad za nimi se rozplakalo dítě a Jane se napjala prsa, ztěžklá mlékem. Vlastní tělo mě trestá za to, že jsem opustila Reginu, pomyslela si.

Hned jak vystoupili z letadla, ze všeho nejdřív zmizela na dámských toaletách. Tam se posadila, odstříkala mléko do papírových kapesníků a přitom přemýšlela, jestli krávy cítí stejnou blaženou úlevu, když se jim vyprázdní vemeno.

Takové plýtvání, ale nevěděla, co jiného má dělat než mléko odstříkat a spláchnout do záchodu.

Když se znovu vynořila, Gabriel stál u novinového stánku na letišti a čekal na ni. „Je ti líp?“ zeptal se.

„Búúú.“

Leesburský detektiv Eddie Wardlaw nevypadal příliš nadšeně, že je vidí. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl kyselý obličej a oči, které se neusmívaly, i když se rty o to pokoušely. Jane nedovedla určit, jestli je unavený, nebo jen otrávený z jejich návštěvy. Než jim podal ruku, chtěl vidět jejich legitimace a urážlivě dlouho každou z nich zkoumal, jako by si byl jist, že jsou padělané. Teprve pak si s nimi nevlídně potřásl rukou a provedl je kolem recepce.

„Mluvil jsem ráno s detektivem Moorem,“ prohodil, když je vedl rozvážným krokem po chodbě.

„Řekli jsme mu, že poletíme za vámi,“ přisvědčila Jane.

„Ujistil mě, že vy dva jste v pořádku.“ Wardlaw sáhl do kapsy pro svazek klíčů, zastavil se a otočil se k nim.

„Potřeboval jsem o vás dvou nějaké informace, tak jsem se trochu poptával. Takže prý víte, co se děje.“

„Vlastně ne,“ přiznala Jane. „Sami se snažíme přijít na to, o co v celé té záležitosti jde.“

„Jo?“ Wardlaw si odfrkl. „Vítejte v klubu.“ Odemkl dveře a zavedl je do malé zasedací místnosti. Na stole stála lepenková krabice označená číslem případu, obsahující hromadu složek. Wardlaw na ně ukázal. „Vidíte, kolik toho máme. Nemohl jsem všechno okopírovat. Poslal jsem Moorovi to, co jsem v té době považoval za bezpečné. Tahle věc od začátku smrdí a musel jsem mít naprostou jistotu v tom, kdo ty složky vidí.“

„Podívejte, chcete si mě znovu prověřit?“ nabídla Jane.

„Beze všeho si promluvte s kýmkoli v mém oddělení.

Všichni znají mé záznamy.“

„O vás nejde, detektive. S policií nemám problém. Ale chlápci z úřadu…“ Podíval se na Gabriela. „Tady musím být opatrnější. Zvlášť když uvážím, co se zatím událo.“

Gabriel odpověděl chladným pohledem, který dovedl libovolně nasadit. Stejným pohledem, jímž si kdysi udržoval od Jane odstup, když se poprvé setkali. „Jestli vám dělám starosti, detektive, vyjasněme si to hned, než budeme pokračovat.“

„Proč tu jste, agente Deane? Vaši lidé už pročesali všechno, co máme.“

„FBI se v tom angažovala?“ podivila se Jane.

Wardlaw na ni pohlédl. „Od všeho si vyžádali kopie. Od každého kousku papíru v té krabici. Nevěřili naší kriminalistické laborce, proto si přivedli vlastní techniky, aby prozkoumali fyzické důkazy. Federálové tohle všechno viděli.“ Otočil se zpět ke Gabrielovi. „Takže, jestli máte k tomu případu nějaké otázky, proč se neobrátíte na své kámoše v úřadu?“

„Věřte mi, za agenta Deana se můžu zaručit,“ řekla Jane. „Je to můj manžel.“

„Jo, to mi Moore říkal.“ Wardlaw se zasmál a zavrtěl hlavou. „Federál a policajtka. Podle mě to je totéž, jako když si kočka vezme psa.“ Sáhl do krabice. „Dobře, tady máte, co jste chtěli. Kontrolní složky o vyšetřování. Zprávy o případu.“ Vytahoval jedny desky za druhými a hlučně je pokládal na stůl. „Laboratorní a pitevní nálezy. Fotografie obětí. Denní hlášení. Tiskové zprávy a novinové výstřižky…“ Odmlčel se, jako by si najednou na něco vzpomněl. „Mám tu ještě něco, co vám možná bude užitečné,“ dodal a otočil se ke dveřím. „Přinesu to.“

Za chvíli se vrátil s videokazetou. „Mám ji pořád zamčenou ve stole,“ vysvětlil. „Když se všichni ti federálové hrabali v té krabici, řekl jsem si, že tohle video schovám na

bezpečné místo.“ Přešel k přístěnku, odkud vyvezl na stolku na kolečkách televizi a videopřehrávač. „Protože jsme tak blízko Washingtonu, občas dostaneme případ s ehm…

politickými komplikacemi,“ pokračoval, zatímco rozmotával šňůru. „Víte, volení činitelé se chovají nemravně. Před pár lety se zabila senátorova manželka, když se její mercedes převrátil na jedné z našich mizerných silnic. Potíž byla v tom, že muž, který auto řídil, nebyl její manžel. A co hůř, ten chlap pracoval na ruském velvyslanectví. Měli byste vidět, jak rychle se tehdy objevila FBI.“ Zapojil televizi, pak se narovnal a podíval se na ně. „A tady u toho případu mám stejný pocit.“

„Myslíte, že tu jsou politické souvislosti?“ zeptal se Gabriel. „Víte, kdo skutečně vlastní ten dům? Trvalo nám týdny, než jsme to zjistili.“

„Pobočka Ballentree Company.“

„A to je ta politická komplikace. Mluvíme o Goliáši ve Washingtonu. Kamarádíčkovi Bílého domu. Největším dodavateli ministerstva obrany. Ten den jsem neměl tušení, do čeho jsem šlápl. Bylo dost zlé najít pět zastřelených žen.

K tomu připočtěte politikaření, šťourání FBI, a mám kruci zaděláno na předčasnou penzi.“ Wardlaw vložil pásek do videopřehrávače, vzal dálkový ovladač a stiskl PLAY.

Na obrazovce se objevil pohled na zasněžené stromy.

Byl jasný den, na ledě jiskřilo slunce.

„Tísňová linka dostala ten hovor kolem desáté dopoledne,“ pokračoval Wardlaw. „Mužský hlas, který se odmítl identifikovat. Jen chtěl ohlásit, že se v domě na Deerfield Road něco stalo a že by to měla prověřit policie.

Na Deerfield Road není moc domů, proto hlídce netrvalo dlouho zjistit, o kterou rezidenci se jedná.“

„Odkud přišel ten hovor?“

„Z telefonní budky asi pětapadesát kilometrů od Ashburnu. Nepodařilo se nám z telefonu sejmout žádné použitelné

otisky

prstů.

Volajícího

jsme

nikdy

neidentifikovali.“

Na televizní obrazovce teď bylo vidět půltuctu zaparkovaných vozidel. Na pozadí hluku mužských hlasů začal operátor kamery hovořit: „Je čtvrtého ledna, jedenáct třicet. Adresa rezidence je Deerfield Road číslo devět, město Ashburn, Virginie. Přítomni jsou detektiv Ed Wardlaw a já, detektiv Byron McMahon…“

„Můj partner obsluhoval kameru,“ vysvětlil Wardlaw.

„Tohle je pohled od příjezdové cesty před domem. Jak vidíte, je obklopený lesy. Nablízku nejsou žádní sousedé.“

Kamera pomalu najela na dvě čekající ambulance.

Posádky stály v hloučku, v mrazivém vzduchu jim stoupala od úst pára. Objektiv pokračoval v pomalém záběru a nakonec se zastavil na domě. Byla to jednopatrová cihlová budova majestátních proporcí, ale tato někdejší velkolepá

rezidence vykazovala známky zanedbanosti. Z okenic a parapetů se odlupoval bílý nátěr. Zábradlí verandy se naklánělo na stranu. Okna chránily mříže z tepaného železa, architektonický prvek, jenž se víc hodil pro obytný dům v centru města než pro sídlo na tiché venkovské silnici.

Kamera teď zaostřila na detektiva Wardlawa, který stál na předních schodech jako zachmuřený hostitel chystající se přivítat hosty. Najednou se záběr zhoupl k zemi, jak se detektiv McMahon sehnul, aby si vzal návleky. Poté se objektiv znovu zaměřil na hlavní vchod. Kamera následovala Wardlawa do domu.

První obraz, který zachytila, bylo zkrvavené schodiště.

Jane už věděla, co má čekat; viděla fotografie z místa činu a bylo jí známo, jak každá z žen zemřela. Přesto když kamera zabrala schody, zrychlil se jí tep a pocit hrůzy zesílil.

Kamera se zastavila na první oběti, ležící tváří dolů na schodech. „Tahle byla střelena dvakrát,“ řekl Wardlaw.

„Soudní lékař uvedl, že ji první kulka zasáhla do zad, patrně když se oběť snažila doběhnout ke schodům. Pronikla dutou žílou a vyšla břichem ven. Podle množství krve, kterou ztratila, pravděpodobně žila ještě pět, deset minut, než dostala druhou kulku do hlavy. Z toho soudím, že ji pachatel srazil prvním výstřelem, pak obrátil pozornost k ostatním ženám. Když se zase vracel po schodech, všiml si, že tahle

ještě žije. Tak ji dorazil smrtící ranou.“ Wardlaw pohlédl na Jane. „Důkladný chlapík.“

„Tolik krve,“ zamumlala Jane. „Muselo tam být množství otisků bot.“

„Nahoře i dole. Ale dole jsou matoucí. Viděli jsme dvě řady velkých otisků a předpokládáme, že to jsou stopy dvou vrahů. Ale navíc tam byly další stopy. Menší, které vedly přes kuchyň.“

„Od policistů?“

„Ne. První hlídkový vůz přijel nejméně šest hodin po činu. Krev na kuchyňské podlaze už byla hodně zaschlá. Ty menší otisky vznikly, když krev byla ještě mokrá.“

„Čí to jsou otisky?“

Wardlaw se na ni podíval. „Pořád nevíme.“

Kamera teď stoupala po schodech a při tom bylo slyšet šustění papírových návleků na boty. Na chodbě nad schody se kamera otočila doleva a zabrala pohled přes dveře. V

ložnici bylo natěsnáno šest lůžek, na podlaze ležely pohozené hromady oblečení, špinavého nádobí a velký sáček smažených brambůrků. Kamera jela přes pokoj a zastavila se u lůžka, kde zemřela oběť číslo dvě.

„Zdá se, že tahle se ani nepokusila utéct,“ řekl Wardlaw.

„Zůstala v posteli a dostala kulku tam, kde ležela.“

Kamera se znovu dala do pohybu, krouživě postupovala od lůžek a otočila se k šatně. Přes otevřené dveře najela na

dvě nešťastné obyvatelky zhroucené přes sebe. Vmáčkly se až dozadu, jako by se snažily uniknout pozornosti. Ale pro vraha, který otevřel dveře a namířil zbraň na skloněné hlavy, byly až příliš nápadné.

„Každá jednu kulku,“ hovořil dál Wardlaw. „Ti hoši byli rychlí, přesní a metodičtí. Otevřeli každé dveře, prohledali každý kout. V tom domě nebylo místo, kde by se někdo mohl schovat. Oběti neměly žádnou šanci.“

Vzal ovladač a přepnul na rychlé přetáčení. Obrazy poskakovaly na obrazovce, šílená okružní jízda dalšími ložnicemi, závod po žebříku, přes poklop a na půdu. Pak trhavý úprk zpět chodbou a ze schodů. Wardlaw zmáčkl PLAY. Cesta se znovu zpomalila, kamera se pohybovala krokem přes jídelnu do kuchyně.

„Tady,“ upozornil tiše a stiskl PAUSE. „Poslední oběť.

Měla moc ošklivou noc.“

Žena seděla přivázaná šňůrou k židli. Kulka pronikla těsně nad pravým obočím a náraz jí zaklonil hlavu. Zemřela s očima obrácenýma k nebi; smrt jí vybělila tváře. Obě ruče měla natažené před sebou na stole.

Vedle rozmlácených rukou stále leželo zakrvácené kladivo.

„Zjevně od ní něco chtěli,“ konstatoval Wardlaw. „Ta žena jim to nemohla, nebo nechtěla, dát.“ Podíval se na Jane očima, v nichž se odráželo utrpení, které si v tuto chvíli

všichni představovali. Kladivo dopadající znovu a znovu, praskající kosti a klouby. Křik odrážející se ozvěnou v domě mrtvých žen.

Stiskl PLAY, film se milosrdně znovu rozběhl a nechal za sebou krvavý stůl, zmrzačené tělo. Stále otřeseni mlčky přihlíželi, když je video vedlo dál do dolní ložnice, pak do obývacího pokoje s prosezenou pohovkou a zeleným plyšovým kobercem. Konečně byli zpět v předsíni, u paty schodů, kde začali.

„Tohle jsme našli,“ uzavřel Wardlaw. „Pět ženských obětí, všechny neidentifikované. Byly použity dvě střelné zbraně. Předpokládáme, že vrazi byli nejméně dva a spolupracovali.“

A žádné místo v domě, kde se kořist mohla skrýt, pomyslela si Jane. Představila si dvě oběti skrčené v šatně, se zatajeným dechem, v objetí, zatímco se k nim blíží kroky.

„Přišli a popravili pět žen,“ řekl Gabriel. „Strávili možná půl hodiny v kuchyni s tou poslední, drtili jí ruce kladivem. A vy o těch vrazích nic nemáte? Žádné stopové důkazy, žádné otisky prstů?“

„Otisků jsme našli milion po celém domě. V každé místnosti neidentifikované. Ale jestli pachatelé nějaké zanechali, neshodují se s žádnými otisky v AFIS.“ Wardlaw sáhl po ovladači a zmáčkl STOP.

„Počkejte,“ zadržel ho Gabriel, oči upřené na obrazovku.

„Co je?“

„Přetočte to zpátky.“

„Jak daleko?“

„Asi deset sekund.“

Wardlaw se na něj zamračil, očividně zmaten tím, co asi upoutalo jeho pohled. Podal Gabrielovi ovladač. „Poslužte si.“

Gabriel stiskl REWIND, potom PLAY. Kamera se vrátila do obývacího pokoje a teď opakovala záběr na omšelou pohovku, plyšový koberec. Pak se přesunula do předsíně a najednou zabrala hlavní vchod. Venku se slunce lesklo na zledovatělých větvích stromů. Na dvoře stáli dva muži a bavili se. Jeden z nich se otočil k domu.

Gabriel prudce pásek zastavil a toho muže zmrazil na místě, s obličejem orámovaným dveřmi. „To je John Barsanti,“ upozornil.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Wardlaw.

„Objevil se taky v Bostonu,“ odpověděl Gabriel.

„Jo? Tedy, zdá se, že je všude, co? Přišli jsme do domu sotva hodinu předtím, než přijel Barsanti a jeho tým. Snažili se vstoupit rovnou do našeho vyšetřování a nakonec jsme se tam na verandě trochu dohadovali. Než zavolal někdo z

ministerstva spravedlnosti a požádal nás, abychom spolupracovali.“

„Jak se FBI o tom případu tak rychle dozvěděla?“

zajímala se Jane.

„Na tu otázku jsme nikdy nedostali uspokojivou odpověď.“ Wardlaw přešel k videu, vyndal kazetu, pak se otočil čelem k Jane. „Takže, tohle tu máme. Pět mrtvých žen, žádná s otisky prstů v databázi. Žádná není hlášena jako pohřešovaná. Všechny jsou neznámé.“

„Nezaregistrované cizinky,“ doplnil Gabriel.

Wardlaw přikývl. „Domnívám se, že byly z východní Evropy. V dolní ložnici se našly nějaké ruské noviny. A k tomu krabice od bot s fotografiemi Moskvy. Podle toho, co jsme ještě v domě našli, můžeme dost dobře odhadnout jejich povolání. V komoře byly zásoby penicilinu.

Antikoncepční pilulky. A krabice plná kondomů.“ Zvedl složku s pitevními zprávami a podal ji Gabrielovi.

„Podívejte se na analýzu DNA.“

Gabriel nalistoval stránky s laboratorními výsledky.

„Početní sexuální partneři,“ poznamenal.

Wardlaw přikývl. „Dejte si to dohromady. Houf mladých pohledných žen žijících společně pod jednou střechou. Stýkají se s množstvím různých mužů. Řekněme, že ten dům nebyl žádný klášter.“

Kapitola 27

Soukromá cesta vedla porostem dubů, borovic a ořešáků. Přes jejich koruny prosvítaly sluneční paprsky, které vytvářely na silnici světlé skvrnky. Ale hluboko mezi stromy se dostalo jen málo světla a v zeleném stínu křovinatého houští bojovaly mladé rostlinky o život.

„Není divu, že sousedé tu noc nic neslyšeli,“

poznamenala Jane s pohledem upřeným do hustého lesa.

„Ani jsem žádné sousedy neviděla.“

„Myslím, že to je tam vpředu, za těmi stromy.“

Po dalších třiceti metrech se silnice najednou rozšířila a jejich auto se vynořilo do pozdně odpoledního slunce. Před nimi se nejasně rýsoval jednopatrový dům. I když byl teď zpustlý, stále měl dobrou kostru; fasádu z červených cihel, širokou verandu. Ale nic na něm nepůsobilo přívětivě.

Rozhodně ne tepané mříže na oknech ani cedule VSTUP

ZAKÁZÁN připevněné na kůlech. Štěrkovou příjezdovou cestu už okupoval plevel vysoký po kolena, první vlna vetřelců jako předvoj postupujícího lesa. Wardlaw je informoval, že pokusy o opravu náhle skončily před dvěma měsíci, kdy kvůli neopatrnosti řemeslníků vznikl menší požár a zničil ložnici v horním patře. Plameny zanechaly na okenním rámu černé ohořelé stopy a překližku dosud

pokrývalo rozbité sklo. Možná byl ten oheň varováním, pomyslela si Jane. Ten dům není přátelský.

Vystoupila s Gabrielem z pronajatého auta. Jeli sem se zapnutou klimatizací a teď ji to horko zaskočilo. Zastavila se na příjezdové cestě, nadechla se těžkého dusného vzduchu a na tváři jí okamžitě vyrazil pot. Ačkoli komáry neviděla, slyšela je kroužit kolem sebe, a když se pleskla po obličeji, zůstala jí na ruce čerstvá krev. Nic jiného neslyšela, jen bzučení hmyzu.

Žádná doprava ani zpěv ptáků, dokonce i stromy byly nehybné. Svědil ji krk, ne z horka, ale z náhlého instinktivního nutkání to místo opustit. Vlézt znovu do auta, zamknout všechny dveře a odjet. Nechtělo se jí dovnitř.

„No, podíváme se, jestli Wardlawův klíč pořád funguje,“ prohodil Gabriel a vykročil k verandě.

Jane ho váhavě následovala po vrzajících schodech, kde tráva už prorůstala mezerami mezi prkny. Na Wardlawovu videu to bylo v zimě, příjezdová cesta nebyla zarostlá. Teď se plazivé výhonky vinuly po zábradlí a na verandě ležel pylový poprašek jako žlutý sníh.

U dveří se Gabriel zastavil a zamračil se na zbytky visacího zámku, jenž kdysi zabezpečoval hlavní vchod.

„Tohle tu už je nějakou dobu,“ ukázal na rez.

Mříže na oknech. Zámek na dveřích. Ne jako obrana před narušiteli, pomyslela si Jane; ten zámek měl udržet lidi uvnitř.

Gabriel otočil klíčem v zámku a strčil do dveří. Se skřípotem povolily a zevnitř zavanul pach zatuchlého kouře; pozůstatek po někdejším požáru. Můžete dům vyčistit, vymalovat, dát nové závěsy, koberce a nábytek, ale zápach požáru přetrvá. Vstoupil dovnitř.

Po chvíli vešla Jane také. Překvapilo ji, že našla jen holé dřevěné podlahy; na videu tady ležel ošklivý zelený koberec, který během úklidu zřejmě vyhodili. Sloupkové zábradlí na schodech bylo pěkně vyřezávané a obývací pokoj měl třímetrový strop s ozdobnými lištami, detail, kterého si při sledování policejního videa nevšimla. Strop hyzdily vlhké skvrny jako tmavé mraky.

„Ten, kdo dům postavil, měl spoustu peněz,“

poznamenal Gabriel.

Přešla k oknu a podívala se skrz mříže na stromy.

Odpoledne se už chýlilo ke konci, zbývala jim nanejvýš hodina světla. „Musel to být krásný dům, když byl nový,“

řekla. Ale to už bylo dávno. Dávno před ošumělými koberci a železnými mřížemi. Před krvavými skvrnami.

Prošli obývacím pokojem bez nábytku. Květinové tapety poznamenal zub času, šmouhy, odloupnuté rohy a zažloutlý nádech od desítek let cigaretového kouře.

Pokračovali jídelnou a zastavili se v kuchyni. Stůl a židle zmizely; viděli jen ošoupané linoleum s poškrábanými a zkroucenými okraji. Odpolední slunce dopadalo šikmo přes zamřížované okno. Tady zemřela ta starší žena, připomněla si Jane. Seděla uprostřed místnosti přivázaná k židli, tenké prsty vystavené úderům kladiva. I když se Jane dívala na prázdnou kuchyň, v duchu se jí vybavil obraz z videa.

Obraz, který jakoby přetrvával v částečkách prachu vířících ve slunečním světle.

„Pojďme nahoru,“ pobídl ji Gabriel. Opustili kuchyň a zastavili se pod schodištěm. Při pohledu na odpočívadlo v prvním patře si Jane pomyslela: Tady zemřela další, na těchto schodech. Hnědovlasá žena. Jane položila ruku na zábradlí, pevně stiskla vyřezávané dubové dřevo a ucítila, jak jí v konečcích prstů buší tep. Nechtěla jít nahoru. Ale ten hlas znovu zašeptal. Mila ví.

Něco mám tam nahoře najít, pomyslela si. Něco, k čemu mě ten hlas vede.

Gabriel se vydal nahoru jako první. Jane ho pomalu následovala s pohledem upřeným na schody, zpocenou dlaň na zábradlí. Najednou se zastavila a zadívala se na místo se světlejším dřevem. Sehnula se, a když se dotkla nedávno vydrhnutého povrchu, zježily se jí chloupky v týlu.

Kdybyste zatemnili okna a postříkali schody luminolem, dřevěná vlákna se jistě rozzáří světélkující zelenou barvou.

Uklízeči se zjevně snažili smýt to nejhorší, ale důkazy tu stále byly, tam, kde se rozlila krev oběti. Tady zemřela, zhroucená na schodech, na místě, jehož se Jane dotýkala.

Gabriel už byl v prvním patře a procházel místnostmi.

