Obchod s orgány

Tess Gerritsen

(1998)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mladá lékařka Abby DiMatteová pracuje jako rezidentka na chirurgickém oddělení nemocnice v Bayside. Ke studiu medicíny ji přivedla rodinná tragédie a nyní se především zajímá o transplantaci orgánů, zejména srdce. Společně s kolegyní z interny se jí podaří odhalit machinace s lidskými orgány a upozorní na celou věc policii. Tím ovšem neujdou pozornosti těch, kteří toto zlo páchají!

Tess Gerritsenová

OBCHOD S ORGÁNY

KNIŽNÍ KLUB

Kapitola 1

Byl malý na svůj věk, menší než ostatní chlapci, kteří žebrali v podchodu na Arbatu, ale v jedenácti letech už zvládal všechno. Čtyři roky kouřil cigarety, tři a půl roku kradl a dva roky prováděl různé eskamotérské kousky. To poslední se mu moc nelíbilo, ale strýc Míša na tom trval. Jak jinak by si mohli koupit chleba a cigarety? Protože Jakov byl nejmenší a nejblonďatější z hochů strýce Míši, nesl na svých ramínkách celou tíži tohohle obchodu. Zákazníci totiž vždycky dávali přednost malým a světlovlasým. Jako by jim vůbec nevadila Jakovova chybějící levá ruka – po pravdě řečeno, většina si jeho zakrnělého pahýlu ani nevšimla. Byli spíš u vytržení, jak je maličký, obdivovali jeho světlé vlásky a neuhýbající pohled modrých očí.

Jakov toužil vyvléknout se z téhle „profese“ a spíš si vydělávat na živobytí vykrádáním kapes jako větší chlapci. Každé ráno, když se probudil v Míšově bytě, a vždycky večer před usnutím natáhl dozadu svou jedinou zdravou ruku a chytil se záhlaví postele. Napínal se, div nepraskl, doufaje, že aspoň o setinku centimetru povyroste. Zbytečná námaha, usoudil strýc Míša. Jakov byl malý, protože pocházel ze zakrslého rodu. Malá byla i ona žena, která ho před sedmi lety v Moskvě opustila. Jakovovi už téměř vymizela z paměti, stejně jako si nepamatoval skoro nic ze svého dřívějšího života před příchodem do hlavního města. Věděl jen to, co mu řekl strýc Míša, a z toho stejně věřil sotva polovině. V útlém věku jedenácti let byl droboučký, ale bystrý.

Jeho povaze nechyběla jistá dávka přirozeného skepticismu, s níž teď pozoroval, jak cizí muž a žena v pokoji u jídelního stolu projednávají se strýcem Míšou jakýsi obchod.

Dvojice přijela k jejich bytu v dlouhém černém autě s kouřovými skly. Muž jménem Gregor měl na sobě oblek s kravatou a boty z pravé kůže. Žena, které říkal Naďa, si oblékla jemnou vlněnou sukni a sako a v ruce držela kufřík z umělé hmoty. Nebyla to Ruska – tohle okamžitě poznali všichni čtyři chlapci ve strýcově bytě. Možná přijela z Ameriky nebo z Anglie. Mluvila plynně rusky, ale se zvláštním akcentem.

Zatímco oba muži nad vodkou dojednávali obchod, ženin pohled bloudil po maličkém bytě, vnímal staré vojenské palandy naskládané nad sebou u stěny, hromady špinavých lůžkovin – a čtyři hochy choulící se k sobě v bojácném mlčení. Měla hezké světlešedé oči a ty teď přebíhaly od jednoho dítěte ke druhému, aby si je podrobně prohlédly. Nejprve spočinuly na nejstarším, patnáctiletém Pjotrovi. Pak pohlédly na třináctiletého Stěpana a nato přeběhly k Alexejovi, jemuž bylo teprve deset.

Nakonec se žena zadívala na Jakova.

Jakov už si zvykl na zkoumavé pohledy dospělých a teď ho téhle ženě klidně vrátil. Rozhodně už nebyl zvyklý na to, že ho jen tak někdo přehlédl. Dospělí obvykle ignorovali ostatní chlapce, přesto tentokrát ženinu pozornost upoutal spíš vytáhlý, uhrovitý Pjotr.

Naďa se obrátila na Míšu: „Jednáte správně, Michaile Isajeviči. Tyhle děti tady nečeká žádná budoucnost. Nabízíme jim takovou šanci!“ Usmála se na chlapce.

Retardovaný Stěpan se šklíbil jako zamilovaný idiot.

„Chápejte, neumějí anglicky,“ upozorňoval strýc Míša. „Sem tam nějaký to slovíčko.“

„Děti jsou adaptabilní, rychle chápou. Snadno si zvyknou.“

„Budou potřebovat nějaký čas, aby se všechno naučily. Jazyk, strava –“

„Naše agentura si dovede poradit s přizpůsobivostí mladých lidí. Pracujeme s mnoha dětmi z Ruska. Se sirotky, jako jsou tihle hoši. Určitou dobu stráví ve speciální škole, aby měli čas se přizpůsobit.“

„A když to nedokážou?“

Naďa chvíli mlčela. „Sem tam se vyskytne nějaká výjimka. U těch, co mají emocionální potíže.“ Přejela zrakem všechny čtyři chlapce. „Platí to o některém z nich?“

Jakov věděl, že se mluví o něm, že on je ten, s nímž jsou potíže, kdo se málokdy zasměje a nikdy nepláče, a jemu že strýček Míša říká „můj malý klouček z kamene“. Jakov sám nevěděl, proč nikdy nebrečí. Ostatní chlapci, když jim někdo ublížil, ronili potoky dojímavých slz. Jakov prostě „vypnul“, jako se v noci vypne televize, když na všech kanálech skončí program a obrazovka úplně zesvětlá. Žádný přenos, žádný obraz, pouze uklidňující bílé šumění.

Strýc Míša se ozval: „Jsou to všichni moc dobří kluci. Skvělí chlapci.“

Jakov se zadíval na své tři parťáky. Pjotr se svým hustým srostlým obočím a věčně dopředu nahrbenými rameny připomínal gorilu. Stěpan měl malé vrásčité uši, mezi nimiž v prázdné hlavě plul mozeček velikosti vlašského ořechu. Alexej si cucal palec.

A já, říkal si v duchu Jakov s pohledem upřeným na pahýl předloktí, mám jen jednu ruku. Proč říkají, že jsme skvělí? Asi proto, že to neustále tvrdí strýc Míša. A ta ženská jen přikyvuje. Ano, ano, jsou to pěkní, zdraví hoši.

„I zuby mají zdravé!“ nezapomněl zdůraznit Míša. „Žádné zkažené. A podívejte, jak vysoký je můj Pjotr.“

„Tenhle vypadá podvyživeně.“ Gregor ukázal na Jakova.

„A co se mu stalo s tou rukou?“

„Narodil se bez ní.“

„Radiace?“

„Jinak ho to ale nijak nezasáhlo. Jen ta chybějící ruka.“

„To by neměl být problém,“ konstatovala Naďa. Zvedla se ze židle. „Musíme jet. Je čas.“

„Tak brzy?“

„Je třeba dodržet program.“

„Ale… jejich šaty…“

„Oblečení jim zajistí agentura. Lepší než mají teď.“

„Musíte tak spěchat? To nemáme ani čas se rozloučit?“

V ženiných očích se mihl zlostný plamínek. „Ale rychle. Nemůžeme si dovolit žádné zpoždění.“

Strýc Míša pohlédl na své chlapce, na své čtyři hochy, k nimž ho nepoutalo pokrevní příbuzenství ani láska, ale vzájemná závislost. Vzájemná potřeba. Jednoho po druhém objal. Když se dostal k Jakovovi, jeho objetí bylo o něco delší a těsnější. Ze strýce táhl pach cibule a cigaret, známá, příjemná vůně. Přesto se Jakov instinktivně otřásl – nesnášel, aby se ho někdo dotýkal, natož k sobě tiskl.

„Nezapomeň na svého strýčka,“ zašeptal Míša. „Až budeš v Americe boháčem. Vzpomeň si, jak jsem se o tebe staral.“

„Nechci jet do Ameriky,“ řekl Jakov.

„Je to pro tebe nejlepší. Pro vás pro všechny.“

„Chci zůstat s tebou, strýčku! Chci zůstat tady.“

„Musíš jet.“

„Proč?“

„Protože jsem se rozhod.“ Strýc mu sevřel ramena a prudce jím zatřásl. „Rozhod jsem se.“

Jakov přelétl očima zbývající chlapce, kteří se na sebe šťastně usmívali, a pomyslel si: Ti se na tu Ameriku jen třesou. Proč jedinej já mám pochybnosti?

Žena vzala Jakova za ruku. „Půjdu s nimi k autu. Gregor tady zatím s vámi vyřídí dokumenty.“

„Strýčku?“ vykřikl Jakov.

Ale Míša se odvrátil a zadíval se oknem ven.

Naďa už byla s chlapci v chodbě a scházeli tři patra schodů dolů na ulici. Prázdné schodiště rezonovalo dupajícíma nohama dětí překypujících hlučnou chlapeckou energií.

Už byli téměř v přízemí, když se Alexej náhle zastavil. „Počkejte! Zapomněl jsem Šu-šu!“ vykřikl a hnal se zpátky nahoru do schodů.

„Okamžitě se vrať!“ vyštěkla Naďa. „Nahoru nemůžeš!“

„Ale já ho tam nenechám!“ ječel Alexej.

„Ihned pojď sem!“

Alexej nereagoval a letěl nahoru. Žena už se za ním chtěla rozběhnout, když Pjotr poznamenal: „Bez Šu-šu neodjede.“

„Kdo je ksakru ten Šu-šu?“ vybuchla.

„Plyšovej pes. Má ho od malička a bez něj nedá ani ránu.“

Když žena zaklonila hlavu a podívala se nahoru ke čtvrtému patru, Jakov na moment zahlédl v jejích očích něco, čemu nerozuměl.

Obavu.

Zůstala nerozhodně stát, jako by nevěděla, má-li se za Alexejem rozběhnout, nebo ho nechat. Vzápětí už chlapec sbíhal ze schodů s milovaným Šu-šu v náručí – a žena se s obrovskou úlevou opřela o zábradlí.

„Mám ho,“ řičel radostně Alexej, objímaje své umouněné plyšové zvířátko.

„Tak, a jdeme,“ prohlásila ulehčeně žena a postrkovala kluky před sebou. Všichni se horko těžko naskládali na zadní sedadlo vozu. Jakov napůl seděl Pjotrovi na klíně.

„Nemůžeš někam uhnout s tím svým kostnatým zadkem?“ houkl Pjotr.

„Kam ho mám strčit? Tobě do ksichtu?“

Pjotr do něj dloubl. Jakov mu to nezůstal dlužen.

„Nechte toho!“ okřikla je žena z předního sedadla. „Chovejte se slušně.“

„Ale tady vzadu není dost místa,“ stěžoval si Pjotr.

„Tak si ho udělejte. A ticho,“ odsekla žena a pohledem znovu zaletěla k domu, odkud vyšli. Ke čtvrtému patru, k Míšovu bytu.

„Na co čekáme?“ zajímalo Alexeje.

„Na Gregora. Podpisuje ty papíry.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

Žena napřímila záda a s pohledem přímo před sebe odpověděla: „Dlouho ne.“

Jen o vlásek, uvědomil si Gregor, když Alexej vyběhl z bytu podruhé a práskl za sebou dveřmi. Kdyby sem byl ten malej bastard nakoukl o vteřinu pozdějc, sakramentsky by na to doplatil. Co ta pitomá Naďa dělá, že dovolí tomu spratkovi letět znovu nahoru? Byl proti Nadině asistenci hned od počátku. Ale Reuben trval na svém, že se k tomuhle hodí žena. Lidé spíš uvěří ženě.

Jakmile chlapcovy dusavé kroky dozněly pod schodištěm, následovány prudkým zabouchnutím domovních dveří, Gregor se otočil ke kuplíři.

Míša stál u okna a díval se dolů na ulici, na vůz, v němž se usadili všichni čtyři jeho chlapci. Když se obrátil obličejem ke Gregorovi, měl oči zarosené opravdovými slzami.

Jeho první slova se však týkala peněz. „Jsou v tom kufříku?“

„Ano,“ přisvědčil Gregor.

„Všechny?“

„Dvacet tisíc amerických dolarů. Pět tisíc za dítě. S tou cenou jste souhlasil.“

„Ano.“ Míša si s povzdechem přejel rukou po obličeji, jehož hluboké vrásky svědčily o značné konzumaci vodky a cigaret. „Adoptují je řádné rodiny?“

„Na to dohlédne Naďa. Miluje děti. Proto si zvolila právě tohle povolání.“

Míša se pokusil o chabý úsměv. „Možná mohla najít nějakou americkou rodinu pro mě.“

Gregor ho potřeboval dostat od okna. Ukázal na příruční kufřík ležící na stole. „Pojďte a přepočítejte si to, jestli chcete.“

Míša přistoupil ke stolu a s cvaknutím uvolnil uzávěr. Uvnitř byly hromádky amerických bankovek svázané do úpravných balíčků. Dvacet tisíc dolarů, dost na všechnu tu vodku, kterou chlap potřebuje, aby si zlikvidoval játra. Jak snadno se v dnešní době dá koupit lidská duše, pomyslel si Gregor. Na ulicích tohohle nového Ruska může člověk kšeftovat se vším. S bednou izraelských pomerančů, s americkou televizí, s potěšením, které poskytne ženské tělo. Pro ty, kdo v tom umějí chodit, je všude spousta příležitostí.

Míša sice zíral na bohatství před sebou, na své peníze, ale v jeho pohledu nebylo ani stopy po triumfu. Spíš se v nich objevil odpor. Znovu zaklapl kufřík a zůstal nad ním stát s hlavou svěšenou a rukama spočívajícíma na tvrdé černé kožence.

Gregor se postavil za Míšovu plešatící hlavu, zvedl ústí automatické pistole s tlumičem a vpálil dvě kulky do mužova mozku.

Krev a šedá hmota vyšplíchly na protější stěnu. Míša se skácel obličejem dolů a při pádu překotil stůl. Kufřík s žuchnutím dopadl na koberec vedle něho.

Gregor se rychle shýbl pro kufřík, aby se nedostal do šířící se kaluže krve. I tak na jedné jeho straně ulpěly částečky lidské tkáně. Zašel do koupelny, utrhl kus toaletního papíru a omyl a otřel cákance. Když se vrátil do místnosti, kde ležel Míša, kalužina krve už se roztekla po podlaze a vsákla se do dalšího koberečku.

Gregor se rozhlédl po pokoji, aby se ujistil, že svou práci tady provedl dobře a že tu nezůstal žádný důkaz. Měl trhání vzít si láhev vodky s sebou, ale nakonec to pokušení zavrhl. Určitě by se ho někdo zeptal, proč mu Míša daroval svůj drahocenný elixír, a Gregor teď neměl náladu na vysvětlování a zvědavé otázky dětí. Tohle už byla Nadina parketa.

Vyšel z bytu a pustil se dolů ze schodů.

Naďa a její svěřenci čekali v autě. Když sedal za volant, pohlédla na něj s výmluvnou otázkou v očích.

„Máš všechny papíry podepsané?“ zeptala se.

„Ano. Všechny.“

Úlevně vydechla. Ta ženská na tohle vůbec nemá nervy, bručel v duchu Gregor, když se rozjížděl. Ať si Reuben říká, co chce, ženská vždycky znamená přítěž.

Kluci se vzadu pošťuchovali. Gregor je sledoval ve zpětném zrcátku. Všichni, až na toho nejmenšího, Jakova, který seděl s pohledem upřeným přímo před sebe. V jednu chvíli se jejich zraky střetly a Gregor měl podivný pocit, že na něj z dětské tváře hledí oči dospělého.

Pak se ten hoch otočil a štípl svého souseda do ramene. A najednou se na zadním sedadle rozpoutala bitva propletených těl a zmítajících se údů.

„Chovejte se slušně!“ okřikla je Naďa. „Nemůžete být chvíli zticha? Máme před sebou dlouhou cestu do Rigy.“

Chlapci zmlkli. Na moment se vzadu rozhostilo ticho. Pak Gregor znovu ve zpětném zrcátku zahlédl, jak ten maličký s dospělýma očima dloubl svého souseda do lokte.

Gregor nemohl potlačit úsměv. Žádné obavy, pomyslel si. Vždyť jsou to opravdu typické děti.

Kapitola 2

Byla už půlnoc a Karen Terriová měla co dělat, aby udržela oči otevřené. Přemýšlela, zda nemá chvíli zůstat stát na kraji silnice.

Už dva dny byla na cestě, z toho podstatnou část dne strávila za volantem; odjela hned po pohřbu tety Dorothy a prakticky zastavila vždycky jen na okamžik, aby se osvěžila kávou či zhltla hamburger nebo na malou chvíli zavřela oči a krátce si zdřímla. Vypila spoustu kávy. Vzpomínala na tetin pohřeb, ale už jen vzdáleně. Vybavila si vadnoucí gladioly. Bezejmenné bratrance a sestřenice. Okoralé miniaturní chlebíčky. A povinnosti, tolik zatracených povinností.

Teď toužila po jediném – dostat se co nejdřív domů.

Věděla, že by měla znovu zastavit, pokusit se o bleskový spánek, než se vydá na další cestu, ale už byla tak blízko, sotva padesát mil od Bostonu. V posledním bistru u silnice – Dunkin‘ Donuts – si koupila ještě tři šálky kávy. Trochu to pomohlo; potřebovala se povzbudit na cestu ze Springfieldu do Sturbridge. Teď už ale kofein začal ztrácet účinek, a i když si myslela, že je v naprosto bdělém stavu, každou chvíli jí poklesla hlava; potom sebou prudce trhla a uvědomila si, že se neubránila vteřinovému spánku.

Ze tmy v dálce se před ní objevil neon rychlého občerstvení Burger King. Sjela na odpočívadlo.

Uvnitř si objednala kávu a vdolečky s borůvkami a posadila se ke stolu. V tuhle noční hodinu se v jídelně vyskytovalo jen pár hostů, kteří měli jedno společné – těstovitě bledé obličeje z vyčerpání. Duchové dálnic, napadlo ji. Tytéž unavené duše, občerstvující se na každém dálničním odpočívadle. V téhle jídelně panovalo až nezemské ticho, každý se silou vůle snažil neusnout a vrátit se zpátky na silnici.

U vedlejšího stolku seděla utrápeně vypadající žena s dvěma malými dětmi, které si v klidu pochutnávaly na nějakých pamlscích. Tahle vzorně se chovající blonďatá děcka Karen živě připomněla její vlastní dcerky. Zítra mají obě narozeniny. Dneska v noci, spící ve svých postýlkách, je od třináctých narozenin dělí už jen jeden den. Jeden den vzdalující je od jejich dětství.

Až se vzbudíte, říkala si, budu doma.

Znovu si naplnila šálek kávou, uzavřela ho plastikovým víčkem a vyšla ven k vozu.

Měla teď docela jasnou hlavu. Zvládne to. Hodinka jízdy, padesát mil, a už bude vcházet do domovních dveří. Nastartovala a vyjela z parkoviště.

Padesát mil, říkala si. Pouhých padesát mil.

Asi dvacet mil odtud, za bistrem 7-Eleven právě Vince Lawry a Chuck Servis dorazili poslední karton šesti piv. Plné čtyři hodiny do sebe házeli jednu plechovku za druhou, jen aby si v docela přátelské soutěži dokázali, kdo z nich zvládne co nejvíc budweisserů, aniž všechno hned vyklopí. Chuck měl zatím náskok – o jedno pivo. Úplně ztratili pojem, kolik to dělalo celkem; na to přijdou až ráno po spočítání plechovek od piva vršících se na zadním sedadle.

„Tři.“

Ale Chuck opravdu držel prim – a teď se tím vychloubal, což Vinceho pěkně namíchlo, protože Chuck byl zatraceně lepší ve všem, na co sáhl. A tohle nebyla férová soutěž. Vince mohl klidně zvládnout ještě jedno kolo, ale pivo jim došlo a Chuck se teď vítězoslavně usmívá, i když ví, že to celé nebylo fér.

Vince prudce otevřel dveře vozu a seskočil ze sedadla řidiče.

„Kampak?“ divil se Chuck.

„Seženu ještě další.“

„Víc už nesneseš.“

„Drž hubu,“ vyštěkl Vince a klopýtal přes parkoviště ke vchodu bistra.

Chuck se zasmál. „Nedokážeš ani chodit!“ zaječel z okna.

Jdi do prdele, pomyslel si Vince. Jen se podívej, jak se držím na nohou. Teď skočím do kšeftu a přitáhnu další dva kartony. Možná tři. Jo, klidně vyžahnu tři. Měl žaludek ze železa, a až na to, že si každých pár minut musel odskočit, nepociťoval žádné nepříznivé účinky.