Vydala se za ním na odpočívadlo. Pach kouře tu byl silnější. Chodba měla šedozelené tapety a podlahu z tmavého dubu. Dveře byly dokořán a vrhaly na chodbu obdélníky světla. Otočila se k prvním dveřím po pravé ruce a uviděla prázdný pokoj, stěny poznamenané přízračnými vybledlými čtverci tam, kde kdysi visely fotografie. Mohl to být jakýkoli prázdný pokoj v jakémkoli prázdném domě, všechny stopy po obyvatelích odklizené. Přešla k výsuvnému oknu a otevřela ho. Železné mříže byly důkladně přivařeny na místě. Žádný únik před požárem, pomyslela si Jane. I kdybyste vylezli ven, museli byste skočit pět metrů hluboko na holý štěrk bez keřů, které by pád zbrzdily.

„Jane,“ volal ji Gabriel.

Šla za jeho hlasem, přes chodbu do další ložnice.

Gabriel nahlížel do otevřeného přístěnku. „Tady,“ řekl tiše.

Postavila se vedle něj, pak si dřepla a dotkla se vydrhnutého dřeva. Bezděčně se jí v duchu vybavil další obraz z videa. Dvě ženy, s propletenými štíhlými pažemi

jako milenci. Jak dlouho se tu choulily? Šatna nebyla velká a pach strachu jistě prosytil tmu.

Prudce se vztyčila. V místnosti bylo příliš horko, příliš málo vzduchu; vyšla na chodbu, nohy ztuhlé, jak seděla v podřepu. To je dům hrůz, pomyslela si. Když budu pozorně poslouchat, uslyším ozvěnu výkřiků.

Na konci chodby se nacházel poslední pokoj, pokoj, kde řemeslníci způsobili požár. Na prahu zaváhala, odpuzovaná mnohem silnějším zápachem kouře v této místnosti. Obě rozbitá okna zakrývala překližka a bránila přístupu odpoledního světla. Jane vzala z kabelky baterku a posvítila do tmavého interiéru. Plameny ožehly stěny a strop, pohltily jejich části až na ohořelé dřevo. Když mávla kuželem světla kolem sebe, na zadní stěně šatny se krátce objevil nějaký ovál, pak zmizel. Se zamračením znovu na to místo posvítila.

Jasný ovál se opět vynořil, krátce zablikal na zadní stěně.

Přešla k šatně, aby se podívala zblízka. Uviděla otvor dost velký, aby se jím dal prostrčit prst. Dokonale kulatý a hladký. Někdo vyvrtal díru mezi šatnou a ložnicí.

Nad hlavou jí zaskřípaly trámy. Polekaně vzhlédla, když nahoře zavrzaly kroky. Gabriel byl na půdě.

Vrátila se na chodbu. Denní světlo rychle ubývalo a dům se nořil do šera. „Hej!“ zavolala. „Kde je poklop, co tam vede?“

„Podívej se ve druhé ložnici.“

Našla tam žebřík a vylezla nahoru. Strčila hlavu do prostoru nad sebou, kde uviděla světlo Gabrielovy baterky protínající stíny.

„Je tam něco?“ zeptala se.

„Mrtvá veverka.“

„Myslím něco zajímavého?“

„Nic moc.“

Vylezla na půdu a málem se uhodila do hlavy o nízký trám. Gabriel se musel pohybovat v podřepu, lezl pozpátku s pokrčenýma dlouhýma nohama, zatímco zkoumal okolní prostor a s baterkou pomalu pátral v nejhlubších stínech, „Do toho rohu nechoď,“ varoval ji. „Prkna jsou ohořelá.

Bojím se, že ta podlaha není bezpečná.“

Zamířila k opačnému konci, kam osamělé okno propouštělo poslední šedivé denní světlo. Tohle okno nemělo mříže, nebylo jich zapotřebí. Vysunula ho nahoru, vystrčila ven hlavu a spatřila úzkou římsu a děsivou hloubku pod sebou. Úniková cesta jen pro sebevrahy. Zavřela okno a strnula, pohled upřený na stromy.

V lese krátce zablikalo světlo jako poletující světluška.

„Gabrieli.“

„Prima. Tady je další mrtvá veverka.“

„Venku někdo je.“

„Cože?“

„V lese.“

Přešel k ní a vyhlédl do houstnoucího soumraku.

„Kde?“

„Teď jsem to viděla.“

„Možná to bylo projíždějící auto.“ Otočil se od okna a zaklel: „Zatraceně. Dochází mi baterie.“ Několikrát prudce baterkou zatřásl. Světlo se na chvíli rozzářilo, ale pak zase začalo slábnout.

Jane stále nehybně zírala z okna, na les, který je obkličoval. Věznil je v tomto domě duchů. Ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Otočila se k manželovi.

„Chci odtud.“

„Měl jsem vyměnit baterie, než jsme odjeli z domova…“

„Hned. Prosím.“

Teprve teď si všiml úzkosti v jejím hlase. „Co je ti?“

„Nemyslím, že to bylo projíždějící auto.“

Znovu se otočil k oknu a zůstal naprosto bez hnutí stát.

Jeho ramena zastínila poslední zbytky kalného světla.

Gabrielovo mlčení s ní otřáslo, ticho, které ještě zesilovalo tlukot jejího srdce. „Dobře,“ souhlasil tiše. „Pojďme.“

Sešplhali po žebříku, vrátili se po chodbě kolem ložnice, kde v Šatně dosud ulpívala krev. Sestoupili po schodech, kde vydrhnuté dřevo stále tiše vypovídalo o hrůzách. V

tomto domě zemřelo pět žen a nikdo neslyšel jejich křik.

Nás by také nikdo neslyšel.

Prošli hlavními dveřmi na verandu.

A vzápětí ztuhli, protože je oslnila silná světla. Jane před tou září zvedla ruku. Uslyšela křupání kroků na štěrku a s přivřenýma očima rozeznala jen tři tmavé blížící se postavy.

Gabriel se postavil před ní, pohybem tak rychlým, že ji překvapilo, když jeho ramena najednou zastínila světlo.

„Zůstaňte, kde jste,“ nařídil nějaký hlas.

„Můžu vidět, s kým mluvím?“ požádal Gabriel.

„Identifikujte se.“

„Co kdybyste nejdřív sklonili baterky.“

„Vaše legitimace.“

„Dobře. Dobře, sáhnu do kapsy,“ řekl Gabriel klidně.

Rozumně. „Nejsem ozbrojený a moje žena také ne.“ Pomalu vytáhl náprsní tašku a podržel ji před sebou. Někdo mu ji vytrhl z ruky. „Jsem Gabriel Dean. A tohle je moje žena Jane.“

„Detektiv Jane Rizzoliová,“ doplnila. „Bostonská policie.“ Zamrkala, když se světlo baterky najednou přesunulo na její tvář. I když na ty muže pořádně neviděla,

vycítila, že si ji pozorně prohlížejí. Jak rostla její zlost, strach ustoupil do pozadí.

„Co tu dělá bostonská policie?“ zeptal se muž.

„Co tu děláte vy?“ odsekla.

Odpověď nečekala, a taky žádnou nedostala. Muž vrátil Gabrielovi náprsní tašku, pak mávl baterkou k tmavému sedanu zaparkovanému za jejich autem z půjčovny.

„Nastupte si. Budete muset jít s námi.“

„Proč?“ zeptal se Gabriel.

„Potřebujeme ověřit vaše legitimace.“

„Musíme stihnout let zpátky do Bostonu,“ namítla Jane.

„Zrušte ho.

Kapitola 28

Jane seděla sama ve vyšetřovací místnosti, dívala se na svůj odraz a myslela si: Je to k vzteku octnout se na špatné straně jednostranného zrcadla. Trčela tu už hodinu, každou chvíli vstala a zkontrolovala dveře s mizivou nadějí, že se zázračně samy odemkly. Samozřejmě že ji oddělili od Gabriela; tak se to dělá, tak sama vedla výslechy. Ale všechno ostatní na její situaci bylo nové a neznámé. Ti muži se nikdy neidentifikovali, neukázali žádné odznaky, neuvedli žádné jméno, hodnost nebo služební číslo. Klidně to mohli být „muži v černém“ chránící Zemi před šmejdem z vesmíru. Přivedli je do budovy jako vězně z podzemní garáže, takže ani nevěděla, pro kterou agenturu pracují, jen že se ta výslechová místnost nachází kdesi v hranicích města Restonu.

„Hej!“ Přešla k zrcadlu a zaťukala na sklo. „Podívejte, nepřečetli jste mi moje práva. Navíc jste mi vzali mobil, takže nemůžu zavolat právnímu zástupci. To by vás mohlo mrzet.“

Žádná odpověď.

Prsa ji zase začínala bolet, připadala si jako kráva, co zoufale potřebuje podojit, ale rozhodně si před tím jednostranným zrcadlem nehodlala rozepnout košili.

Zaťukala znovu, silněji. Strach ji už přešel, protože věděla, že se ji ti vládní hoši, kteří si tak dávají na čas, snaží zastrašit. Znala svá práva; jako policistka vždy pečlivě dbala na to, aby zajistila práva pachatelů, a teď se sakra bude domáhat těch svých.

V zrcadle zkoumala svůj odraz. Vlasy měla jako kudrnatou hnědou korunu, čelist umíněně zaťatou. Jen se dobře podívejte, hoši, pomyslela si. Ať je za tím sklem kdokoli, vidí teď naštvanou policajtku, čím dál míň ochotnou spolupracovat.

„Hej!“ vykřikla a uhodila do skla.

Dveře se najednou rozlétly a Jane překvapilo, když do místnosti vstoupila žena. Ačkoli její tvář vypadala stále mladistvě, ne víc než na padesát, vlasy se už změnily v stříbro a tvořily zarážející kontrast k černým očím. Podobně jako její kolegové měla i ona střízlivý oděv, oblečení, jaké si volí ženy, které mají mužské povolání.

„Detektive Rizzoliová,“ oslovila ji žena. „Omlouvám se, že jste musela čekat. Přijela jsem hned, jak to šlo. Však víte, doprava v D. C.“ Podala jí ruku. „Ráda vás konečně poznávám.“

Jane nabízenou ruku ignorovala a dál se upřeně dívala ženě do tváře. „Měla bych vás znát?“

„Helen Glasserová. Ministerstvo spravedlnosti. A ano, souhlasím, máte plné právo se zlobit.“ Znovu jí podala ruku, druhý pokus o uzavření příměří.

Když jí tentokrát Jane rukou potřásla, ucítila stisk stejně pevný jako u muže. „Kde je můj manžel?“ zeptala se.

„Sejdeme se s ním nahoře. Chtěla jsem mít možnost nejprve se s vámi usmířit, než se všichni dáme do práce. To, co se stalo dnes večer, bylo jen nedorozumění.“

„To, co se stalo, bylo porušení mých práv.“

Glasserová pokynula ke dveřím. „Prosím, pojďme nahoru a promluvíme si o tom.“

Prošli halou k výtahu, kde Glasserová použila kódovanou kartu a stiskla tlačítko do nejvyššího poschodí.

Jedna jízda je rázem povznesla od obyčejných smrtelníků mezi vybranou elitu. Dveře výtahu se tiše otevřely a obě vešly do místnosti s velkými okny a výhledem na Reston.

Místnost byla zařízena s fádním vkusem typickým pro vládní úřady. Jane uviděla šedou pohovku a křesla rozestavená na nevýrazném kelimovém koberci kolem nízkého stolku s kávovou konvicí a podnosem s šálky a podšálky. Na stěně se vyjímal osamělý exemplář dekorativního umění, abstraktní obraz rozmazané oranžové koule. Kdybyste to pověsili na policejní stanici, pomyslela si Jane, nějaký vtipálek by tam stoprocentně přimaloval terč.

Když znovu tiše zavrčel výtah, otočila se a uviděla vystupovat Gabriela. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

„Ty elektrické šoky nebyly nic moc Ale jo, jsem…“

Překvapeně se odmlčela, když poznala muže, který vystoupil z výtahu hned za Gabrielem. Muže, jehož tvář krátce zahlédla to odpoledne na videozáznamu z místa činu.

John Barsanti mírně kývl hlavou. „Detektive Rizzoliová.“

Jane pohlédla na manžela. „Ty víš, co se tu děje?“

„Posaďme se všichni,“ vybídla je Glasserová. „Je na čase vyjasnit si pár věcí.“

Jane se ostražitě usadila na pohovku vedle Gabriela.

Zatímco Glasserová nalévala kávu a podávala všem šálky, nikdo nepromluvil. Po zkušenostech, které přetrpěli ten večer, to byl opožděný projev zdvořilosti a Jane nehodlala zapomenout na svůj oprávněný hněv výměnou za formální úsměv a šálek kávy. Ani se nenapila, jen šálek odložila jako mlčenlivě odmítnutí pokusů té ženy o příměří.

„Můžeme také klást otázky?“ zeptala se Jane. „Anebo to bude jednostranný výslech?“

„Přála bych si, abychom mohli zodpovědět všechny vaše otázky. Ale musíme chránit probíhající vyšetřování,“

odpověděla Glasserová. „Nejde o žádnou nedůvěru vůči vám. Prověřili jsme si vás i agenta Deana. Oba jste známí jako vynikající pracovníci bezpečnosti.“

„Přesto nám nevěříte.“

Glasserová na ni vrhla pohled stejně ocelový jako barva jejích vlasů. „Nemůžeme si dovolit komukoli důvěřovat. Ne v takto citlivé záležitosti. Agent Barsanti a já jsme se ze všech sil snažili udržet naši práci v tichosti, ale každý náš krok byl sledován. Někdo tajně získal přístup do našich počítačů, vloupali se do mé kanceláře a nejsem si jistá, že mi neodposlouchávají telefon. Někdo se nabourává do našeho vyšetřování.“ Položila svůj šálek s kávou na stolek. „Teď potřebuji vědět, co tu děláte vy a proč jste šli do toho domu.“

„Asi ze stejného důvodu, proč ho stále pozorujete.“

„Víte, co se tam stalo.“

„Viděli jsme složky detektiva Wardlawa.“

„Jste daleko od domova. Proč vás zajímá ashburnský případ?“

„Proč nám nejdřív neodpovíte na otázku?“ opáčila Jane.

„Proč se ministerstvo spravedlnosti tolik zajímá o smrt pěti prostitutek?“

Glasserová mlčela, její výraz byl neproniknutelný.

Nevzrušeně se napila kávy, jako by ta otázka ani nebyla vyslovena. Jane si nemohla pomoci, ale ucítila záchvěv obdivu k té ženě, která ještě neprojevila ani náznak zranitelnosti. Glasserová byla zjevně ten, kdo tu velel.

„Dobře víte, že totožnost obětí nikdy nebyla určena,“

prohlásila Glasserová.

„Ano.“

„Domníváme se, že to byly neregistrované cizí státní příslušnice. Snažíme se zjistit, jak se dostaly do země. Kdo je přivedl a jak se dostaly přes naše hranice.“

„Chcete nám vykládat, že to všechno je kvůli národní bezpečnosti?“ Jane nedokázala zastřít v hlase skepticismus.

„To je jen jedna část. Od jedenáctého září Američané prostě předpokládají, že přísněji střežíme hranice, že jsme potlačili ilegální přistěhovalectví. Jenže to tak není.

Nezákonný pohyb osob mezi Mexikem a USA je stále stejně rušný jako na hlavní silnici. Máme kilometry a kilometry nemonitorovaného pobřeží. Na hranici s Kanadou nejsou téměř žádné hlídky. A pašeráci lidí znají všechny cesty, všechny triky. Je snadné sem dopravit nějaké dívky. A jakmile je sem dostanou, není těžké přimět je pracovat.“

Glasserová znovu odložila šálek a předklonila se, oči jako z leštěného ebenu. „Víte, kolik nedobrovolných sexuálních pracovnic máme v naší zemi? V naší takzvaně civilizované zemi? Nejméně padesát tisíc. A nemluvím o prostitutkách.

Tohle jsou otrokyně, sloužící proti své vůli. Tisíce dívek propašovaných do USA, kde jednoduše zmizí. Stanou se neviditelnými. Přesto jsou kolem nás, ve velkých i malých místech. Schované v nočních podnicích, zamčené v bytech.

A jen málo lidí ví, že vůbec existují.“

Jane si vzpomněla na zamřížovaná okna a na odloučenost toho domu. Nebylo divu, že jí připomínal vězení; protože ničím jiným nebyl.

„Tahle děvčata se bojí spolupracovat s úřady. Pokud je jejich pasáci přistihnou, jsou důsledky příliš hrůzné. A i když nějaká dívka unikne a podaří se jí vrátit do své mateřské země, najdou si ji tam. Pak je lepší být mrtvá.“

Odmlčela se. „Viděli jste pitevní zprávu oběti číslo pět. Té starší.“

Jane polkla. „Ano.“

„To, co se jí stalo, byl jasný vzkaz. Tak skončíte, když si s námi budete zahrávat. Nevíme, čím je rozzuřila, jakou mez překročila. Možná si nechávala peníze, které jí nepatřily.

Možná vedla nějaký podnik bokem. Očividně to byla bordelmamá, v autoritativní pozici, ale to ji nezachránilo. Ať udělala cokoli špatně, zaplatila za to. A dívky zaplatily s ní.“

„Takže vaše vyšetřování se vůbec netýká terorismu,“

poznamenal Gabriel.

„Co s tím má společného terorismus?“ podivil se Barsanti.

„Neregistrované cizinky pocházející z východní Evropy.

Možné spojení s Čečenskem.“

„Ty ženy sem byly přivezeny čistě kvůli obchodu a z žádného jiného důvodu.“

Glasserová se zamračila na Gabriela. „Kdo se vám zmínil o terorismu?“

„Senátor Conway. A taky zástupce ředitele Národních zpravodajských služeb.“

„David Silver?“

„Přiletěl do Bostonu kvůli té krizi s rukojmími. Aspoň tehdy se domnívali, že jde o terorismus. O čečenskou teroristickou hrozbu.“

Glasserová si odfrkla. „David Silver je fixovaný na teroristy, agente Deane. Vidí je pod každým mostem a nadjezdem.“

„Říkal, že tyto obavy sdílejí i nejvyšší místa. Proto ho ředitel Wynne poslal.“

„Za to je ředitel služeb placený, aby si to myslel.

Ospravedlňuje tím svou existenci. Pro tyhle lidi to je terorismus vždy a všude.“

„Ale senátora Conwaye to také zřejmě znepokojilo.“

„Vy senátorovi věříte?“

„Neměl bych?“

Barsanti řekl: „Měl jste s Conwayem nějaká jednání, že?“

„Senátor Conway je ve výboru pro zpravodajské služby.

Mnohokrát jsme se setkali kvůli mé práci v Bosně.

Vyšetřování válečných zločinů.“

„Ale jak dobře ho doopravdy znáte, agente Deane?“

„Naznačujete tím, že ho neznám?“

„Je senátorem už po tři funkční období,“ připomněla Glasserová. „Aby někdo vydržel tak dlouho, musí celou dobu uzavírat spoustu dohod, spoustu kompromisů. Pozor na to, komu věříte. Nic jiného tím nechceme říct. Tuhle lekci jsme se naučili už dávno.“

„Takže vaším zájmem v tomhle případu není terorismus,“ zdůraznila Jane.

„Mým zájmem je více než padesát tisíc žen, které zmizely. Jde o otroctví na našem území. O zneužívání lidských bytostí klienty, které zajímá jen to, jak si dobře zasouložit.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „O nic jiného tu nejde,“ dodala tiše.

„To zní jako vaše osobní křižácké tažení.“

Glasserová přikývla. „Už skoro čtyři roky.“

„Proč jste tedy ty ženy v Ashburnu nezachránili? Museli jste vědět, co se v tom domě děje.“

Glasserová neodpověděla; nemusela. Její sklíčený pohled potvrzoval to, co Jane už uhodla.

Jane se obrátila na Barsantiho. „Proto jste se objevili na místě činu tak rychle. Prakticky ve stejnou dobu jako policie. Už jste věděli, co se tam děje. Museli jste to vědět.“

„Dostali jsme upozornění jenom pár dní předtím,“

připustil Barsanti.

„A přesto jste hned nezasáhli? Nezachránili jste ty ženy?“

„Neměli jsme ještě instalované odposlouchávací zařízení. Nebylo možné sledovat, co se uvnitř skutečně děje.“

„Ale věděli jste, že to je bordel. Věděli jste, že tam ty dívky vězní.“

„V sázce bylo víc, než si uvědomujete,“ řekla Glasserová. „Mnohem víc než těch pět žen. Museli jsme chránit rozsáhlejší vyšetřování, a kdybychom zakročili moc brzy, zničili bychom naše šance na utajení.“

„A teď je pět žen mrtvých.“

„Myslíte, že to nevím?“ Bolest v hlase Glasserové všechny překvapila. Prudce vstala a přešla k oknu, kde zůstala stát a dívala se na osvětlené město. „Víte, co byl ten nejhorší export, který kdy naše země poslala do Ruska?

Jediná věc, kterou jsme jim dali a které nepřestanu litovat?

Film Pretty Woman. Ten s Julií Robertsovou. Prostitutka jako Popelka. V Rusku ten film milují. Děvčata ho vidí a myslí si: Když půjdu do Ameriky, potkám Richarda Gerea.

Vezme si mě, budu bohatá a budu žít šťastně až do smrti.

Takže, i když má nějaká dívka podezření, i když si není jistá, že na ni v USA čeká legitimní zaměstnání, věří, že bude muset obsloužit jen pár klientů, pak se objeví Richard Gere a zachrání ji. A tak tu dívku posadí do letadla,

řekněme, do Mexico City. Odtud pokračuje lodí do San Diega. Anebo ji převaděči provezou autem přes rušný hraniční přechod, a je-li blondýna a mluví anglicky, kontrola jen mávne a pustí ji dál. Anebo někdy ji převedou pěšky na druhou stranu hranice. Dívka si myslí, že se teď bude mít jako Pretty Woman. Místo toho ji kupují a prodávají jako kus dobytka.“ Glasserová se otočila a pohlédla na Jane.

„Víte, kolik může hezká dívka pasákovi vydělat?“

Jane zavrtěla hlavou.

„Třicet tisíc dolarů týdně. Týdně.“ Glasserová opět přenesla pohled k oknu. „Není moc zámků, kde čeká Richard Gere, aby si vás vzal. Skončíte zavřená v domě nebo bytě pod dozorem skutečných zrůd tohohle byznysu.

Lidí, kteří vás vycvičí, přinutí k disciplíně, zlomí vašeho ducha. Jiných žen.“

„Neznámá číslo pět,“ řekl tiše Gabriel.

Glasserová přikývla. „Vedoucí podniku, abych tak řekla.“

„Zavražděná lidmi, pro které pracovala?“ namítla Jane.

„Když plavete se žraloky, musíte počítat s tím, že vás pokoušou.“

Anebo, v tomto případě, vám rozmlátí ruce, rozdrtí kosti na prach, pomyslela si Jane. Trest za nějaké provinění, za zradu.

„V tom domě zemřelo pět žen,“ pokračovala Glasserová. „Ale stále tu je dalších padesát tisíc ztracených duší, kdesi vězněných v zemi svobody. Týrané muži, kteří chtějí jen sex a je jim srdečně jedno, že děvka přitom pláče.

Muži, kteří nevěnují jedinou myšlenku lidské bytosti, kterou právě zneužili. Ten muž pak jde domů k ženě a dětem a hraje si na dobrého manžela. Ale za pár dnů nebo týdnů se zase vrátí do bordelu, aby si užil s dívkou, která by mohla být jeho dcerou. A nikdy ho nenapadne, když se ráno dívá do zrcadla, že vidí zrůdu.“ Glasserová ztišila hlas do napjatého šepotu. Pak se zhluboka nadechla a promnula si vzadu krk, jako by masáží chtěla zahnat hněv.

„Kdo byla Olena?“ zeptala se Jane.

„Její celé jméno? To se pravděpodobně nikdy nedozvíme.“

Jane pohlédla na Barsantiho. „Sledoval jste ji až do Bostonu, a přitom jste ani neznal její jméno?“

„Ale věděli jsme o ní něco jiného,“ odpověděl Barsanti.

„Věděli jsme, že je svědek. Byla v tom domě v Ashburnu.“

Tak to je ono, pomyslela si Jane. Spojovací článek mezi Ashburnem a Bostonem. „Jak jste to zjistili?“ zeptala se.

„Podle otisků prstů. Policejní technici shromáždili v tom domě desítky neidentifikovaných otisků. Otisků, které nepatřily žádné z obětí. Některé možná zanechali klienti.

Ale jeden soubor z těch neidentifikovaných se shodoval s Oleninými.“

„Počkejte chvíli,“ přerušil ho Gabriel. „Bostonská policie okamžitě požádala o porovnání Oleniných otisků s databází AFIS. Nenašli žádné, které by se shodovaly. Přesto tvrdíte, že se její otisky našly na místě činu už v lednu. Proč nám AFIS tu informaci nedala?“

Glasserová a Barsanti na sebe pohlédli. Stísněným pohledem, který až příliš jasně zodpověděl Gabrielovu otázku.

„Neuložili jste její otisky v AFIS,“ konstatoval Gabriel.

„Ale tu informaci mohla využít bostonská policie.“

„Mohly ji využít i jiné strany,“ poznamenal Barsanti.

„O jakých jiných stranách sakra mluvíte?“ ozvala se Jane. „Byla jsem s tou ženou uvězněná v nemocnici. Měla jsem pistoli u hlavy. Mysleli jste někdy aspoň trochu na ta rukojmí?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Glasserová. „Ale chtěli jsme, aby vyšli ven živí všichni. I Olena.“

„Především Olena,“ řekla Jane. „Byla to vaše svědkyně.“

Glasserová přikývla. „Viděla, co se stalo v Ashburnu.

Proto se ti dva muži objevili v jejím nemocničním pokoji.“

„Kdo je poslal?“

„Nevíme.“

„Máte otisky muže, kterého zastřelila. Kdo to byl?“

„To také nevíme. Jestli to byl bývalý voják, Pentagon nám to neřekl.“

„Jste z ministerstva spravedlnosti. A nemáte k té informaci přístup?“

Glasserová přešla k Jane, posadila se do křesla a pohlédla na ni. „Teď chápete, jakým překážkám čelíme.

Agent Barsanti a já jsme v tom museli postupovat nenápadně a diskrétně. Byli jsme ostře sledováni, protože oni ji hledali taky. Doufali jsme, že ji najdeme jako první. A dostali jsme se tak blízko. Z Baltimoru přes Connecticut do Bostonu. Agent Barsanti byl jen o krok za ní.“

„Jak se vám ji podařilo vystopovat?“ zeptal se Gabriel.

„Nějaký čas to bylo celkem snadné. Jen jsme sledovali stopu, kterou zanechala kreditní karta Josepha Rokea. Jeho výběry z bankomatů.“

Barsanti dodal: „Snažil jsem se s ním spojit. Nechával jsem mu vzkazy na mobilu. Dokonce jsem mu nechal zprávu u jeho staré tety v Pensylvánii. Nakonec mi Roke zavolal a já se ho pokusil přimět ke schůzce. Ale nedůvěřoval mi.

Potom zastřelil toho policistu v New Havenu a my ztratili jejich stopu. Tehdy se zřejmě rozdělili.“

„Jak jste věděli, že cestují společně?“

„Tu noc vražd v Ashburnu,“ odpověděla Glasserová, „Joseph Roke kupoval benzin u nedaleké čerpací stanice.

Použil kreditní kartu, pak se zeptal obsluhy, jestli stanice nemá odtahový vůz, protože na silnici naložil dvě ženy, které potřebují pomoci s autem.“

Nastalo ticho. Gabriel a Jane se na sebe podívali.

„ Dvě ženy?“ opakovala Jane.

Glasserová přikývla. „Bezpečnostní kamera u benzínky zachytila Rokeovo auto, když stálo u stojanu. Čelním oknem můžete vidět, že na předním sedadle sedí žena. To je Olena.

Tu noc se jejich životy zkřížily, tu noc se Joseph Roke do toho zapletl. V okamžiku, kdy vzal ty ženy do svého auta, do svého života, byl odsouzený muž. Pět hodin po zastávce u čerpací stanice se jeho dům octl v plamenech. Tehdy si jistě uvědomil, že si vzal do auta hromadu ošklivých problémů.“

„A druhá žena? Říkali jste, že na silnici naložil dvě ženy.“

„O ní nic nevíme. Jen že s nimi cestovala ještě do New Havenu. To bylo před dvěma měsíci.“

„Mluvíte o videozáznamu z hlídkového vozu. O

zastřelení toho policisty.“

„Na tom videu vykukuje na Rokeově zadním sedadle hlava. Jen její týl, tvář jsme nikdy neviděli. Což nám o ní nedává téměř žádné informace. Jen pár rezavých vlasů na zadním sedadle. Nevíme, jestli už také není mrtvá.“

„Ale jestli žije,“ přidal se Barsanti, „pak je to náš poslední svědek. Jediný, který zůstal a viděl, co se stalo v Ashburnu.“

Jane tiše poznamenala: „Můžu vám říct, jak se jmenuje.“

Glasserová se na ni zamračeně podívala. „Cože?“

„To je ten sen.“ Jane pohlédla na Gabriela. „To, co mi Olena říká.“

„Má zlé sny,“ vysvětlil Gabriel. „Od toho zásahu.“

„A co se v tom snu děje?“ zeptala se Glasserová, která z Jane nespouštěla oči.

Jane polkla. „Slyším, jak muži buší na dveře, pak vtrhnou do místnosti. A ona se ke mně skloní. Aby mi něco řekla.“

„Olena?“

„Ano. Říká: ‚Mila ví.‘ To je všechno. ‚Mila ví.‘“

Glasserová ji upřeně pozorovala. „Mila ví? Přítomný čas?“

Otočila se k Barsantimu: „Náš svědek stále žije.“

Kapitola 29

„Překvapuje mě, že jste tady, paní doktorko,“ řekl Peter Lukas.

„Protože se mi nepodařilo vás zastihnout po telefonu.“

Krátce jí potřásl rukou, pozdrav, který byl oprávněně chladný a věcný, nebrala jeho telefonáty. Provedl ji vestibulem budovy Boston Tribune k bezpečnostní přepážce, kde jí strážný podal oranžový návštěvnický odznak.

„Při odchodu ho musíte vrátit, madam,“ upozornil strážný.

„A dobře vám to radím,“ dodal Lukas, „jinak vás ten muž bude pronásledovat jako pes.“

„Varování beru na vědomí,“ přikývla Maura a připnula si odznak na halenku. „Máte tu lepší bezpečnostní opatření než Pentagon.“

„Dovedete si představit, kolik lidí naštvou noviny každý den?“ Stiskl přivolávači tlačítko výtahu a pohlédl na její bezúsměvnou tvář. „Ach tak. Zřejmě jste jedna z nich. Proto jste mi nezavolala zpátky?“

„Spousta lidí byla nespokojená s článkem, který jste o mně napsal.“

„Nespokojená s vámi, nebo se mnou?“

„Se mnou.“

„Chybně jsem vás citoval? Překroutil jsem vaše slova?“

Zaváhala, pak přiznala: „Ne.“

„Tak proč se na mě zlobíte? Je to na vás jasně vidět.“

Pohlédla na něho. „Mluvila jsem s vámi až moc upřímně. To jsem neměla.“

„Inu, rád jsem dělal rozhovor se ženou, která mluví upřímně,“ odpověděl. „Byla to příjemná změna.“

„Víte, kolik lidí mi volá? Kvůli mé teorii o vzkříšení Krista?“

„Aha. Tohle.“

„Volají až z Floridy. Lidé pobouření mým rouhačstvím.“

„Jen jste vyslovila svůj názor.“

„Když máte veřejné povolání jako já, je někdy nebezpečné prozrazovat, co si myslíte.“

„To souvisí jedno s druhým, paní doktorko. Jste veřejná osoba, a když řeknete něco zajímavého, objeví se to v tisku.

Aspoň jste něco zajímavého řekla, na rozdíl od většiny lidí, s nimiž dělám rozhovor.“

Dveře výtahu se otevřely a oni nastoupili. Když teď byli sami, Maura si naléhavě uvědomovala, že si ji prohlíží, že stojí znepokojivě blízko.

„Tak proč jste mi volal?“ zeptala se. „Chcete mě dostat do dalších problémů?“

„Chtěl jsem se něco dozvědět o pitvě Joea a Oleny.

Nikdy jste nezveřejnila zprávu.“

„Nikdy jsem pitvu nedokončila. Těla byla převezena do laboratoří FBI.“

„Ale váš úřad je měl dočasně na starost. Nevěřím, že jste nechala těla ležet v lednici a neprovedla jste aspoň nějaké vyšetření. To neodpovídá vaší povaze.“

„A co mám, podle vás, v povaze?“ Pohlédla na něho.

„Zvědavost. Důslednost.“ Usmál se. „Vytrvalost.“

„Jako vy?“

„S vytrvalostí jsem u vás nic nepořídil. A přitom jsem si myslel, že můžeme být přáteli. Ne že bych od vás čekal nějakou zvláštní laskavost.“

„Co tedy ode mě čekáte?“

„Večeři? Tanec? Nebo aspoň koktejl?“

„To myslíte vážně?“

Odpověděl na její otázku ostýchavým pokrčením ramen.

„Není na škodu to zkusit.“

Výtah se otevřel a oni vystoupili.

„Zemřela na střelná poranění v boku a na hlavě,“ řekla Maura. „Myslím, že to jste chtěl vědět.“

„Kolik ran? Kolik různých střelců?“

„Chcete znát všechny krvavé detaily?“

„Chci být přesný. To znamená jít přímo ke zdroji, i kdybych musel být dotěrný.“

Vešli do redakčního sálu, kolem reportérů ťukajících do klávesnic, k psacímu stolu, který měl každičký kousek vodorovné plochy pokryt složkami a lístky s poznámkami.

Nestála tu vystavená jediná fotografie dítěte, ženy nebo aspoň psa. Byl to výlučně pracovní prostor, i když si Maura nedovedla představit, jak někdo skutečně může pracovat v takovém nepořádku.

Lukas zabavil jednu židli od sousedova stolu a přitáhl ji, aby se Maura mohla posadit. Když si sedala, židle hlasitě zaskřípala.

„Takže jste mi nezavolala zpátky,“ poznamenal, když se také usadil. „Ale přišla jste za mnou do práce. Je to dobré, nebo špatné znamení?“

„Ten případ se zkomplikoval.“

„A teď ode mě něco potřebujete.“

„Všichni se snažíme pochopit, co se tu noc stalo. A proč se to stalo.“

„Jestli pro mě máte nějaké otázky, stačilo zvednout telefon.“ Probodl ji pohledem. „Já bych vaše telefonáty vzal, paní doktorko.“

Zmlkli. U jiných stolů vyzváněly telefony a chrastily klávesy, ale Maura a Lukas jen na sebe hleděli a vzduch mezi nimi jiskřil jak podrážděností, tak ještě něčím jiným, co si nechtěla připustit. Silným výbojem vzájemné přitažlivosti. Anebo si to jen představuji?

„Promiňte,“ ustoupil nakonec. „Jsem idiot. Vždyť jste přišla. I když kvůli svým vlastním cílům.“

„Vy zase musíte chápat mou pozici,“ řekla. „Jako veřejný činitel jsem neustále zavalená telefony od reportérů.

Některým, mnoha z nich, nezáleží na soukromí obětí nebo zármutku rodin ani na tom, jestli ohrozí vyšetřování. Naučila jsem se být opatrná a dávám si pozor na jazyk. Už jsem se mockrát spálila, když se reportéři zapřísahali, že můj komentář nezveřejní.“

„Proto jste nezavolala? Z profesionální opatrnosti?“

„Ano.“

„Jiný důvod, proč jste mi nezavolala, tu není?“

„Jaký jiný důvod by tu měl být?“

„Nevím. Myslel jsem, že se vám možná nelíbím.“ Jeho pohled byl tak pronikavý, že měla co dělat, aby neodvrátila oči. Natolik se cítila v rozpacích.

„Není pravda, že se mi nelíbíte, pane Lukasi.“

„Ach. To neznělo příliš přesvědčivě, ale dobře mi tak.“

„Myslela jsem, že reportéři mají hroší kůži.“

„Všichni se chceme zalíbit, zvlášť lidem, které obdivujeme.“ Naklonil se blíž. „A mimochodem, neříkejte mi pane Lukasi. Jsem Peter.“

Další odmlka, protože nevěděla, jestli s ní flirtuje, nebo s ní manipuluje. U tohoto muže to mohlo znamenat jedno a totéž.

„Zdá se, že jsem moc nezabodoval,“ prohodil.

„Je milé, že mi lichotíte, ale byla bych raději, kdybyste mluvil otevřeně.“

„Ale já mluvím otevřeně.“

„Chcete ode mě informace. Totéž chci já od vás. Jen jsem s vámi nechtěla mluvit po telefonu.“

Chápavě přikývl. „Dobrá. Takže to je jen obyčejný obchod.“

„Potřebuji vědět –“

„Přejdeme rovnou k věci? Nemůžu vám napřed nabídnout ani trochu kávy?“ Vstal ze židle a přistoupil ke společné kávové konvici.

Když se Maura na konvici podívala, viděla jen usazeniny černé jako dehet, a honem odmítla: „Pro mě ne, děkuji.“

Nalil šálek sobě a znovu se posadil. „Takže, proč jste o tom nechtěla diskutovat po telefonu?“

„Dějí se různé… věci.“

„Věci? Naznačujete, že nevěříte ani vlastnímu telefonu?“

„Jak jsem řekla, ten případ je zamotaný.“

„Federální intervence. Zkonfiskované balistické důkazy.

FBI si hraje na přetahovanou s Pentagonem. Únoskyně, která stále zůstává neidentifikovaná.“ Zasmál se. „Ano, řekl bych, že je hodně zamotaný.“

„Vy to všechno víte.“

„Proto nám říkají reportéři.“

„S kým jste mluvil?“

„Opravdu si myslíte, že na tu otázku odpovím?

Řekněme jen, že mám přátele mezi ochránci zákona. A mám své teorie.“

„O čem?“

„O Josephu Rokeovi a Oleně. A o tom, o co v té krizi s rukojmími skutečně šlo.“

„Na to nezná odpověď nikdo.“

„Ale vím, co si myslí bezpečnostní složky. Vím, jaké jsou jejich teorie.“ Odložil šálek s kávou. „John Barsanti se mnou strávil asi tři hodiny, věděla jste to? Vyptával se a pátral a snažil se přijít na to, proč chtěl Joseph Roke mluvit ze všech reportérů právě se mnou. Zvláštní věc, tyhle výslechy. Vyslýchaný člověk může získat spoustu informací jen z toho, jaké otázky mu kladou. Vím, že před dvěma měsíci byli Olena a Joe spolu v New Havenu, kde Joe zabil policistu. Možná byli milenci, možná jen kolegové psychopati se stejnými bludy, ale po tom incidentu se zřejmě chtěli rozdělit. Aspoň pokud měli dost rozumu a já si nemyslím, že to byli hlupáci. Ale museli mít způsob, jak zůstat v kontaktu. Jak se v případě nutnosti znovu spojit. A za místo setkání si vybrali Boston.“

„Proč Boston?“

Jeho pohled byl tak přímý, že před ním nemohla uhnout.

„Ten důvod máte před sebou.“

„Vy?“

„Není v tom žádná samolibost. Jen vám tlumočím to, co si zřejmě myslí Barsanti. Že mě Joe a Olena jaksi považovali za svého rytíře zachránce. Že přijeli do Bostonu za mnou.“

„A to vede k otázce, kvůli níž jsem přišla.“ Naklonila se k němu. „Proč vás? Přece nevytáhli vaše jméno z klobouku.

Joe možná byl duševně nevyrovnaný, ale byl inteligentní.

Fanatický čtenář novin a časopisů. Muselo ho zaujmout něco, co jste napsal.“

„Na to odpověď znám. Barsanti to v zásadě prozradil, když se vyptával na článek, který jsem napsal počátkem června. O Ballentree Company.“

Oba zmlkli, protože kolem nich šla jiná reportérka ke konvici s kávou. Zatímco čekali, až si naplní šálek, nepřestávali si hledět do očí. Teprve když se žena znovu vzdálila z doslechu, Maura požádala: „Ukažte mi ten článek.“

„Bude na LexisNexis. Najdu ho.“ Otočil se na židli k počítači a vyvolal zpravodajský portál LexisNexis, zadal své jméno a stiskl vyhledávání.

Monitor se zaplnil titulky.

„Musím najít správné datum,“ řekl Lukas, zatímco přejížděl stránku.

„To všechno jste napsal?“

„Ano, pravděpodobně to začíná už od mých dnů se sněžným mužem.“

„Co prosím?“

„Když jsem dokončil novinářskou fakultu, musel jsem splácet tuny studentských půjček. Bral jsem každý kšeft, který jsem mohl sehnat, včetně zpravodajství z konference o sněžném muži v Kalifornii.“ Podíval se na Mauru.

„Přiznávám, byl jsem novinářská děvka. Ale musel jsem platit účty.“

„A teď jste ctihodný?“

„No, tak daleko bych nešel…“ Odmlčel se a klikl myší.

„Dobrá, tady je ten článek.“ Vstal a nabídl jí svou židli. „To jsem napsal v červnu, o společnosti Ballentree.“

Posadila se na bezprostředně uprázdněné místo a soustředila se na text svítící na obrazovce.

Válka vynáší: Kvetoucí obchod pro Ballentree Zatímco americká ekonomika klesá, jeden sektor stále sklízí velké zisky. Megadodavatel ministerstva obrany Ballentree loví jeden kontrakt za druhým jako ryby ze svého soukromého chovného rybníku…

„Není třeba dodávat,“ připomněl Lukas, „že Ballentree tím článkem nebyl příliš nadšen. Ale nejsem jediný, kdo o tom píše. Stejnou kritiku najdete i u jiných reportérů.“

„Přesto si Joe vybral vás.“

„Možná to bylo načasováním. Možná jen náhodou ten den otevřel Tribune a uviděl můj článek o zlém Ballentreem.“

„Můžu se podívat, co dalšího jste napsal?“

„Prosím, poslužte si.“

Vrátila se na stránku LexisNexis se seznamem jeho článků. „Jste pilný.“

„Píšu přes dvacet let, o všem možném, od války gangů po sňatky gayů.“

„A o sněžném muži.“

„To mi ani nepřipomínejte.“

Projela první a druhou stránku záznamů, pak přešla ke třetí. Tam se zastavila. „Tyhle články byly uloženy z Washingtonu.“

„Myslím, že jsem vám to říkal. Byl jsem washingtonským dopisovatelem Tribune. Ale vydržel jsem tam jen dva roky.“

„Proč?“

„Nenáviděl jsem D. C. A přiznávám, jsem rozený Severoameričan. Můžete mě považovat za masochistu, ale

stýskalo se mi po zimě, proto jsem se v únoru přestěhoval zpátky do Bostonu.“

„Jaká byla vaše specializace v D. C?“

„Všechno. Komentáře. Politika, zločinnost.“ Usmál se.

„Cynik by řekl, že mezi těmi dvěma posledními není žádný rozdíl. Raději jsem psal o pěkné šťavnaté vraždě, než se honil celý den za nějakým nafoukaným senátorem.“

Ohlédla se na něj přes rameno. „Jednal jste někdy se senátorem Conwayem?“

„Samozřejmě. Je to přece jeden z našich senátorů.“

Odmlčel se. „Proč se ptáte na Conwaye?“ Když neodpověděla, naklonil se blíž a položil ruce na opěradlo židle. „Paní doktorko,“ pokračoval náhle tichým hlasem šeptajícím jí do vlasů. „Prozradíte mi, na co myslíte?“

Stále upírala pohled na obrazovku. „Jen se tu snažím najít nějaké souvislosti.“

„Máte mrazení?“

„Cože?“

„Tak tomu říkám, když najednou vím, že jsem přišel na něco zajímavého. Taky se tomu říká čuch nebo šestý smysl.

Povězte mi, co vás na senátoru Conwayovi tak zaujalo.“

„Je ve výboru pro zpravodajské služby.“

„Dělal jsem s ním rozhovor v listopadu nebo prosinci.

Ten článek tam někde bude.“

Rychle prošla titulky o zasedáních Kongresu, o protiteroristických

bezpečnostních

opatřeních

a

massachusettském kongresmanovi zatčeném za řízení v opilosti a našla článek o senátoru Conwayovi. Pak jí pohled zabloudil k jinému titulku s datem 15. ledna.

Muž z Restonu nalezen mrtev na palubě jachty.

Podnikatel byl nezvěstný od 2. ledna.

Upoutalo ji datum. Druhého ledna. Klikla na titulek a stránka se zaplnila textem. Před okamžikem Lukas hovořil o mrazení. Teď ho cítila.

Otočila se k němu. „Povězte mi o Charlesi Desmondovi.“

„Co o něm chcete vědět?“

„Všechno.“

Kapitola 30

Kdo jsi, Milo? Kde jsi?

Někde po ní musí být aspoň stopa. Jane si nalila šálek čerstvé kávy, posadila se ke kuchyňskému stolu a zadívala se na složky, které se nashromáždily za tu dobu, co přišla domů z nemocnice. Byly tu pitevní zprávy a zprávy bostonské kriminalistické laboratoře, složky z Leesburgu o ashburnském masakru, Moorovy složky o Josephu Rokeovi a Oleně. Všechny už několikrát důkladně pročetla a hledala stopu Mily, ženy, jejíž tvář nikdo neznal. Jediný fyzický důkaz, že Mila někdy existovala, pocházel z auta Josepha Rokea: několik lidských vlasů nalezených na zadním sedadle, které se neshodovaly ani s Rokeovými, ani s Oleninými.

Jane se napila kávy a znovu sáhla po složce týkající se opuštěného auta Josepha Rokea. Naučila se pracovat ve chvílích, kdy Regina měla spát, a když teď její dcera konečně usnula, neztrácela čas a ponořila se opět do pátrání po Mile. Pročetla seznam předmětů nalezených ve vozidle a znovu si prohlédla smutnou sbírku Joeových pozemských statků. Byl tam batoh plný špinavého prádla a ukradených ručníků z motelu Six, balíček plesnivého chleba, sklenice arašídového másla Skippy a tucet konzerv vídeňských

párků. Strava muže, který neměl možnost si vařit. Muže na útěku.