Doklopýtal ke dveřím – zatraceně vysokej práh, za to by zasluhovali zavřít, ale neupadl a stačil se narovnat. Z lednice vzal tři sady plechovek po šesti a potácel se k pokladně. Vytáhl dvacetidolarovku.

Prodavač pohlédl na peníze a zavrtěl hlavou. „Nemůžu to vzít,“ řekl.

„Co znamená: nemůžu to vzít?“

„Nesmím prodávat pivo opilému zákazníkovi.“

„Chcete říct, že jsem opilej?“

„Přesně tak.“

„Koukněte, tohle jsou prachy. A vy si nechcete vzít mý zatracený prachy?“

„Nechci se dostat k soudu. Takže dej ty piva pěkně zpátky, kámo, okej? Co kdyby sis radši dal šálek kávy nebo něco podobnýho? Párek v rohlíku třeba.“

„Nepotřebuju žádnej pitomej párek v rohlíku.“

„Tak teda vypadni, brácho. Hybaj!“

Vince se rozmáchl a jednu sadu smetl z pultu. S řinkotem dopadla na podlahu. Už se chystal na druhou, když prodavač vytáhl pistoli. Vince jako by uprostřed chystané akce zkameněl.

„Tak ven, ale rychle,“ pohrozil prodavač.

„Okej.“ Vince pomalu ustupoval s rukama zdviženýma nad hlavou, jako že se vzdává. „Dobrá, dobrá, slyším.“

Když vycházel ze dveří, znovu brnknul o ten proklatý práh.

„Tak kde to máš?“ zeptal se Chuck, jakmile se Vince vyhoupl k volantu.

„Pivo jim došlo.“

„To není možný.“

„Řek sem, že pivo nemaj, jasný?“ Vince nastartoval a prudce sešlápl plyn. Se zaskřípěním vyrazili z parkovací plochy. „Kam teď?“ zajímal se Chuck.

„Najít další kšeft.“ Zamžikal do tmy před sebou. „Kde je nájezd? Měl by bejt někde tady.“

„Člověče, vzdej to. Stejně se po další dávce jen pobliješ.“

„Kde je ten posranej nájezd?“

„Myslím, žes ho přejel.“

„Ne, tamhle je.“ Vince prudce zahnul doleva, pneumatiky jen zaúpěly nárazem o zvýšenou krajnici.

„Poslyš,“ začal Chuck, „nezdá se mi –“

„Kruci, někdo si přece musí vzít těch mejch zatracenejch dvacet doláčů. Někde je rozhodně udám.“

„Vince, kudy to jedeš?“

„Cože?“

Chuck zaječel: „Jedeš po nesprávný cestě!“

Vince zatřásl hlavou a snažil se soustředit pohled na silnici. Ale ta světla byla příliš jasná a oslepila ho. Jako by byla čím dál jasnější.

„Strhni to doprava!“ zakřičel Chuck. „To je auto! Strhni to doprava!“

Vince se stočil doprava. Totéž udělala ona světla. Uslyšel divoký, nelidský výkřik. Ne Chuckův, ale svůj.

Doktorka Abby DiMatteová byla unavená; cítila takovou únavu, jako snad ještě nikdy v životě. Byla už vzhůru plných devětadvacet hodin, když nepočítala to desetiminutové zdřímnutí v předpokoji na rentgenologickém oddělení, a uvědomovala si, že vyčerpání je na ní vidět. Když si myla ruce v umyvadle na chirurgické jednotce intenzivní péče, mrkla na sebe do zrcadla; roztrpčeně pozorovala známky únavy pod tmavýma očima i neupravené vlasy, v tuhle chvíli připomínající zcuchanou černou hřívu. Blížila se desátá dopoledne, a ona ještě neměla čas se osprchovat, dokonce ani vyčistit si zuby. Snídaně sestávala z natvrdo vařeného vejce a šálku sladké kávy, kterou jí před hodinou přinesla jedna ohleduplná sestra z JIP. Při troše štěstí snad Abby najde chvilku na oběd a při větší dávce štěstí vypadne z nemocnice kolem páté, takže se domů dostane v šest. V tuhle chvíli by považovala za největší slast jen klesnout na židli.

Ale při pondělních ranních vizitách se nikdo neodvážil si sednout. Zvlášť když je prováděl doktor Colin Wettig, vedoucí programu chirurgické rezidentury v Bayside Hospital. Doktor Wettig, armádní generál ve výslužbě, byl pověstný svými břitkými a nelítostnými otázkami. Abby měla z generála posvátnou hrůzu. A nebyla sama – pociťovali ji všichni rezidenti na chirurgii.

Teď se na chirurgické jednotce intenzivní péče sešlo jedenáct rezidentů, kteří vytvořili půlkruh z bílých plášťů a zelených operačních úborů. Nikdo nespustil oči z vedoucího. Každý si byl vědom, že právě na něj může být vypálena otázka. A být přistižen při nedostatečné odpovědi znamenalo vystavit se velice nepříjemnému osobnímu ponížení.

Skupina už provedla vizitu u čtyř pacientů, kteří byli po operaci, a projednala plán další léčby a prognózy. Nyní se všichni shromáždili vedle postele číslo 11 na jednotce intenzivní péče. Abbyin nový příjem; jejím úkolem bylo podat zprávu o případu.

Třebaže desky s chorobopisem držela v podpaží, ani se do nich nepodívala. Prezentovala případ zpaměti, přičemž nespouštěla zrak z generálova obličeje, na němž se neobjevoval sebemenší náznak úsměvu.

„Pacientka je čtyřiatřicetiletá běloška, přijatá dnes v jednu hodinu v noci se zraněním po čelní srážce vozů jedoucích značnou rychlostí po silnici číslo 90. Byla intubovaná a stabilizovaná na místě nehody a poté sem dopravena letecky. Při přijetí na pohotovosti byla zjištěna mnohočetná zranění. Došlo k složitým frakturám a stlačení lebky, frakturám levé klíční kosti a kosti pažní; na obličeji byly hluboké tržné rány. První prohlídka ukázala, že se jedná o dobře živenou ženu bílé pleti, střední tělesné konstrukce. Nereagovala na žádné stimuly kromě určitého sporného natažení končetin –“

„Sporného?“ povytáhl obočí doktor Wettig. „Co to znamená? Tak došlo k němu nebo ne?“

Abby cítila, jak se jí prudce rozbušilo srdce. Kruci, už ji nachytal. Polkla a vysvětlovala: „Při bolestivém stimulu se někdy pacientovy údy natáhnou. Někdy ne.“

„Jak si to vysvětlujete? Použijete glasgowskou stupnici pro hodnocení reakce na bolest a motorickou odpověď?“

„Protože nulová odpověď se rovná jedné a natažení končetiny dvěma, pak předpokládám, že stav pacientky by měl být považován za… jeden a půl.“

V kroužku rezidentů se zaperlil nejistý smích. „Takové skóre jako jeden a půl neexistuje,“ poznamenal doktor Wettig.

„To vím,“ přiznala Abby. „Tahle pacientka ovšem nezapadá přesně do…“

„Prosím, pokračujte se svou diagnózou,“ přerušil ji.

Abby se odmlčela a přelétla pohledem kruh tváří kolem sebe. Takže už to zpackala? Tím si nebyla jistá. Nabrala dech a pokračovala. „Životně důležité funkce: krevní tlak 90/60 a puls sto. Byla provedena intubace. Žádné spontánní dýchání. Dýchání plně závisí na mechanické ventilaci o frekvenci pětadvacet dechů za minutu.“

„Proč jste zvolila tuhle frekvenci?“

„Abych ji udržela hyperventilovanou.“

„Proč?“

„Ke snížení oxidu uhličitého v její krvi. Tím omezíme na minimum možnost otoku mozku.“

„Pokračujte.“

„Jak už jsem řekla, při prohlídce hlavy jsem zjistila vpáčení a mnohočetné fraktury lebky na levé temenní a spánkové kosti. Značné otoky a hluboké tržné rány na obličeji znesnadňují zhodnocení obličejových fraktur. Zornice jsou ve střední pozici a nereagují. Nos a hrdlo –“

„Okulocefalické reflexy?“

„Nezkoušela jsem je.“

„Ne?“

„Ne, pane. Nechtěla jsem manipulovat s krkem. Obávala jsem se možné dislokace páteře.“

Z jeho sotva postřehnutelného přikývnutí usoudila, že její odpověď považoval za přijatelnou.

Popisovala další tělesná zjištění. Čisté dýchání. Normální poslechový nález na srdci. Břicho měkké. Doktor Wettig ji nepřerušoval. Když skončila popisem neurologických nálezů, cítila se už sebejistější. Téměř dokonalá. A proč taky ne? Věděla přece, jak si počínala.

„A jaký obrázek jste si udělala?“ zajímalo doktora Wettiga. „Ještě než jste viděla rentgenové snímky?“

„Podle středové pozice zornic a bez reakce,“ vysvětlovala Abby, „jsem nabyla dojmu, že se asi jedná o stlačení středního mozku. Nejpravděpodobněji následkem akutního subdurálního nebo epidurálního hematomu.“ Odmlčela se, než dodala s jistou dávkou sebevědomí. „Potvrdila to počítačová tomografie. Rozsáhlý subdurální hematom s hlubokou střední rýhou. Volala jsem na neurochirurgii. Okamžitě odstranili sraženinu.“

„Takže považujete váš počáteční dojem za naprosto správný, doktorko DiMatteová?“

Abby přikývla.

„Tak se podíváme, jak vypadá její stav dneska ráno.“ Doktor Wettig přistoupil k lůžku. Tužkovou baterkou posvítil pacientce do očí. „Zornice nereagují,“ řekl. Vtlačil kloub prstu do pacientčiny hrudní kosti. „Žádná odezva na bolest. Žádné extenzorové reakce.“

Všichni ostatní rezidenti pokročili blíž, ale Abby zůstala u nohou postele s pohledem upřeným na zafačovanou hlavu pacientky. Zatímco Wettig pokračoval v prohlídce, poklepával na šlachy gumovým kladívkem, ohýbal lokty a kolena, Abby cítila, jak její pozornost ochabuje, unášena přílivem únavy. Nepřestávala zírat na ženinu hlavu, nedávno zbavenou vlasů. Vzpomněla si, jak byly ty krásné hnědé vlasy slepené krví a plné úlomků skla. Spousta skla byla i v šatech. Na pohotovosti Abby pomáhala sestrám rozstřihnout zraněné ženě blůzu. Byla z modrobílého hedvábí a nesla značku salonu Donny Karanové. Na tenhle poslední detail Abby nějak nedokázala zapomenout, stále jí utkvíval v paměti. Nikoli krev nebo polámané kosti či pořezaný obličej. Ale ta visačka. Donna Karanová. Značka, kterou si Abby taky jednou dopřála. Myslela na to, jak tahle žena někdy někde stála v obchodě, zkoušela jednu blůzku za druhou, naslouchajíc příjemnému skřípotu ramínek sklouzávajících ze stojanu…

Doktor Wettig se napřímil a obrátil se na sestru z JIP. „Kdy byl odstraněn ten hematom?“

„Přivezli ji z pooperačního ve čtyři ráno.“

„Před šesti hodinami?“

„Ano, je to tak šest hodin.“

Wettig oslovil Abby. „Proč tedy nedošlo k žádné změně?“

Abby se vzpamatovala ze zasnění; všimla si, že ji teď všichni pozorují. Pohlédla na pacientku. Sledovala, jak se jí hruď zvedá a klesá, zvedá a klesá s každým zaúpěním měchů ventilátoru.

„Může… možná tam vznikl nějaký pooperační otok,“ řekla a pohlédla na monitor. „Nitrolební tlak se mírně zvýšil na dvacet milimetrů.“

„Domníváte se, že svou výší by mohl způsobit změny na zorničkách?“

„Ne. Ale –“

„Vyšetřila jste ji okamžitě po operaci?“

„Ne, pane. Péči o ni převzala neurochirurgie. Po operaci jsem mluvila s jejich rezidentem a ten mi řekl –“

„Neptám se rezidenta z neurochirurgie. Ptám se vás, doktorko DiMatteová. Diagnostikovala jste subdurální hematom. Byl odstraněn. Tak proč jsou její zorničky dosud ve střední poloze a šest hodin po operaci ještě nereagují?“

Abby zaváhala s odpovědí. Generál z ní nespouštěl oči. Stejně jako ostatní. Ponižující ticho narušovalo jenom šumění ventilátoru.

Doktor Wettig přejel velitelským pohledem kroužek rezidentů. „Je tu někdo, kdo by doktorce DiMatteové pomohl tu otázku zodpovědět?“

Abby se napřímila. „Dovedu na ni odpovědět sama.“

Doktor Wettig zvedl obočí: „Vážně?“

„Jak… zřítelnicové změny, tak natažení údů byly známkou poranění středního mozku. Včera v noci jsem předpokládala, že subdurální hematom tlačí dolů na střední mozek. Ale jelikož se stav pacientky nezlepšil, zřejmě… jsem se zmýlila.“

„Zřejmě?“

Zhluboka vydechla. „Zmýlila jsem se.“

„A jaká je vaše diagnóza teď?“

„Krvácení do středního mozku. Mohlo být vyvolané prudkým nárazem. Nebo zbytkem subdurálního hematomu. Ty změny se ještě nemusely objevit na tomografu.“

Doktor Wettig ji chvíli pozoroval s naprosto neproniknutelným výrazem. Pak se obrátil k ostatním rezidentům. „Krvácení do středního mozku je logický předpoklad. Spolu s třetím stupněm glasgowské stupnice pro měření stupně bezvědomí“ – pohlédl na Abby – „tři a půl“ dodal, „značí nulovou prognózu. Pacientka nemůže spontánně dýchat, nemá spontánní pohyby, a jak se zdá, nemá žádné reflexy mozkového kmene. V tomto okamžiku nemohu doporučit nic jiného než ji udržovat na přístrojích. A uvažovat o odběru orgánů.“ Krátce kývl na Abby a přešel k dalšímu pacientovi.

Jeden z rezidentů stiskl Abby paži. „Hej, DiMatteová,“ zašeptal. „Máte to dobré.“

Abby stísněně přikývla. „Díky.“

Hlavní rezidentka chirurgie, doktorka Vivian Chaová, byla mezi ostatními rezidenty v Bayside Hospital považovaná za legendu. Tradovalo se, že dva dny před jejím prvním nástupem na místo sekundářky se její kolega, taky začínající lékař, nervově zhroutil a za neutišitelného vzlykotu musel být dopraven na nervové oddělení. Vivian pak donutili převzít jeho povinnosti. Devětadvacet dní po sobě, čtyřiadvacet hodin denně jako jediná měla službu na ortopedii. Přestěhovala si své věci do místnosti pohotovosti a z té nechutné stravy, přinášené z nemocničního bufetu, natotata zhubla o několik kil. Devětadvacet dní nevytáhla paty ze vstupních dveří nemocnice. Třicátý den její kolečko skončilo, a když konečně vyšla ven a kráčela k místu, kde mívala zaparkovaný vůz, zjistila, že ho už před týdnem odtáhli. Hlídač na parkovišti předpokládal, že ho tam někdo nechal schválně.

Čtyři dny před další praxí, tentokrát na vaskulární chirurgii, porazil Vivianina kolegu městský autobus, takže byl hospitalizován s frakturou pánve. Znovu někdo musel převzít jeho úkoly.

A Vivian Chaová se vrátila na pohotovost.

V očích ostatních rezidentů tak získala pověst člověka s mužskou odvahou, hrdý status, který se později projevil i navenek, když při výroční večeři, kde se předávaly různé ceny, dostala v krabici zabalené dvě boxerské rukavice.

Když se Abby poprvé doslechla všechny tyhle historky o Vivian, nemohla pochopit, jak se slučují s tím, co viděla: s málomluvnou Číňankou, která byla tak maličká, že při operaci musela stát na stoličce. Ačkoli Vivian během vizit málokdy mluvila, vždycky stála nebojácně v popředí celé skupiny s výrazem bohorovného klidu.

Když to odpoledne Vivian Chaová na chirurgické JIP přistoupila k Abby, měla na tváři svůj obvyklý chladný výraz. Abby se v tu chvíli už naprostým vyčerpáním pohybovala jako ve snách, každý krok jí dělal potíže, každé rozhodnutí vyžadovalo nesmírné úsilí. Ani nezaregistrovala, že Vivian stojí vedle ní, dokud se druhá žena neozvala: „Slyšela jsem, že jste přijímala úraz hlavy s pozitivní AB.“

Abby zvedla oči od chorobopisu, kam zaznamenávala současný stav pacientky. „Ano. Včera v noci.“

„Pacientka dosud žije?“

Abby zaletěla pohledem k boxu 11. „Podle toho, co považujete za život.“

„Srdce a plíce v dobrém stavu?“

„Fungují.“

„Stáří?“

„Třicet čtyři. Proč?“

„Mám pacienta na výukové jednotce. Konečné stadium městnavého selhání srdce. Krevní skupina AB pozitivní. Čeká na nové srdce.“ Vivian přistoupila k polici s chorobopisy. „Které lůžko?“

„Jedenáct.“

Vivian vytáhla chorobopis z police a rozevřela kovový uzávěr. Když listovala stránkami, na obličeji se jí nepohnul ani sval.

„Ta žena už není mou pacientkou,“ řekla Abby. „Převedla jsem ji na neurochirurgii. Vysáli subdurální hematom.“

Vivian mlčky pročítala záznamy.

„Je teprve deset hodin po operaci,“ pokračovala Abby. „Myslím, že je zatím předčasné mluvit o odběru.“

„Jak vidím, dosud žádné neurologické změny.“

„Ne. Ale je tu šance…“

„S trojkou glasgowské stupnice? Pochybuju.“ Vivian zasunula chorobopis znovu do police a přešla k lůžku číslo 11. Abby ji následovala.

Postavila se u dveří boxu a sledovala, jak Vivian hbitě provádí vyšetření. Jednala stejně pohotově jako na operačním sále, bez zbytečné námahy a ztráty času. Když Abby v nemocnici teprve začínala – v prvním roce praxe –, často pozorovala Vivian při operacích a vždycky nesmírně obdivovala ty drobné, svižné ruce a jemné prsty, které dokázaly uvázat tak dokonalé uzly. Ve srovnání s ní si Abby připadala nemotorná. Sama spotřebovala metry nití, jak se celé hodiny učila vázat chirurgické uzly na držadlech zásuvek svého prádelníku. Třebaže si tu techniku po důkladném nácviku mechanicky osvojila docela obstojně, uvědomovala si, že nikdy nebude mít kouzelné ruce Vivian Chaové.

Teď ji až zamrazilo při pohledu na ty zázračné ruce provádějící prohlídku Karen Terriové.

„Žádná reakce na bolestivé stimuly,“ prohlásila Vivian.

„Je ještě brzy.“

„Možná. Možná ne.“ Vivian vytáhla z kapsy kladívko na zkoušení reflexů a začala poklepávat na šlachy. „Šťastná náhoda.“

„Nechápu, jak tohle můžete říct.“

„Můj pacient je AB pozitivní. Už rok čeká na srdce. A tohle je pro něj nejlepší šance.“

Abby se zahleděla na Karen Terriovou a znovu si vybavila tu modrobílou blůzku. Nač asi tahle žena myslela, když si ji naposled zapínala? Zřejmě na běžné světské věci. Rozhodně neměla myšlenky na smrt. Určitě ani nevzdechla po nějaké nemocniční posteli nebo intravenózních hadičkách či přístrojích pumpujících jí vzduch do plic.

„Ráda bych viděla test imunologické snášenlivosti lymfocytů dárce a příjemce. Zjistěte, jestli jsou kompatibilní,“ řekla Vivian. „A pak můžeme provést HLA typizaci pro transplantaci dalších orgánů. EEG je hotové?“

„Pacientka už není v mé péči,“ ozvala se Abby. „A stejně si myslím, že je to předčasné. Ještě o tom nikdo nemluvil s jejím manželem.“

„Někdo to musí udělat.“

„Má děti. Všichni potřebují čas, aby se s tím vyrovnali.“

„Ty orgány ale moc času nemají.“

„Já vím. Je mi jasné, že je třeba to provést. Ale jak už jsem řekla, je teprve deset hodin po operaci.“

Vivian přistoupila k umyvadlu a umyla si ruce. „Nečekáte zázrak, nebo ano?“

U dveří se objevila sestra z chirurgické JIP. „Manžel se vrátil s dětmi. Čekají, že je pustíme dovnitř. Zdržíte se ještě dlouho?“

„Jsem hotová,“ řekla Vivian. Odhodila zmačkaný papírový ručník do kbelíku na odpadky a vyšla ven.

„Můžu je pustit dovnitř?“ zeptala se ošetřovatelka Abby.

Ta pohlédla na Karen Terriovou – a okamžitě si bolestně uvědomila, co uvidí dítě, až se podívá na lůžko. „Počkejte,“ zarazila sestru. „Ještě ne.“ Přešla k posteli a rychle uhladila přikrývky.