Zalistovala ve zprávách o stopových důkazech a zaměřila se na nálezy vlasů a vláken. Bylo to pozoruhodně zaneřáděné auto; přední i zadní sedadla nabídla velké množství různých vláken, přírodních i umělých, a spoustu jednotlivých vlasů. Jane zajímaly především vlasy na zadním sedadle a u této zprávy se zdržela.

Lidské. A02/B00/C02 (7 cm) /D42

Vlasy na hlavě. Mírně vlnité, délka sedm centimetrů, barva středně měděná.

To je zatím všechno, co o tobě víme, pomyslela si Jane.

Máš krátké zrzavé vlasy.

Přešla k fotografiím auta. Viděla je už dřív, ale znovu si pozorně prohlédla prázdné plechovky Red Bullu, zmačkané obaly od sladkostí, prošívanou deku a špinavý polštář.

Pohled se jí zastavil na bulvárním plátku ležícím na zadním sedadle.

Weekly Confidential.

Znovu ji udeřilo do očí, jak nepatřičně ten časopis působí v mužském autě. Opravdu se Joe staral o to, čím se trápí Melanie Griffithová anebo čí primitivní manžel má v oblibě erotické tance? Confidential byl bulvár pro ženy; především ženy se zajímaly o strasti filmových hvězd.

Jane vyšla z kuchyně a nahlédla do dceřina pokoje.

Regina stále spala. Tiše zavřela dveře dětského pokoje, pak vyklouzla z bytu a zamířila přes chodbu k sousedce.

Chvíli trvalo, než paní O’Brienová otevřela, nicméně byla očividně potěšená, že má návštěvu. Jakoukoli návštěvu.

„Promiňte, že obtěžuji,“ omluvila se Jane.

„Pojďte dál, pojďte dál!“

„Nemůžu se zdržet. Nechala jsem Reginu v postýlce.“

„Jak se jí daří? V noci jsem ji zase slyšela plakat.“

„To mě mrzí. Ona špatně spí.“

Paní O’Brienová se k ní naklonila co nejblíž a zašeptala: „Brandy.“

„Prosím?“

„Na dudlík. Dělala jsem to s mými chlapci a spali pak jako andílci.“

Jane znala oba její syny. Andílci nebylo slovo, které by je ještě dnes vystihovalo. „Paní O’Brienová,“ řekla rychle, aby nemusela vyslechnout další rady pro špatné mámy, „vy odebíráte Weekly Confidential, že?“

„Právě jsem dostala poslední číslo. ‚Zhýčkaní hollywoodští mazlíčci!‘ Víte, že některé hotely mají zvláštní pokoje jen pro vašeho psa?“

„Nemáte náhodou nějaká vydání z minulého měsíce?

Hledám to s Melanií Griffithovou na obálce.“

„Vím, o kterém mluvíte.“ Paní O’Brienová jí pokynula, aby šla dál. Jane ji následovala do obývacího pokoje, kde s údivem zůstala zírat na kácející se hromady časopisů navršené na každé možné ploše. Musely tu být časopisy People, Entertainment Weekly a US nejméně za deset let.

Paní O’Brienová přešla rovnou k příslušné hromadě, prohrabala se štosem Confidential a vytáhla výtisk s Melanií Griffithovou. „Ach ano, vzpomínám si, ten byl velmi dobrý,“ řekla. „‚Katastrofální plastické operace!‘ Jestli vás někdy napadne nechat si udělat plastickou operaci obličeje, přečtěte si tohle číslo. Pak si to rychle rozmyslíte.“

„Nevadí, když si ho půjčím?“

„Přinesete mi ho zpátky?“

„Ano, samozřejmě. Je to jenom na den nebo dva.“

„Protože ho chci vrátit. Ráda si je znovu čtu.“

Pravděpodobně si také pamatovala každý detail. Zpět u svého kuchyňského stolu se Jane podívala na datum vydání bulvárního časopisu: 20. července. Přišel do prodeje jen týden předtím, než Olenu vytáhli z Hinghamského zálivu.

Otevřela Confidential a začala číst. Po chvíli zjistila, že ji to baví, i když si pomyslela: Bože, takový škvár, ale zábavný.

Netušila jsem, že tenhle je gay nebo tamta neměla sex čtyři roky. A co je to sakra za šílenství s tou očistou střev?

Zastavila se u snímků nepovedených plastických operací, pak pokračovala dál přes módní kritiku a články „Viděla

jsem anděly“ a „Odvážná kočka zachránila rodinu“. Zdržel se Joseph Roke u stejného drbu, nad oblečením stejné celebrity? Studoval tváře znetvořené plastickými chirurgy a myslel si: Nic pro mě. Zestárnu důstojně!

Ne, ovšemže ne. Joseph Roke nebyl muž, který by tohle četl. Tak jak se to dostalo do jeho auta? Otočila na poslední dvě stránky s inzeráty. Byly tu sloupky s inzeráty na služby psychologů, alternativních léčitelů a na práci domů.

Opravdu na tyhle inzeráty někdo odpoví? Opravdu si někdo myslí, že si může vydělat „doma až 250 dolarů denně zakládáním reklam do obálek“? V polovině stránky přešla k osobním inzerátům a její pohled se náhle zarazil na dvouřádkovém oznámení. Na třech dobře známých slovech.

Kostky jsou vrženy.

Pod tím byl uveden čas, datum a telefonní číslo s předvolbou 617. Boston.

To rčení může být jen náhoda, pomyslela si. Mohli to být dva milenci domlouvající si tajnou schůzku. Anebo šlo o předání drog. S Olenou, Joem a Milou to pravděpodobně nemělo nic společného.

S tlukoucím srdcem zvedla telefon v kuchyni a vytočila číslo z inzerátu. Telefon zazvonil. Třikrát, čtyřikrát, pětkrát.

Žádný záznamník ho nezvedl, na lince se neozval žádný hlas. Jen vyzváněl, až už přestala počítat. Možná to je telefon mrtvé zeny.

„Haló?“ promluvil najednou nějaký muž.

Jane strnula, v ruce sluchátko, které se už chystala položit. Rychle ho přitiskla zpět k uchu.

„Je tam někdo?“ zeptal se muž netrpělivě.

„Haló?“ řekla Jane. „Kdo je to?“

„A kdo jste vy? Vy voláte.“

„Promiňte, já, ehm, dostala jsem to číslo, ale ne jméno.“

„Na téhle lince není žádné jméno,“ odpověděl muž. „Je to veřejná telefonní budka.“

„Kde jste?“

„Faneuil Hall. Šel jsem kolem, když jsem ho uslyšel zvonit. Takže jestli hledáte někoho určitého, nemůžu vám pomoct. Sbohem.“ Zavěsil.

Ještě jednou se upřeně zadívala na inzerát. Na ta tři slova.

Kostky jsou vrženy.

Znovu zvedla telefon a vytočila číslo.

„Weekly Confidential“ ozvala se nějaká žena. „Inzertní oddělení.“

„Haló,“ řekla Jane. „Chtěla bych podat inzerát.“

*

„Měla sis nejdřív se mnou promluvit,“ zlobil se Gabriel.

„Nemůžu uvěřit, že jsi to udělala na vlastní pěst.“

„Nebyl čas ti volat,“ bránila se Jane. „Uzávěrku pro inzeráty měli dnes v pět odpoledne. Musela jsem se rozhodnout hned.“

„Nevíš, kdo se ozve. A teď bude číslo tvého mobilu v novinách.“

„V nejhorším případě mi zavolá pár cvoků, to je všechno.“

„Anebo

se

zapleteš

do

něčeho

mnohem

nebezpečnějšího, než si uvědomujeme.“ Gabriel pohodil bulvární časopis na kuchyňský stůl. „Musíme to připravit s pomocí Moora. Bostonská policie může ty telefonáty monitorovat a nahrávat. Tohle se musí napřed promyslet.“

Podíval se na ni. „Zruš to, Jane.“

„Nemůžu. Říkala jsem ti, je na to pozdě.“

„Ježíši. Zaskočím jen na dvě hodiny do kanceláře pobočky, a když přijdu domů, zjistím, že si tu moje žena v kuchyni nebezpečně zahrává.“

„Gabrieli, jsou to jen dva řádky v osobních inzerátech.

Buď mi někdo zavolá, nebo se nikdo na tu návnadu nechytí.“

„Co když někdo zavolá?“

„Pak to přenechám Moorovi.“

„Ty mu to přenecháš!“ Gabriel se zasmál. „Je to jeho práce, ne tvoje. Nezapomínej, že jsi na mateřské.“

Jako pro zdůraznění této výtky se v dětském pokoji rozlehl hlasitý nářek. Jane se vydala za svou dcerou a zjistila, že se Regina jako obvykle odkopala a zlostně mává pěstičkami, pobouřena, že její potřeby nebyly okamžitě uspokojeny. Dneska se nezavděčím nikomu, pomyslela si Jane, když zvedla Reginu z postýlky. Nasměrovala hladová dětská ústa ke svému prsu a škubla sebou, když se malé dásně nenasytně přisály. Snažím se být dobrou matkou, pomyslela si, opravdu, ale nesnáším, když pořád páchnu jako kyselé mléko a pudr. A štve mě, že mě to štve.

Dřív jsem pronásledovala padouchy, víš?

Odnesla dítě do kuchyně, tam zůstala stát, kolébala se z nohy na nohu a snažila se Reginu upokojit, i když sama div nevyletěla zlostí z kůže.

„I kdybych mohla, stejně bych ten inzerát nezrušila,“

prohlásila vzdorně. Dívala se, jak Gabriel přikročil k telefonu. „Komu voláš?“

„Moorovi. Odteďka to převezme.“

„Je to můj mobil. Můj nápad.“

„Není to tvoje vyšetřování.“

„Neříkám, že chci tu akci řídit. Udala jsem určitý čas a datum. Co kdybychom si ten večer všichni společně sedli a počkali, kdo zavolá? Ty, já i Moore. Jenom chci být u toho, až zazvoní.“

„Musíš z toho vycouvat, Jane.“

„Ale jsem toho součástí.“

„Máš Reginu. Jsi matka.“

„Ale nejsem mrtvá. Posloucháš mě? Nejsem mrtvá!“

Zdálo se, že ta slova zůstala viset ve vzduchu a její výbuch hněvu stále doznívá jako řinčení činelů. Regina přestala pít, otevřela oči a užasle hleděla na matku. Lednička se zatřásla a ztichla.

„To jsem nikdy neřekl,“ ohradil se Gabriel tiše.

„Ale mluvíš tak, jako bych byla. Ó, máš Reginu. Máš teď důležitější úkol. Musíš zůstat doma, vyrábět mléko a nechat mozek zahnívat. Jsem policajtka a potřebuju zase pracovat. Chybí mi to. Chybí mi, že mi každou chvíli nepípá můj zatracený pager.“ Prudce se nadechla, posadila se ke kuchyňskému stolu a znovu se zklamaným vzlyknutím vydechla. „Jsem polda,“ zašeptala.

Posadil se naproti ní. „Vím, že jsi.“

„Zřejmě ne.“ Utřela si rukou obličej. „Vůbec nechápeš, kdo jsem. Myslíš si, že sis vzal někoho jiného. Vítězku soutěže Dokonalá máma.“

„Vím přesně, koho jsem si vzal.“

„Realita je mrcha, že? A já taky.“

„Jo,“ přikývl. „Někdy.“

„Ne že bych tě nevarovala.“ Vstala od stolu. Regina byla stále nezvykle tichá a dívala se na Jane, jako by máma

najednou byla zajímavým objektem k pozorování. „Víš, kdo jsem, a vždycky jsi to věděl.“ Vydala se ven z kuchyně.

„Jane.“

„Regina potřebuje přebalit.“

„Zatraceně, utíkáš z boje.“

Otočila se k němu. „Nikdy neutíkám z boje.“

„Tak se ke mně posaď. Protože já od tebe neutíkám a ani to nemám v plánu.“

Na okamžik na něj jen hleděla. A myslela si: Je to hrozně těžké. Manželství je tak těžké a děsivé a on má pravdu, že bych nejraději utekla. Nepřeju si nic jiného, než se schovat někam, kde mi nikdo nemůže ublížit.

Přitáhla si židli a posadila se.

„Hodně se změnilo,“ pokračoval Gabriel. „Není to jako dřív, když jsme neměli Reginu.“

Neřekla na to nic, stále rozzlobená tím, že souhlasil, že je mrcha. I když to byla pravda.

„Jestli se ti teď něco stane, neublíží to jen tobě. Máš dceru. Máš další lidi, na které musíš myslet.“

„Upsala jsem se k mateřství, ne k vězení.“

„Znamená to, že lituješ, že ji máme?“

Podívala se na Reginu. Dcerka ji upřeně pozorovala velkýma očima, jako by rozuměla každému slovu. „Ne, ovšemže ne. Já jen…“ Potřásla hlavou. „Jsem víc než jen její máma. Jsem to taky já. Ale sama sebe ztrácím, Gabrieli.

Mám pocit, že každý den o kousek zmizím. Jako kočka Šklíba v Alence v říši divů. Každý den je těžší a těžší si vzpomenout, kým jsem byla. Potom přijdeš domů a vynadáš mi, že jsem podala ten inzerát. Přitom to je, jak musíš uznat, geniální nápad. A já si říkám: Tak jo, teď jsem vážně ztracená. I můj manžel zapomněl, kdo jsem.“

Předklonil se a upřel na ni planoucí pohled. „Víš, jak mi bylo, když tě věznili v nemocnici? Dovedeš si to představit?

Myslíš si, bůhvíjak nejsi tvrdá. Připneš si zbraň a najednou je z tebe nepřemožitelná žena. Ale kdyby se ti něco stalo, nebudeš krvácet jen ty, Jane, ale i já. Myslíš aspoň někdy i na mě?“

Neodpověděla.

Zasmál se, ale znělo to jako zasténání raněného zvířete.

„Ano, otravuju tě, když se tě pořád snažím chránit před tebou samotnou. Jenže někdo to dělat musí, protože jsi svůj největší nepřítel. Pořád se snažíš něco dokazovat. Pořád jsi malá opovrhovaná sestra Frankieho Rizzoliho. Holka. Pořád nejsi dost dobrá, aby si s tebou hráli ostatní kluci, a nikdy nebudeš.“

Jen na něj mlčky zírala, podrážděná tím, jak dobře ji zná. Nenáviděla přesnost jeho šípů, které tak krutě zasahovaly cíl.

„Jane.“ Natáhl se přes stůl. Než stačila uhnout, vzal ji za ruku a držel ji tak, jako by ji už nehodlal pustit. „Mně

nemusíš nic dokazovat, ani Frankiemu, ani nikomu jinému.

Vím, že to teď máš hodně těžké, ale vrátíš se do práce dřív, než se naděješ. Tak si šetři adrenalin. Šetři trochu mě.

Dovol, ať si aspoň chvíli užiju svou ženu a dceru v bezpečí doma.“

Stále držel její ruku ve své. Při pohledu na jejich ruce na stole si pomyslela: Tenhle muž nikdy necouvne. I když se mu vzpírám sebevíc, vždycky tu je pro mě. Ať si ho zasloužím, nebo ne. Jejich prsty se spojily v tichém příměří.

Zazvonil telefon.

Regina se rozkřičela.

„Dobrá.“ Gabriel si povzdychl. „Ta chvilka klidu netrvala dlouho.“ Potřásl hlavou a vstal, aby zvedl telefon.

Jane odnášela Reginu z kuchyně, když zaslechla, jak Gabriel říká: „Máš pravdu. Nebudeme o tom mluvit po telefonu.“

Okamžitě byla ve střehu a rychle se otočila, aby z jeho tváře vyčetla důvod, proč najednou ztišil hlas. Ale stál obrácený ke zdi, a tak se soustředila na napjaté svaly na jeho krku.

„Budeme na tebe čekat,“ řekl a zavěsil.

„Kdo to byl?“

„Maura. Jede sem.“

Kapitola 31

Maura nepřišla do jejich bytu sama. Vedle ní v hale stál pohledný muž s tmavými vlasy a upravenou bradkou. „To je Peter Lukas,“ představila ho.

Jane vrhla na Mauru nevěřícný pohled. „Přivedla jsi sem reportéra?“

„Potřebujeme ho, Jane.“

„Odkdy potřebujeme reportéry?“

Lukas jí vesele zamával. „Taky vás rád poznávám, detektive Rizzoliová, agente Deane. Můžeme dál?“

„Ne, tady nebudeme mluvit,“ řekl Gabriel a vyšel i s Jane, nesoucí v náručí Reginu, na chodbu.

„Kam jdeme?“ zeptal se Lukas.

„Následujte mě.“

Gabriel je vedl nahoru přes dvě křídla schodů, až se dostali na střechu. Tady si nájemníci domu zřídili bujnou zahrádku z rostlin v květináčích, ale žár městského léta a rozpálený povrch asfaltových dlaždic už začínaly tuto oázu ničit. Keříčky rajčat v nádobách se zvadle skláněly a svlačce s listy dohněda spálenými sluncem se držely loubí jako ochablé prsty.

Jane uložila Reginu do dětské sedačky ve stínu slunečníku u stolku a dítě se zarůžovělými tvářičkami

okamžitě usnulo. Z tohoto vyvýšeného stanoviště mohli pozorovat další střešní zahrádky, další vítané kousky zeleně v betonové krajině.

Lukas položil vedle spícího dítěte nějakou složku.

„Doktorka Islesová si myslela, že vás to bude zajímat.“

Gabriel složku otevřel. Obsahovala novinové výstřižky s fotografií usměvavého muže a titulkem: Muž z Restonu nalezen mrtev na palubě jachty. Podnikatel byl nezvěstný od 2. ledna.

„Kdo byl Charles Desmond?“ zeptal se Gabriel.

„Muž, kterého doopravdy znalo jen málo lidí,“

odpověděl Lukas. „Což mě, samo o sobě, na něm zaujalo.

Proto jsem se na ten případ zaměřil. I když to soudní lékař pohodlně označil za sebevraždu.“

„Vy jeho rozhodnutí zpochybňujete?“

„Není možné dokázat, že to sebevražda nebyla.

Desmonda našli v koupelně jeho motorové jachty, která kotvila v přístavišti na řece Potomac. Zemřel ve vaně, s oběma zápěstími podřezanými, a v soukromé kajutě nechal dopis na rozloučenou. Když ho našli, byl mrtvý asi deset dní. Úřad soudního lékařství nikdy nevydal žádné fotografie, ale jak si dovedete představit, musela to být dost nepříjemná pitva.“

Jane se ušklíbla. „Radši si to nebudu představovat.“

„V dopise nebylo nic neobvyklého. Jsem v depresi, život je hrozný, už nechci žít. Vědělo se, že Desmond hodně pije a byl pět let rozvedený. Takže dávalo smysl, že je v depresi. Všechno to zní jako dost přesvědčivý případ sebevraždy, že?“

„A proč to nepřesvědčilo vás?“

„Měl jsem takové mrazení. Reportérův šestý smysl, že tady něco nehraje, něco, co by mohlo přinést větší senzaci.

Máte tu bohatého chlápka s jachtou, který se deset dní nikde neukáže, než někoho napadne ho hledat. Den, kdy zmizel, se jim podařilo určit jedině proto, že se jeho auto našlo na parkovišti v přístavu s datem druhého ledna na parkovacím lístku. Jeho sousedé uvedli, že cestoval do ciziny tak často, že jim nebylo divné, když ho týden neviděli.“

„Cestoval do ciziny?“ ozvala se Jane. „Proč?“

„To mi nikdo nedovedl říct.“

„Nebo to říct nechtěli?“

Lukas se usmál. „Jste podezíravá, detektive. Já taky.

Proto mě Desmond zajímal čím dál víc. Musel jsem se ptát, jestli v tom případu nejde o něco jiného. Víte, tak začala aféra Watergate. Z běžného případu vloupání se stalo něco mnohem, mnohem významnějšího.“

„Co je na tomhle případu tak významného?“

„Kdo ten muž byl. Charles Desmond.“

Jane se podívala na fotografii Desmondova obličeje.

Měl příjemný úsměv, úhledně uvázanou kravatu. Byl to ten druh fotografie, jaká by se mohla objevit ve výroční zprávě jakékoli firmy. Manažer firmy, vyzařující profesionální zdatnost.

„Čím víc jsem se na něho vyptával, tím zajímavější materiál vycházel najevo. Charles Desmond nikdy nechodil na vysokou školu. Sloužil dvacet let v armádě, většinou pracoval pro vojenskou zpravodajskou službu. Pět let po odchodu z armády si pořídil hezkou jachtu a velký dům v Restonu. Takže si musíte položit zjevnou otázku: Co dělal, že nashromáždil tak obrovské bankovní konto?“

„Ve vašem článku stojí, že pracoval pro společnost Pyramid Services,“ poukázala Jane. „Co je to?“

„To jsem se ptal také. Chvíli trvalo, než jsem to zjistil, ale po pár dnech se mi podařilo vypátrat, že Pyramid Services je pobočka, hádejte které společnosti?“

„To snad ne,“ řekla Jane. „Ballentree.“

„Trefa, detektive.“

Jane pohlédla na Gabriela. „To jméno se pořád vrací, že?“

„A podívejte se na datum, odkdy byl nezvěstný,“ přidala se Maura. „Právě to upoutalo mou pozornost. Druhého ledna.“

„Den před ashburnským masakrem.“

„Zajímavá náhoda, nemyslíte?“

Gabriel řekl: „Povězte nám víc o Pyramid.“

Lukas přikývl. „Je to dopravní a bezpečnostní větev Ballentree, součást okruhu služeb, které poskytují ve válečných zónách. Ballentree zařídí všechno, co naše armáda potřebuje v zahraničí-osobní strážce, doprovod transportu, soukromé policejní síly. Slouží v těch částech světa, kde nejsou fungující vlády.“

„Profitují z války,“ dodala Jane.

„A proč ne? Na válce se dá vydělat spousta peněz.

Během konfliktu v Kosovu chránili soukromí vojáci z Ballentree stavební dělníky. Teď slouží jako soukromé policejní síly v Kábulu, Bagdádu a městech u Kaspického moře. Všechno platí američtí daňoví poplatníci. Tak Charles Desmond financoval svou jachtu.“

„Sakra, nejspíš pracuju u nesprávné policie,“ prohlásila Jane. „Možná jsem se měla přihlásit do Kábulu a mohla jsem taky mít jachtu.“

„Pro tyhle lidi bys pracovat nechtěla, Jane,“ namítla Maura. „Počkej, až uslyšíš, co s tím souvisí,“

„Myslíš fakt, že pracují ve válečných zónách?“

„Ne,“ řekl Lukas. „Ale fakt, že jsou svázáni s dost odpornými partnery. Když působíte ve válečné zóně, musíte taky uzavřít dohodu s místní mafií. Takové partnerství je velmi výhodné, a tak místní gangsteři nakonec spolupracují

se společnostmi jako Ballentree. Existuje černý trh pro každé myslitelné zboží, drogy, zbraně, alkohol, ženy.

Každá válka je příležitost, nový trh, a každý chce mít podíl na kořisti. Proto je o armádní zakázky takový boj. Nejen kvůli samotným zakázkám, ale kvůli šanci obchodovat na černém trhu, která se tu nabízí. Ballentree loni získal víc kontraktů než jiní armádní dodavatelé.“ Odmlčel se.