V umyvadle namočila papírový ručník a z ženiny tváře otřela zaschlý hlen. Pytlík s močí zasunula co nejdál po straně lůžka, kde nebyl tak vidět. Pak ustoupila a naposledy se zadívala na pacientku. Uvědomila si, že nic, co by mohla ona nebo kdokoli jiný udělat, nezmírní bolest, která tyhle děti čeká.

S povzdechem kývla na sestru. „Mohou vejít.“

V půl páté odpoledne už se Abby nedokázala ani soustředit na to, co píše; sotva udržela oči otevřené. Sloužila nepřetržitě třiatřicet a půl hodiny. Právě skončila odpolední vizitu. Konečně nastal čas jet domů.

Když však sklapla poslední chorobopis, přistihla se, že se její pohled znovu stočil k lůžku číslo 11. Vstoupila do boxu. Postála u nohou postele a tiše pozorovala Karen Terriovou. Snažila se vymyslet něco, cokoli, co by se ještě dalo udělat.

Neslyšela blížící se kroky.

Teprve když se ozvalo: „Ahoj, zlato,“ otočila se. Za ní stál hnědovlasý modrooký doktor Mark Hodell a usmíval se na ni. Tenhle úsměv patřil výhradně Abby, úsměv, který právě dneska až bolestně postrádala. Abby a Mark si většinou denně udělali čas na společný rychlý oběd nebo si aspoň zamávali, když se potkali. Dneska se ještě vůbec neviděli, a tak jí při pohledu na něj projela jásavá radost. Sklonil se, aby ji políbil. Pak trochu ustoupil a přejel očima její neučesané vlasy a zmačkaný operační úbor. „Hrozná noc, co?“ zašeptal účastně. „Jak dlouho jsi spala?“

„Nevím. Asi půl hodiny.“

„Šušká se, že jsi ráno u generála vyhrála na celé čáře.“ Pokrčila rameny. „Berme to radši tak, že se mnou nezamet.“

„To už samo o sobě znamená vítězství.“

Usmála se. Pak se však znovu vrátila pohledem k lůžku číslo 11 a úsměv jí zmizel ze rtů. Karen Terriová se úplně ztrácela ve všech těch přístrojích kolem sebe. Ventilátor, infuzní pumpy. Odsávací hadičky, monitory pro EKG, krevní a nitrolební tlak. Aparáty na měření všech tělesných funkcí. Proč se v tomhle věku technického pokroku obtěžovat měřením pacientova pulsu ručně, proč mu klást ruce na hruď? K čemu jsou lékaři, když všechnu tuhle práci mohou vykonávat přístroje?

„Přijímala jsem ji včera v noci,“ vysvětlovala Abby. „Čtyřiatřicet let. Manžel a dvě děti. Dvojčátka – holčičky. Byly tady s otcem. Viděla jsem je sotva před malou chvilkou. Je to zvláštní, Marku, ale ani se jí nedotkly. Jen stály a dívaly se. Dívaly se na ni. Ale nedotkly se jí. Pořád jsem si říkala, musíte. Musíte se jí teď dotknout, protože by to mohla být vaše poslední šance. Poslední šance, jakou budete mít. Ale neudělaly to. Pořád si myslím, že přijde chvíle, kdy si budou přát…“ Potřásla hlavou. Přejela si rukou oči. „Slyšela jsem, že ten chlap řídil v opilosti a dostal se do protisměru. Víš, co mě nejvíc štve, Marku? Že přežil. Zrovna teď dřepí nahoře na ortopedii a kvílí nad několika zatracenejma zlomenejma kostma.“ Abby se zhluboka nadechla a s tím povzdechem, který následoval, jako by z ní předchozí vztek trochu vyprchal. „Prokrista, mám přece zachraňovat životy. A teď si tu přeju, aby se ten chlápek rozmáz na dálnici.“ Otočila se k lůžku. „Myslím, že je čas jet domů.“

Mark jí přejel rukou po zádech; to gesto bylo současně uklidňující i majetnické. „Pojďme,“ navrhl. „Vyprovodím tě ven.“

Vyšli z JIP a nastoupili do výtahu. Jakmile se za nimi zavřely dveře, octla se mu v náručí. Držel ji v teplém a důvěrně známém objetí svých paží. Bylo to místo, kde se vždycky cítila v bezpečí.

Před rokem bylo ještě všechno úplně jinak. Tenkrát se v přítomnosti doktora Marka Hodella necítila vůbec uvolněně. Tehdy v nemocnici začínala a Mark byl odborník na hrudní chirurgii – nejen běžný lékař, ale navíc významný chirurg, člen týmu provádějícího transplantace srdce v Bayside Hospital. Seznámili se na operačním sále při jednom těžkém úrazu. Pacienta, desetiletého chlapce, přivezla sanitka se šípem trčícím v hrudi – výsledek hádky mezi sourozenci plus nevhodná volba dárku k narozeninám. Mark už byl umytý a oblečený k operaci, když Abby vešla do operačního sálu. Měla za sebou teprve první týden nemocniční praxe a byla přirozeně nervózní a vyděšená při pomyšlení, že má asistovat váženému doktoru Hodellovi. Postavila se ke stolu. Plaše pohlédla na muže stojícího naproti ní. Pod maskou uviděla široké inteligentní čelo a krásné modré oči. Velice přímé. Nesmírně zvídavé.

Operovali spolu. Chlapec přežil.

Měsíc nato Mark požádal Abby o schůzku. Dvakrát ho odmítla. Ne proto, že s ním nechtěla jít, ale protože si myslela, že by s ním neměla chodit.

Uplynul měsíc. Opakoval svou prosbu. Tentokrát neodmítla.

Před pěti a půl měsíci se odstěhovala do Markova bytu v Cambridgi. Z počátku nebylo snadné naučit se žít s jednačtyřicetiletým starým mládencem, který nikdy předtím nesdílel svůj život – ani svůj domov – se ženou. Ale teď, stulená do Markova náručí, věděla, že už by si nedokázala představit žít s někým jiným nebo někoho jiného milovat.

„Chudinko malá,“ zašeptal jí do vlasů; ucítila jeho teplý dech. „Kruté, co?“

„Na tohle nejsem stavěná. Co tu ksakru vlastně dělám?“

„Děláš to, o čem jsi vždycky snila. Alespoň tak jsi mi to vyprávěla.“

„Už si ani nepamatuju jaký to byl sen. Pořád víc a víc se mi vzdaluje.“

„Zřejmě měl něco společného se záchranou životů?“

„Ano. A teď si tady přeju, aby ten opilec z toho druhého vozu umřel.“ Potřásla hlavou odporem nad vlastními myšlenkami.

„Abby, procházíš nejhorším obdobím. Na úrazovce budeš už jen dva dny, a ty musíš nějak přežít.“

„Jo. A pak začnu na hrudníku.“

„V porovnání s tímhle je to třešnička na dortu. Úrazovka je vždycky zabiják. Ale zvládneš to jako všichni ostatní.“

Zavrtala se hlouběji do jeho paží. „Kdybych přešla na psychiatrii, přestal by sis mě vážit?“

„Úplně. O tom nepochybuj.“

„Jsi hajzlík.“

Se smíchem ji políbil na temeno hlavy. „Hodně lidí si to myslí, ale ty jediná to smíš říct nahlas.“

Vystoupili v přízemí a vyšli z nemocnice. Byl už podzim, ale Boston dosud zalévala vlna veder nezvyklá pro konec září. Když přecházeli parkoviště, cítila, jak ji opouští poslední zásoba sil. Ve chvíli, kdy došli k vozu, už sotva vlekla nohy. Takhle to s námi mává, pomyslela si. Jakým ohněm musíme projít, abychom se stali chirurgy. Dlouhé dny, mentální a emocionální vyčerpání, hodiny úmorné práce, kdy nemáme čas žít vlastní život, který se nám vzdaluje. Uvědomovala si, že je to tvrdý, nemilosrdný a neúprosný proces. Mark ho přežil, a přežije ho i ona.

Znovu ji objal a políbil. „Určitě dojedeš domů v pořádku?“ zeptal se.

„Nastavím vůz na automatické řízení.“

„Za hodinu jsem doma. Mám přivézt pizzu?“

S unaveným zívnutím vklouzla za volant. „Pro mě ne.“

„Nebudeš večeřet?“

Nastartovala. „Jediné, po čem dneska toužím,“ povzdechla si, „je postel.“

Kapitola 3

V noci se to k ní přiblížilo jako nehlasné zašeptání či jemné otření pohádkových křídel o její tváře: Umírám. Tohle poznání Ninu Vossovou nevyděsilo. Celé týdny, za pravidelného střídání směn tří soukromých ošetřovatelek a během denních návštěv doktora Morisseye s jeho stále se zvyšujícími dávkami furosemidů si Nina zachovávala svůj klid. A proč by taky neměla být klidná? Prožila nádherný život plný požehnání. Poznala lásku, radost, zázrak. Do svých šestačtyřiceti let už viděla vycházet slunce nad chrámy Karnaku, za soumraku procházela delfskými ruinami a zdolávala vrchy v úpatí Nepálu. A poznala klid duše, který člověka naplní, když zaujme jedno místečko v božském vesmíru. Teď při odchodu ze života litovala pouze dvou věcí. Tou první bylo nenaplněné mateřství, pocit, že nikdy nedržela v náručí vlastní dítě.

A pak to, že Viktor zůstane sám.

Její manžel celou noc proseděl u jejího lůžka, držel ji za ruku v nekonečných hodinách, kdy bojovala s dechem a kašlem, neodcházel od ní, ani když jí vyměňovali kyslíkové bomby či při denních návštěvách doktora Morisseye. I ve spánku cítila Viktorovu přítomnost. Někdy před rozbřeskem, ještě v oparu snu slyšela, jak říká: Je tak mladá. Tak strašně mladá. Nedalo by se udělat ještě něco, cokoli? Něco! Cokoli! Tohle byl celý Viktor. Nevěřil v nevyhnutelné.

Ale Nina ano.

Otevřela oči a viděla, že noc konečně uplynula a že se oknem do ložnice prodírají první paprsky slunce. Za oknem se otvíral nádherný výhled na její milovaný záliv Rhode Island. Než onemocněla, než z ní kardiomyopatie vysála sílu, svítání ji obvykle zastihlo už probuzenou a oblečenou. Vyšla na balkon u ložnice a pozorovala východ slunce. I když někdy ráno mlha zahalovala záliv a voda se v ranním mlžném oparu jen stříbřitě leskla, stála tam a cítila, jak se k ní země naklání a rozlévá se jí u nohou.

Poznala jsem tolik nádherných jiter. Děkuji ti, Pane, za každé z nich.

„Dobré ráno, miláčku,“ zašeptal Viktor.

Nina se zadívala do usměvavého obličeje svého manžela, sklánějícího se nad ní. Lidé měli na jeho tvář různé názory. Někteří na ní spatřovali výraz autority, jiní génia či bezohledného necity. Ale v pohledu, který na ni teď upíral, viděla Nina jen lásku. A obavu.

Natáhla k němu ruku. Vzal ji a přitiskl ke svým rtům. „Musíš se trochu vyspat, Viktore,“ řekla.

„Nejsem unavený.“

„Ale já vidím, že jsi.“

„Ne, nejsem.“ Znovu jí políbil ruku, jeho teplé rty se dotkly její chladné pokožky. Jejich zraky se na chvíli setkaly. Hadičkami v jejích nosních dírkách procházel s jemným syčením kyslík. Z otevřeného okna doléhalo do místnosti pleskání vln oceánu narážejících do skal.

Zavřela oči. „Vzpomeň si na tu dobu…“ Její hlas se vytrácel, když se snažila chytit dech.

„Kterou dobu?“ ohleduplně jí napověděl.

„Ten den, kdy… jsem si zlomila nohu…“ Usmála se.

Bylo to v tom týdnu, kdy se poznali – v Gstaadu. Později jí řekl, že ji poprvé uviděl, když sjížděla šusem shora od vleku; hned se za ní pustil, pak znovu nahoru vlekem a zpátky dolů. To bylo před pětadvaceti lety.

Od té doby se od sebe neodloučili ani na jediný den.

„Věděla jsem,“ zašeptala. „V té nemocnici… když jsi stál u mé postele. Věděla jsem to.“

„Co jsi věděla, miláčku?“

„Že pro mě existuješ jen ty.“ Otevřela oči a znovu se na něj usmála. Teprve teď si všimla slzy stékající mu po tváři. Ale Viktor přece nikdy nepláče! Za celých pětadvacet let jejich společného života ho neviděla plakat. Vždycky ho považovala za silného, statečného člověka. Jak se mýlila!

„Viktore,“ ozvala se a stiskla jeho ruku ve svých dlaních. „Nesmíš se bát.“

Spěšně, téměř zlostně si přejel volnou rukou po tváři. „Nedopustím to. Nemohu tě ztratit.“

„Nikdy mě neztratíš.“

„Ne. To nestačí. Chci tě mít tady, na téhle zemi. Se mnou. Se mnou.“

„Viktore, jestli něco… jestli jednu věc vím…“ Snažila se nabrat dech, trochu vzduchu. „Pak to, že tenhle čas… který je nám dopřán tady… je pouhou velice malou částečkou… naší existence.“

Cítila, jak ztuhl, jak se netrpělivě odtáhl. Vstal ze židle a kráčel k oknu, kde zůstal stát a pozoroval záliv. Jako by teplo jeho ruky vyprchávalo z její pokožky. Znovu pocítila mrazení.

„O tohle se postarám, Nino,“ ozval se.

„Existují věci… v tomto životě… které nemůžeme změnit.“

„Už jsem podnikl jisté kroky.“

„Ale Viktore…“

Otočil se a pohlédl na ni. Jeho ramena v okenním rámu jako by zaclonila ranní svítání. „O všechno bude postaráno, miláčku,“ řekl. „Neměj obavy.“

Byl to jeden z těch vlahých a nádherných večerů, slunce právě zapadalo, ve sklenkách cinkaly kostičky ledu a dámy v hedvábných toaletách doplněných voálovými přehozy se nadnášely v oblacích parfémů.

Abby, stojící uprostřed zdmi obehnané zahrady doktora Billa Archera, připadal kouzelný i vzduch. Na mřížkových pergolách se do oblouku klenuly klematis a růže. Na obrovské ploše trávníku zářila mračna květů v široké paletě barev. Zahrada byla pýchou a radostí Marilee Archerové, jejíž halasný kontraalt se rozléhal u každého záhonu, kam vodila manželky ostatních lékařů, aby je poučila, jak se každá ta rostlinka jmenuje.

Archer stál na nádvoří se sklenkou whisky se sodou v ruce a jen se smál. „Marilee tu zatracenou latinu zvládá líp než já.“

„Měl jsem ji tři roky na vysoké,“ řekl Mark. „A pamatuju si jen to, co jsem se naučil na medicíně.“

Pak se všichni shromáždili kolem zahradního cihlového grilu – Bill Archer, Mark, generál a dva rezidenti z chirurgie. Abby byla v tomhle kroužku jediná žena. Ještě si nezvykla být samotnou ženou ve skupině. Na chvíli na to mohla zapomenout, ale potom se rozhlédla po místnosti plné chirurgů a okamžitě ji zalil známý pocit rozpaků, když si uvědomila, že je obklopena samými muži.

Dneska večer se Archerovy párty zúčastnily samozřejmě i manželky, ale vypadalo to, že se pohybují v paralelním vesmíru, který se jen zřídka protne se světem jejich manželů. Abby, která stála v hloučku chirurgů, sem tam zaslechla vzdálené útržky konverzace těchto žen. Hovořily o sametových růžích, o cestách do Paříže i oblíbených jídlech. Byla přitahována oběma směry, jako by si přála překročit dělicí čáru mezi muži a ženami; nepatřila do světa ani jedné z obou stran, a přitom ji to táhlo k oběma.

To Mark ji uvedl do této čistě mužské společnosti. On a další hrudní chirurg Bill Archer byli kolegové. Archer, vedoucí kardiochirurgického transplantačního týmu, patřil k lékařům, kteří před sedmi lety dostali Marka do Bayside. Nebylo divu, že si ti dva tak dobře rozuměli. Oba sportovce poháněla ctižádost a tvrdá konkurence. Na operačním sále pracovali společně jako tým, ale mimo nemocnici mělo jejich přátelské soupeření širokou škálu působnosti – od lyžařských svahů ve Vermontu po vody Massachusettského zálivu. Oba muži nechávali své plachetnice J-35 zakotvené v marbleheadském přístavišti a v téhle sezoně zatím Archerova Red Eye vedla nad Markovou Gimme Shelter. Mark plánoval, že skóre vyrovná tento týden. Za člena posádky už si přibral Boba Lessinga, který v Bayside pracoval druhým rokem jako rezident.

Jaké zvláštní pouto existuje mezi muži a loděmi? říkala si v duchu Abby. Řeč se točila kolem plachetnic, zapáleně se hovořilo v ryze technických termínech. Nebyli to už mladíci, ale muži s šedivějícími vlasy. Archer se stříbrem prokvetlou hřívou. Colin Wettig distingovaně šedivý. A Mark, jemuž se v jednačtyřiceti na spáncích právě objevily první šediny.

Když se rozhovor stočil k údržbě trupu člunu, designu kýlu a k mimořádně vysokým cenám plachet, odpoutala Abby pozornost od těchto pro ni nezáživných věcí. Vtom zaregistrovala dva pozdní příchozí: doktora Aarona Leviho a jeho manželku Elaine. Aaron, kardiolog transplantačního týmu, se vyznačoval mimořádnou plachostí. Se svou sklenkou se hned vytratil až na vzdálený konec trávníku, kde zůstal mlčky stát se svěšenými rameny. Elaine se rozhlížela, s kým by si mohla promluvit.

Teď se Abby naskytla příležitost vzdálit se od těch nudných řečí o lodích. Proklouzla kolem Marka a šla vstříc Leviovým.

„Paní Leviová? Moc ráda vás zase vidím.“

Elaine ji poznala. Usmála se. „Vy jste… Abby, že?“

„Ano, Abby DiMatteová. Myslím, že jsme se potkali na pikniku rezidentů.“

„Máte pravdu. Je tady těch rezidentů tolik, že mi dělá potíže si je všechny zapamatovat. Ale na vás se pamatuji.“

Abby se zasmála. „Na chirurgii jsme jen tři ženy, tak se to dá zvládnout.“

„A je to mnohem lepší než za starých časů, když v téhle branži nebyly vůbec žádné ženy. Jaké kolečko teď děláte?“

„Zítra začínám hrudní chirurgii.“

„Tak to budete pracovat s Aaronem.“

„Jestli se mi podaří dostat se k nějakým transplantacím.“

„Budete muset. V poslední době má tým plné ruce práce. Dostali pochvalu ze Všeobecné nemocnice v Massachusetts a Aarona to moc potěšilo.“ Elaine se naklonila k Abby. „Před lety ho odmítli přijmout do jejich společenství. A teď mu posílají pacienty.“

„Jediné, čím má Massachusettská všeobecná vrch nad Bayside, je její harvardská atmosféra,“ prohlásila Abby. „Vy znáte Vivian Chaovou, viďte? Naši vedoucí rezidentku?“

„Samozřejmě.“

„Na Harvardu patřila ke špičkovým studentům. Ale když přišel čas, aby zažádala o rezidenturu, vybrala si Bayside.“

Elaine se otočila k manželovi. „Aarone, slyšel jsi to?“

Váhavě vzhlédl od svého drinku. „Co jsem měl slyšet?“

„Vivian Chaová dala přednost Bayside před Massachusettskou všeobecnou. Vážně, Aarone, vždyť ty už tady patříš k nejlepším. Proč chceš odejít?“

„Odejít?“ Abby se udiveně zadívala na Aarona, ale kardiolog jen střelil pohledem po své ženě. Jejich náhlé mlčení Abby znepokojilo. Přes trávník sem doléhal smích, tlumené útržky rozhovorů, avšak v tomhle koutě zahrady se rozhostilo naprosté ticho.

Aaron si odkašlal. „Zatím si s tou myšlenkou jen pohrávám,“ ozval se. „Víte, dostat se pryč z centra. Odstěhovat se do nějakého malého města. O těch městečkách každý jen sní, ale ve skutečnosti se tam nikomu nechce odejít.“

„Mně tedy ne,“ prohlásila Elaine.

„Já jsem na malém městě vyrostla,“ řekla Abby. „Belfast, Maine. Nemohla jsem se dočkat, až odtamtud vypadnu.“

„Chápu,“ řekla Elaine. „Každý se snaží dostat se co nejblíž k civilizaci.“

„No, tak zlé to zase nebylo.“

„Ale nehodláte se tam vrátit, nebo ano?“

Abby zaváhala. „Moji rodiče jsou mrtví. A obě mé sestry se odstěhovaly ze státu, takže nemám důvod se vracet. Zato mám spoustu důvodů zůstat tady.“

„Byla to jen fantazie.“ Aaron si dal pořádný lok ze své sklenky. „Nemyslel jsem to vážně.“

V podivném tichu, které následovalo, Abby zaslechla, že ji někdo volá. Otočila se a spatřila Marka, jak na ni mává.

„Omluvte mě,“ řekla a šla mu po trávníku naproti.

„Archer nás provede svou soukromou svatyní,“ hlásil Mark.

„Jakou soukromou svatyní?“

„Pojď a uvidíš.“ Vzal ji za ruku a vedl přes terasu do domu. Vystoupili po schodišti do druhého patra. V horním patře Archerova domu byla Abby pouze jednou, a to aby si prohlédla olejomalby visící v galerii.

Dnes večer ji poprvé pozvali do místnosti na konci haly.

Archer už čekal uvnitř. Na kožených židlích seděli doktoři Frank Zwick a Raj Mohandas. Ale Abby si jich téměř nevšimla, protože veškerou její pozornost upoutala místnost sama.

Ocitla se v muzeu starých lékařských nástrojů. Exponáty vystavené ve vitrínách působily fascinujícím a současně děsivým dojmem. Skalpely a misky na zachycování krve. Džbánky s pijavicemi. Porodnické kleště s čelistmi schopnými rozdrtit lebku novorozeněte. Nad krbem visela olejomalba: boj mezi Smrtí a Lékařem o život mladé ženy. Ze sterea se linul Brandenburský koncert.

Archer ztlumil zvuk a místnost se náhle zdála velmi tichá, pouze s ševelením hudby v pozadí.

„Aaron nepřijde?“ zeptal se Archer.

„Ví o tom. Přijde nahoru,“ řekl Mark.

„Fajn.“ Archer se usmál na Abby. „Co si myslíte o mé malé sbírce?“

Pozorně si prohlížela obsah vitríny. „Je fantastická. Některé kousky bych nedovedla ani pojmenovat.“

Archer ukázal na podivný vynález skládající se z převodovek a kladek. „Tohle zařízení je zajímavé. Mělo vyrábět elektrický proud, který se dal napojovat na různé části těla. Řekl bych, že se dal použít k léčení nejrůznějších nemocí, ženskými potížemi počínaje, až po diabetes. Zajímavé, co? Co tomu říká vědecká medicína?“

Abby se postavila před olejomalbu a upřeně pozorovala černě zahalenou představu Smrti. Lékař jako hrdina. Lékař coby dobyvatel, pomyslela si. A samozřejmě objektem záchrany je žena. Krásná žena.

Dveře se otevřely.

„Tady je,“ přivítal ho Mark. „Už jsme si mysleli, žes na to zapomněl, Aarone.“

Aaron vešel do místnosti. Mlčky kývl hlavou a posadil se na židli.

„Můžu vám ještě nalít, Abby?“ Archer ukázal na její skleničku.

„Ne, děkuji.“

„Aspoň kapku brandy? Řídí přece Mark, ne?“

Usmála se. „Tak dobrá. Díky.“

Archer si vzal od Abby sklenku, naplnil ji a znovu vrátil. Pokoj najednou opět zvláštně ztichl, jako by každý čekal, až Archer dokončí tuhle formalitu. Teprve teď jí došlo, že je jedinou ženou v místnosti. Bill Archer pořádal podobnou párty každých pár měsíců při příležitosti uvítání další skupiny rezidentů, kteří nastupovali krátkou praxi na oddělení hrudní a úrazové chirurgie – říkalo se tomu kolečko. Momentálně se dole v zahradě bavilo šest dalších chirurgických rezidentů. Ale tady v Archerově privátním útulku se sešel pouze transplantační tým.

A Abby.

Posadila se na gauč vedle Marka a usrkávala brandy. Už cítila, jak ji rozpaluje nejen drink, ale i rozčilení z této mimořádné pozornosti. Jako začínající rezidentka vždycky sledovala těchto pět mužů s posvátnou úctou a cítila se poctěná už jen tím, že mohla Archerovi a Mohandasovi asistovat na operačním sále. Třebaže ji vztah k Markovi přenesl do jejich společenských kruhů, nikdy nezapomněla, co tihle muži znamenají. Stejně jako si uvědomovala, jak mohou ovlivnit celou její kariéru.

Archer si sedl naproti ní. „Slyšel jsem o vás příznivé zprávy, Abby. Od generála. Než dneska odjel, moc vás vychvaloval.“

„Doktor Wettig?“ Abby se překvapeně zasmála. „Abych se přiznala, nikdy si nejsem úplně jistá, co si myslí o mé práci.“

„Ale to je generálův způsob jednání. Vždycky kolem sebe musí rozvířit trochu nejistoty.“

Muži se zasmáli a Abby se k nim přidala.

„Colinova úsudku si skutečně cením,“ pokračoval Archer. „A vím, že vás považuje za jednu z nejlepších v rezidentském programu druhého roku praxe. A protože s vámi pracuji, vím, že má pravdu.“

Abby se neklidně zavrtěla na pohovce. Mark ji vzal za ruku a stiskl ji. Tohle gesto neušlo Archerovi – jen se usmál.

„Mark vás taky očividně považuje za velice schopnou. A i to nás vedlo k tomu, že bychom si s vámi měli promluvit. Je to možná trochu předčasné, ale jsme zvyklí plánovat hodně dopředu, Abby. Nikdy neškodí nejdřív řádně prozkoumat terén.“

„Obávám se, že vám dost dobře nerozumím,“ řekla Abby.

Archer se natáhl pro karafu s brandy a doplnil si sklenku. „Náš transplantační tým má zájem jen o to nejlepší. Nejlepší doporučení, nejlepší výkony. Vybíráme si vždycky nejlepší rezidenty, kteří se budou podílet na našem programu. Vedou nás k tomu samozřejmě sobecké motivy. Připravujeme lidi pro týmovou práci.“ Odmlčel se. „A tak jsme uvažovali, zda byste neměla zájem o transplantační chirurgii.“

Abby bleskla pohledem po Markovi. Přikývl.

„Není to něco, nač byste musela okamžitě odpovědět,“ ujistil ji Archer. „Ale měla byste o tom přemýšlet. Příštích pár let se budeme vzájemně poznávat. Třeba potom ani nebudete mít zájem stát se naším společníkem. Třeba zjistíte, že vás transplantační chirurgie vůbec neláká.“

„Ale ona mě láká.“ Předklonila se s obličejem zrůžovělým nadšením. „Jen jsem… překvapená. A lichotí mi to. Na programu pracuje tolik výborných rezidentů. Například Vivian Chaová.“

„Ano, Vivian je dobrá.“

„Myslím, že se o členství v týmu bude ucházet příští rok.“

Ozval se Mohandas: „Chirurgická technika doktorky Chaové je bezesporu vynikající. Mohu uvažovat o několika rezidentech se skvělou technikou. Ale víte, co se říká? Člověk může naučit opici operovat, ale vtip je v tom naučit ji, kdy má operovat.“

„Upřesním, co má Raj na mysli: to, co hledáme, je dobrý klinický úsudek,“ vložil se do toho Archer, „a smysl pro týmovou práci. Ve vás vidíme někoho, kdo umí dělat v týmu. Žádné hádky a nedorozumění. Na týmové práci trváme, Abby. Když se na operačním sále strachy potíte, pak je všechno v háji. Nástroje vám padají z ruky. Vyklouzne skalpel. Cestou se ztratí srdce. Za všech okolností musíme držet spolu. A to my děláme.“

„Pomáháme si i jinak,“ dodal Frank Zwick. „Na operačním sále i mimo něj.“

„Rozhodně,“ potvrdil Archer. Pohlédl na Aarona. „Je to tak?“

Aaron si odkašlal. „Ano, pomáháme si i mimo. Je to jedna z výhod členství v tomhle týmu.“

„Jedna z mnoha,“ dodal Mohandas.

Chvíli bylo ticho. V pozadí tlumeně hrála hudba. „Tuhle část mám rád,“ řekl Archer a zesílil hlasitost. Při zvuku houslí linoucím se z reproduktorů se Abby znovu zadívala na Smrt versus Lékař. Na boj o pacientčin život, o její duši.

„Zmínil jste se o… dalších požitcích,“ nadhodila Abby.

„Například,“ ujal se slova Mohandas, „po skončení své rezidentury jsem musel poplatit celou řadu půjček ze studentských let. Takže tvořily součást mého platu a Bayside mi je pomáhal splácet.“

„Promluvme si, Abby,“ pokračoval Archer, „jakým způsobem by se pro vás tahle práce mohla stát atraktivnější. Dnešní mladí chirurgové končí svou rezidenturu, když je jim třicet. Většina už má rodinu a jedno nebo dvě děti. A kolik dluží? Sto tisíc dolarů v půjčkách. Nemají ještě ani vlastní dům! Deset let jen splácejí dluhy. Pak už jim je čtyřicet, a aby si lámali hlavu, jak zaplatí studium svým dětem!“ Potřásl hlavou. „Nechápu, proč se v dnešní době lidi vůbec rozhodují studovat medicínu. Rozhodně ne proto, aby si nadělali jmění.“

„V každém případě je to těžké,“ přikývla Abby.

„Nemuselo by být. Tady právě může pomoct Bayside. Mark se zmínil, že jste po celou dobu lékařských studií dostávala finanční podporu.“

„Byla to kombinace stipendia a půjček. Většinou ale půjčky.“

„Nezáviděníhodné, co?“

Smutně přikývla. „Teprve teď to začínám bolestně pociťovat.“

„Půjčky i z fakulty?“

„Ano. Má rodina měla finanční problémy,“ připustila Abby.

„Říkáte to, jako byste se za to styděla.“

„Byla to spíš… smůla. Můj mladší bratr proležel měsíc v nemocnici a nebyli jsme pojištění. Ale v tom městě, kde jsem vyrůstala, tehdy spousta lidí neměla zdravotní pojištění.“

„Což jenom potvrzuje, jak těžce jste musela pracovat, abyste všechno zvládla. Všichni tu víme, jaké to je. Tady Raj byl přistěhovalec, anglicky se naučil až v deseti letech. Co se mě týče, jsem ve své rodině první, kdo mohl jít studovat. Věřte mi, v téhle místnosti nejsou žádní bostonští mandaríni s bohatými tatíčky nebo šikovným malým dědictvím. Všichni máme za sebou dobu, kdy jsme se museli setsakramentsky ohánět. A ta zkušenost je i hnací silou k vytvoření tohoto týmu.“

Hudba se přiblížila k mohutnému finále. Dozněly poslední tóny trumpet a smyčců. Archer vypnul stereo a pohlédl na Abby.

„V každém případě máte o čem přemýšlet,“ řekl. „Neděláme vám samozřejmě pevnou nabídku. Je to spíš něco jako…“ usmál se na Marka, „… jako první rande.“

„Rozumím,“ přikývla Abby.

„Jednu věc byste měla vědět. Jste jediný rezident, kterého jsme oslovili. Jediný, o němž vážně uvažujeme. Radil bych vám nezmiňovat se o tom před ostatními lékaři. Nechceme rozdmýchat jakoukoli žárlivost.“

„To je samozřejmé.“

„Dobrá.“ Archer se rozhlédl po místnosti. „Myslím, že jsme se dohodli. Je to tak, pánové?“

Všichni mlčky přikývli.

„Dospěli jsme ke konsenzu,“ usmál se Archer a znovu se natáhl ke karafě s brandy. „Tomu říkám dokonalý tým.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Mark cestou domů.

Abby prudce zaklonila hlavu a vykřikla jako v deliriu: „Já se vznáším! Bože, to byla noc!“

„Takže jsi šťastná, ano?“

„Žertuješ? Spíš zděšená.“

„Zděšená? Z čeho?“

„Že všechno zvořu.“

Se smíchem jí stiskl koleno. „Poslyš, pracujeme přece se všemi ostatními rezidenty a chceme toho nejlepšího.“

„A nakolik tomu dopomohl tvůj vliv, doktore Hodelle?“

„Jen jsem přihodil své malé polínko. Ostatní náhodou jednomyslně souhlasili.“

„Vážně?“

„Opravdu. Věř mi, Abby, jsi naše volba číslo jedna. A určitě přijdeš na to, že je to skvělá příležitost.“

Pohodlně se opřela o sedadlo. S úsměvem se zasnila. Až do dnešního večera si jen matně představovala, kde asi bude pracovat za tři a půl roku. Zřejmě se pachtit někde na zdravotním středisku. Soukromá praxe teď umírala na úbytě; v ní nespatřovala svou budoucnost, aspoň ne v Bostonu. A Boston bylo místo, kde si přála zůstat.

Tam, kde byl Mark.

„Tak moc si to přeju,“ řekla. „Jen doufám, že nikoho z vás nezklamu.“

„Ani náhodou. Tým dobře ví, co chce. V tomhle jsme všichni zajedno.“

Chvíli mlčela. „A Aaron Levi?“ zeptala se.

„Aaron? Proč by nebyl?“

„Nevím. Dneska večer jsem mluvila s jeho ženou Elaine. Měla jsem pocit, že Aaron není moc šťastný. Věděl jsi, že pomýšlí na odchod?“

„Cože?“ Markův údiv byl nelíčený.

„Zmínil se o stěhování do nějakého malého města.“

Zasmál se. „K tomu nikdy nedojde. Elaine je typická Bostoňanka.“

„Nemluvím o Elaine. Byl to Aaronův nápad.“

Mark chviličku řídil beze slova. „Určitě jsi to špatně pochopila,“ ozval se konečně.

Pokrčila rameny. „Možná.“

„Světlo, prosím,“ požádala Abby.

Ošetřovatelka natáhla ruku a upravila sklon lampy tak, aby světlo dopadalo na pacientčinu hruď. Operační pole bylo na kůži vyznačeno černým značkovačem v podobě dvou droboučkých písmen X spojených čarou táhnoucí se od horní části pátého žebra. Byla to malá hruď malé ženy. Čtyřiaosmdesátiletou vdovu Mary Allenovou, trpící úbytkem váhy a krutými bolestmi hlavy, přijali do Bayside před týdnem. Rutinní rentgen hrudi odhalil alarmující nález: mnohočetné uzliny v obou plicích. Šest dní dělali nejrůznější sondy, skeny a rentgeny. Do hrtanu jí zavedli bronchoskop, do hrudní stěny napíchali jehly, a stále nedokázali určit přesnou diagnózu.

Dneska budou znát odpověď.

Doktor Wettig zvedl skalpel a držel ho nad označeným místem pro řez. Abby čekala, až provede incizi. Nedočkala se. Místo toho na ni pohlédl svýma tvrdýma, kovově modrýma očima nad maskou.

„Kolika biopsiím otevřených plic jste už asistovala, DiMatteová?“ zeptal se.

„Asi pěti.“

„Znáte dobře anamnézu téhle pacientky? Její rentgen hrudi?“

„Ano, pane.“

Wettig jí podával skalpel. „Je váš, doktorko.“

Abby udiveně zírala na lesknoucí se nástroj v jeho ruce. Generál neměl obvykle ve zvyku předávat skalpel někomu jinému, dokonce ani nejstarším rezidentům.

Uchopila nástroj, potěžkala váhu nerezavějící oceli a nabyla pocitu jistoty. Pevnou rukou provedla incizi, udržujíc kůži napjatou při dlouhém řezu podél horního okraje žebra. Pacientka byla hubená, skoro vychrtlá, pouze s nepatrnou vrstvou tuku, která by zakrývala vyznačené body. Další, poněkud hlubší řez oddělil mezižeberní svaly.

Abby se teď dostala do pleurální dutiny.

Vsunula prst do řezu a nahmatala povrch plíce. Měkké, houbovité. „Všechno v pořádku?“ zeptala se anesteziologa.

„Drží se.“

„Okej, retrahujte,“ řekla Abby.

Roztažením žeber od sebe se rozšířila incize. Ventilátor napumpoval víc vzduchu a z rány vyklouzl nafouklý drobný segment plicní tkáně. Abby ho zaškrtila svorkou.

Znovu pohlédla na anesteziologa. „V pořádku?“

„Bez problémů.“

Abby se teď soustředila na vyhřezlou částečku plicní tkáně. Jediným pohledem dokázala lokalizovat jednu z uzlin. Přejela po ní prstem. „Zdá se dost pevná,“ prohlásila. „Nelíbí se mi to.“

„Nepřekvapuje mě to,“ ozval se Wettig. „Na rentgenu to vypadalo na chemoterapii. Teď si jen potvrzujeme typ buněk.“

„Bolesti hlavy? Mozková metastáze?“

Wettig přikývl. „Tahle je agresivní. Před osmi měsíci byl rentgen normální. Teď je prolezlá rakovinou.“

„Je jí čtyřiaosmdesát,“ ozvala se jedna ze sester. „Aspoň prožila dlouhý život.“

Jaký asi? napadlo Abby při okrajové resekci plíce, v níž byla uzlina. Včera se s Mary Allenovou setkala poprvé. Žena seděla velice klidně a tiše ve svém nemocničním pokoji. Žaluzie byly stažené a na lůžko nedopadalo moc světla. To ty moje bolesti hlavy, řekla Mary. Od slunce mě bolí oči. Bolest necítím jen ve spánku. A těch bolestí je tolik, a každá jiná…

Paní doktorko, prosím vás, nemůžete mi dát něco silnějšího na spaní?

Abby dokončila resekci a sešila hrany plíce. Wettig neřekl ani slovo. Jen ji sledoval svým obvyklým mrazivým pohledem. To mlčení znamenalo souhlas a pochvalu; Abby se dávno přesvědčila, že generálovo mlčení už může považovat za triumf: žádná slova kritiky rovná se vítězství.

Po uzavření hrudní dutiny a umístění drenů Abby stáhla zakrvácené rukavice a odhodila je do kbelíku s označením „použité“.

„Teď teprve nastane ta nejhorší chvíle,“ povzdechla si, když sestry odvážely pacientku z operačního sálu. „Sdělit jí špatné zprávy.“

„Ona to ví,“ poznamenal Wettig. „Tihle lidé to vždycky vědí.“

Oba odcházeli na pooperační pokoj. V jednotlivých boxech za zástěnami se tu po operaci postupně probírali k vědomí čtyři pacienti. Mary Allenová v posledním boxu sebou právě začínala vrtět. Pohnula nohou. Zasténala. Snažila se uvolnit si připoutanou ruku.

Abby přiložila stetoskop na pacientčinu hruď a spěšně zkontrolovala její dech, než nařídila: „Dejte jí pět miligramů morfia, intravenózně.“

Sestra připravila dávku roztoku morfia. Jen takovou, aby zmírnila bolest a přitom umožnila klidnější návrat k vědomí. Mary přestala sténat. Záznam monitoru srdce se ustálil a byl pravidelný.

„Pooperační příkazy, doktore Wettigu?“ zeptala se sestra.

Nastalo chvilkové ticho. Abby pohlédla na Wettiga, který odpověděl: „Ošetřující lékařkou je tady doktorka DiMatteová.“ Po těchto slovech se vzdálil.

Sestry se po sobě podívaly. Wettig vždycky psal své pooperační příkazy sám. Tohle byl další projev důvěry vůči Abby.

Vzala si chorobopis ke stolu a začala psát: Převoz do východního křídla 5, oddělení hrudní chirurgie. Diagnóza: Po provedené biopsii otevřených plic pro mnohočetné pulmonální uzliny. Pooperační stav: stabilizovaná. Psala bez zaváhání: instrukce týkající se diety, medikamentů, činnosti. Dospěla k řádce označené: dlouhodobý stav. Automaticky napsala: kritický.

Pak přes stůl pohlédla na Mary Allenovou ležící nehybně na pojízdném nemocničním lůžku. Uvědomovala si, jak hrozné budou příští dny, sečtené dny, jeden jak druhý naplněný bolestí, pro stařičkou ženu prolezlou rakovinou. Jestlipak by radši volila vlídnější a rychlejší smrt? Tohle Abby nedokázala uhádnout.

„Doktorko DiMatteová?“ zeptal se hlas z interkomu.

„Ano?“

„Asi před deseti minutami vás volali ze 4. východního bloku. Chtějí, abyste tam zašla.“

„Z neurochirurgie? Řekli proč?“

„Něco o pacientce jménem Terriová. Přejí si, abyste si promluvila s jejím manželem.“

„Karen Terriová už není mou pacientkou.“

„Jen vyřizuju vzkaz, doktorko.“

„Okej. Díky.“

Abby se s povzdechem zvedla a přistoupila k posteli Mary Allenové, aby naposledy zkontrolovala záznam na srdečním monitoru a všechny vitální znaky. Puls byl trochu rychlejší a pacientka se mírně pohnula. Znovu zasténala. Bolesti nepřestaly.

Abby se otočila na sestru. „Další dva miligramy morfia,“ řekla.

Zápis na monitoru EKG potvrzoval pomalý a stabilní rytmus. „Má tak silné srdce,“ zašeptal Joe Terrio. „Nechce se vzdát. Ona to nechce vzdát.“

Seděl u lůžka své ženy, ve svých dlaních svíral její ruce a nespouštěl oči z obrazovky monitorující puls jejího srdce. Všechno to zařízení a přístroje v místnosti ho uváděly v úžas. Hadičky, monitory, odsávačka. Byl ohromený a zároveň vyděšený. Plně se soustředil na monitor EKG, jako by z téhle tajemné skříňky toužil vytáhnout všechna její tajemství, i aby pochopil, proč a jak se vůbec octl tady u lůžka své ženy, jejíž srdce odmítalo přestat bít.