„Částečně proto, že Charles Desmond tak náramně dobře dělal svou práci.“

„A to?“

„Byl jejich zprostředkovatelem. Muž s přáteli v Pentagonu a pravděpodobně i na jiných místech.“

„Což mu moc neprospělo,“ poznamenala Jane při pohledu na Desmondovu fotografii. Muže, jehož tělo leželo neobjeveno deset dnů. Muže tak tajemného, že žádného ze sousedů nenapadlo ho nahlásit jako pohřešovaného.

„Otázkou je,“ pokračoval Lukas, „proč musel zemřít.

Obrátili se ti přátelé v Pentagonu proti němu? Anebo někdo jiný?“

Chvíli nikdo nepromluvil. V horku se střecha leskla jako vodní hladina a z ulice sem stoupal zápach výfukových plynů a zvuky dopravy. Jane si najednou všimla, že Regina je vzhůru a upřeně pozoruje její obličej.

Je až děsivé, kolik inteligence vidím v očích své dcery.

Ze svého místa u stolku mohla Jane vidět ženu slunící se na

jiné střeše, s rozvázaným vrškem bikinek a holými zády lesklými od opalovacího oleje. Viděla nějakého muže s mobilem na balkoně a dívku sedící u okna, jak cvičí na housle. Na obloze se táhla bílá stopa za proudovým letadlem. Kolik lidí může vidět nás? uvažovala. Kolik kamer nebo satelitů je v tuhle chvíli zaměřeno na naši střechu?

Boston se stal městem s očima.

„Jsem si jistá, že tohle napadlo každého,“ promluvila Maura. „Charles Desmond kdysi pracoval ve vojenské zpravodajské službě. Muž, kterého Olena zastřelila v nemocničním pokoji, byl téměř jistě bývalý voják, přesto jeho otisky někdo vymazal ze záznamů. Někdo se vloupal do mé kanceláře. Má v tom prsty CIA? Nebo dokonce tahle společnost?“

„Ballentree a CIA šly vždycky ruku v ruce,“ přisvědčil Lukas. „Ne že by to někoho překvapovalo. Působí ve stejných zemích, zaměstnávají stejný typ mužů. Využívají stejné informace.“ Pohlédl na Gabriela. „A v dnešní době se dokonce objevují tady, na domácím území. Jakmile něco označíte za teroristickou hrozbu, americká vláda ospravedlní každou akci, každý výdaj. Na tajné programy jdou obrovské peníze. Tak si lidé jako Desmond pořizují jachty.“

„Anebo končí mrtví,“ připomněla Jane.

Slunce se posunulo a jeho světlo teď dopadalo pod slunečník, Jane na rameno. Po prsou jí stékal pot.

Je tu pro tebe moc horko, děťátko, pomyslela si při pohledu na Regininu zarudlou tvářičku.

Příliš horko pro nás pro všechny

Kapitola 32

Detektiv Moore pohlédl na hodiny, které ukazovaly skoro osm večer. Když naposled Jane seděla v zasedacím sále na oddělení vražd, byla v devátém měsíci těhotenství, unavená, podrážděná a víc než ochotná odejít na mateřskou.

Teď byla znovu ve stejné místnosti se stejnými kolegy, ale všechno vypadalo jinak. V sále bylo cítit napětí houstnoucí s každou uplynulou minutou. Jane a Gabriel seděli proti Moorovi; detektivové Frost a Crowe blízko čela stolu.

Uprostřed se nacházel předmět jejich pozornosti: Janein mobilní telefon připojený k soustavě reproduktorů. „Už to bude,“ podotkl Moore. „Pořád jsi v klidu? Hovory může přijímat Frost.“

„Ne, musím to udělat já,“ odpověděla Jane. „Kdyby se ozval muž, vyplaší ji to.“

Crowe pokrčil rameny. „Pokud ta holka vůbec zavolá.“

„Když ti to připadá jako velká ztráta času,“ odsekla Jane, „nemusíš tu tvrdnout.“

„Kdepak, zůstanu, jen abych viděl, co se stane.“

„Nechceme tě nudit.“

„Tři minuty, panstvo,“ přerušil je Frost. Jako obvykle se snažil hrát úlohu mírotvůrce mezi Jane a Crowem.

„Třeba ten inzerát ani neviděla,“ mínil Crowe.

„Ten výtisk je na stáncích v prodeji pět dnů,“ připomněl Moore. „Měla možnost ho vidět. Jestli nezavolá, pak proto, že nechce.“

Anebo je mrtvá, pomyslela si Jane. To jistě napadlo všechny, i když to nikdo nevyslovil nahlas.

Janein mobil zazvonil a oči všech se okamžitě obrátily na ni. Identifikátor volajícího ukázal číslo z Fort Lauderdale.

Byl to jen telefonát, přesto se Jane strachem rozbušilo srdce.

Zhluboka se nadechla, pak pohlédla na Moora, který přikývl. „Haló?“ řekla.

Z reproduktoru se ozval táhlý mužský hlas. „Hej, o co tu jde?“ V pozadí bylo slyšet smích, hlasy lidí bavících se náramně podařeným vtipem.

„Kdo je tam?“ zeptala se Jane.

„Jsme tu všichni děsně zvědaví. Co znamená ‚Kostky jsou vrženy?‘“

„Voláte, abyste se mě na to zeptali?“

„Jo. To je nějaká hra? Máme hádat?“

„Teď nemám čas se s vámi bavit. Čekám jiný hovor.“

„Hej. Hej, paní! Voláme meziměstsky, zatraceně.“

Jane zavěsila a otočila se na Moora. „Nějaké trdlo.“

„Jestli tohle je tvůj typický čtenář Confidentialu“

prohlásil Crowe, „bude to rozkošná noc.“

„Takových hovorů bude asi ještě víc,“ varoval Moore.

Telefon zazvonil podruhé. Tentokrát to byl hovor z Providence.

Nová dávka adrenalinu opět zrychlila Jane pulz.

„Haló?“

„Ahoj,“ pozdravil vesele ženský hlas. „Viděla jsem váš inzerát v Confidentialu a píšu referát o osobních inzerátech.

Chtěla jsem vědět, jestli ten váš je za účelem seznámení, nebo to je komerční podnik.“

„Ani jedno,“ odbyla ji Jane a hovor ukončila. „Bože, co to s lidmi je?“

Ve 20.05 telefon znovu zazvonil. Volající z Newarku se ptal: „To je nějaká soutěž? Dostanu cenu za zavolání?“

Ve 20.07: „Jste špion nebo tak něco?“

Do 20.30 telefonáty postupně ustaly. Dvacet minut civěli na tichý telefon.

„Myslím, že tím to skončilo,“ prohlásil Crowe, vstal a protáhl se. „Označil bych to za hodnotné využití večera.“

„Počkej,“ zadržel ho Frost. „Přecházíme na centrální čas.“

„Co?“

„Inzerát Rizzoliové neuvádí výslovně, které časové pásmo. V Kansas City teď bude osm večer.“

„Má pravdu,“ přidal se Moore. „Musíme tu sedět dál.“

„Všechna časová pásma? Budeme tu trčet do půlnoci,“

zabručel Crowe.

„Ještě déle,“ upřesnil Frost. „Když budeš počítat Havaj.“

Crowe se odfrkl. „Asi bychom si měli přinést pizzu.“

Nakonec to udělali. V přestávce mezi desátou a jedenáctou večer šel Frost ven a vrátil se se dvěma velkými pizzami s feferonkami z Domina. Otevřeli si plechovky s limonádou, rozdali si ubrousky a pozorovali mlčící telefon. I když Jane nebyla v práci přes měsíc, dnes večer to vypadalo, jako by nikdy neodešla. Seděla u stejného stolu se stejnými unavenými policisty a jako obvykle ji Darren Crowe doháněl k nepříčetnosti. Až na to, že se k týmu připojil Gabriel, se nic nezměnilo. Chybělo mi to, pomyslela si. I ten Crowe. Chybělo mi být součástí party.

Zazvonění telefonu ji zastihlo ve chvíli, kdy si nesla k ústům kus pizzy. Popadla ubrousek, otřela si mastnotu z prstů a podívala se na hodiny. Přesně jedenáct. Na displeji se zobrazilo bostonské číslo. Ten hovor se opozdil o tři hodiny.

„Haló?“ ohlásila se.

Její pozdrav přivítalo ticho.

„Haló?“ opakovala Jane.

„Kdo jste?“ Byl to ženský hlas, téměř šepot.

Jane překvapeně pohlédla na Gabriela a poznala, že si všiml stejného detailu. Volající mluvila s přízvukem.

„Jsem přítelkyně,“ řekla Jane.

„Neznám vás.“

„Řekla mi o tobě Olena.“

„Olena je mrtvá.“

Je to ona. Jane se rozhlédla kolem stolu a spatřila překvapené obličeje. Dokonce i Crowe se nakláněl dopředu, tvář napjatou očekáváním.

„Milo,“ pokračovala Jane. „Pověz mi, kde se můžeme setkat. Prosím, musím s tebou mluvit. Slibuji, budeš naprosto v bezpečí. Kdekoli chceš.“ Uslyšela cvaknutí zavěšovaného sluchátka. „Sakra.“ Podívala se na Moora.

„Potřebujeme ji lokalizovat!“

„Už to máš?“ zeptal se Moore Frosta. Frost zavěsil telefon v zasedačce. „West End. Je to veřejná budka.“

„Jdeme,“ prohlásil Crowe, který už vstal ze židle a mířil ke dveřím.

„Než se tam dostanete, bude dávno pryč,“ upozornil Gabriel.

Moore řekl: „Hlídkový vůz tam může být za pět minut.“

Jane zavrtěla hlavou. „Žádné uniformy. Jak nějakou uvidí, pozná, že to je připravené. A já ztratím možnost znovu se s ní spojit.“

„Co tedy máme podle tebe dělat?“ zeptal se Crowe stojící ve dveřích.

„Dejte jí šanci si to rozmyslet. Má moje číslo. Ví, jak mě najít.“

„Ale neví, kdo jsi,“ připomněl Moore.

„A to jí nahnalo strach. Jen chce mít jistotu.“

„Podívej, třeba už nezavolá,“ mínil Crowe. „Může to být naše jediná šance, jak ji sem přivést. Udělejme to hned;“

„Má pravdu,“ přidal se Moore s pohledem upřeným na Jane. „Je to možná naše jediná šance.“

Po chvíli Jane přikývla. „Dobře. Jděte.“

Frost a Crowe vyšli z místnosti. Jak minuty ubíhaly, Jane hleděla na tichý telefon a přitom si myslela: Asi jsem měla jít s nimi. Měla bych být u toho a hledat ji. Představila si Frosta s Crowem, jak projíždějí bludištěm ulic ve West Endu a pátrají po ženě, jejíž tvář ani neznají.

Zazvonil Moorův mobil a Moore ho rázně zvedl. Z jeho výrazu Jane mohla vyčíst, že to není dobrá zpráva. Zavěsil a potřásl hlavou.

„Nebyla tam?“ zeptala se Jane.

„Zavolali aspoň techniky, aby v budce sejmuli otisky prstů.“ Všiml si trpkého zklamání v její tváři. „Podívej, aspoň teď víme, že je skutečná. Že je naživu.“

„Zatím,“ řekla Jane.

*

I policajti někdy musejí nakoupit mléko a plenky.

Jane stála v uličce v samoobsluze s Reginou v dětském vaku přitisknutou na hrudi, unaveně si prohlížela plechovky s dětskou výživou na policích a u každé značky pečlivě

studovala její složení. Všechny nabízely sto procent toho, co dítě denně potřebuje, od A až po zinek. Kterákoli z nich je naprosto dostačující, pomyslela si, tak proč se cítím provinile? Regině dětská výživa chutná. A já potřebuju připnout si pager a vrátit se do práce. Potřebuju vstát z pohovky a přestat se dívat na další a další opakování Policie v akci.

Potřebuju vypadnout z téhle sámošky.

Popadla dvě balení Similaku po šesti kusech, zašla do další uličky pro pampersky a zamířila k pokladně.

Na parkovišti panovalo takové vedro, že byla celá propocená, než uložila nákup do kufru. O sedadla byste se mohli popálit. Než uložila Reginu do dětské sedačky, nechala otevřené dveře, aby se vůz vyvětral. Kolem rachotily naplněné vozíky strkané zpocenými nakupujícími.

Zatroubil klakson a nějaký muž vykřikl: „Dávej pozor na cestu, kreténe!“ Nikdo z těch lidí teď nechtěl být ve městě.

Všichni toužili ležet na pláži se zmrzlinou v ruce, a ne se tísnit mezi ostatními bláznivými Bostoňany.

Regina se dala do pláče, tmavé kudrny potem přilepené kolem zrudlé tvářičky. Další bláznivá Bostoňanka.

Nepřestávala křičet, když se Jane naklonila k zadnímu sedadlu a připoutala ji, a řvala ještě o pár bloků dál, zatímco se Jane pomaličku proplétala hustou dopravou, s klimatizací

puštěnou naplno. Naskočila další červená a Jane si pomyslela: Bože, ať už mám tohle odpoledne za sebou.

Zazvonil její mobil.

Mohla ho nechat zvonit, ale nakonec ho vyhrabala z kabelky a na displeji uviděla místní číslo, které neznala.

„Haló?“ řekla.

Přes Reginin zlostný nářek sotva uslyšela otázku: „Kdo jste?“ Hlas byl hebký a v okamžiku ho poznala.

Napjaly se jí všechny svaly. „Milo? Nezavěšuj! Prosím ne-zavěšuj. Mluv se mnou!“

„Jste od policie.“

Rozsvítila se zelená a vzadu za Jane zatroubilo nějaké auto. „Ano,“ přiznala. „Jsem policistka. Jen se ti snažím pomoct.“

„Odkud znáte moje jméno?“

„Byla jsem s Olenou, když…“

„Když ji policie zabila?“

Auto za Jane znovu hlasitě zatroubilo, neúnavná výzva, aby už sakra uvolnila cestu. Pitomec. Sešlápla plyn a projela křižovatkou, mobil stále přitisknutý k uchu.

„Milo,“ řekla znovu. „Olena mi o tobě vyprávěla. Bylo to to poslední, co řekla, abych tě našla.“

„Včera v noci jste na mě poslala policajty, aby mě chytili.“

„Neposlala jsem –“

„Dva muže. Viděla jsem je.“

„To jsou mí přátelé, Milo. Všichni se tě snažíme ochránit. Je nebezpečné, když jsi tam venku sama.“

„Ani nevíte, jak nebezpečné.“

„Ano, vím!“ Na okamžik se odmlčela. „Vím, proč utíkáš, proč máš strach. Bylas v tom domě, když zastřelili tvoje kamarádky. Viď, Milo? Všechno jsi viděla.“

„Zbyla jsem jen já.“

„Mohla bys svědčit u soudu.“

„To mě dřív zabijí.“

„Kdo?“

Ticho. Prosím nezavěšuj, pomyslela si Jane. Zůstaň na telefonu. Zahlédla u chodníku volné místo a prudce zastavila. Zůstala sedět s mobilem u ucha a čekala, až ta dívka promluví. Regina na zadním sedadle křičela a křičela, rozzlobenější s každou minutou, kdy si ji matka dovolila ignorovat. „Milo?“

„Co to tam pláče za dítě?“

„Moje dítě. Je se mnou ve voze.“

„Ale říkala jste, že jste policistka.“

„Ano, jsem. Přísahám, že jsem. Jmenuju se Jane Rizzoliová. Jsem detektiv. Můžeš si to ověřit, Milo. Zavolej bostonské policejní oddělení a zeptej se na mě. Byla jsem s Olenou, když zemřela. Byla jsem s ní uvězněná v té budově.“ Odmlčela se. „Nemohla jsem ji zachránit.“

Znovu se rozhostilo ticho. Klimatizace běžela naplno a Regina pořád řvala, odhodlaná postarat se o to, že její matka předčasně zešediví.

„V městském parku,“ řekla Mila.

„Cože?“

„Dnes večer. V devět hodin. Čekejte u jezera.“

„Budeš tam? Haló?“ Linka utichla.

Kapitola 33

Zbraň na Janeině boku byla těžká a podivně cizí. Kdysi to byl přítel, ale v posledních několika týdnech ležela zamčená a zapomenutá v zásuvce. Jane ji jen s váháním nabila a uložila do pouzdra. I když vždy zacházela se zbraní se zdravým respektem náležejícím předmětu, jenž člověku dokáže provrtat do hrudi díru, ještě nikdy ji nebrala do ruky s takovou nechutí. To musí být tím mateřstvím, pomyslela si. Když se teď podívám na zbraň, myslím jen na Reginu.

Jak mě o ni může připravit jediné zachvění prstu, jediná zbloudilá střela.

„Nemusíš tam jít ty,“ řekl Gabriel.

Seděli v Gabrielově volvu v Newbury Street, kde módní obchody už pomalu zavíraly na noc. Sobotní návštěvníci restaurací se ještě zdržovali venku, krásně oblečené dvojice se procházely, spokojené a syté po skvělé večeři a vínu. Na rozdíl od Jane, která ve své nervozitě dokázala sníst jen pár soust roštěnek, které jí matka přinesla domů.

„Můžou poslat jinou policistku,“ pokračoval Gabriel.

„Ty tu budeš jen sedět a čekat.“

„Mila zná můj hlas. Zná moje jméno. Musím to udělat sama.“

„Jsi ze hry už celý měsíc.“

„A je načase, abych se vrátila.“ Podívala se na hodinky.

„Čtyři minuty,“ řekla do vysílačky. „Všichni připraveni?“

Ve sluchátkách uslyšela Moorův hlas: „Jsme na místě.

Frost je na rohu Beacon a Huntington Street. Já stojím před hotelem Four Seasons.“

„A já budu za tebou,“ dodal Gabriel.

„Dobře.“ Vystoupila z vozu a stáhla si níž lehkou bundu, aby zakryla nápadně se rýsující zbraň. Prošla přes Newbury Street, zamířila na západ a protlačila se kolem houfu turistů.

Lidí, kteří o sobotním večeru nepotřebovali zbraň u pasu. Na Arlington Street se zastavila a čekala, až přejedou auta. Naproti byl městský park, po levici Beacon Street, kde měl stanoviště Frost, ale tím směrem se nedívala. Ani neriskovala ohlédnutí přes rameno, aby se ujistila, že je Gabriel za ní. Věděla, že tam je.

Přešla Arlington Street a volným krokem vstoupila do parku.

Zatímco na Newbury Street vládl ruch, tady se pohybovalo jen pár turistů. Na lavičce u vody seděla mladá dvojice, paže propletené v objetí, nevšímaví ke komukoli mimo svůj soukromý vášnivý svět. Nad odpadkovým košem se hrbil nějaký muž, vybíral hliníkové plechovky a s řinčením je házel do pytle. Na trávníku, zastíněném stromy před světlem pouličních lamp, se sešla parta kluků, kteří

střídavě vyhrávali na kytaru. Jane se zastavila u jezera a pátrala ve stínech. Je tady? Pozoruje mě?

Nikdo se k ní nepřiblížil.

Pomalu se vydala na cestu kolem jezera. Ve dne by tu jezdily loďky s kašírovanými labutěmi, rodiny by si pochutnávaly na zmrzlině a muzikanti by vyhrávali na bonga. Ale dnes večer byla voda klidná jako černá díra a neodrážela ani mihotavý třpyt světel velkoměsta. Jane pokračovala k severnímu konci jezera, kde se zastavila a poslouchala zvuky dopravy na Beacon Street. Přes keře viděla siluetu muže postávajícího pod stromem. Barry Frost.

Otočila se a pokračovala v obchůzce jezera, až se nakonec zastavila pod pouliční svítilnou.

Tady jsem, Milo. Dobře si mě prohlédni. Vidíš, ze jsem sama.

Po chvíli se posadila na lavičku; světlo lampy jí dopadalo na hlavu a Jane si připadala jako hvězda divadelní hry pro jednoho herce. Cítila, že ji pozorují nějaké oči, narušují její soukromí.

Něco za ní zachrastilo, Jane se prudce otočila a automaticky sáhla po zbrani. Ale když uviděla, že to je jen ošuntělý muž s odpadkovým pytlem plným cinkajících plechovek, ruka na pouzdru jí ztuhla. S tlukoucím srdcem se znovu opřela na lavičce. V parku foukal mírný vánek, čeřil hladinu jezera, na níž se teď leskly skvrnky odraženého

světla. Muž s plechovkami odvlekl pytel ke koši na odpadky a začal se hrabat ve smetí.

Beze spěchu vykopával svůj poklad a každý nález byl ohlášen třeskem jako úder činelů. Cožpak ten muž nikdy neodejde? Rozmrzele vstala, aby se ho zbavila. Zazvonil její mobil.

Strčila ruku do kapsy a vytáhla telefon. „Haló? Haló?“

Ticho.

„Jsem tady,“ oznámila. „Čekám u jezera, jak jsi řekla.

Milo?“ Uslyšela jen tlukot vlastního srdce. Spojení se přerušilo. Rychle se otočila a pohledem pátrala v parku, ale spatřila jen stejné lidi jako předtím. Pár objímající se na lavičce, kluci s kytarou. A bezdomovec s pytlem plechovek.

Teď stál bez hnutí nad odpadkovým košem, jako by si prohlížel nějaký nepatrný klenot v hromadě novin a obalů od potravin. Poslouchal. „Hej,“ zavolala Jane.

Muž se okamžitě napřímil. Obrátil se k odchodu a táhl za sebou rachotící pytel.

Vydala se za ním. „Chci s vámi mluvit!“ Muž se neohlédl, šel stále dál. Teď rychleji, jako by věděl, že je pronásledován. Rozběhla se za ním a dohonila ho ve chvíli, kdy vkročil na chodník. Popadla ho za větrovku a s trhnutím ho otočila. Upřeně na sebe hleděli ve světle lampy. Jane uviděla vpadlé oči a rozcuchané prošedivělé vousy. Ucítila dech páchnoucí alkoholem a zkaženými zuby.

Odstrčil její ruku. „Co to děláte? Co sakra chcete, ženská?“

„Rizzoliová?“ vyštěkl Moorův hlas ve sluchátkách.

„Potřebuješ pomoc?“

„Ne. Ne, jsem v pořádku.“

„S kým to mluvíte?“ řekl pobuda.

Zlostně na něj mávla. „Jděte. Vypadněte odtud.“

„Kdo si myslíte, že jste, že mě vyhazujete?“

„Prostě jděte.“

„No jo, no jo,“ zabručel, ale dal se na odchod a cinkající plechovky vlekl za sebou. „Poslední dobou je park plnej bláznů…“

Jane se otočila a vtom si uvědomila, že je obklopená lidmi. Gabriel, Moore a Frost se k ní přesunuli na pár metrů a vytvořili ochranný kruh. „Ach bože,“ povzdychla si.

„Volala jsem snad o pomoc?“

„Nevěděli jsme, co se děje,“ řekl Gabriel.

„Je to v háji.“ Rozhlédla se po parku, který teď vypadal ještě opuštěněji. Dvojice na lavičce odcházela; zůstali jen kluci s kytarou, kteří se ve stínu něčemu smáli. „Jestli mě Mila pozorovala, ví, že to je léčka. Teď za mnou už nepřijde.“

„Je tři čtvrtě na deset,“ připomněl Frost. „Co myslíte?“

Moore potřásl hlavou. „Zabalíme to. Dnes večer se už nic nestane.“

„Byla jsem v pohodě,“ rozčilovala se Jane.