Byly tři hodiny odpoledne; uplynulo už dvaašedesát hodin od chvíle, kdy opilý řidič narazil do vozu Karen Terriové. Čtyřiatřicetiletá žena, HIV negativní, žádná rakovina, žádná infekce. Stav: mozková smrt. Stručně řečeno: živoucí supermarket zdravého dárce orgánů. Srdce. Plíce. Ledviny. Slinivka. Játra. Kosti. Rohovka. Kůže. Díky jedněm příšerným žním by se dalo zachránit nebo aspoň k lepšímu změnit nejméně půl tuctu životů.

Abby si přitáhla stoličku a posadila se proti němu. Byla prakticky jediná z lékařů, kdo strávil hodně času hovorem s Joem, takže teď k němu zavolali zase ji. Aby ho přesvědčila, že by měl podepsat ty papíry a nechat svou ženu zemřít. Chvíli seděla mlčky. Mezi nimi leželo Karenino tělo, jehož hruď se pravidelně zdvíhala a klesala předem stanovenými dvaceti dechy za minutu.

„Máte pravdu, Joe,“ přitakala. „Její srdce je silné. Mohlo by ještě nějaký čas bít. Ale ne donekonečna. Tělo to nakonec pozná. Tělo to chápe.“

Joe na ní utkvěl očima zrudlýma slzami a nevyspáním. „Co chápe?“

„Že mozek je mrtvý. Že srdce už nemá důvod dál bít. Jak by to vědělo?“

„Potřebujeme mozek. Nejen na myšlení a cítění, ale i k tomu, aby vyznačil ostatním částem našeho těla nějaký smysl. Jakmile účel zmizí, srdce a plíce začnou vynechávat.“ Abby pohlédla na ventilátor. „Tenhle přístroj za ni dýchá.“

„Já vím.“ Joe si přetřel tváře rukama. „Vím, vím, vím…“

Abby mlčela. Joe se teď zakláněl a předkláněl na židli, rukama si vjížděl do vlasů a z hrdla mu vycházelo slabé sténání, tlumené vzlyky, které ani muž nedokáže potlačit. Když znovu zvedl hlavu, zcuchané chomáče vlasů měl zvlhlé slzami.

Ještě jednou se upřeně zadíval na monitor, na jediné místo v pokoji, které mu dodávalo pocit bezpečí.

„Není to předčasné?“

„Není. Zbývá už jen málo času, než orgány začnou ochabovat. Pak se nedají použít. A nikomu to nepomůže, Joe.“

Znovu na ni pohlédl přes nehybné tělo své ženy. „Přinesla jste ty papíry?“

„Mám je.“

Sotva se na ně podíval. Jen se podepsal na konec stránky a vrátil jí je. Svědkem podpisu byla Abby a sestra z JIP. Jedna kopie formuláře se založí do zdravotního záznamu Karen Terriové, druhá se pošle Bance orgánů v Nové Anglii (NEOB) a poslední poputuje do kartoték koordinátora baysideských transplantací. Pak dojde k odběru orgánů.

Po pohřbu Karen Terriové budou částečky jejího těla ještě dlouho žít. Srdce, které kdysi jako hravá pětiletá holčička cítila bušit ve své drobné hrudi, které se ve dvaceti rozechvěle rozbušilo v den jejího sňatku a o rok později se tolik namáhalo při porodu, bude od této chvíle bít v cizí hrudi. Bylo to tak úžasné, jako by se člověk stal nesmrtelným.

Ale tenhle pocit stěží mohl uklidnit Josepha Terria, který nadále držel mlčenlivou stráž u lůžka své ženy.

Abby našla Vivian Chaovou, jak se svléká v šatně před operačním sálem. Vivian měla právě za sebou čtyřhodinovou náročnou operaci, a přesto ani jediná kapička potu neposkvrnila odložený operační úbor, který teď ležel na lavici vedle ní.

„Máme souhlas k odběru,“ hlásila Abby.

„Podepsal ty papíry?“ zajímalo Vivian.

„Ano.“

„Fajn. Objednám test imunologické snášenlivosti lymfocytů dárce a příjemce.“ Vivian sáhla po čisté operační haleně. Stála tu Jen v podprsence a kalhotkách a na její křehké, ploché hrudi se rýsovalo každé žebro. Ten čestný status mužství, pomyslela si Abby, se týká stavu mysli, nikoli těla. „Jak vypadají její ostatní životně důležité orgány?“ zeptala se Vivian.

„V pořádku.“

„Snažte se udržet krevní tlak na patřičné výši a dejte promýt ledviny. Nestává se každý den, aby se daly současně použít dokonalé ledviny AB pozitivní.“ Vivian si natáhla kalhoty se zdrhovací šňůrou v pase a zastrčila si do nich košili.

„Budete asistovat při odběru?“ zajímalo Abby.

„Jestliže srdce dostane můj pacient, pak ano. Odběr je ta snadná část. Nové připojení, ta instalatérská práce, je mnohem zajímavější.“ Vivian zavřela svou skříňku a zaklapla zámek. „Máte chvilku? Představím vás Joshovi.“

„Joshovi?“

„Svému pacientovi na fakultním výukovém oddělení. Je na Interní JIP.“

Zamkly šatnu a procházely halou k výtahům. Bylo s podivem, jak Vivianiny krátké nohy dokázaly tak rychle rázovat. „Úspěch transplantace srdce se nedá posoudit, dokud člověk nevidí stav pacienta před a po,“ vysvětlovala. „Tak teď vám ho ukážu před. Třeba to pak bude pro vás snazší.“

„Jak to myslíte?“

„Vaše pacientka má srdce, ale ne mozek. Můj chlapec má mozek, a prakticky žádné srdce.“ Rozevřely se dveře výtahu. Vivian vkročila do kabiny. „Jakmile se člověk přenese přes tu tragédii, pozná, že všechno má smysl.“

Ve výtahu obě mlčely.

Samozřejmě to má smysl, pomyslela si Abby. Dokonalý smysl. Vivian to vidí jasně. Ale já se nemohu přenést přes obraz dvou holčiček stojících u matčiny postele. Děvčátek, bojících se jí dotknout…

Vivian zamířila k interní jednotce intenzivní péče.

Joshua O’Day spal na lůžku číslo 4.

„V posledních dnech pořád spí,“ šeptala sestra z intenzivky, blondýnka se sladkou tvářičkou, na jejíž jmenovce stálo HANNAH LOVEOVÁ.

„Změny po lécích?“ ptala se Vivian.

„Myslím, že se jedná o depresi,“ povzdechla si Hannah. „Ošetřuji ho už celé týdny. Od chvíle, kdy byl přijat. Je to fantastický chlapec. Opravdu báječný. Ale v poslední době jen spí. Nebo se dívá na své trofeje.“ Kývla hlavou ke stolku vedle lůžka, kde byly s očividnou láskou vystaveny různé ceny a stužky. Jednu tu stužku dostal už ve třetí třídě – byla to připomínka doby, kdy byl malým skautíkem, vlčetem, v Pinewood Derby. Abby znala tenhle klub. I její bratr byl kdysi skautík.

Teď přistoupila k lůžku. Chlapec vypadal mnohem mladší, než jak si ho představovala. Podle data narození uvedeného ve zdravotním záznamu mu bylo sedmnáct. Mohl by se klidně vydávat za čtrnáctiletého. Jeho lůžko obklopovala spleť plastikových trubiček, infuzí, arteriálních hadiček a plovoucích katétrů s nafukovacím balonkem na konci. Tenhle poslední vynález měl monitorovat tlaky v pravé síni a v plicnici. Na obrazovce nad hlavou si Abby mohla přečíst přesný sinový tlak. Byl vysoký. Chlapcovo slaboučké srdce nedokázalo účinně pumpovat krev a ta se hromadila v jeho žilním systému. Abby ani nepotřebovala monitor, ke stejnému závěru by došla při pohledu na pacientovy krční žíly. Nadouvaly se.

„Před sebou máte šampiona ze střední školy v Reddingu – před dvěma lety byl baseballovou hvězdou,“ vysvětlovala Vivian. „Já sama baseball nehraju, takže nemohu posoudit jeho odpalovací průměr. Ale chlapcův otec je na synovy výsledky opravdu moc pyšný.“

„Máte pravdu, tatínek je hrdý,“ přitakala Hannah. „Onehdy mu sem přinesl míč a rukavici. Musela jsem ho vyhodit, když si začali spolu házet,“ zasmála se. „Táta je stejný blázen jako ten kluk.“

„Jak dlouho stůně?“ zeptala se Abby.

„Ve škole už nebyl rok,“ odpověděla Vivian. „Virus chytil asi před dvěma lety. Coxsackievirus B. Během šesti měsíců došlo k městnavému srdečnímu selhání. Tady u nás leží už měsíc a čeká na srdce.“ Vivian se odmlčela. Pak se s úsměvem zeptala: „Je to tak, Joshi?“

Chlapec měl otevřené oči. Díval se na obě lékařky zastřenýma očima. Několikrát zamrkal, pak se usmál na Vivian. „Hej, doktorko Chaová.“

„Vidím tu zase nějaké nové stužky,“ řekla Vivian.

„Jo, tamhlety.“ Josh stočil oči tím směrem. „Nevím, kde je mamka vůbec vydolovala. Víte, ona všechno schovává. Má dokonce v igelitovém pytlíku moje mléčné zuby. Nechutné, co?“

„Joshi, někoho jsem ti přivedla. Tohle je doktorka DiMatteová; pracuje jako rezidentka na chirurgii.“

„Nazdar, Joshi,“ řekla Abby.

Chlapci chvíli trvalo, než se úplně rozkoukal. Mlčel.

„Nebude ti vadit, když tě doktorka DiMatteová prohlédne?“ zeptala se Vivian.

„Proč?“

„Až dostaneš nové srdce, budeš jako ten bláznivý Road Runner v televizi. Pak tě nebudeme moci udržet, abychom tě vůbec stačili prohlédnout.“

Josh se usmál. „Jak vy to prožíváte!“

Abby přistoupila k lůžku. Josh už si vytáhl k bradě nemocniční košili a odhalil hruď. Byla bílá a hladká, nepodobala se hrudi dospívajícího mladíka, spíš chlapce. Položila mu ruku na srdce a cítila, jak se chvěje; jako by ptačí křídla narážela o klec, tentokrát o klec žeber. Přiložila stetoskop a naslouchala jeho tlukotu – celou dobu na sobě cítila hochův ostražitý a nedůvěřivý pohled. Na podobný výraz tváře byla zvyklá u dětí, které strávily dlouhou dobu na pediatrii, u dětí, které zjistily, že každý další pár rukou jim způsobí novou dávku bolesti. Když se konečně narovnala a zasunula stetoskop zpátky do kapsy, spatřila na chlapcově obličeji úlevu.

„To je všechno?“ zeptal se.

„Všechno.“ Přetáhla mu znovu košili přes prsa. „Tak. A teď mi pověz, který je tvůj oblíbený tým, Joshi?“

„No který asi!“

„Aha. Red Sox.“

„Táta mi nahrál všechny jejich zápasy. Chodívali jsme často do parku, táta a já. Až se vrátím domů, všechny si pustím. Všechny ty pásky. Tři dny se budu dívat jen na baseball…“ Zhluboka se nadechl okysličeného vzduchu z probublávače a zvedl oči ke stropu. Tiše dodal: „Chci jít domů, doktorko Chaová.“

„Já vím,“ řekla Vivian.

„Chci zase vidět svůj pokoj. Stýská se mi po něm.“ Polkl, ale nedokázal zadržet vzlyk. „Chtěl bych vidět svůj pokoj. To je všechno. Jen ho vidět.“

Hannah okamžitě přiskočila. Vzala chlapce do náruče; tiskla ho k sobě a houpala ho. Bojoval s pláčem, pěsti zaťaté, obličej zabořený do jejích vlasů. „To je v pořádku,“ šeptala mu Hannah. „Chlapečku, jen se vyplač. Jsem u tebe. Zůstanu s tebou, Joshi, dokud mě budeš potřebovat. Všechno bude okej.“ Nad chlapcovými ramínky se její oči setkaly s Abbyinýma. Slzy na tváři ošetřovatelky nebyly Joshovy, ale její.

Abby a Vivian mlčky vyšly z místnosti.

V sesterně na JIP Abby sledovala, jak Vivian podpisuje duplikát příkazu ke křížovému testu lymfocytů v krvi dárce – Karen Terriové – a příjemce Joshe O’Daye.

„Jak brzy bude možná operace?“ zajímalo ji.

„Šlo by to připravit na zítřejší ráno. Čím dřív, tím líp. Jen za poslední den prodělal tři epizody komorové tachykardie. Při takhle nestabilním srdečním rytmu nemá moc času.“ Vivian se otočila tváří k Abby. „Moc by mě potěšilo, kdyby ten chlapec ještě viděl hrát Red Sox. Vás ne?“

Výraz Vivianina obličeje byl stejně klidný a neproniknutelný jako vždycky. I kdyby uvnitř byla měkká jako vosk, říkala si v duchu Abby, nikdy by to navenek nedala najevo.

„Doktorko Chaová?“ ozvala se úřednice na oddělení.

„Ano?“

„Právě jsem volala na chirurgickou JIP kvůli té zkoušce lymfocytů. Řekli, že už ji dělají Karen Terriové.“

„Skvělé. Tentokrát sebou můj sekundář hodil.“

„Ale paní doktorko, křížový test se nedělá pro Joshe O’Daye.“

Vivian se prudce otočila a vyhrkla: „Cože?“

„JIP mi hlásila, že se to testuje pro někoho jiného. Soukromou pacientku Ninu Vossovou.“

„Ale Josh je v kritickém stavu! Je první na seznamu.“

„Jen mi oznámili, že to srdce přijde jinému pacientovi.“

Vivian vylítla jako střela, třemi kroky byla u telefonu a zuřivě mačkala číslice. V momentě Abby slyšela, jak říká:

„U telefonu doktorka Chaová. Chci vědět, kdo nařídil lymfocytový křížový test u Karen Terriové.“ Poslouchala. Pak zamračeně zavěsila.

„Dozvěděla jste se jméno?“ zeptala se Abby.

„Ano.“

„Kdo to nařídil?“

„Mark Hodell.“

Kapitola 4

Abby a Mark si na ten večer rezervovali stůl v Casablance, restauraci nedaleko jejich cambridgeského domu. Třebaže to měla být oslava šestiměsíčního výročí společného bydlení, nálada u stolu tomu vůbec neodpovídala.

„Chci vědět jen jednu věc,“ spustila Abby, „kdo ksakru je ta Nina Vossová?“

„Řekl jsem ti, že nevím,“ odpověděl Mark. „Nemohla bys konečně změnit téma?“

„Ten chlapec je v kritickém stavu. Ztrácíme ho prakticky dvakrát denně. Byl na seznamu příjemců pro tenhle rok. Teď se konečně naskytne srdce AB pozitivní, a vy si klidně přeskočíte pořadí registru? Rozdáváte srdce nějaké soukromé pacientce, která dosud žije doma?“

„Pochop, že ho nerozdáváme. Bylo to rozhodnutí kliniky.“

„Čí konkrétně?“

„Aarona Leviho. Dnes odpoledne mi volal a oznámil, že Nina Vossová bude zítra přijatá. Požádal mě, abych zařídil screeningové laboratorní testy dárce.“

„Řekl ti jen tohle?“

„V podstatě.“ Mark se natáhl pro láhev vína a znovu si naplnil svou sklenku, přičemž ukápl na ubrus. „Tak co, nezměníme konečně téma?“

Pozorovala ho, jak pomalu upíjí. Nedíval se na ni, nechtěl se setkat s jejím pohledem.

„Kdo je ta pacientka?“ nedala se. „Jak je stará?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Transplantaci přece povedeš ty, tak musíš vědět, kolik jí je.“

„Šestačtyřicet.“

„Z našeho státu?“

„Z Bostonu.“

„Slyšela jsem, že přiletí z Rhode Islandu. Aspoň tohle mi řekly sestry.“

„Spolu s manželem tráví léto v Newportu.“

„Kdo je její manžel?“

„Chlápek jménem Viktor Voss. To je všechno, co o něm vím – jen to jméno.“

Chvíli mlčela. „Jak Voss sehnal peníze?“

„Řekl jsem snad něco o penězích?“

„Letní sídlo v Newportu? Nedělej ze mě hlupáka, Marku.“

Ještě stále se na ni nepodíval, jako by nedokázal odtrhnout oči od své vinné sklenky. Tolikrát předtím ho pozorovala přes stůl a viděla na něm to, co ji hned napoprvé k němu přitahovalo. Přímý pohled. Vrásky od smíchu, které se nastřádaly za jednačtyřicet let jeho života. Rychlý úsměv. Ale dnes jí nevěnoval jediný pohled.

Pokračovala dál: „Nevěděla jsem, že se dá srdce tak snadno koupit.“

„Docházíš k nesprávným závěrům.“

„Dva pacienti potřebují srdce. Jeden z nich je chudé nepojištěné dítě na výukovém oddělení nemocnice. Ten druhý vlastní letní rezidenci v Newportu. Tak kdo vyhraje? To je nad slunce jasnější.“

Znovu sáhl po láhvi a nalil si už třetí skleničku. Na člověka chlubícího se svým střídmým životním stylem pil jako mazavka. „Poslyš,“ řekl, „strávil jsem celý den v nemocnici. Rozebírat tohle téma je to poslední, na co mám náladu. Buď tak hodná a nech toho.“

Oba ztichli. Problém srdce Karen Terriové jako by zdusil každou jiskřičku jakéhokoli jiného tématu hovoru. Třeba už jsme si vzájemně řekli všechno, co se dalo říct, uvědomovala si. Možná dospěli k té skličující fázi vztahu, kdy si už vypověděli příběhy svých životů, a teď nadešel čas vytáhnout na světlo něco nového. Žijeme spolu teprve šest měsíců, a najednou jako bychom oněměli.

„Když se podívám na toho hocha,“ začala, „vidím před sebou Petea. Pete taky fandil klubu Red Sox.“

„Kdo?“

„Můj bratr.“

Mark na to nijak nezareagoval. Seděl s pokleslými rameny a bylo na něm vidět, že se necítí ve své kůži, jako vždycky, když začala mluvit o Peteovi. Ale doktoři nikdy neradi hovoří o smrti. Každý den si nějak hrajeme s tím slovem, pomyslela si. Říkáme „zesnul“, „vydechl naposledy“ nebo „nemohl být resuscitován“ a bůhvíco ještě. Ale zřídka použijeme výraz zemřel.

„Šílel po tomhle klubu,“ pokračovala. „Měl všechny baseballové karty. Šetřil peníze, co dostával na obědy, aby si je mohl koupit. A pak utratil celé jmění za malé plastikové obaly, aby se mu nějak nepoškodily. Obal za pět centů na kartu z lepenky po jednom centu. Logika desetiletého kluka.“

Mark pomalu usrkával víno. Zahalil se do svého nepohodlného mlčení a ignoroval její snahu o konverzaci.

Slavnostní večeře byla naprostým fiaskem. Jedli téměř mlčky, jen sem tam utrousili slovo.

Když se vrátili domů, Mark se uchýlil ke stohu svých chirurgických časopisů. Byla to jeho obvyklá reakce na jejich rozdílné názory – stáhnout se. Sakra, ona by přece nic nenamítala proti zdravé výměně názorů. Rodina DiMatteových se svými třemi svéhlavými dcerami a malým Petem přestála víc než adolescentní konflikty a sourozenecké soupeření, přesto se o vzájemné lásce všech členů rodiny nikdy nedalo pochybovat. Abby by nevadila hádka, ale tohle ticho nemohla snést.

Rozladěná odešla do kuchyně, kde se pustila do drhnutí dřezu. Už jsem jako má matka, pomyslela si roztrpčeně. Rozčilím se, a co udělám? Začnu uklízet kuchyň. Umyla sporák, dokonce sundala hořáky a zuřivě je vydrhla. Když konečně zaslechla, jak Mark stoupá po schodech nahoru do ložnice, celá kuchyň se jen leskla.

Šla za ním.

Leželi ve tmě vedle sebe, aniž se vzájemně dotkli. Jeho mlčení ji zraňovalo, ale nemohla přijít na způsob, jak je narušit, aby to nevypadalo, že ona je ta potřebná a slabá. Nakonec to přece jen nevydržela.

„Nenávidím tohle tvé chování,“ začala.

„Abby, prosím, jsem unavený.“

„Já taky. Oba jsme unavení. A mám pocit, že jsme unavení pořád. Ale já takhle nemůžu usnout. Ani ty ne.“

„Tak dobrá. Co chceš, abych řekl?“

„Cokoli! Jen si přeju, abys se mnou mluvil.“

„Nevidím žádný smysl v tom omílat pořád totéž do omrzení.“

„Jsou věci, o kterých s tebou musím mluvit.“

„Fajn. Poslouchám.“

„Připadá mi, jako bys byl ode mě daleko. Cítím se jako ve zpovědnici, jako bych mluvila skrz mřížku k člověku, kterého nevidím.“ Povzdechla si. Dívala se do tmy a najednou měla pocit, zvláštní, chvějivý pocit, že se volně vznáší v prostoru, nepřipoutaná, s ničím nespojená. „Ten chlapec je na interní intenzivce,“ řekla. „Je mu teprve sedmnáct.“

Mlčel.

„Tolik mi připomíná mého bratra. Pete byl mladší. Ale má v sobě takovou zvláštní, hranou odvahu jako všichni kluci. I Pete byl takový.“

„Já sám o tom nerozhoduju,“ ozval se. „Mluví do toho spousta dalších. Celý transplantační tým. Aaron Levi, Bill Archer. Dokonce i Jeremiah Parr.“

„Proč prezident nemocnice?“

„Parr má zájem, aby naše statistiky byly příznivé. A všechny výzkumy ukazují, že transplantaci spíš přežijí naši ambulantní pacienti.“

„Josh O’Day bez transplantace nepřežije.“

„Je to tragédie, já vím. Ale takový už je život.“

Ležela velmi tiše, konsternovaná jeho věcným tónem.

Natáhl k ní ruku. Odtáhla se.

„Mohl bys změnit jejich názor,“ řekla. „Mohl bys je přemluvit, aby –“

„Příliš pozdě. Tým už se rozhodl.“

„A co představuje tenhle tým? Boha?“

Po nekonečně dlouhé odmlce se ozval: „Dej si pozor na jazyk, Abby.“

„To jako bych se měla bát toho svatého týmu?“

„Všechno, co se včera večer řeklo u Archera, bylo myšleno vážně. Navíc Archer mi později ještě mezi čtyřma očima sdělil, že za poslední tři roky jsi ty nejlepší možná spolupracovnice, jakou by si mohl přát pro tým. Archer je moc opatrný ve výběru lidí, a to mu nemůžu mít za zlé. Potřebujeme ty, kdo budou pracovat s námi, nikoli proti nám.“

„I kdybych s ostatními z vás nesouhlasila?“

„To je součást členství v týmu. Všichni máme své názory, ale rozhodnutí děláme společně. A dodržujeme je.“ Znovu natáhl ruku, aby se jí dotkl. Tentokrát se neodtáhla – ale ani neopětovala jeho stisk. „No tak, Abby,“ zašeptal. „Spousta rezidentů by se přerazila, jen aby se dostala do transplantačního týmu v Bayside. A tobě se to tu prakticky nabízí na podnose. Po tomhle přece toužíš, ne?“

„Samozřejmě. Až mě děsí, jak moc si to přeju. A vlastně jsem si to ani neuvědomila, dokud Archer tu možnost nenadhodil…“ Zhluboka se nadechla a s úlevným povzdechem vydechla. „Jsem sama sobě protivná tím, že chci stále víc. Pořád a pořád víc. Existuje cosi, co mě neustále táhne dopředu. Nejdřív jsem se chtěla dostat na vysokou, pak na medicínu. Následovala rezidentura na chirurgii. A teď tohle členství v týmu. Všechno se pohnulo tak daleko od chvíle, kdy jsem začínala, kdy jsem jen toužila stát se lékařkou…“

„A pořád to nestačí. Je to tak?“

„Máš pravdu. I když bych si to přála, nejde to.“

„Tak nezahazuj příležitost, Abby. Prosím. Udělej to pro nás oba.“

„Říkáš to, jako bys to byl ty, kdo by mohl o všechno přijít.“

„Já jsem to byl, kdo navrhl tvé jméno. Tvrdil jsem jim, že nad tebe není.“ Pohlédl na ni. „A svůj názor jsem nezměnil.“

Chvíli leželi mlčky, pouze jejich ruce se dotýkaly. Pak se trochu natočil a položil jí ruku na bok. Sice ji ještě neobjal, ale už to byl slabý pokus. To stačilo. Dovolila mu vzít ji do náručí.

Po současném zapípání asi půl tuctu kapesních pagerů následovala stručná výzva z nemocničního rozhlasu:

Zástava, interní JIP, zástava, interní JIP.

Abby s ostatními rezidenty z chirurgie tryskem utíkala ke schodišti. Ve chvíli, kdy doběhla na jednotku intenzivní péče, nemocniční personál už tam zaplnil celý prostor. Na první pohled poznala, že je tu víc lidí, než je zapotřebí. Většina rezidentů už se začala vytrácet a měla to v úmyslu i Abby.

Zprvu si nevšimla, že se zástava týká pacienta z lůžka číslo 4 – Joshuy O’Daye.

Teď se protáhla shlukem bílých plášťů a operačních úborů. Uprostřed ležel Joshua O’Day, na jehož křehké obnažené tělo dopadalo zářivé světlo stropních lamp. Hannah Loveová mu stlačovala hruď a při každém novém nárazu jí přes obličej přepadaly její dlouhé blonďaté vlasy. Jiná sestra na pohotovostním vozíku spěšně vyhledávala potřebné nástroje, skleničky s léky a injekční stříkačky, které rychle podávala rezidentům. Abby vzhlédla k obrazovce srdečního monitoru.

Komorová fibrilace. Znamení umírajícího srdce.

„Endotracheální trubici – sedm a půlku!“ rozlehl se hlasitý příkaz.

Teprve teď si Abby všimla Vivian Chaové, krčící se za Joshuovou hlavou. Vivian už měla připravený laryngoskop.

Sestra u pohotovostního vozíku strhla plastikový uzávěr z endotracheální trubice a podala ji Vivian.

„Nepřestávejte s dýcháním!“ nařizovala Vivian.

Technik zajišťující umělé dýchání přidržoval na Joshuově obličeji anestetickou masku a ještě několikrát stiskl nádobu balonkovitého tvaru – ručně pumpoval kyslík do chlapcových plic.

„Okej,“ řekla Vivian. „Teď intubaci.“

Technik odstranil masku. V několika vteřinách měla Vivian usazenou ET trubici a napojený kyslík.

„Aplikován lidokain,“ hlásila sestra.

Internista pohlédl na monitor. „Sakra. Pořád komorová fibrilace. Nasaďme znovu elektrody. Dvě stě joulů.“ Sestra mu je podala. Připlácl je na chlapcovu hruď. Místo už bylo vyznačeno vodivými koloidními polštářky: jedna elektroda blízko sterna, druhá za bradavkou. „Všichni ustupte!“

Elektrický šok projel Joshuovým tělem, v němž se současně každý sval sevřel v křeči. Tělo sebou prudce trhlo a hned nato zůstalo ležet v klidu.

Zraky všech okamžitě vzhlédly k monitoru.

„Komorová fibrilace trvá,“ poznamenal kdosi. „Bretylium, dvě – padesát.“

Hannah automaticky pokračovala v kompresi hrudníku. Byla celá rozpálená a zpocená, obličej zmrtvělý strachem. „Vystřídám vás,“ nabídla se Abby. Hannah s přikývnutím ustoupila.

Abby si vylezla na stoličku a položila ruce na Joshuovu hruď, dlaň na dolní třetinu sterna. Měl slabý a křehký hrudníček; téměř se bála na něj nalehnout, aby mu pod několika prudkými nárazy nepraskl.

Začala pumpovat. Byl to úkon nevyžadující duševní námahu. Pouze opakované pohyby – nalehnout, uvolnit, nalehnout, uvolnit. Rytmus alfa kardiopulmonální resuscitace. Stala se účastnicí tohoto vzrušeného dění a současně byla od něho odtržená; myšlenkami byla jinde. Nepřinutila se pohlédnout chlapci do tváře a sledovat, jak Vivian upevňuje endotracheální trubici. Dokázala se pouze zaměřit na jeho hruď, na místo kontaktu mezi jeho hrudní kostí a svýma překříženýma rukama. Hrudní kosti byly anonymní. Tenhle hrudník mohl patřit komukoli. Starci. Cizinci. Přitlačit, uvolnit. Soustředila se. Přitlačit, uvolnit.

„Všichni znovu zpátky!“ ozval se velitelský hlas.

Abby se odtáhla. Další přisátí elektrod, další bizarní křeč.

Komorová fibrilace. Srdce signalizuje, že už nevydrží.

Abby zkřížila dlaně a znovu je přiložila na pacientovu hruď. Přitlačit, uvolnit. Vrať se, Joshuo, říkaly mu její ruce. Vrať se.

V celkovém zmatku se ozval nový hlas: „Pokuste se aplikovat kalcium. Sto miligramů,“ radil Aaron Levi. Stál v nohách postele s pohledem upřeným na monitor.

„Ale pacient je na digoxinu,“ upozornil ho rezident.

„V tomhle stadiu není co ztratit.“

Sestra naplnila stříkačku a podala ji rezidentovi. „Sto miligramů kalcia.“

Vstříkl dávku do kapačky. Drobná mince vhozená do chemické studny přání. „Všichni zpátky!“

Abby odstoupila. Chlapcovy údy sebou škubly, pak zůstaly ležet v klidu.

„Znovu,“ nařídil Aaron.

Další elektrický šok. Zápis na monitoru vyletěl prudce vzhůru. Když se ustaloval znovu na základní čáře, blikl nepatrný projev srdeční činnosti.

„Ještě jednou!“ ozval se Aaron.

Elektrody dolehly na hruď. Tělo se otřáslo šokem způsobeným 400 jouly. Zraky všech přítomných se upřely na monitor.

Na monitoru se objevil bod. A další. A ještě jeden.

„Jsme v sinusu,“ hlásil Aaron.

„Mám puls!“ vykřikla sestra. „Hmatám puls!“

„Krevní tlak sedmdesát na čtyřicet… už devadesát na padesát…“

Celou místností jako by prolétl společný výdech úlevy. Hannah Loveová v nohách lůžka neskrývala svůj pláč. Vítej zpátky, Joshi, s očima plnýma slz vítala Abby chlapce do života.

Ostatní rezidenti se postupně vytratili, ale Abby se nedokázala přimět k odchodu; cítila se nesmírně vyčerpaná, jako by nemohla ani unést nohy. Mlčky pomáhala sestrám posbírat použité stříkačky a fioly, všechny kousky skla a plastiku, které zbudou po každé zástavě. Vedle ní Hannah Loveová povzlykávala, když z Joshuova hrudníku láskyplně a opatrně stírala gel zpod polštářků elektrod.

První narušila mlčení Vivian.

„Mohl dostat to srdce hned teď,“ ozvala se. Stála vedle stolku, na němž měl Joshua vystavené své trofeje. Zvedla stužku malého skautíka – vlčete. Pinewood Derby, třetí třída. „Dneska ráno mohl jít na operační sál a v deset už mít transplantát. Jestli ho ztratíme, bude to především vaše vina, Aarone.“ Vivian pohlédla na Aarona Leviho, jehož pero se zastavilo uprostřed podpisu záznamu o zástavě.

„Doktorko Chaová,“ ozval se tiše Levi. „Mohli bychom si o téhle záležitosti promluvit v soukromí?“

„Je mi úplně jedno, kdo mě poslouchá! To srdce se dokonale hodí pro tohohle chlapce. Dneska ráno jsem ho chtěla mít na stole. Ale vy jste se nerozhodl. Jen jste to odkládal. A další odklad. Zatracenej odklad.“ Nabrala dech a pohlédla na trofejní stužku ve své ruce.

„Není mi jasné, jestli je vám známo, co provádíte. Vy všichni.“

„Dokud se neuklidníte, nemíním se s vámi o tom bavit,“ odsekl Aaron. Otočil se a vyrazil z místnosti.

„Ale ano, budete muset,“ sykla Vivian, jdoucí v patách za ním.

Otevřenými dveřmi bylo slyšet, jak Vivian pronásleduje Aarona celým prostorem jednotky intenzivní péče. Abby slyšela její vzteklé otázky. Její žádost o vysvětlení.

Abby se sklonila a zvedla stužku, kterou Vivian odhodila na podlahu. Byla zelená – nikoli pro vítěze, pouze jako čestná upomínka na hodiny strávené usilovnou prací nad špalkem dřeva, jeho ohlazováním, natíráním, leštěním a mnoha dalšími činnostmi, které bylo třeba udělat. Všechno tohle úsilí bylo nutné nějak odměnit. Malí chlapci potřebují, aby někdo ocenil jejich citlivé ego.

Vivian se vrátila do boxu. Byla úplně bílá v obličeji. Mlčela. Postavila se do nohou Joshovy postele, dívala se na hocha a sledovala, jak se mu při každém zašumění ventilátoru zvedá a klesá hruď.

„Přemístím ho,“ ozvala se.

„Cože?“ vyjekla Abby nevěřícně. „Kam?“

„Do Všeobecné massachusettské. Na transplantační oddělení. Zavolám tam.“

Obě sestry strnuly. Jen s údivem zíraly na Vivian.

Hannah protestovala. „V jeho stavu není možné s ním hýbat.“

„Jestliže zůstane tady, ztratíme ho,“ řekla Vivian. „Přijdeme o něj. To chcete?“

Hannah pohlédla na křehký hrudníček zvedající se a klesající pod její žínkou. „Ne. Ne. Chci, aby žil.“

„Ivan Tarasov byl můj profesor na harvardské lékařské fakultě,“ pokračovala Vivian. „Je vedoucím jejich transplantačního týmu. Jestli to neudělá náš tým, pak on jistě.“

„I když Josh přežije ten přesun,“ podotkla Abby, „pořád potřebuje srdce dárce.“

„Tak mu ho seženeme.“ Vivian se podívala Abby zpříma do očí. „Srdce Karen Terriové.“

Teď už Abby přesně věděla, co musí udělat. Přikývla. „Okamžitě promluvím s Joem Terriem.“

„Musí to být písemnou formou a jím podepsané.“

„Co odběr? Nemůžeme použít baysideský tým.“

„Tarasov na odběr rád posílá svého vlastního člověka. Budeme mu asistovat. Dokonce mu to srdce samy dopravíme až ke dveřím. Nemůžeme si dovolit žádný odklad. Musíme všechno provést rychle, než se nás někdo pokusí zastavit.“

„Moment,“ ozvala se druhá sestra. „Nemůžete sama rozhodnout o převozu do Massachusettské všeobecné.“

„Ale můžu,“ odpověděla Vivian. „Josh O’Day leží na výukovém oddělení, což znamená, že je v péči vedoucích rezidentů. Přebírám plnou odpovědnost. Jen se řiďte mými pokyny a připravte ho k převozu sanitkou.“

„Ano, doktorko Chaová,“ přikývla Hannah. „A já pojedu s ním.“

„Souhlasím.“ Vivian pohlédla na Abby. „Okej, DiMatteová,“ vyštěkla. „Teď je na vás, abyste obstarala srdce.“

Devadesát minut nato už se Abby myla. Naposledy si opláchla ruce a s ohnutými lokty vešla pozpátku lítačkami na operační sál číslo 3.

Dárkyně ležela na stole, její bledé tělo se koupalo ve světle zářivek. Anestezioložka měnila láhve s infuzí. Tahle pacientka nepotřebovala narkózu, Karen Terriová necítila žádnou bolest.

Vivian, už převlečená do operačního a s rukavicemi na rukou, stála po jedné straně stolu. Doktor Lim, odborník na operace ledvin, se postavil na protější stranu. Abby už s ním pracovala na několika případech. Byl to málomluvný člověk známý svou bleskovou, mlčenlivou prací.

„Je to podepsané a orazítkované?“ zeptala se Vivian.

„S dvěma kopiemi. Přiložila jsem to k jejím záznamům.“ Abby sama naklepala souhlas s přímým dárcovstvím, prohlášení, že srdce Karen Terriové dostane sedmnáctiletý Josh O’Day.

Právě chlapcův věk uspíšil rozhodnutí Joea Terria. Seděl u ženina lůžka, držel ji za ruku a tiše naslouchal Abbyinu vyprávění o sedmnáctiletém chlapci, který miloval baseball. Joe beze slova podepsal potřebný papír.

A pak naposledy políbil svou ženu.

Abby si s pomocí sestry oblékla sterilní úbor a rukavice velikosti šest a půl. „Kdo provádí odběr?“ zeptala se.

„Doktor Frobisher z Tarasovova týmu. Už jsem mu předtím asistovala,“ odpověděla Vivian. „Je právě na cestě.“

„O Joshovi ani slovo?“

„Tarasov volal před deseti minutami, že mu dali udělat zkoušku krve a křížový test dárce a příjemce. Připravují operační sál. Už by se mělo začít.“ Pohlédla netrpělivě na Karen Terriovou. „Ježíši, to srdce bych mohla udělat sama. Kde ksakru vězí ten Frobisher?“

Obě vyčkávaly. Deset minut, patnáct. Znovu se telefonicky ozval Tarasov z Massachusettské všeobecné. „Už probíhá odběr?“

„Ještě ne,“ odpověděla Vivian. „Teď už to bude každým okamžikem.“

Zadrnčel domácí telefon. „Doktor Frobisher přijel,“ hlásila sestra. „Už se myje.“

Pět minut nato se prudce rozlétly dveře operačního sálu a dovnitř se vevalil Frobisher; z mohutných rukou mu kapala voda. „Devítky rukavice,“ vyštěkl.

Atmosféra v místnosti okamžitě zhoustla napětím. Kromě Vivian s Frobisherem předtím ještě nikdo nepracoval a jeho podmračený výraz nevyzýval ke konverzaci. Sestry mu spěšně a beze slova pomohly do operačního pláště a rukavic.

Přistoupil ke stolu a kriticky si prohlédl připravené operační pole. „Zase způsobujete nepříjemnosti, doktorko Chaová?“ ozval se.

„Jako obvykle,“ řekla Vivian. Ukázala na ostatní lékaře stojící u stolu. „Doktor Lim provede odběr ledvin. Doktorka DiMatteová a já budeme v případě potřeby asistovat.“

„Anamnéza téhle pacientky?“

„Poranění hlavy. Mozková smrt, formuláře dárce všechny podepsané. Je jí čtyřiatřicet, před zraněním úplně zdravá, provedeno laboratorní vyšetření její krve.“

Už se skalpelem v ruce se zeptal: „Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Nic. Novoanglická banka orgánů potvrzuje, že srdce se výborně hodí. Věřte mi.“

„Nesnáším, když se mi tohle říká,“ zamumlal Frobisher. „Dobrá, teď se rychle podívejme na naše srdce a přesvědčme se, že je v dobrém stavu. Potom počkáme a necháme doktora Lima, aby nejprve odebral ledviny.“ Ostřím skalpelu se dotkl hrudi Karen Terriové. Jedním rychlým podélným řezem odhalil hrudní kost. „Sternální pilku.“

Sestra mu podala elektrickou pilku. Abby se chopila refraktoru. Jakmile Frobisher zajel do sterna, Abby musela odvrátit pohled. Zvedl se jí žaludek při tom hvízdavém zvuku pilky a pachu kostního prachu, což obojí zřejmě nevadilo Frobisherovi, jehož ruce při té práci jen hrály. V mžiku byl nad hrudní dutinou a jeho skalpel se přiblížil k perikardiálnímu vaku.

Dostat se skrze hrudní kost se jevilo jako akt hrubé síly. To, co je čekalo dál, vyžadovalo mnohem jemnější zásah. Prořízl osrdečník.

Hned při prvním pohledu na tlukoucí srdce cosi uspokojivě zamumlal. Zvedl oči k Vivian s otázkou: „Váš názor, doktorko Chaová?“

V téměř posvátném tichu Vivian sáhla hluboko do hrudní dutiny. Jako by se s tím srdcem mazlila, prsty přejížděla jeho stěny a sledovala trasu každé koronární arterie. Orgán prudce pulsoval v jejích dlaních. „Je nádherné,“ odpověděla tiše. Upřela zářící oči na Abby stojící na protější straně stolu. „Tohle je to pravé srdce pro Joshe.“

Zabzučel telefon. Ozval se hlas sestry: „Na lince je doktor Tarasov.“

„Povězte mu, že srdce vypadá skvěle,“ řekl Frobisher. „Právě začínáme s odběrem ledvin.“

„Přeje si mluvit s jedním z doktorů. Říká, že je to mimořádně naléhavé.“

Vivian pohlédla na Abby. „Jděte k tomu. Pak se znovu umyjte.“

Abby stáhla rukavice a přistoupila k telefonu na zdi. „Haló, doktore Tarasove? Tady Abby DiMatteová, rezidentka. To srdce vypadá úžasně. Za půldruhé hodiny s ním můžeme být u vás.“

„To by mohlo být dost pozdě,“ odpověděl Tarasov. Abby zaslechla na druhém konci drátu hluk – rychlý sled různých hlasů a cinkot kovových nástrojů. V lékařově hlase vytušila napětí a roztržitost. Zaslechla, jak se otáčí a s někým hovoří. Pak znovu promluvil do aparátu: „Během posledních deseti minut měl ten hoch dvě zástavy. V tuhle chvíli ho máme zpátky v sinusovém rytmu. Ale déle už čekat nemůžeme. Buď mu okamžitě provedeme bypass, nebo ho ztratíme. V každém případě je to zlé.“ Znovu se odklonil od sluchátka, tentokrát tam u sebe komusi naslouchal. Když se vrátil na linku, jen stručně oznámil: „Začínáme řezat. Snažte se přijet co nejdřív, ano?“

Abby zavěsila a oznámila Vivian: „Dávají Joshe na mimotělní oběh. Dvakrát došlo k zástavě. Potřebují to srdce hned teď.“

„Uvolnění ledvin mi potrvá hodinu,“ upozorňoval doktor Lim.