„Nepotřebovala jsem u sebe celou kavalerii.“

Gabriel zastavil na parkovacím místě za jejich činžovním domem a vypnul motor. „Netušili jsme, co se děje. Viděli jsme, že běžíš za tím mužem, a pak to vypadalo, že tě chce uhodit.“

„Zrovna odcházel.“

„To jsem nevěděl. Myslel jsem jen –“ Odmlčel se a pohlédl na ni. „Prostě jsem zareagoval. To je všechno.“

„Pravděpodobně jsme ji ztratili.“

„No tak jsme ji ztratili.“

„Mluvíš, jako by ti na tom nezáleželo.“

„Víš, na čem mi záleží? Aby se ti nic nestalo. To je důležitější než všechno ostatní.“ Vystoupil z auta a Jane také.

„Nezapomínáš náhodou, čím si vydělávám?“ zeptala se.

„Snažím se.“

„Najednou ti moje práce není vhod.“

Zavřel dveře auta a podíval se na ni přes střechu. „To přiznáváni. Mám teď problém se s tím vyrovnat.“

„Chceš po mně, abych dala výpověď?“

„Kdybych si myslel, že mi to projde, tak ano.“

„A co mám místo toho dělat?“

„Něco originálního. Například zůstat doma s Reginou.“

„Odkdy jsi tak staromódní? Nemůžu uvěřit, že říkáš něco takového.“

Vzdychl si a potřásl hlavou. „Sám tomu nemůžu uvěřit.“

„Věděl jsi, kdo jsem, když sis mě bral, Gabrieli.“

Otočila se, vešla do domu a byla už na cestě do prvního patra, když ho uslyšela říkat pod schody: „Ale možná jsi ty nevěděla, kdo jsem já.“

Ohlédla se na něj. „Co to znamená?“

„Ty a Regina jste všechno, co mám.“ Pomalu vystoupil po schodech a dohonil ji na odpočívadle. „Předtím jsem nikdy nemusel mít o někoho strach, bát se, že něco ztratím.

Nevěděl jsem, že mě to tak vyděsí. Teď mám odhalené velké zranitelné místo a myslím jen na to, jak ho chránit.“

„Nemůžeš ho chránit,“ prohlásila Jane. „Musíš s tím žít.

To se stává, když máš rodinu.“

„Můžu ztratit příliš mnoho.“

Dveře jejich bytu se otevřely a Angela vystrčila hlavu na chodbu. „Zdálo se mi, že vás dva slyším.“ Jane se otočila.

„Nazdar, mami.“

„Zrovna jsem ji uložila, tak mluvte potichu.“

„Co dělala?“

„Přesně to, co ty v jejím věku.“

„Bylo to tak hrozné?“ Když Jane vešla do bytu, ohromilo ji, jak upraveně všechno vypadá. Nádobí bylo umyté a uložené, kuchyňská linka čistě utřená. Jídelní stůl

zdobila krajková dečka. Kde se u ní doma vůbec našla krajková dečka?

„Vy jste se hádali, co?“ řekla Angela. „Poznám to na vás.“

„Měli jsme nevydařený večer, to je všechno.“ Jane si svlékla bundu a pověsila ji do šatny. Když se zase otočila k matce, viděla, že Angela upřeně hledí na její pistoli.

„Pořádně tu věc zamkneš, viď?“

„Vždycky to dělám.“

„Protože malé děti a zbraně –“

„Dobře, dobře.“ Jane vzala pistoli a uložila ji do zásuvky. „Vždyť jí ještě není ani měsíc.“

„Je předčasně vyspělá, jako jsi byla ty.“ Angela se podívala na Gabriela. „Už jsem ti vyprávěla, co Jane udělala, když jí byly tři?“

„Mami, on to nechce slyšet.“

„Ale chci,“ přisvědčil Gabriel.

Jane si vzdychla. „Hraje v tom roli zapalovač a záclony v obýváku. A hasiči z Revere.“

„Aha, myslíš tohle,“ řekla Angela. „Na tuhle historku jsem už zapomněla.“

„Paní Rizzoliová, nechcete mi to povědět, až vás povezu domů?“ navrhl Gabriel a přitom vzal z šatny Angelin svetr.

Ve vedlejším pokoji se hlasitě rozplakala Regina, aby dala najevo, že se jí ještě nechce spát. Jane odešla do

dětského pokoje, kde zvedla dcerku z postýlky. Když se vrátila do obýváku, Gabriel a její matka už byli pryč.

Zatímco v jedné ruce houpala Reginu, postavila se ke kuchyňské výlevce a napouštěla horkou vodu do kastrolu, aby ohřála láhev s mlékem. Vtom zabzučel zvonek u domovních dveří.

„Janie?“ zapraskal v reproduktoru Angelin hlas. „Můžeš mi otevřít? Zapomněla jsem si brýle.“

„Pojď dál, mami.“ Jane stiskla otvírač dveří a pak čekala u vchodu do bytu, aby podala matce brýle, až vyjde do schodů.

„Nemůžu bez nich číst,“ poznamenala Angela. Sklonila se a ještě naposled políbila svou kroutící se vnučku. „Raději půjdu. Už nastartoval auto.“

„Ahoj, mami.“

Jane se vrátila do kuchyně, kde kastrol už přetékal.

Postavila láhev do horké vody, a zatímco se mléko ohřívalo, přecházela s plačící dcerou sem tam po pokoji.

Zvonek opět zabzučel.

Ach, mami. Co jsi zapomněla tentokrát? pomyslela si a znovu stiskla otvírač dveří.

Láhev už měla správnou teplotu. Jane přiložila dudlík Regině k ústům, ale dcera ho znechuceně odstrčila. Co chceš, dítě? pomyslela si Jane nešťastně, když odnášela

dcerku zpátky do obývacího pokoje. Kéž bys mi to mohla říct!

Otevřela dveře, aby přivítala matku.

Ale nestála tam Angela.

Kapitola 34

Dívka beze slova proklouzla kolem Jane do bytu a zamkla dveře. Přeběhla k oknům a rychle postupně zatáhla žaluzie, zatímco Jane jen užasle přihlížela. „Co to děláš?“

Vetřelkyně se k ní prudce otočila a přitiskla si prst na rty. Byla malá, spíš dítě než žena, a její hubená postava se téměř ztrácela v objemné mikině. Ruce čouhající z vybledlých rukávů měly kosti křehké jako ptačí a nacpaný batoh, který nesla, jí táhl jedno útlé rameno k zemi. Zrzavé vlasy měla zastřižené do značně nepravidelné ofiny, jako by sama držela nůžky a naslepo stříhala. Oči měla světlé, neskutečný odstín šedé barvy, průzračné jako sklo. Byla to hladová, divoká tvář s vystouplými lícními kostmi a pohledem, který těkal po místnosti a pátral po skrytých nástrahách.

„Milo?“ řekla Jane.

Dívka znovu zvedla prst ke rtům. Výraz, s jakým pohlédla na Jane, nepotřeboval žádný výklad. Buď zticha.

Buď opatrná.

Zdálo se, že tomu rozumí i Regina. Najednou zmlkla, oči široce rozevřené a pozorné, a tiše ležela v náručí Jane.

„Tady je to bezpečné,“ uklidňovala ji Jane.

„Žádné místo není bezpečné.“

„Dovol, ať požádám o pomoc své přátele. Budeš pod policejní ochranou.“

Mila zavrtěla hlavou.

„Znám ty muže. Pracuju s nimi.“ Jane sáhla po telefonu.

Dívka se vrhla vpřed a přitlačila jí ruku na sluchátko.

„Žádnou policii.“

Jane se zadívala do dívčiných očí, v nichž teď planul panický strach. „Dobře,“ zamumlala a ustoupila od telefonu.

„Jsem taky od policie. Proč věříš mně?“

Mila přenesla pohled na Reginu. A Jane si pomyslela: Proto riskovala tuhle návštěvu. Ví, že jsem matka. Tím se jaksi všechno mění.

„Vím, proč utíkáš,“ pokračovala Jane. „Vím o Ashburnu.“

Mila přešla k pohovce a ztěžka se zabořila do polštářů.

Najednou vypadala ještě menší, téměř se Jane před očima ztrácela. Nahrbila ramena dopředu. Hlavu opřela do dlaní, jako by byla tak vyčerpaná, že ji už neudržela vzpřímenou.

„Jsem tak unavená,“ zašeptala.

Jane přistoupila blíž, zastavila se těsně nad skloněnou hlavou a podívala se na zubatě ostříhané vlasy. „Viděla jsi ty vrahy. Pomoz nám je identifikovat.“

Mila k ní vzhlédla prázdnýma, uštvanýma očima.

„Nebudu žít dost dlouho.“

Jane si před ní dřepla, až se jejich oči octly ve stejné výši. Také Regina upřeně hleděla na Milu, fascinovaná tímto exotickým novým tvorem. „Proč jsi tady, Milo? Co chceš, abych udělala?“

Mila sáhla do špinavého batohu, který si přinesla s sebou,

hledala

mezi

zmuchlaným

oblečením,

čokoládovými tyčinkami a pomačkanými papírovými kapesníky. Vytáhla videokazetu a podala ji Jane.

„Co je to?“

„Bojím se ji mít dál u sebe. Dám vám ji. Řekněte jim, že žádné další nejsou. Tohle je poslední kopie.“

„Odkud to máš?“

„Prostě si to vezměte!“ Držela paži nataženou, jako by kazeta byla jedovatá a chtěla ji mít co nejdál od těla. Když si od ní Jane kazetu nakonec vzala, Mila vydechla úlevou.

Jane uložila Reginu do dětského vaku, pak přešla k televizoru. Vložila kazetu do videorekordéru a stiskla dálkový ovladač.

Na obrazovce se objevila scéna. Jane uviděla mosaznou postel, křeslo, těžké závěsy zakrývající okno. Mimo kameru zavrzaly blížící se kroky a nějaká žena se zachichotala.

Ozval se zvuk zavíraných dveří a do záběru vešel muž a žena. Žena měla bohaté hladké světlé vlasy a hluboký výstřih halenky odhaloval bujné poprsí. Muž byl oblečen ve sportovní košili a khaki kalhotách.

„Ach ano,“ vzdychl muž, když si žena rozepnula halenku. Svlékla si sukni a odložila prádlo. Žertem postrčila muže k posteli a on padl na záda a zůstal pasivně ležet, zatímco mu rozepnula kalhoty a stáhla je z boků. Pak se nad něj naklonila a vzala jeho ztopořený penis do úst.

Je to jen pornokazeta, pomyslela si Jane. Proč se mám na to dívat?

„Tohle ne,“ řekla Mila, sebrala jí z ruky dálkový ovladač a stiskla rychlé převíjení.

Světlovlasá hlava se teď trhavě pohybovala sem a tam a věnovala se orálnímu sexu s maniakální výkonností.

Obrazovka potemněla. Pak se v záběru objevila další dvojice. Při prvním pohledu na ženiny dlouhé černé vlasy zůstala Jane ohromeně zírat. Byla to Olena.

Oblečení jako kouzlem zmizelo. Nahá těla padla na postel a zrychleně se svíjela na matraci. Jane si náhle uvědomila, že tu ložnici už viděla, a vzpomněla si na komoru s dírou provrtanou ve zdi. Tak byla natočena ta videokazeta, kamerou umístěnou v šatně. Také si uvědomila, kdo byla ta světlovlasá žena v první scéně.

Neznámá číslo dvě na videozáznamu detektiva Wardlawa z místa činu, žena, která zemřela v posteli schovaná pod přikrývkou.

Všechny ženy na té videokazetě jsou teď mrtvé.

Obrazovka byla znovu prázdná.

„Tady,“ upozornila Mila tiše. Stiskla STOP, potom PLAY.

Objevila se stejná postel, stejná místnost, ale tentokrát jiné povlečení: květinový vzorek s nesourodými polštáři. Do záběru vešel starší muž s pleší a v brýlích s kovovými obroučkami, oblečený v bílé společenské košili s červenou kravatou. Kravatu si sundal a pohodil na křeslo, pak si rozepnul košili a odhalil bledé povislé břicho typické pro muže středního věku. I když stál čelem ke kameře, zřejmě o její přítomnosti nevěděl, svlékl si košili bez sebemenšího studu a vystavil na odiv nelichotivě shrbená záda. Najednou se napřímil, jeho pozornost upoutalo něco, co kamera zatím nemohla vidět. Byla to dívka. Předem ji ohlašoval její nářek, pronikavé protesty, snad v ruštině. Nechtěla jít do pokoje.

Její křik náhle umlčela silná rána a přísný rozkaz nějaké ženy. Pak dívka vklopýtala do záběru, jako by ji někdo strčil, a upadla na zem k nohám muže. Dveře se zabouchly, následoval klapot vzdalujících se kroků.

Muž se podíval dolů na dívku. Šedé kalhoty mu už nadouvala erekce. „Vstaň,“ nařídil.

Dívka se nepohnula.

Znovu: „Vstaň.“ Šťouchl do ní nohou.

Dívka konečně zvedla hlavu. Pomalu, jako by ji vyčerpávala pouhá zemská tíže, se s námahou postavila, světlé vlasy divoce rozcuchané.

Proti své vůli byla Jane obrazovkou fascinovaná. Cítila příliš velkou hrůzu, aby dokázala odvrátit pohled, i když její hněv rostl. Ta dívka ještě nebyla ani teenager. Měla růžovou kratičkou blůzku a džínovou minisukni, odhalující žalostně tenké nohy. Tvář stále nesla sytě rudý otisk po políčku od té ženy. Blednoucí modřiny na holých pažích vypovídaly o dalším bití, dalších krutostech. I když se muž nad ní tyčil do značné výše, ta křehká dívka se na něj dívala s tichým vzdorem.

„Sundej si blůzu.“

Dívka na něj jen hleděla.

„Jsi snad pitomá? Nerozumíš anglicky?“

Dívka hrdě narovnala záda a odbojně zvedla bradu. Ano, rozumí. A říká ti, abys šel k čertu, hajzle.

Muž přistoupil blíž, chytil blůzu oběma rukama a roztrhl ji, až odlétly knoflíčky. Dívka vyděšeně vyjekla, pak ho udeřila a srazila mu brýle. Zvučně dopadly na podlahu.

Muž na ni několik sekund jen překvapeně civěl. Tvář mu najednou zkřivil výraz takové zuřivosti, že Jane bezděčně ucouvla od televize v předtuše toho, co bude dál.

Rána přistála na dívčině čelisti, náraz tak silný, že ji skoro nadzvedl. Padla na zem. Chytil ji kolem pasu, dovlekl k posteli a hodil na matraci. Několika rychlými pohyby jí stáhl sukni, pak si rozepnul kalhoty.

I když ji rána dočasně omráčila, dívka ještě boj nevzdala. Znenadání se znovu probrala k životu, vykřikla a vrhla se na něj pěstmi. Sevřel jí obě zápěstí, převalil se na ni a přitlačil ji k matraci. Ve spěchu, aby se jí dostal mezi stehna, nechtěně uvolnil její pravou ruku. Dívka zašmátrala po jeho obličeji a zaryla mu nehty do kůže. Prudce ucukl a dotkl se poškrábané tváře. Nevěřícně se podíval na své prsty. Na krev z poranění, které mu způsobila.

„Ty kurvo. Ty malá kurvo.“

Praštil ji pěstí do spánku. Při tom zadunění sebou Jane škubla. Zvedl se jí žaludek.

„Zaplatil jsem za tebe, zatraceně!“

Odstrkovala jeho hruď, ale síly ji opouštěly. Levé oko měla oteklé, ret jí krvácel, přesto bojovala dál. Ale její odpor ho zřejmě ještě víc vzrušoval. Byla příliš slabá, aby dál vzdorovala, a nemohla zabránit nevyhnutelnému. Když do ní vnikl, zoufale zavřískla.

„Drž hubu.“

Křik nepřestával.

„Drž hubu!“ Znovu ji udeřil. A znovu. Nakonec jí přitiskl ruku na ústa, aby udusil její křik, aniž do ní přestal narážet. Zjevně si nevšiml, že po chvíli přestala křičet a leží zcela bezvládně. Jediným zvukem bylo rytmické vrzání postele a zvířecí hrdelní chrochtání toho muže. Potom

zasténal a prohnul záda v křečích vyvrcholení. Nakonec se s heknutím zhroutil na dívku.

Chvíli namáhavě oddychoval, tělo ochablé vyčerpáním.

Jen pomalu si začal uvědomovat, že něco zřejmě není v pořádku. Podíval se pod sebe.

Dívka ležela bez hnutí.

Zatřásl s ní. „Hej.“ Poplácal ji po tváři, pak se do jeho hlasu vloudil ustrašený tón. „Prober se. Zatraceně, prober se.“ Nepohnula se.

Převalil se z postele, vstal a chvíli na ni hleděl. Přiložil jí prsty ke krku, aby nahmatal pulz. Všechny svaly v těle se mu napjaly. Ucouvl od postele, dech se mu v panice zrychlil. „Panebože,“ zašeptal.

Rozhlédl se, jako by řešení jeho situace leželo kdesi v tom pokoji. Jako šílený popadl šaty, začal se oblékat a třesoucíma se rukama zápolil s přezkami a knoflíky. Klekl si, aby našel brýle zapadlé pod postelí, a nasadil si je. Ještě naposled se podíval na dívku a potvrdil si své nejhorší obavy.

Potřásl hlavou, pak začal couvat, až se dostal mimo dosah kamery. Vrzly dveře, s prásknutím se zavřely a kroky spěchaly pryč. Uplynula věčnost, zatímco kamera stále zabírala postel s obyvatelkou bez známek života.

Teď se blížily jiné kroky, někdo zaklepal na dveře, hlas zavolal něco rusky. Ženu vcházející do místnosti Jane

poznala. Byla to bordelmamá, která zemřela připoutaná na kuchyňské židli.

Vím, co se ti stane. Co ti udělají s rukama. Vím, ze zemřeš s křikem na rtech.

Žena přistoupila k posteli a s dívkou zatřásla. Vyštěkla nějaký rozkaz. Dívka nereagovala. Žena o krok ustoupila a přitiskla si ruku na ústa. Pak se prudce otočila a upřeně pohlédla přímo do kamery.

Ví, že tam je. Ví, že je puštěná.

Ihned vykročila ke kameře, vzápětí se ozval zvuk otevíraných dveří komory. Pak obrazovka zůstala prázdná.

Mila vypnula video.

Jane nemohla ani promluvit. Opřela se na pohovce a seděla v ohromeném tichu. Regina byla také zticha, jako by si uvědomovala, že tohle není chvíle pro povyk. Že její matka je v této chvíli příliš otřesena a nemůže se jí věnovat.

Gabriel, pomyslela si Jane. Potřebuju ho tady. Pohlédla na telefon a uvědomila si, že mobil nechal na stole a jinak ho v autě nemůže zastihnout.

„Je to důležitý muž,“ řekla Mila.

Jane se k ní otočila. „Cože?“

„Joe říkal, že ten muž má vysoké postavení ve vaší vládě.“

Ukázala na televizi. „Joe tu kazetu viděl?“

Mila přikývla. „Dal mi kopii, když jsem odcházela.

Abychom každý měli jednu pro případ…“ Odmlčela se.

„Pro případ, že se už nikdy neuvidíme,“ dodala tiše.

„Odkud ji máš? Kde jsi tu kazetu vzala?“

„Mamá ji měla ve svém pokoji. Nevěděly jsme to.

Chtěly jsme jen peníze.“

Tak tohle je důvod toho masakru, pomyslela si Jane; proto byly ženy v tom domě zavražděny. Věděly, co se v tom pokoji stalo. A ta videokazeta je důkaz.

„Kdo je to?“ zeptala se Mila.

Jane upřeně hleděla na prázdnou obrazovku. „Nevím.

Ale znám někoho, kdo by mohl.“ Šla k telefonu.

Mila na ni vrhla ustrašený pohled. „Žádná policie!“

„Nevolám policii. Požádám jednoho přítele, aby sem přišel. Je reportér. Zná lidi ve Washingtonu. Žil tam. Bude vědět, kdo je ten muž.“ Zalistovala v telefonním seznamu, až našla Petera Lukase. Jeho adresa byla v Miltonu, na jihu Bostonu. Zatímco vytáčela číslo, cítila, že ji Mila pozoruje se zjevnou nedůvěrou. Jestli udělám jeden chybný krok, pomyslela si, ta dívka uteče. Musím dávat pozor, abych ji nevyplašila.

„Haló?“ ozval se Peter Lukas.

„Mohl byste sem hned přijít?“

„Detektiv Rizzoliová? Co se děje?“

„Nemůžu o tom mluvit po telefonu.“

„To vypadá vážně.“

„Mohlo by vám to vynést Pulitzerovu cenu, Lukasi.“

Zarazila se.

Někdo zazvonil dole na zvonek.

Mila po ní střelila pohledem, v němž se zračila panika.

Popadla batoh a vrhla se k oknům. „Okamžik. Milo, ne –“

„Rizzoliová?“ opakoval Lukas. „Co se tam děje?“

„Počkejte chvíli. Hned vám zavolám zpátky,“

odpověděla Jane a zavěsila.

Mila jako blesk pobíhala od okna k oknu a zoufale hledala požární schodiště.

„To nic!“ chlácholila ji Jane. „Uklidni se.“

„Vědí, že jsem tady!“

„Vždyť ani nevíme, kdo je u dveří. Nejdřív to zjistíme.“

Stiskla tlačítko interkomu. „Ano?“

„Detektive Rizzoliová, tady John Barsanti. Můžu nahoru?“

Mila zareagovala okamžitě. Vyrazila směrem k ložnicím a hledala únikovou cestu.

„Počkej!“ volala Jane běžící za ní po chodbě. „Tomu muži můžeš věřit!“

Dívka už otevírala okno v ložnici.

„Neodcházej.“

Znovu uslyšely zvonek. To popohnalo Milu, aby se vyhoupla na okno a skočila na požární žebřík. Jestli uteče,

už ji nikdy neuvidím, pomyslela si Jane. Ta dívka přežila tak dlouho díky instinktu. Možná bych ji měla poslechnout.

Zachytila Milu za zápěstí. „Půjdu s tebou, ano?

Odejdeme společně. Jen neutíkej beze mě!“

„Rychle,“ zašeptala Mila.

Jane se otočila. „Dítě.“

Mila ji následovala zpět do obývacího pokoje a stále nervózně pozorovala dveře, zatímco Jane vyndala videokazetu a hodila ji do tašky s plenami. Pak odemkla zásuvku, vyndala zbraň a také ji vložila mezi pleny. Pro jistotu.

Znovu se ozval zvonek.

Jane popadla Reginu do náruče. „Jdeme.“

Mila lezla dolů po požárním žebříku mrštně jako opice.

Kdysi byla Jane stejně rychlá, stejně bezstarostná. Ale teď musela dávat pozor na každý krok, protože nesla Reginu.

Ubohé dítě, nemám teď jinou možnost, pomyslela si. Musím tě vláčet s sebou do tohohle dobrodružství. Konečně seskočila do postranní uličky a vedla Milu ke svému zaparkovanému subaru. Když odemykala dveře auta, stále slyšela z otevřeného okna bytu, jak Barsanti vytrvale tiskne zvonek.