„Čert vem ledviny,“ vybuchla Vivian. „Jdeme rovnou na srdce.“

„Ale –“

„Má pravdu,“ souhlasil Frobisher. Zavolal na sestru: „Ledový fyziologický roztok! Připravte přepravní chladicí box. A ať někdo hned zavolá sanitku pro odvoz.“

„Mám se znovu umýt?“ zeptala se Abby.

„Ne.“ Vivian vzala do ruky refraktor. „V několika minutách to budeme mít hotové. Vy ho pak odvezete.“

„A co moji pacienti?“

„Zastoupím vás. Nechte svůj pager na stole na operačním sále.“

Jedna sestra začala obkládat přepravní box ledem. Další připravila vedle operačního stolu nádoby se studeným fyziologickým roztokem. Frobisher nepotřeboval vydávat žádné další příkazy – tohle byly zkušené sestry z kardiologie. Přesně věděly, co mají dělat.

Frobisher hbitým tahem skalpelu už uvolnil srdce. Orgán stále rytmicky pracoval, každým úderem vháněl okysličenou krev do arterií. Teď byl čas je zastavit, čas navždy uzavřít život Karen Terriové.

Frobisher vstříkl do kořene aorty pět set kubíků nasyceného draselného roztoku. Srdce se zachvělo. Jednou. Dvakrát.

A přestalo bít. Teď bylo ochablé, jeho svaly ochromila náhlá infuze draslíku. Abby to nedalo, aby se nepodívala na monitor. Žádná srdeční aktivita. Karen Terriová byla definitivně a klinicky mrtvá.

Sestra rychle vlila do hrudní dutiny ledový roztok z nádobky, aby srdce zmrazila. Pak se Frobisher pustil do práce, podvazoval a řezal.

Za chviličku vyňal srdce z hrudi a opatrně je nechal vklouznout do připravené nerez misky. Studený roztok se zbarvil zpěněnou krví. Přistoupila sestra s otevřeným plastikovým pytlíkem v ruce. Frobisher ještě několikrát propláchl orgán v tekutině a potom ho vložil do pytlíku, v němž byl ledový roztok. Nato se srdce vložilo ještě do jednoho sáčku a uložilo do přepravního boxu.

„Je vaše, doktorko DiMatteová,“ řekl Frobisher. „Pojedete sanitkou a já za vámi svým vozem.“

Abby zvedla přepravní box. Už vycházela ze dveří operačního sálu, když za sebou zaslechla Vivianino varování: „Neupusťte ho.“

Kapitola 5

Držím život Joshe O’Daye ve svých rukou, uvědomovala si Abby, když tiskla na klíně chladicí box. Bostonská městská doprava, mimořádně rušná zvláště v poledne, se jako kouzlem rozestupovala a uvolňovala cestu sanitce s blikajícími majáčky a houkající sirénou. Abby se ještě nikdy v sanitce nevezla. Za jiných okolností by se jí pravděpodobně líbilo se zájmem pozorovat, jak jsou bostonští řidiči – snad nejbezohlednější na světě – nakonec nuceni kapitulovat a dát přednost jinému vozu. Ale v tomhle okamžiku byla příliš soustředěná na náklad, který držela v rukou, příliš si vědoma skutečnosti, že každá vteřina uplývajícího času znamená další vteřinu, v níž prchá život z těla Joshe O’Daye.

„Vezete něco živého, co, doktorko?“ zeptal se řidič ambulance. Na jeho jmenovce stálo: G. Furillo.

„Srdce,“ odpověděla. „Krásné.“

„Komu přijde?“

„Sedmnáctiletému chlapci.“

Furillo šikovně objel řadu stojících vozidel; jeho mohutné ruce s uvolněnými klouby ovládaly volant s podivuhodnou lehkostí a grácií. „Už jsem vezl z letiště ledviny, ale musím vám říct, že tohle je mé první srdce.“

„Moje taky,“ přiznala Abby.

„Jak dlouho vydrží? Pět hodin?“

„Asi tak.“

Furillo na ni pohlédl s úsměvem. „Jen klid. Budeme na místě o čtyři a půl hodiny dřív.“

„O srdce strach nemám, ale o toho chlapce. Poslední zpráva o něm nebyla dobrá. Je v moc špatném stavu.“

Furillo se teď ještě intenzivněji soustředil na dopravní situaci před sebou. „Už tam budeme. Maximálně pět minut.“

Ve vysílačce uvnitř vozu to zachraptělo. „Třiatřicítko, tady je Bayside. Třiatřicítko, tady je Bayside.“

Furillo zvedl k ústům mikrofon. „Třiatřicítka, Furillo.“

„Třiatřicítko, vraťte se prosím na pohotovost do Bayside.“

„Nemožné. Vezu živý orgán do Massachusettské všeobecné. Slyšíte mě? Jsem na cestě do Massachusettské všeobecné.“

„Třiatřicítko, máte rozkaz okamžitě se vrátit do Bayside.“

„Bayside, pokuste se chytit jiný vůz, okej? Vezeme teď živý orgán –“

„Tenhle příkaz platí výhradně pro vůz číslo 33. Okamžitě se vraťte.“

„Kdo to nařizuje?“

„Přímo doktor Aaron Levi. Nepokračujte do Všeobecné. Rozumíte?“

Furillo pohlédl na Abby. „Co tohle ksakru znamená?“

Zjistili to, uvědomila si Abby. Panebože, přišli na to a teď se snaží nás zastavit…

Pohlédla na box obsahující srdce Karen Terriové. Myslela na všechny ty měsíce a roky, které by mohl v budoucnu prožít sedmnáctiletý chlapec. Požádala řidiče: „Neobracejte to. Jeďte dál.“

„Cože?“

„Řekla jsem ‚pokračujte‘.“

„Ale tady mi přikazují…“

„Třiatřicítko, tady Bayside,“ ozvalo se znovu ve vysílačce. „Prosím, odpovězte.“

„Jeďte rovnou do Všeobecné!“ vykřikla Abby. „Udělejte to!“

Furillo pohlédl na rádio. „Ježíši,“ povzdechl si. „Já nevím –“

„Dobře, tak mi okamžitě zastavte!“ nařídila Abby. „Zbytek cesty dojdu pěšky!“

Z Bayside si nedali pokoj. „Třiatřicítko, tady Bayside. Prosím, okamžitě odpovězte!“

„Do háje!“ zamumlal Furillo do mikrofonu.

A šlápl na plyn.

U rampy už na sanitku čekala sestra v zeleném. Jakmile uviděla vystupovat Abby, vyhrkla: „Z Bayside?“

„Vezu srdce.“

„Pojďte za mnou.“

Abby měla sotva čas děkovně zamávat Furillovi, jak spěchala za sestrou prostorem pohotovosti. Při tom klusu vrhla rychlý pohled na chodby a plné čekárny. Přistoupily k výtahu, na jehož otevření sestra použila univerzální klíč.

„Jak se daří chlapci?“ zeptala se Abby.

„Je na mimotělním oběhu. Nemohli jsme čekat.“

„Znovu zástava?“

„Jedna za druhou.“ Sestra pohlédla na chladicí box. „Přinášíte mu poslední šanci.“

Vyskočily z výtahu a bleskově proběhly několika automaticky se otvírajícími dveřmi do chirurgického křídla.

„Jsme tady. Ukažte, vezmu to,“ řekla sestra.

Oknem oddělení spatřila Abby asi tucet tváří pod maskou; všichni okamžitě zvedli hlavy, když byl kontejner se vzácným obsahem předán sálové sestře. Byl okamžitě otevřen a srdce vyňato ze svého mrazivého lůžka.

„Jestli se chcete obléknout do operačního, můžete jít dál,“ nabídla jí sestra. „Ženské šatny jsou na konci haly.“

„Díky. Chtěla bych.“

Než si Abby navlékla sterilní zelený úbor, čapku a návleky na boty, tým na operačním sále už Joshovi O’Dayovi odstranil nemocné srdce. Abby vklouzla mezi shluk lékařů a sester, ale zjistila, že přes všechna ta ramena nic nevidí. Aspoň slyšela, jak se chirurgové mezi sebou baví. V sále vládla příjemná atmosféra. Všechny operační sály vypadají stejně, tatáž nerezavějící ocel, tytéž modrozelené roušky a jasná světla. Co se lišilo, byla atmosféra, kterou vytvářeli lidé pracující v té místnosti, a ta závisela na osobnosti hlavního chirurga.

Soudě podle nestísněné konverzace byl Ivan Tarasov výborný šéf, s nímž byla radost pracovat.

Abby se protlačila k horní části stolu a zůstala stát vedle anesteziologa. Nad její hlavou se po srdečním monitoru táhla rovná čára. V Joshově hrudi netlouklo žádné srdce – veškerou jeho činnost teď převzal mimotělní oběh. Pacient měl zalepená oční víčka jako ochranu před vysušením rohovek. Vlasy mu zakryli papírovou čepicí. Jedna tmavá kučera vyklouzla a kroutila se mu nad čelem. Ještě žiješ, říkala si Abby. Zvládneš to, hochu.

Anesteziolog ji tiše oslovil: „Jste z Bayside?“

„Přivezla jsem srdce. Jak to zatím pokračuje?“

„Jednu chvíli to vypadalo na pováženou. Ale nejhorší už máme za sebou. Tarasov pracuje rychle. Už se dostal k aortě.“ Kývl směrem k hlavnímu chirurgovi.

Ivan Tarasov s obočím barvy sněhu a vlídným pohledem byl prototypem pohádkového dědečka, jakého by si každý přál. Své žádosti o sterilní jehlu na stehy, o další vysoušení a jiné úkony vyslovoval týmž laskavým tónem, jakým by člověk mohl poprosit o nový šálek čaje. Žádné předvádění se, žádné povýšené chování, pouze tichá a klidná, vysoce efektivní a namáhavá práce.

Abby znovu vzhlédla k monitoru. Stále rovná čára.

Žádná známka života.

Rodiče Joshe O’Daye plakali v čekárně, tentokrát štěstím. Všichni kolem se usmívali. Bylo šest hodin večer a jejich utrpení definitivně skončilo.

„Nové srdce pracuje dobře,“ ujistil je doktor Tarasov. „Vpravdě začalo bít ještě dřív, než jsme očekávali. Je to dobré a silné srdce. Mělo by Joshovi vydržet na celý život.“

„Nečekali jsme to,“ řekl pan O’Day. „Dozvěděli jsme se jen to, že byl převezen sem a že to šlo ráz na ráz. Mysleli jsme… mysleli jsme…“ Otočil se a objal svou ženu kolem ramen. Mlčky se k sobě přimkli. Nebyli schopni slova.

Ticho narušila sestra ohleduplnou otázkou: „Manželé O’Dayovi? Jestli chcete vidět Joshe, právě se začíná probouzet.“

Usměvavý Tarasov sledoval, jak je sestra odvádí k pooperační místnosti. Pak se otočil a pohlédl na Abby jiskřivýma modrýma očima za kovovými obroučkami brýlí. „Pro tohle to děláme,“ řekl tiše. „Pro okamžiky, jako je tento.“

„Bylo za pět minut dvanáct, viďte?“

„Ještě později.“ Pokýval hlavou. „A na takový rozruch už jsem zatraceně starý.“

Odešli spolu do lékařské místnosti, kde si oba nalili šálek kávy. Teď už bez čepičky, s rozcuchanými šedinami vypadal Tarasov spíš jako nějaký pomačkaný profesor než proslulý hrudní chirurg. Podal Abby šálek. „Vyřiďte Vivian, ať mi příště nepřipravuje takové rychlovky,“ řekl. „Sotva zatelefonuje, už mám pacienta na stole. Tentokrát jsem to byl já, kdo málem dostal infarkt.“

„Vivian věděla, co dělá, když poslala chlapce právě k vám.“

Zasmál se. „Vivian Chaová vždycky ví, co dělá. Byla taková už za studií.“

„Je to úžasná vedoucí rezidentka.“

„Vy pracujete na baysideském chirurgickém programu?“

Abby přikývla a usrkla horké kávy. „Už druhým rokem.“

„To je dobře. Na tomhle písečku je málo žen – a až moc těch mužských řezníků, co chtějí jen řezat a řezat.“

„Takhle mluví chirurg?“

Tarasov přelétl zrakem ostatní lékaře kupící se kolem konvice s kávou. „Trochu rouhání,“ špitl, „neuškodí.“

Abby pohlédla na hodinky. „Musím se vrátit do Bayside. Asi jsem se tu neměla zdržet na operaci. Ale nelituju toho.“ Usmála se na něj. „Díky, doktore. Za záchranu života toho chlapce.“

Potřásl jí rukou. „Já jsem pouhý instalatér, doktorko DiMatteová,“ poznamenal. „Tu životně důležitou součástku jste přivezla vy.“

Bylo po sedmé, když taxík dovezl Abby ke vchodu Bayside Hospital. Jen vešla do dveří, hned uslyšela vyvolávat nemocničním rozhlasem své jméno. Zvedla domácí telefon. „Tady je DiMatteová,“ řekla.

„Doktorko, už několik hodin je po vás sháňka,“ hlásila jí spojovatelka.

„Měla mě zastupovat Vivian Chaová. Má u sebe můj pager.“

„Máme ho tu my na operačním stole. Shání vás jím pan Parr.“

„Jeremiah Parr?“

„Má linku 566. Správní budova.“

„Je sedm hodin. Bude tam ještě?“

„Před pěti minutami tam pořád byl.“

Abby zavěsila. Strachy se jí zvedl žaludek. Jeremiah Parr, šéf nemocnice, byl správní úředník, nikoli lékař. Zatím s ním mluvila teprve jednou, na každoročním pikniku, kde vítal nové členy lékařského sboru. Potřásli si rukama, prohodili pár zdvořilostních frází a Parr se hned odebral k dalším rezidentům. Po tomhle kratičkém setkání si ho zapamatovala jako člověka, jehož nic nevyruší z klidu. A měl na sobě šedý oblek.

Od oné párty už ho samozřejmě viděla víckrát. Kdykoli se potkali ve výtahu či na chodbách, vzájemně se s úsměvem uklonili, jako že se znají, ale Abby pochybovala, že si zapamatoval její jméno. A teď ji sháněl pagerem v sedm večer.

Tohle nevěstí nic dobrého, uvědomovala si. Tohle vůbec nevypadá dobře.

Zvedla telefon a vytočila Vivianino číslo domů. Než bude mluvit s Parrem, potřebuje se dozvědět, co se děje. Vivian to bude vědět.

Nikdo se neozval.

Abby zavěsila a zmocnily se jí ještě větší obavy. Nadešel čas čelit důsledkům. Učinily jsme rozhodnutí, zachránily jsme chlapci život. Jak nás za tohle mohou obviňovat?

S bušícím srdcem vyjela výtahem do druhého patra.

Administrativní křídlo bylo jen matně osvětlené jedinou řadou stropních zářivek. Abbyiny kroky tlumil koberec. V kancelářích po obou stranách chodby se už nesvítilo, stoly sekretářek byly opuštěné. Ale na vzdáleném konci haly zpod zavřených dveří prosvítalo světlo. V konferenční místnosti někdo byl. Přistoupila ke dveřím a zaklepala.

Dveře se prudce otevřely a za nimi stál Jeremiah Parr s neproniknutelným výrazem v obličeji osvíceném zezadu z místnosti. Stál a zíral na ni. Za ním u konferenčního stolu sedělo šest mužů. Zahlédla Billa Archera, Marka a Mohandase. Transplantační tým.

„Doktorko DiMatteová,“ řekl Parr.

„Omlouvám se, nevěděla jsem, že mě sháníte,“ řekla Abby. „Byla jsem mimo nemocnici.“

„Víme, kde jste byla.“ Parr vyšel z místnosti. Mark ho okamžitě následoval a teď oba stáli vedle Abby ve ztemnělé chodbě. Nechali za sebou dveře dokořán; Abby si všimla, jak Archer rychle vstal a zaklapl jí dveře před nosem.

„Pojďte do mé kanceláře,“ řekl Parr. V okamžiku, kdy vešli dovnitř, práskl dveřmi a vybuchl: „Chápete, jakou škodu jste nadělala? Máte vůbec představu?“

Abby pohlédla na Marka, ale jeho tvář jí nic neřekla. Tohle bylo něco, co ji nejvíc děsilo – že se jí nepodařilo proniknout maskou muže, jehož milovala.

„Josh O’Day žije,“ ozvala se. „Transplantace mu zachránila život. Tohle nemohu považovat za nějakou chybu.“

„Chyba tkví v tom, jak to bylo provedeno,“ řekl Parr.

„Stáli jsme nad jeho lůžkem. Pozorovali, jak umírá. Tak mladý chlapec by měl –“

„Abby,“ přerušil ji Mark. „Neptáme se na tvé instinkty. Ty byly samozřejmě dobré.“

„Co to žvaníte o instinktech, Hodelle?“ vybafl Parr. „Kruci, ukradly srdce! Obě věděly, co dělají, a čerta se staraly, koho do toho zatáhnou! Sestry. Řidiče sanitky. Dokonce i doktor Lim se v tom veze!“

„Abby musí uposlechnout příkazy své vedoucí rezidentky – a to přesně udělala. Uposlechla příkazy.“

„Tohle vyžaduje přísné potrestání. Vyhodit hlavní rezidentku nestačí.“

Vyhodit? Vivian? Abby tázavě pohlédla na Marka.

„Vivian všechno přiznala,“ řekl. „Přiznává, že tebe a sestry přinutila, abyste se s ní spojily.“

„Pochybuju, že by se doktorka DiMatteová dala tak snadno přemluvit,“ poznamenal Parr.

„A co Lim?“ zeptal se Mark. „On byl taky na operačním sále. Hodláte vykopnout i jeho?“

„Lim neměl ponětí, oč jde,“ odpověděl Parr. „Ten měl za úkol odebrat ledviny. Věděl jen to, že Massachusettská všeobecná má na stole příjemce. A v záznamech pacienta ležel vyplněný papír o přímém dárcovství.“ Parr se otočil na Abby. „Který jste z manžela dárkyně vytáhla a figurovala při jeho podpisu jako svědek.“

„Joe Terrio ho podepsal dobrovolně,“ hájila se Abby. „Souhlasil, aby srdce dostal ten chlapec.“

„Což znamená, že nikdo nemůže být obviněn z krádeže orgánu,“ zdůraznil Mark. „Všechno proběhlo naprosto legálně, Parre. Vivian přesně věděla, za které provázky zatáhnout, a zatáhla za ně. A použila k tomu i Abby.“

Abby už se chystala něco namítnout, obhájit Vivian, ale pak zahlédla výstražný pohled v Markových očích. Opatrně. Nekopej si vlastní hrob.

„Máme pacientku, která si k nám přišla pro srdce. A my teď pro ni žádné nemáme. Co mám ksakru říct jejímu manželovi? Je mi líto, pane Vossi, ale to srdce se omylem dalo někomu jinému?“ Parr se otočil k Abby s obličejem zbrunátnělým vztekem. „Jste jen rezidentka, doktorko DiMatteová. Vzala jste do svých rukou rozhodnutí, které vám nepříslušelo. Voss už to zjistil – a Bayside teď na to doplatí. Úžasné.“

„Nepřehánějte, Parre,“ uklidňoval ho Mark. „Tak daleko to ještě nedospělo.“

„Myslíte si, že Viktor Voss nezavolá své advokáty?“

„Z jakého důvodu? Souhlas byl získán k přímému dárcovství. To srdce musel dostat ten hoch.“

„Jen proto, že ona přinutila toho manžela k podpisu?“ Parr ukázal vztekle prstem na Abby.

„Udělala jsem jenom to, že jsem mu vyprávěla o Joshovi O’Dayovi,“ hájila se Abby. „Řekla jsem mu, že chlapci je teprve sedmnáct –“

„To je dostatečný důvod k vašemu vyhazovu,“ skočil jí do řeči Parr. Pohlédl na hodinky. „Od této chvíle – to znamená od sedmi třiceti – končí vaše rezidentura.“

Abby na něj zírala úplně konsternovaná. Chystala se k protestu, ale zjistila, že má sevřené hrdlo, z něhož nevyšla ani hláska.

„Tohle nemůžete udělat,“ ozval se Mark.