Během jízdy na západ po Tremont Street neustále sledovala

zpětné

zrcátko,

ale

neviděla

známky

pronásledování, žádné reflektory v těsném závěsu. Teď

musím najít nějaké spolehlivé místo, kde Mila nebude vyvádět, pomyslela si. Kde neuvidí policejní uniformy. A především místo, kde budu mít v bezpečí Reginu.

„Kam jedeme?“ zeptala se Mila.

„Přemýšlím, přemýšlím.“ Jane pohlédla na svůj mobil, ale neodvažovala se teď zavolat matce. Neodvažovala se zavolat nikomu.

Prudce zabočila na jih na Columbus Avenue. „Vím o jednom bezpečném místě.“

Kapitola 35

Peter Lukas beze slova sledoval brutální znásilnění odehrávající se na jeho televizní obrazovce. Když kazeta skončila, ani se nepohnul. Dokonce i když Jane vypnula videorekordér, seděl dál jako zkamenělý s pohledem upřeným na obrazovku, jako by stále viděl dívčino ztýrané tělo, zakrvácená prostěradla. V místnosti bylo úplné ticho.

Regina spala na pohovce, Mila stála u okna a dívala se na silnici.

„Jméno té dívky se Mila nikdy nedozvěděla,“

promluvila konečně Jane. „Je dost dobře možné, že tělo je zakopané někde v lesích za domem. Je to osamělé místo, se spoustou možností, jak se zbavit mrtvoly. Bůhví kolik dalších dívek je tam pohřbeno.“

Lukas svěsil hlavu. „Je mi na zvracení.“

„Vám i mně.“

„Proč někdo pořídil takovou videokazetu?“

„Ten muž očividně netušil, že se všechno nahrává.

Kamera byla instalovaná v komoře, kde ji klienti nemohli vidět. Možná to byl jen další zdroj příjmů. Prodáváte dívky na sex, nahráváte ty akty, pak kazety nabízíte na trhu s pornografií. Ať to vezmete z kterékoli strany, dá se na tom hodně vydělat. Tenhle bordel byl koneckonců jenom další z

jejich poboček.“ Odmlčela se, potom suše dodala: „Ballentree zřejmě sází na diverzifikaci.“

„Ale tohle je snuff film! Ballantree by to nikdy nemohl jen tak prodávat.“

„Ne. Tohle bylo až moc výbušné. Aspoň bordelmamá to určitě věděla. Schovala kazetu do kabely. Mila říká, že tu kabelu s sebou nosily měsíce, aniž věděly, co na kazetě je.

Pak ji Joe nakonec přehrál na videu v motelovém pokoji.“

Jane se podívala na televizor. „Teď víme, proč byly ty ženy v Ashburnu zabity. Proč byl zabit Charles Desmond. Protože toho klienta znali, mohli ho identifikovat. Všichni museli zemřít.“

„Takže to všechno se stalo proto, aby zatajili znásilnění a vraždu.“

Jane přikývla. „Joe si uvědomil, že drží v ruce dynamit.

Co má s tím důkazem dělat? Neví, komu věřit A kdo by poslouchal člověka, který má už dávno nálepku paranoidního blázna? Zřejmě vám tehdy v tom balíčku poslal právě tu kazetu. Kopii téhle nahrávky.“

„Jenže jsem ji nikdy nedostal.“

„A tehdy se rozdělili, aby se vyhnuli dopadení. Ale každý si vzal jednu kopii. Olenu dopadli, než stačila přinést do Tribune tu svou. Joeova byla pravděpodobně někam uklizena po zásahu v nemocnici.“ Ukázala na televizi.

„Tahle je poslední.“

Lukas se otočil k Mile, která se držela v protějším rohu místnosti jako vyplašené zvíře, které se bojí přijít blíž. „Ty sama jsi toho muže z kazety viděla, Milo? V tom domě?“

„Na lodi,“ odpověděla a přitom se viditelně otřásla.

„Viděla jsem ho na večírku na lodi.“

Lukas pohlédl na Jane. „Myslíte, že mluví o jachtě Charlese Desmonda?“

„Myslím, že takhle Ballentree uzavíral obchody,“ řekla Jane. „Desmondův svět byl jako pánský klub. Zakázky pro ministerstvo obrany, významní hráči z Pentagonu. Kdekoli si tihle velcí hoši hrají se spoustou peněz, můžete se vsadit, že k tomu patří i sex. Způsob, jak zpečetit dohodu.“ Vyndala videokazetu a obrátila se k Lukasovi. „Víte, kdo je ten muž?

Ten na té nahrávce?“

Lukas ztěžka polkl. „Promiňte. Jen těžko se smiřuju s tím, že ta kazeta je skutečná.“

„Ten muž musí být hlavní hráč. Jen se podívejte, co všechno dokázal, jaké zdroje má k dispozici, aby tu videokazetu vypátrali.“ Postavila se před něj. „Kdo je to?“

„Vy ho neznáte?“

„Měla bych?“

„Ne, pokud jste minulý měsíc nesledovala schvalovací řízení. Je to Carleton Wynne. Náš nový ředitel Národních zpravodajských služeb.“

Jane prudce vydechla a ztěžka se posadila do křesla naproti němu. „Ježíši. Mluvíte o muži, kterému podléhají všechny zpravodajské agentury v zemi.“

Lukas přikývl. „FBI. CIA. Armádní zpravodajské služby. Celkem patnáct agentur včetně složek vnitřní bezpečnosti a ministerstva spravedlnosti. Je to někdo, kdo uvnitř tahá za nitky. Wynna neznáte, protože se neobjevuje často na veřejnosti. Je to jedna z šedých eminencí v pozadí.

Před dvěma lety odešel z CIA, aby vedl v Pentagonu novou sekci pro strategickou podporu. Když byl poslední ředitel zpravodajských služeb nucen rezignovat, Bílý dům jmenoval Wynna na jeho místo. Nedávno byl schválen.“

„Prosím,“ přerušila je Mila. „Musím na záchod.“

„Naproti přes halu,“ zamumlal Lukas a ani nevzhlédl, když Mila vyklouzla z pokoje. Nespouštěl oči z Jane. „Není snadné srazit toho muže na kolena,“ dodal.

„S tou kazetou byste srazil na kolena i King Konga.“

„Ředitel Wynne má celou síť kontaktů v Pentagonu a v Ballentree. Je to prezidentův muž.“

„Teď je můj. A já ho dostanu.“

Zazvonil zvonek u dveří. Jane polekaně vzhlédla.

„Jen klid,“ řekl Lukas a vstal. „To je pravděpodobně jenom soused. Slíbil jsem, že mu přes víkend budu krmit kocoura.“

Přes jeho ujištění se Jane posadila na krajíček křesla a poslouchala, když Lukas otevřel dveře. Nenuceně pozdravily „Ahoj, pojďte dál.“

„Všechno pod kontrolou?“ zeptal se druhý muž.

„Ano, právě jsme si pouštěli video.“

To byl okamžik, kdy měla pochopit, že něco není v pořádku, ale Lukasův uvolněný tón ji odzbrojil, ukolébal ji do pocitu bezpečí v jeho domě, v jeho společnosti.

Návštěvník vešel do pokoje. Měl krátké světlé vlasy a mohutné svalnaté paže. Ještě když Jane uviděla v jeho ruce pistoli, neuvědomovala si plně, co se stalo. Pomalu se postavila, se srdcem až v krku. Otočila se k Lukasovi a její pohled, otřesený tou zradou, u něj vyvolal jenom pokrčení ramen. Vyjadřovalo promiň, ale tak to chodí.

Světlovlasý muž přejel pokoj jedním pohledem, pak se soustředil na Reginu tvrdě spící mezi polštáři na pohovce.

Vzápětí na dítě namířil pistoli a Jane ucítila u srdce bodnutí paniky ostré jako nůž. „Ani slovo,“ přikázal jí. Věděl, jak ji ovládnout, jak najít matčino nejzranitelnější místo. „Kde je ta děvka?“ zeptal se Lukase.

„V koupelně. Přivedu ji.“

Je pozdě Milu varovat, pomyslela si Jane. I kdybych vykřikla, nemá šanci utéct.

„Takže ty jsi ta policajtka, co jsem o ní slyšel?“

prohodil blonďák.

Policajtka. Děvka. Zná vůbec jména dvou žen, které se chystá zabít?

„Jmenuju se Jane Rizzoliová,“ odpověděla. „Špatné místo, špatná chvíle, detektive.“ Takže její jméno znal.

Samozřejmě, profesionál ho musel znát. Také toho věděl dost, aby se od ní držel v uctivé vzdálenosti, dost daleko, aby mohl zareagovat na jakýkoli její pohyb. Ale toho muže by nepřemohla snadno, i kdyby neměl zbraň. Jeho vystupování, klidný sebevědomý způsob, jakým převzal kontrolu, jí napověděl, že neozbrojená nemá proti němu šanci. Ale ozbrojená…

Pohlédla na podlahu. Kde sakra nechala tašku s plenami? Je za pohovkou? Neviděla ji.

„Milo?“ zavolal Lukas přes dveře koupelny. „Není ti nic?“ Regina sebou najednou pohnula a neklidně se rozplakala, jako by chápala, že něco není v pořádku. Že její matka je v nesnázích.

„Vezmu ji k sobě,“ řekla Jane.

„Je jí dobře tam, kde je.“

„Když mi nedovolíte ji vzít, začne křičet. A umí křičet pořádně.“

„Milo?“ Lukas zaklepal na dveře koupelny. „Odemkni, ano? Milo!“

Regina, jak se dalo předvídat, začala kvílet. Jane se podívala na muže a ten nakonec přikývl. Vzala dítě do

náruče, ale její objetí zřejmě Reginu nijak neutěšilo. Cítí, jak mi tluče srdce. Cítí můj strach.

V hale se ozvalo bouchání, pak rána, jak Lukas vyrazil dveře. Vzápětí přiběhl do obývacího pokoje, v obličeji celý rudý. „Je pryč.“

„Cože?“

„Okno v koupelně je otevřené. Musela vylézt ven.“

Světlovlasý muž zareagoval jen pokrčením ramen. „Tak ji najdeme jindy. On chce hlavně tu kazetu.“

„Tu máme.“

„Víte jistě, že to je poslední kopie?“

„Je poslední.“

Jane ohromeně zírala na Lukase. „Vy jste o té kazetě věděl.“

„Umíte si představit, kolik nevyžádaných krámů dostává reportér v poště?“ odvětil Lukas. „Kolik běhá venku teoretiků o spiknutí a paranoidních cvoků, kteří zoufale chtějí, aby jim veřejnost uvěřila? Napsal jsem jeden článek o Ballentreem a najednou jsem byl nejlepší přítel všech Josephů Rokeů v téhle zemi. Všech pošuků. Myslí si, že když se mi svěří se svými bludy, udělám z toho velký případ. Budu jejich Woodward a Bernstein.“

„Ale tak to má fungovat. Od toho novináři jsou.“

„Znáte nějaké bohaté reportéry? Až na těch několik superhvězd, kolik jmen si doopravdy pamatujete?

Skutečnost je taková, že veřejnost na pravdu kašle. Ano, možná to upoutá zájem na pár týdnů. Několik zpráv se dostane na první stránky. Ředitel Národních zpravodajských služeb obviněn z vraždy. Bílý dům vyjádří patřičné zděšení, Carleton Wynne přizná vinu a potom to skončí jako každý jiný skandál ve Washingtonu. Za pár měsíců na to veřejnost úplně zapomene. A já se vrátím zpátky ke psaní svých sloupků, splácení hypotéky a stejné otlučené toyotě.“

Zavrtěl hlavou. „Jakmile jsem uviděl videokazetu, kterou mi nechala Olena, věděl jsem, že stojí za mnohem víc než za Pulitzerovu cenu. Věděl jsem, kdo mi za ni zaplatí.“

„Tu nahrávku, co vám poslal Joe, jste tedy dostal.“

„Málem jsem ji taky vyhodil. Pak jsem si řekl, vem to čert, podívám se, co na ní je. Hned jsem poznal Carletona Wynna. Než jsem zvedl telefon a zavolal mu, ani netušil, že ta nahrávka existuje. Myslel si, že jen pronásleduje dvě prostitutky. Najednou to bylo mnohem, mnohem vážnější. A dražší.“

„Opravdu se chtěl s vámi dohodnout?“

„Vy byste nechtěla? S vědomím, co vám ta nahrávka může způsobit? S vědomím, že někde obíhají další kopie?“

„Vážně si myslíte, že vás Wynne nechá naživu? Teď když jste mu vydal Joea a Olenu? Nic víc od vás nepotřebuje.“ Světlovlasý muž je přerušil: „Potřebuju rýč.“

Ale Lukas se stále díval na Jane. „Nejsem hlupák,“ řekl. „A Wynne to ví.“

„Máte rýč?“ opakoval muž.

„Nějaký je v garáži,“ odpověděl Lukas.

„Přineste ho.“

Když se Lukas vydal do garáže, Jane za ním zavolala: „Jste idiot, jestli si myslíte, že budete žít dost dlouho, abyste si užil ty peníze!“ Regina v její náruči ztichla, uklidněná matčiným hněvem. „Viděl jste, jakou hru ti lidé hrajou. Víte, jak zemřel Charles Desmond. Příště najdou vás ve vaně s vaším podřezaným zápěstím. Nebo vám nacpou do krku fenobarbital a hodí vás do zálivu, jako to udělali Oleně.

Anebo vám tenhle chlap prostřelí hlavu kulkou, čistě a jednoduše.“

Lukas se vrátil do domu a přinesl rýč. Podal ho světlovlasému muži.

„Jak hluboké jsou ty lesy za domem?“ zeptal se muž.

„Je to část rezervace Blue Hills. Táhnou se aspoň na kilometr a půl.“

„Musíme ji zavést dost daleko.“

„Podívejte, s tímhle nechci nic mít. Za to si on platí vás.“

„Tak se postaráte o její auto.“

„Moment.“ Lukas sáhl za pohovku a zvedl tašku s plenkami. Podal ji světlovlasému muži. „Nechci mít v domě po ní žádnou stopu.“

Dej mi ji, pomyslela si Jane. Dej mi mou zatracenou tašku.

Ale světlovlasý muž si přehodil tašku přes rameno a poznamenal: „Projdeme se do lesa, detektive.“

Jane se otočila a na rozloučenou Lukasovi ostře řekla: „Taky na vás dojde. Jste mrtvý muž.“

Venku zářil srpek měsíce na nebi plném hvězd. Jane s Reginou v náručí klopýtala přes podrost a mladé stromky, cestu jí slabě osvětlovala zabijákova baterka. Obezřetně ji následoval v dostatečné vzdálenosti, aby jí nedal šanci na něj zaútočit. Stejně by nemohla, v žádném případě, ne s Reginou v náručí. Reginou, která poznala jen pár krátkých týdnů života.

„Moje dítě vám neublíží,“ řekla. „Není jí ještě ani měsíc.“

Muž mlčel. Jediným zvukem byly jejich kroky v lese.

Zapraskání větvičky, šustění listí. Tolik hluku, ale nebyl tu nikdo, kdo by je slyšel. Když se žena ztratí v lese, nikdo ji neslyší…

„Jen ji odneste,“ mluvila dál Jane. „Nechte ji na místě, kde ji někdo najde.“

„To není můj problém.“

„Je to jen dítě!“ Hlas se jí náhle zlomil. Zastavila se mezi stromy a přitiskla dcerku k hrudi, hrdlo sevřené slzami.

Regina tiše zavrněla, jako by ji chtěla utěšit, a Jane položila tvář na její hlavičku a vdechovala sladkost jejích vlásků, vnímala teplo sametových tvářiček. Jak jsem tě mohla do toho zatáhnout? pomyslela si. Horší chybu nemůže matka udělat. A teď se mnou zemřeš.

„Jdeme,“ nařídil muž.

Už jsem dřív takhle bojovala a přežila jsem, pomyslela si. Můžu to udělat zas. Musím to udělat, kvůli tobě.

„Anebo to mám skoncovat hned tady?“ zavrčel.

Zhluboka vdechla vůni stromů a vlhkého listí.

Představila si lidské ostatky, které před rokem zkoumala v rezervaci Stony Brook. Plazivé rostliny prorůstaly očními důlky, svíraly lebku hladovými úponky. Ruce a nohy chyběly, ohlodané a odnesené mrchožrouty. Ucítila v prstech tlukot svého tepu a připomněla si, jak malé a křehké jsou kosti lidské ruky. Jak snadno se dají roztrousit po lesní půdě.

Znovu vykročila na cestu, hlouběji do lesa. Zachovej chladnou hlavu, přikázala si. V panice ztratíš všechny šance využít momentu překvapení. Šance zachránit Reginu. Měla zbystřené všechny smysly. Vnímala, jak jí krev proudí v lýtkách, téměř cítila každou molekulu vzduchu ovívajícího její tvář. Člověk nejvíc žije, když má zemřít, pomyslela si.

„Řekl bych, že jsme dost daleko,“ usoudil muž. Stáli na malé mýtině. Obklopovaly je stromy jako temný kruh mlčenlivých svědků. Hvězdy se studeně třpytily. Nic z toho se nezmění, až tu nebudu, pomyslela si Jane. Hvězdám tom nezáleží. Stromům na tom nezáleží. Hodil jí rýč k nohám.

„Začni kopat.“

„Co moje dítě?“

„Polož ho na zem a kopej.“

„Půda je hrozně tvrdá.“

„To je teď snad jedno.“ Pohodil jí k nohám tašku s plenami. „Dej ho na to.“

Jane si klekla; srdce jí bušilo tak divoce, div jí neprorazilo žebra. Mám jedinou šanci, pomyslela si.

Sáhnout do tašky, popadnout zbraň, otočit se a vypálit celou dávku, než si uvědomí, se děje. Bez milosti, prostě mu vystřelím mozek z hlavy. „Ubohá holčičko,“ zamumlala, když se sehnula k tašce, nenápadně do ní strčila ruku.

„Máma tě teď musí odložit…“ Ruka nahmatala peněženku, dětskou láhev, plenky. Zbraň. Kde je sakra moje zbraň?

„Polož to děcko.“

Není tu. Dech jí syčivě unikl v krátkém vzlyknutí.

Samozřejmě, že ji vzal. Není hlupák. Jsem policistka; věděl, že ji budu mít s sebou. „Kopej.“

Sehnula se, políbila Reginu, pohladila ji, pak ji položila na zem s taškou místo polštáře. Vzala rýč a pomalu vstala. Z

nohou jí vyprchala všechna energie, všechna naděje. Stál příliš daleko, aby ho mohla udeřit rýčem. I kdyby rýč po něm hodila, zaskočilo by ho to jen na pár vteřin. Neměla by čas vzít Reginu a utíkat.

Pohlédla na zem. V měsíčním světle viděla spadané listí na mechu. Své věčné lože. Tady nás Gabriel nikdy nenajde.

Nikdy se to nedozví.

Zaryla rýč do půdy, a když začala odhazovat hlínu, ucítila, jak jí po tváři stékají první slzy.

Kapitola 36

Dveře bytu byly pootevřené. Gabriel se zastavil na chodbě, všechny jeho instinkty vyzváněly na poplach.

Zevnitř uslyšel hlasy a zvuk kroků přecházejících po podlaze. Strčil do dveří a vešel.

„Co tu děláte?“

Od okna se k němu otočil John Barsanti. Jeho první otázka Gabriela překvapila. „Nevíte, kde je vaše žena, agente Deane?“

„Tady není?“ Přenesl pohled na druhého návštěvníka, který se právě vynořil z dětského pokoje. Byla to Helen Glasseová z ministerstva spravedlnosti, stříbrné vlasy měla sčesané do pevného ohonu, což ostře zvýrazňovalo ustarané vrásky na její tváři.

„Okno ložnice je dokořán,“ oznámila. „Jak jste se sem vy dva dostali?“

„Pustil nás správce domu,“ odpověděla Glasserová. „Už jsme déle nemohli čekat.“

„Kde je Jane?“

„To bychom rádi věděli.“

„Měla by být doma.“

„Jak dlouho jste byl pryč? Kdy jste naposled viděl svou ženu?“

Upřeně pohlédl na Glasserovou, polekaný naléhavým tónem v jejím hlase. „Byl jsem pryč asi hodinu. Vezl jsem její matku domů.“

„Volala vám Jane potom, co jste odešel?“

„Ne.“ Vykročil k telefonu.

„Nezvedá svůj mobil, agente Deane,“ řekla Glasserová.

„Už jsme se jí pokoušeli dovolat. Musíme se s ní spojit.“

Znovu se k nim otočil. „Co se sakra děje?“

Glasserová se tiše zeptala: „Je teď s Milou?“

„To děvče se neukázalo po tom…“ Zarazil se. „Ale to už víte. Taky jste sledovali ten park.“

„To děvče je náš poslední svědek,“ připomněla Glasserová. „Jestli je s vaší ženou, musíme to vědět.“

„Jane a dítě tu byly samy, když jsem odcházel.“

„Tak kde jsou teď?“

„Nevím.“

„Chápejte, agente Deane, jestli je s ní Mila, může být Jane ve velmi nebezpečné situaci.“

„Moje žena se o sebe umí postarat. Nešla by jen tak někam nepřipravená.“ Přešel k zásuvce, v níž Jane obvykle přechovávala zbraň, a zjistil, že je odemčená. Otevřel ji a zůstal zírat na prázdné pouzdro.

Vzala si zbraň.

„Agente Deane?“

Gabriel prudce zavřel zásuvku a přešel do ložnice. Jak říkala Glasserová, okno bylo otevřené.

Teď už byl vyděšený. Vrátil se do obývacího pokoje a vycítil, že Glasserová pohledem pátrá v jeho tváři, vidí tam jeho strach.

„Kam mohla jít?“ zeptala se Glasserová.

„Určitě by mi zavolala.“

„Ne, kdyby si myslela, že má odposlouchávaný telefon.“

„Tak by šla na policii. Jela by rovnou na Schroeder Plaza.“

„Na bostonské policejní oddělení jsme volali. Není tam.“

„Musíme najít tu dívku,“ řekl Barsanti. „Potřebujeme ji živou.“

„Zkusím ještě jednou její mobil. Možná o nic nejde.

Třeba jen odběhla do obchodu pro mléko.“ Jasně. A vzala si s sebou pistoli. Zvedl sluchátko a chystal se stisknout první číslici, když se najednou zamračeně podíval na klávesnici.

Výstřel naslepo, pomyslel si. Ale možná…

Stiskl opětné vytočení posledního čísla.

Po třetím zazvonění se ozval nějaký muž. „Haló?“

Gabriel chvíli mlčel a snažil se ten hlas zařadit. Měl dojem, že ho už někdy slyšel. Pak si vzpomněl. „To je…

Peter Lukas?“

„Ano.“

„Tady Gabriel Dean. Není tam náhodou Jane?“

Nastalo dlouhé ticho. Zvláštní ticho. „Ne. Proč?“

„Vaše číslo je zaznamenané na našem telefonu. Musela vám volat.“

„Ach tak.“ Lukas se zasmál. „Chtěla všechny mé poznámky k článku o Ballentreem. Slíbil jsem, že jí je vyhledám.“

„Kdy to bylo?“

„Počkejte. Asi před hodinou.“

„A to je všechno? Nic jiného neříkala?“

„Ne. Proč?“

„Dobrá, budu ji shánět dál. Díky.“ Zavěsil, ale stále upřeně pozoroval telefon. Myslel na to ticho, když Lukas hned neodpověděl na jeho otázku. Je tu něco moc divného.

„Agente Deane?“ ozvala se Glasserová.

Otočil se k ní. „Co víte o Peteru Lukasovi?“

Jáma už byla hluboká po kolena.

Jane nabrala rýčem další hlínu a navršila ji na rostoucí hromadu. Po tvářích jí už nestékaly slzy, ale pot. Pracovala mlčky. Jediným zvukem bylo škrábání rýče a chrastění kamínků. Regina byla také zticha, jako by chápala, že je zbytečné dělat povyk. Že o jejím osudu, stejně jako o matčinu, už je rozhodnuto.

Ne, sakra. Nic není rozhodnuto.

Jane zabodla rýč do kamenité půdy, a i když ji bolela záda a ruce se jí třásly, cítila, jak jí příval horkého hněvu zaplavuje svaly jako ten nejúčinnější pohon. Mému dítěti neublížíš, pomyslela si. Dřív ti utrhnu hlavu. Házela hlínu na hromadu, zapomněla na bolest a únavu a soustředila se na to, co udělá dál. Zabiják teď stál jen jako silueta na kraji stromů. I když jeho obličej neviděla, byla si jistá, že ji pozoruje. Ale kopala už skoro hodinu, zdržovaná kamenitou půdou, a jeho pozornost určitě zeslábla. Koneckonců, jaký odpor může vyvinout vyčerpaná žena proti ozbrojenému muži? Nic nemluví v její prospěch.

Jedině překvapení. A mateřský hněv.

Jeho první výstřel bude uspěchaný. Nejdřív zamíří na tělo, ne na hlavu. Za všech okolností musíš být v pohybu, pomyslela si, nepřestávat útočit. Chvíli trvá, než tě kulka zabije, a i padající tělo má určitou energii.

Sehnula se, aby nabrala další hlínu, rýč hluboko ve stínu jámy ukrytý před světlem jeho baterky. Nemohl vidět, jak napjala svaly, vzepřela nohu o okraj jámy. Neslyšel, jak se nadechla, když pevně sevřela násadu. Přikrčila se, paže připravené.

To je pro tebe, nejdražší děťátko. Všechno pro tebe.

Zvedla rýč vysoko do vzduchu a mrštila hlínu muži do obličeje. Zapotácel se a překvapeně heknul, když vyskočila z jámy. Vrhla se na něj po hlavě, rovnou na jeho břicho. Oba

upadli, pod tíhou jejich těl zapraskaly větve. Natáhla se po jeho zbrani, obepjala mu rukou zápěstí a najednou si uvědomila, že muž zbraň už nedrží, že ji upustil, když upadli na zem.

Pistole. Najdi tu pistoli!

Odsunula se a lezla v podrostu, šmátrala po zbrani.

Úder ji odhodil na stranu. Dopadla na záda, náraz jí vyrazil dech. Nejdřív necítila nic než tupý šok, že boj tak rychle skončil. Tvář ji začala pálit a pak se jí lebkou rozšířila pronikavá bolest. Muž se tyčil nad ní, jeho hlava stínila hvězdy. Jane uslyšela Reginin křik, poslední pláč jejího krátkého života. Ubohé děťátko. Nikdy se nedozvíš, jak jsem tě milovala.

„Vlez do jámy,“ nařídil. „Už je dost hluboká.“

„Moje dítě ne,“ zašeptala. „Je tak maličká –“

„Vlez tam, mrcho.“

Kopl ji do žeber, až to zadunělo, a Jane se přetočila na bok, neschopná křičet, protože i jen dýchání jí působilo bolest.

„Hni se,“ vyštěkl.

Pomalu se vyškrábala na kolena a plazila se k Regině.

Ucítila, že jí z nosu teče něco teplého a mokrého. Přivinula dítě do náruče, přitiskla rty k jeho hebkým kudrnám a houpala ho, zatímco mu její krev kapala na hlavičku. Máma tě drzí. Máma tě nikdy nepustí.

„Je čas,“ prohlásil.

Kapitola 37

Gabriel nahlédl do Janeina zaparkovaného subaru a srdce se mu bolestně sevřelo. Její mobil ležel na palubní desce, vzadu byla připevněná dětská sedačka. Otočil se a zamířil baterkou přímo do tváře Petera Lukase. „Kde je?“

Lukasův pohled zalétl k Barsantimu a Glasserové, kteří stáli o pár kroků dál a mlčky přihlíželi této konfrontaci.

„To je její auto,“ zdůraznil Gabriel. „Kde je?“

Lukas zvedl ruku, aby si zastínil oči proti světlu baterky. „Možná klepala na dveře, když jsem byl ve sprše.

Ani jsem si nevšiml, že tu stojí její auto.“

„Napřed vám volá, pak jde do vašeho domu. Proč?“

„Nevím –“

„Proč?“ opakoval Gabriel.

„Je to vaše žena. Nevíte, kde ji máte?“

Gabriel mu skočil po krku tak rychle, že Lukas neměl čas zareagovat. Zapotácel se dozadu k Barsantiho vozu, až hlavou narazil na kapotu. Zalapal po dechu a šmátral po Gabrielových rukou, ale nemohl se vyprostit, jen bezmocně kolem sebe tloukl, se zády přitisknutými k vozu. „Deane,“

zavolal Barsanti. „Deane!“ Gabriel Lukase pustil a o krok ustoupil. Prudce oddychova1, jak se snažil nepodlehnout panice. Ale už tu byla, svírala hrdlo tak pevně jako on

předtím Lukase, který teď zhrouceně klečel na kolenou, kašlal a sípal. Gabriel se otočil k domu, vyběhl po schodech a rozrazil hlavní dveře. Všechno měl před očima rozmazané, když přebíhal z místnosti do místnosti, svíral dveře, prohlížel komory. Teprve po návratu do obývalo pokoje najednou uviděl něco, co mu předtím uniklo: Janeiny klíče od auta na koberci vedle pohovky. Dlouze na ně hleděl, zatímco se panika měnila v hrůzu. Bylas v tomhle domě, pomyslel si. Ty a Regina…

Vzdálené výstřely ho přiměly prudce zvednout hlavu.

Vyběhl z domu na verandu.

„Ozvalo se to z lesa,“ ukázal Barsanti.

Všichni strnuli, když práskl třetí výstřel.

Gabriel se okamžitě dal do běhu, nevšímavý k větvím a mladým stromkům, které ho švihaly do tváře, a vnořil se do lesa. Světlo baterky bláznivě poskakovalo po lesní půdě poseté suchým listím a popadanými břízkami. Kudy, kudy?

Jde správným směrem?

Zachytil se kotníkem ve spleti plazivých rostlin, přepadl dopředu a přistál na kolenou. Znovu se zvedl, lapal po dechu, až mu hruď klesala a zvedala se.

„Jane?“ vykřikl. Hlas se mu zlomil, její jméno přešlo v pouhý šepot. „Jane…“

Pomoz mi tě najít. Ukaž mi cestu.

Stál a poslouchal, stromy se kolem něj tyčily jako mříže vězení. Za paprskem světla baterky byla tma hutná jako z pevné hmoty, neproniknutelná.

V dálce zapraskala větvička.

Prudce se otočil, ale mimo záři baterky neviděl nic.

Zhasl a s tlukoucím srdcem se upřeně díval před sebe, snažil se něco ve tmě rozeznat. Teprve nyní zahlédl mihotavé světlo, tak slabé, že to mohla být jen světluška poletující mezi stromy. Další praskot větvičky. Světlo se teď pohybovalo směrem k němu.

Vytáhl zbraň. Držel ji namířenou k zemi a sledoval, jak je světlo stále jasnější. Neviděl, kdo druhou baterku drží, ale slyšel blížící se kroky, šustění listí, jen pár metrů daleko.

Zvedl zbraň a rozsvítil.

Postava, zachycená kuželem Gabrielovy baterky, se přikrčila jako vyplašené zvíře a v záři světla přivřela oči.

Gabriel zíral na bledou tvář, zrzavé vlasy jako hřebíky a přitom si pomyslel: Je to jen děvče. Vyděšené, hubené děvče.

„Milo?“ řekl.

Vtom se za dívkou vynořila ze stínu další postava. Ještě než spatřil její tvář, poznal tu chůzi, obrysy neposlušných kudrn.

Upustil baterku a rozběhl se ke své ženě a dceři, paže rozevřené, nedočkavý, aby je k sobě přivinul. Jane se o něj

opřela, celá se třásla a v náručí tiskla Reginu, tak jako teď Gabriel sevřel v náručí ji. Dvojí objetí, celá jejich rodina obklopená vesmírem jeho paží.

„Slyšel jsem výstřely,“ promluvil tiše. „Myslel jsem –“

„To byla Mila,“ zašeptala Jane.

„Cože?“

„Vzala mou pistoli. Sledovala nás…“ Jane najednou strnula a vzhlédla k němu. „Kde je Peter Lukas?“

„Barsanti ho hlídá. Nikam neuteče.“

Jane si rozechvěle vydechla a otočila se směrem k lesu.

„To tělo brzy najdou mrchožrouti. Musíme sem zavolat policejní techniky.“

„Čí tělo?“

„Ukážu ti ho.“

Gabriel stál na kraji lesa, aby nepřekážel detektivům a technikům, a upíral pohled na otevřenou jámu, která se měla stát hrobem jeho ženy a dcery. Kolem celého prostoru byla natažená policejní páska a reflektory poháněné baterií osvětlovaly mužské tělo. Maura Islesová, sklánějící se nad mrtvolou, se narovnala a obrátila se k detektivům Moorovi a Crowovi.

„Vidím tři vstupní poranění,“ řekla. „Dvě v hrudi, jedno v čele.“

„To jsme slyšeli,“ potvrdil Gabriel. „Tři výstřely.“

„Jak dlouhý byl interval mezi nimi?“ zeptala se ho Maura.

Gabriel se nad tím zamyslel a znovu ucítil ozvěnu paniky. Vzpomínal si, jak se vrhl do lesa a jak s každým krokem rostla jeho hrůza. „Dva následovaly rychle po sobě,“

odpověděl. „Třetí výstřel přišel asi pět, deset sekund potom.“

Maura mlčela a znovu se pohledem vrátila k mrtvole.

Upřeně hleděla na mužovy světlé vlasy, na mohutná ramena.

Vedle jeho pravé ruky ležela pistole Sig Sauer.

„No,“ prohlásil Crowe, „označil bych to za zcela jasný případ sebeobrany.“

Nikdo nic neřekl, ani o povýstřelových zplodinách na tváři, ani o prodlevě mezi druhým a třetím výstřelem. Ale všem to bylo jasné.

Gabriel se otočil a vydal se zpět k domu.

Na příjezdové cestě teď stálo plno aut. Gabriel se zastavil, na okamžik oslněný blikajícími modrými majáky hlídkových vozů. Pak rozeznal Helenu Glasserovou, která pomáhala dívce nastoupit dopředu do svého vozu.

„Kam ji vezete?“ zeptal se.

Když se Glasserová k němu obrátila, její vlasy odrážely světlo majáků jako modrý kov. „Někam do bezpečí.“

„Existuje pro ni někde takové místo?“

„Věřte mi, najdu ho.“ Glasserová se krátce zastavila u dveří na straně řidiče a ohlédla se na dům. „Ta videokazeta všechno mění. A můžeme důkladně vyslechnout Lukase.

Nemá teď na vybranou, bude s námi spolupracovat. Takže vidíte, že všechno nezávisí jen na té dívce. Je důležitá, ale není jedinou zbraní, kterou máme.“

„I tak, bude to stačit k odsouzení Carletona Wynna?“

„Nikdo se nemůže povyšovat nad zákon, agente Deane.“ Glasserová na něj pohlédla, oči jako ocel. „Nikdo.“

Posadila se za volant.

„Počkejte,“ zadržel ji Gabriel. „Musím s tou dívkou mluvit.“

„Ale my už musíme jet.“

„Bude to jen chvilička.“ Obešel vůz na druhou stranu, otevřel dveře a sklonil se k Mile. Celá schoulená se přikrčila na sedadle, jako by se Gabriela bála. Je to jen dítě, pomyslel si, přesto je tvrdší než my všichni ostatní. Bude-li mít aspoň poloviční šanci, přežije všechno.

„Milo,“ oslovil ji jemně.

Pohlédla na něj nedůvěřivýma očima; možná už nikdy nebude mužům věřit, a proč by měla? Zažila to nejhorší, co můžeme nabídnout.

„Chci ti poděkovat,“ řekl. „Za to, že jsi mi vrátila rodinu.“

Vtom to uviděl, pouhý nádech úsměvu. Ale bylo to víc, než čekal.

Zavřel dveře a kývl na Glasserovou. „Odrovnejte ho!“

zavolal.

„Právě za to mi tolik platí,“ odpověděla se smíchem a odjela, následovaná eskortou bostonské policie.

Gabriel vyšel po schodech do domu. Tam našel Barryho Frosta debatujícího s Barsantim, zatímco členové týmu FBI pro zajišťování důkazů vynášeli Lukasův počítač a krabice s jeho materiály. Teď to byl očividně federální případ a bostonská policie přenechá další vyšetřování FBI. I tak, pomyslel si Gabriel, jak daleko se dostanou? Pak se na něj Barsanti podíval a Gabriel spatřil v jeho očích stejnou odhodlanost jako u Glasserové. A všiml si, že Barsanti pevně drží videokazetu. Střežil ji jako Svatý grál.

„Kde je Jane?“ zeptal se Gabriel Frosta.

„V kuchyni. Dítě mělo hlad.“

Našel svou ženu sedět zády ke dveřím; neviděla ho vejít do místnosti. Zastavil se za ní a díval se, jak tiskne Reginu k prsu a falešně si pobrukuje. Jane nikdy neuměla udržet melodii, pomyslel si s úsměvem. Ale Regině to zřejmě nevadilo, ležela klidně v opět spolehlivé matčině náruči.

Láska je věc, která přichází přirozeně, pomyslel si Gabriel.

Jen všechno ostatní potřebuje čas. Všechno ostatní se musíme naučit.

Položil ruce Jane na ramena, sklonil se a políbil ji do vlasů. Vzhlédla k němu se zářícíma očima.

„Pojeďme domů,“ řekla.

Kapitola 38

Mila

Ta žena je ke mně laskavá. Zatímco naše auto nadskakuje na štěrkové cestě, vezme mě za ruku a stiskne ji.

Cítím se s ní v bezpečí, i když vím, že u mě nebude stále, aby mě držela za ruku; je tolik jiných dívek, na které musí myslet, tolik dívek, které jsou dál ztracené v temných koutech této země. Ale teď tu je se mnou. Je mou ochránkyní a já se opírám o její rameno a doufám, že mě zase obejme. Ale nevnímá to, protože soustředí pohled do pouště kolem našeho auta. Na rukávu se mi zachytilo několik jejích vlasů, třpytí se tam jako stříbrné nitky.

Posbírám je a strčím do kapsy. Je to možná jediná památka, kterou na ni budu mít, až se naše cesty rozejdou. Auto pomalu zastaví.

„Milo,“ řekne a jemně mne odstrčí. „Jsme už blízko? Je to tahle oblast?“

Zvednu hlavu z jejího ramene a vyhlédnu z okna.

Zastavili jsme u vyschlého říčního koryta, kde rostou zakrslé, zmučené stromy. V dáli se rýsují hnědé kopce poseté velkými balvany. „Já nevím,“ přiznám se.

„Poznáváš to místo?“

„Ano, ale…“ Pořád se rozhlížím a snažím se vybavit si všechno, nač jsem se tak usilovně snažila zapomenout.

Jeden z mužů na předním sedadle se na nás ohlédne.

„Tady našli stezku, na druhém břehu koryta,“ řekne.

„Minulý týden tu zadrželi skupinu dívek, když tudy procházely. Možná by mohla vystoupit a podívat se. Jestli tam dole něco pozná.“

„Pojď, Milo.“ Žena otevře dveře a vystoupí, ale já se ani nepohnu. Nakloní se do auta. „Je to jediná možnost, jak to můžeme dokázat,“ připomene tiše. „Musíš nám pomoct najít to místo.“ Podá mi ruku. Váhavě se jí chytím.

Jeden z mužů nás vede houštinou keřů a stromů po úzké pěšině k vyschlé řece. Tam se zastaví a podívá se na mě. On i ta žena mě pozorují, čekají na mou reakci. Upřeně se dívám na břeh, na starou botu, vysušenou a popraskanou horkem. Vzpomínka se vrací, je stále zřetelnější. Otočím se a vidím protější břeh posetý umělohmotnými láhvemi, útržek modré nepromokavé látky visící na větvi.

Další vzpomínka zapadne na správné místo.

Tady mě uhodil. Tady stála Aňa, s krvácející nohou v botě s otevřenou špičkou.

Beze slova se otočím a vyšplhám na břeh. Srdce mi prudce tluče a hrůza mi svými prsty svírá hrdlo, ale nemám teď jinou možnost. Přede mnou se mihotavě vznáší její

duch. Vidím chomáček vlasů nesených větrem. Smutný pohled přes rameno.

„Milo?“ zavolá žena.

Jdu dál, prodírám se křovím, až se dostanu na prašnou silnici. Tady, pomyslím si. Tady stály zaparkované dodávky.

Tady na nás čekali ti muži. Vzpomínky se teď vynořují rychleji, jako děsivé záblesky z těžkého snu. Muži, chtivě přihlížející, jak se svlékáme. Křik dívky, kterou přitiskli k dodávce. A Aňa. Vidím Aňu ležící nehybně na zádech a muž, který ji právě znásilnil, si zapíná kalhoty.

Aňa se pohne, potácí se na nohou jako novorozené telátko. Tak bledá, tak hubená, pouhý stín dívky.

Jdu za ní, za Aniným duchem. Poušť je plná ostrých kamenů. Z hlíny vyráží trnitý plevel, Aňa přes něj prchá, klopýtá na krvácejících nohou. Vzlyká a snaží se doběhnout tam, kde si myslí, že je svoboda.

„Milo?“

Slyším, jak Aňa v panice lapá po dechu, vidím světlé vlasy vlnící se jí kolem ramen. Před ní se táhne prázdná poušť. Jestli poběží dost rychle, dost daleko…

Zazní výstřel.

Vidím, jak bez dechu přepadne dopředu a její krev se rozlévá po vyhřátém písku. Přesto se ještě zvedne na kolena a plazí se přes trní, přes kamení ostré jako kusy skla. Zaduní druhý výstřel.

Aňa se zhroutí, její bílá pleť kontrastuje s hnědým pískem. Upadla tady? Nebo to bylo tam? Chodím v kruhu, horečně hledám to místo. Kde jsi, Aňo, kde?

„Milo, mluv s námi.“

Náhle se zastavím, pohled upřený na zem. Žena mi něco říká, ale skoro ji neslyším. Jen zírám na to, co mi leží u nohou.

Žena mě jemně vybídne: „Pojď pryč, Milo. Nedívej se tam.“

Ale nemůžu se ani hnout. Stojím jako zkamenělá, zatímco ti dva muži si sednou do dřepu. Jeden z nich si navlékne rukavice, odhrne písek a odhalí kožovitá žebra a hnědou klenbu lebky.

„Vypadá to na ženu,“ konstatuje.

Chvíli nikdo nemluví. Horký vítr nám žene prach do tváří a já před tím bodáním přivírám oči. Když je zase otevřu, vidím z písku vyčnívat další části Anina těla. Oblouk pánevní kosti, hnědý hrot stehna. Poušť se rozhodla ji vydat a ona se nyní znovu vynořuje ze země.

Ti, kdo zmizí, se k nám někdy vracejí.

„Pojď, Milo. Půjdeme.“

Podívám se na tu ženu. Stojí tak zpříma, neochvějně.

Stříbřité vlasy se lesknou jako helma bojovníka. Obejme mě jednou paží a spolu vykročíme k autu.

„Je čas, Milo,“ promluví ta žena tiše. „Čas, abys mi všechno vyprávěla.“

Sedíme u stolu v místnosti bez oken. Pohlédnu na poznámkový blok ležící před ní. Je prázdný, čeká na tahy jejího pera. Čeká na slova, která se bojím vyslovit.

„Už jsem vám všechno řekla.“

„Myslím, že ne.“

„Odpověděla jsem na každou vaši otázku.“

„Ano, hodně jsi nám pomohla. Dala jsi nám, co jsme potřebovali. Carleton Wynne skutečně půjde do vězení.

Zaplatí za to. Celý svět se dozví, co udělal, a za to ti děkujeme.“

„Nevím, co po mně ještě chcete.“

„To, co je zamčené tady.“ Vztáhne ruku přes stůl a dotkne se mého srdce. „Chci vědět věci, které se mi bojíš říct. Pomůže mi to zjistit, jak fungují jejich obchody, pomůže mi to bojovat proti těmhle lidem. Pomůže mi to zachránit víc dívek, takových jako ty. Musíš to udělat, Milo.“

Zamrkám, abych zahnala slzy. „Jinak mě pošlete zpátky.“

„Ne. Ne.“ Nakloní se blíž, oči má plné soucitu. „Tohle je teď tvůj domov, jestli chceš zůstat. Nebudeš deportovaná, dávám ti své slovo.“

„I když…“ Zmlknu. Už se jí déle nevydržím dívat do očí. Hanbou zrudnu a zabořím pohled do stolu.

„Nic z toho, co se ti stalo, není tvá vina. To, co s tebou dělali ti muži, všechno, co jsi musela dělat –, k tomu tě přinutili násilím. Udělali to tvému tělu. S tvou duší to nemá nic společného. Tvoje duše, Milo, je stále nevinná.“

Nedokážu se jí podívat do očí. Dál hledím do stolu, vidím, jak na něj kapou mé slzy, a mám pocit, že mi krvácí srdce, že každá slza ze mě kousek odplavuje.

„Proč se bojíš na mě podívat?“ zeptá se konejšivě.

„Stydím se,“ zašeptám. „Chcete, abych vám vyprávěla všechny ty věci…“

„Pomůže ti, když nebudu v místnosti? Když se na tebe nebudu dívat?“

Stále mám sklopené oči.

Povzdychne si. „Dobře, Milo, udělám tohle.“ Položí na stůl magnetofon. „Zapnu to a odejdu z místnosti. Potom můžeš říci, cokoli budeš chtít. Na cokoli si vzpomeneš.

Mluv rusky, jestli to pro tebe bude snazší. Jakékoli myšlenky, jakékoli vzpomínky. Všechno, co se ti stalo.

Nebudeš mluvit k člověku, jen ke stroji. Nemůže ti ublížit.“

Vstane, stiskne tlačítko pro nahrávání a vyjde z místnosti.

Upřeně hledím na červené světlo zářící na přístroji.

Pásek se pomalu odvíjí, čeká na má první slova. Na mou bolest. Zhluboka se nadechnu, zavřu oči. A začnu mluvit.

Jmenuji se Mila a tohle je moje cesta.