„Proč ne?“

„Za prvé proto, že o tom rozhoduje ředitel programu. Jak znám generála, nezdá se mi, že by si do téhle věci nechal mluvit. Za druhé – už takhle tu máme málo chirurgů. Když ztratíme Abby, lidi na hrudní chirurgii čeká každou druhou noc služba. Jsou unavení, Parre. Budou se dopouštět chyb. Přejete-li si, aby si u nás právníci podávali dveře, tak do toho.“ Pohlédl na Abby. „Ty máš službu zítra, viď?“

Přikývla.

„Tak co teď provedeme, Parre?“ zeptal se Mark. „Víte o nějakém rezidentovi s dvouletou praxí, který by mohl okamžitě nastoupit na její místo?“

Jeremiah Parr po něm střelil očima. „Tohle je dočasné. Věřte mi, jen prozatímní.“ Otočil se k Abby. „Zítra si povíme víc. Teď odtud vypadněte.“

Abby podklesávaly nohy, když se jí podařilo vyklopýtat z Parrovy kanceláře. Byla úplně otupělá. V hlavě neměla jedinou myšlenku. Dopotácela se do poloviny chodby, kde se zastavila a cítila, že nedokáže udržet pláč, že se složí a rozbrečí. Ale vydržela to, už kvůli Markovi, který vyšel z Parrovy kanceláře a objevil se vedle ní.

„Abby.“ Otočil ji obličejem k sobě. „Celé odpoledne to tu bylo jediné bitevní pole. Co si sakra myslíš, že jsi dneska dělala?“

„Zachraňovala život jednoho chlapce. To si myslím, že jsem dělala!“ Zlomil se jí hlas a rozvzlykala se. „Zachránila jsem ho, Marku. Přesně to, co jsme měli udělat. Neposlouchala jsem příkazy. Jednala jsem podle vlastních instinktů. Svých.“ Zlostně si setřela slzy. „Jestli se chce Parr po mně vozit, nech ho. Klidně předložím fakta jakémukoli etickému výboru. Sedmnáctiletý hoch versus panička nějakého zazobance. Všechno jim vylíčím, Marku. Třeba mi přesto dají padáka. Ale až půjdu ke dnu, budu kopat a křičet.“ Otočila se a šla dál chodbou.

„Je tu ještě jedna možnost. Snazší.“

„Na žádnou nejsem schopna myslet.“

„Poslechni mě.“ Znovu ji chytil za paži. „Nech Vivian, ať to vezme na sebe. Stejně to tak udělá.“

„Udělala jsem víc, než jen uposlechla její příkazy.“

„Abby, přijmi dar, který se ti nabízí! Vivian uznala svou vinu a vzala všechno na sebe, aby chránila tebe a sestry. Nech to tak, jak to je.“

„A co se stane jí?“

„Už rezignovala. Místo hlavního rezidenta po ní přebírá Peter Dayne.“

„A kam půjde Vivian?“

„To je její starost, to se Bayside už netýká.“

„Udělala přesně to, co měla udělat. Zachránila svému pacientovi život. Za to přece někoho nevyhodíte!“

„Porušila zdejší pravidlo číslo jedna – a sice hrát s týmem. Tahle nemocnice si nemůže dovolit takovou odjištěnou bombu, jakou je Vivian Chaová. Doktor je buď s námi, nebo proti nám.“ Odmlčel se. „Kde stojíš ty?“

„Nevím.“ Potřásla hlavou. Cítila, jak se jí po tvářích znovu linou slzy. „Už to nevím.“

„Uvažuj o svých možnostech, Abby. Nebo o jejich nedostatku. Vivian dokončila pátý rok své rezidentury. Už má nárok pracovat samostatně. Může si najít místo nebo zahájit vlastní chirurgickou praxi. Ale co máš ty? Jsi začínající lékařka. Jestli tě teď vyrazí, nikdy se nestaneš chirurgem. Co budeš dělat? Strávíš zbytek života jako řadová obvoďačka? Tohle si přeješ?“

„Ne.“ Chytila dech a zoufale vydechla: „Ne.“

„Tak co ksakru chceš?“

„Vím přesně, co chci!“ Prudkým a vzteklým pohybem ruky si otřela slzy. Pak se znovu zhluboka nadechla. „Dneska jsem to věděla. Dneska odpoledne. Když jsem pozorovala Tarasova na operačním sále. Viděla jsem, jak zvedl darované srdce, a bylo ochablé jako plná dlaň mrtvého masa. A pak tam na stole ležel ten chlapec. Vložil mu do hrudi nové srdce, připojil ho, a ono začalo bít. A náhle tu znovu byl život…“ Odmlčela se, snažíc se potlačit nový nápor slz. „To byla ta chvíle, kdy jsem věděla, co chci. Přeju si dělat to, co dělá Tarasov.“ Pohlédla na Marka. „Naroubovávat kus života do dětí, jako je Josh O’Day.“

Přikývl. „Tak k tomu musíš nějak přispět. Abby, my tuhle práci dokážeme. Tvou práci. Tvé členství v týmu. Všechno.“

„Nevím jak.“

„Byl jsem to já, kdo prosadil tvé jméno do transplantačního týmu. Stále jsi pro mě šancí číslo jedna. Můžu promluvit s Archerem a s ostatními. Jestli se za tebe postavíme všichni, Parr bude muset kapitulovat.“

„Samé jestli.“

„Můžeš tomu trochu napomoci. Především nechat Vivian, aby všechno vzala na sebe. Byla vedoucí rezidentkou. Učinila špatné rozhodnutí.“

„Ale to není pravda!“

„Viděla jsi jenom polovinu obrazu. Neviděla jsi tu druhou pacientku.“

„Jakou druhou pacientku?“

„Ninu Vossovou. Dneska v poledne ji k nám přijali. Možná by ses na ni teď měla jít podívat. Sama se přesvědčit, že ta volba nebyla tak jasná. Že je možné, že jste se opravdu dopustily omylu.“

Abby polkla. „Kde leží?“

„Ve čtvrtém patře. Na interní intenzivce.“

Už z chodby Abby zaregistrovala značný ruch na jednotce intenzivní péče – kakofonii hlasů, šumění přenosného rentgenu a drnčení dvou telefonů najednou. V okamžiku, kdy vstoupila, jako by napětí v místnosti zhoustlo. I telefony naráz zmlkly. Pár sester po ní kouklo a ostatní se úmyslně dívaly jinam.

„Doktorko DiMatteová,“ ozval se Aaron Levi, který se právě vynořil z boxu číslo 5 a teď na ni upřel pohled se stěží potlačovaným vztekem. „Měla byste vejít a podívat se na tohle,“ vyštěkl.

Skupinka sester a lékařů se mlčky rozestoupila a uvolnila jí vstup do boxu. Abby přistoupila k oknu. Za sklem spatřila ženu ležící na lůžku; vypadala křehce a její blond vlasy byly téměř bílé, stejně jako obličej, svou bezbarvostí konkurující bílým přikrývkám. Hrdlem jí procházela endotracheální trubice napojená na ventilátor. Bojovala s tím přístrojem, hruď se jí křečovitě zdvíhala, jak se snažila nasát vzduch. Ventilátor s ní nijak nespolupracoval; poplašeně bzučel, když do ní pumpoval vzduch svým vlastním, předem nastaveným rytmem a vůbec nedbal na pacientčiny zoufalé vdechy. Žena měla obě ruce přikurtované. Jeden z rezidentů právě zaváděl arteriální trubičku do jednoho z pacientčiných zápěstí; pronikl hluboko pod kůži a do vřetenní arterie vsunul plastikový katétr. Druhé zápěstí, připoutané k lůžku, svými zapíchanými nitrožilními trubičkami připomínalo jehelníček. Jedna sestra pacientce něco šeptala, snažíc se ji uklidnit, ale žena, při plném vědomí, zírala ke stropu očima, v nichž se zračila hrůza. Byl to pohled mučeného zvířete.

„Tohle je Nina Vossová,“ řekl Aaron.

Abby mlčela, ohromena děsem, který spatřila v ženiných očích.

„Byla přijata před osmi hodinami. Její stav se minutu od minuty zhoršuje. V pět hodin došlo k zástavě. Komorová tachykardie. Před dvaceti minutami další zástava. Proto byla provedena intubace. Dneska večer mělo dojít k operaci. Tým a operační sál, všechno bylo připraveno. Pacientka byla víc než připravená. Pak se zjistilo, že k odběru orgánu dárce došlo o mnoho hodin dřív, než bylo plánováno. A srdce, které mělo být transplantováno této ženě, bylo ukradeno. Ukradeno, doktorko DiMatteová.“

Abby stále mlčela, přemožena utrpením, jehož byla svědkem na lůžku číslo 5. Vtom se oči Niny Vossové zvedly k jejím. Byl to jen kratičký střet pohledů, žádost o milosrdenství. Bolest v těch očích úplně Abby roztřásla.

„Nevěděly jsme to,“ teprve teď zašeptala. „Nevěděly jsme, že její stav je tak kritický…“

„Uvědomujete si, co se stane? Máte nějakou představu?“

„Ten chlapec –“ otočila se obličejem k Aaronovi. „Ten chlapec žije.“

„A co život téhle ženy?“

Na tuto otázku nedovedla odpovědět. Ať na svou obhajobu řekne cokoli, nemůže ospravedlnit to utrpení tady za tím sklem.

Ani si nevšimla muže, který vyšel z místnosti sester a zamířil k ní. Až když uslyšela: „Tohle je doktorka DiMatteová?“, otočila se a pohlédla mu do tváře. Mohlo mu být tak šedesát, vysoký a vybraně oblečený, prostě typ muže, jehož samotná přítomnost vyžadovala pozornost.

Klidně odpověděla: „Jsem Abby DiMatteová.“ Teprve když to vyslovila, uvědomila si, co zahlédla v mužových očích. Byla to nenávist, ryzí a smrtící. Bezděky ucouvla, když k ní muž prudce přistoupil s obličejem brunátným vztekem.

„Takže vy jste ta druhá,“ sykl. „Vy a ta čínská doktorka.“

„Pane Vossi. Prosím,“ vložil se do toho Aaron.

„Myslíte si, že si se mnou můžete zahrávat?“ vyjel Voss na Abby. „S mou ženou? Počítejte s důsledky, doktorko. Buďte si zatraceně jistá, že z toho vyvodím náležité důsledky!“ Se zaťatými pěstmi popošel blíž k Abby.

„Pane Vossi,“ ozval se znovu Aaron. „Věřte mi, tuhle záležitost s doktorkou DiMatteovou vyřídíme sami.“

„Přeji si, aby okamžitě zmizela z nemocnice. Už ji tu víckrát nechci vidět!“

„Pane Vossi,“ omlouval se Aaron. „Je mi to tak líto, ani vám nemohu dostatečně vyjádřit, jak toho lituji…“

„Ať už vypadne!“ zahřměl Voss.

Aaron spěšně vklouzl mezi Abby a Vosse. Vzal lékařku za paži a táhl ji pryč z boxu. „Měla byste radši odejít,“ řekl.

„Kdybyste si s ním mohl promluvit – vysvětlit mu –“

„Nejlepší, co v tuhle chvíli můžete udělat, je opustit JIP.“

Pohlédla na Vosse, který teď svým tělem zahrazoval vstup do boxu číslo 5, jako by chránil svou ženu před útokem zvenčí. Abby ještě nikdy v životě nespatřila na něčí tváři tak nenávistný pohled. Tuhle nenávist by nedokázala zmírnit žádná slova, žádné vysvětlení.

Chabě přitakala. „Dobrá,“ řekla tiše Aaronovi. „Odejdu.“ Otočila se a opustila jednotku intenzivní péče.

Tři hodiny nato Stewart Sussman zastavil u chodníku na Tanner Avenue a ze svého vozu pozoroval dům číslo 1451. Bylo to skromné stavení s tmavými okenicemi a krytým předním zápražím. Pozemek kolem ohraničoval tyčkový plot. Třebaže se už značně setmělo a Sussman moc neviděl na dvůr, instinkt mu napovídal, že tady jistě mají perfektně posečenou trávu a v květinových záhonech by se nenašel ani kousíček plevele. Vzduch byl prosycen mdlou vůní růží.

Vystoupil z auta, prošel brankou a po schůdcích stoupal ke dveřím. Obyvatelé domku byli doma. Za osvětlenými okny se zataženými záclonami se míhali lidé.

Zazvonil.

Otevřela žena s unaveným obličejem, zarudlýma očima a rameny pokleslými pod tíhou strašlivé bolesti. „Přejete si?“ zeptala se.

„Promiňte, že ruším. Jmenuji se Stewart Sussman. Mohl bych mluvit s Josephem Terriem?“

„Nechce teď s nikým hovořit. Víte, právě jsme utrpěli… ztrátu v rodině.“

„Chápu, paní…“

„Terriová. Jsem Joeova matka.“

„Vím o vaší snaše, paní Terriová. A je mi to moc, moc líto. Ale to, o čem chci mluvit s vaším synem, je důležité. Má to co dělat s Kareninou smrtí.“

Žena na okamžik zaváhala, než řekla: „Promiňte,“ a zavřela dveře. Slyšel, jak volá: „Joe?“

V momentě se dveře znovu otevřely a objevil se v nich muž s temnými kruhy pod zarudlýma očima; každý jeho pohyb vyjadřoval zoufalství a smutek. „Jsem Joe Terrio,“ řekl.

Sussman k němu vztáhl ruku. „Pane Terrio, poslal mě za vámi někdo, koho značně znepokojily okolnosti, za jakých vaše žena zemřela.“

„Okolnosti?“

„Byla pacientkou v Bayside Medical Center. Je to tak?“

„Poslyšte, nechápu, oč tu jde.“

„O lékařskou péči, která byla vaší ženě poskytována, pane Terrio. A o to, zda nedošlo k nějakým omylům. Omylům, které měly za následek smrt.“

„Kdo jste?“

„Jsem právník u firmy Hawkes, Craig a Sussman. Zabývám se případy zanedbání lékařské péče.“

„Nepotřebuji žádného právníka. Nechci, aby mě dneska večer otravoval nějakej zatracenej pojišťovák.“

„Pane Terrio –“

„Vypadněte odtud.“ Joe už se chystal přirazit dveře, ale Sussman natáhl ruku, aby mu v tom zabránil.

„Pane Terrio,“ řekl tiše, s naprostým klidem. „Mám důvod se domnívat, že jeden z Kareniných lékařů se dopustil omylu. Příšerného omylu. Možná že vaše žena nemusela zemřít. Nevím to jistě, ale s vaším dovolením bych mohl nahlédnout do záznamů. Třeba zjistím nějaká fakta. Všechna fakta.“

Joe zvolna dveře znovu otevřel. „Kdo vás poslal? Řekl jste, že vás někdo poslal. Kdo to byl?“

Sussman s účastným výrazem v očích odpověděl: „Přítel.“

Kapitola 6

Abby se dosud nikdy nebála chodit do zaměstnání, ale když toho rána vstupovala do budovy nemocnice v Bayside, měla pocit, že kráčí přímo do ohně. Večer předtím jí Jeremiah Parr pohrozil dalekosáhlými důsledky. Ale dokud ji jejích nemocničních práv nezbaví Wettig, byla odhodlaná nadále jako obvykle plnit své povinnosti. Měla své pacienty a případy plánované pro operační sál. Dnes má noční službu. Hodlá pokračovat ve své práci, a rozhodně ji míní dělat dobře. Dlužila to svým pacientům – a Vivian. Sotva před hodinou spolu hovořily po telefonu a Vivian jí úplně na závěr řekla: „Někdo tam musí bojovat za další Joshe O’Daye. Postavte se za ně, DiMatteová. Kvůli nám oběma.“

V okamžiku, kdy Abby vešla na chirurgickou JIP, zaregistrovala, že všichni ztichli. Teď už každý určitě ví o Joshi O’Dayovi. Třebaže Abby nikdo neřekl ani slovo, slyšela špitání sester a všimla si jejich uhýbavých pohledů. Přistoupila k polici a vybrala si chorobopisy svých pacientů, které potřebovala k vizitám. Měla co dělat, aby se soustředila i na tuhle jednoduchou činnost. Naskládala záznamy na pojízdný vozík, vyjela ze sesterny a zamířila k boxu prvního pacienta na svém seznamu. Jakmile vešla, ulevilo se jí už jen tím, že zmizela z dohledu zvědavých očí. Zatáhla závěsy bránící pohledům z chodby a otočila se k pacientce.

Mary Allenová ležela na posteli se zavřenýma očima, slaboučké paže a nohy skrčené jako mimino. Před dvěma dny jí byla provedena plicní biopsie, po níž následovaly dvě krátké epizody podtlaku, takže bylo nezbytné přemístit ji na jednotku intenzivní péče k pozorování. Podle zápisů ošetřovatelky se pacientčin krevní tlak v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách ustálil a nebyl zaznamenán žádný abnormální srdeční rytmus. Dneska bude asi možné převézt Mary do pokoje na chirurgickém oddělení, kde už není monitor.

Abby přistoupila k lůžku a řekla: „Paní Allenová?“

Žena se pohnula. Zamumlala: „Doktorko DiMatteová.“

„Jak se dnes cítíte?“

„Moc dobře ne. Pořád to bolí.“

„Kde?“

„Na prsou. V hlavě. Teď i záda. Prostě všude.“

Abby vyčetla ze záznamů, že sestry celých čtyřiadvacet hodin podávaly morfium. Zřejmě to nestačilo. Abby by měla naordinovat vyšší dávku.

„Dáme vám proti té bolesti silnější lék,“ řekla Abby. „Tolik, kolik potřebujete, aby se vám ulevilo.“

„A abych mohla spát. Teď vůbec nespím.“ Mary si beznadějně povzdechla a zavřela oči. „Jen si přeju usnout, paní doktorko, a už se nevzbudit…“

„Paní Allenová? Mary?“

„Nemohla byste to pro mě udělat? Jste má lékařka. Pro vás by to bylo snadné. Tak snadné.“

„Tu bolest můžeme odstranit,“ řekla Abby.

„Ale rakovinu odstranit nemůžete. Nebo ano?“ Znovu otevřela oči a upřela na Abby pohled žadonící o naprostou upřímnost.

„Ne,“ odpověděla Abby. „Ta se odstranit nedá. Už se rozšířila do příliš mnoha míst. Můžeme vám naordinovat chemoterapii, aby se její bujení zpomalilo, a tím pro vás získat trochu času.“

„Čas?“ Mary se rezignovaně zasmála. „Nač já potřebuju čas? Abych tu ležela další měsíc? Už bych to radši měla odbyté.“

Abby vzala Mary za ruku. Jako by ve své dlani cítila kosti zabalené do pergamenu, vůbec žádné maso. „Nejprve se postarejme o tu bolest. Až se nám to podaří, třeba se vám všechno bude zdát jiné.“

Místo odpovědi se Mary jen otočila na druhou stranu, pryč od Abby. Uzavřela se před ní. „Asi jste si chtěla poslechnout mé plíce,“ bylo to jediné, co řekla.

Obě věděly, že tahle prohlídka je pouhá formalita. Byl to zbytečný úkon, ten stetoskop na hrudi a na srdci. Ale Abby ho stejně provedla. Co jiného mohla téhle pacientce poskytnout, kromě položení rukou na její hruď? Když skončila, Mary zůstala ležet na boku.

„Odvezeme vás odsud,“ sdělila jí Abby. „Můžete ležet na normálním pokoji na oddělení. Je to tam klidnější. Ne tolik vyrušování.“

Žádná odpověď. Pouze dlouhý, hluboký povzdech.

Abby odcházela s pocitem ještě větší porážky a neužitečnosti než předtím. V tomhle případě se dalo udělat tak hrozně málo. To nejlepší, co mohla nabídnout, bylo odstranění bolesti. To – a slib nechat přírodu jednat podle svého. Otevřela Maryin chorobopis a zapsala: „Pacientka projevuje přání zemřít. Zvyšte dávky sulfátu morfia ke zmírnění bolestí. Změna klasifikace stavu – neresuscitovat.“ Napsala příkazy k převozu a podala je Maryině ošetřovatelce Cecily.

„Chci, aby se uklidnila,“ řekla. „Zvyšte dávku na utišení bolesti. Dejte tolik, kolik potřebuje, aby mohla spát.“

„K jaké nejvyšší hranici smíme jít?“

Abby se zamyslela; uvažovala nad správnou dělicí čarou mezi klidem a bezvědomím, mezi spánkem a komatem. Její odpověď zněla: „Žádná nejvyšší hranice neexistuje. Ona umírá, Cecily. Chce zemřít. Jestliže jí to morfium usnadní, pak bychom jí ho měli dát. I kdyby to znamenalo, že se konec trochu uspíší.“

Cecily přikývla, v očích výraz nevysloveného souhlasu.

Abby už se chystala k dalšímu pacientovi, když na ni Cecily zavolala: „Doktorko DiMatteová?“

Otočila se. „Ano?“

„Já… jen jsem vám chtěla říct… Myslela jsem, že byste měla vědět, že…“ Cecily znervózněla. Všimla si, že je některé sestry pozorují. Čekají. Odkašlala si. „Chtěla jsem, abyste věděla, že si myslíme, že vy a doktorka Chaová jste jednaly správně, když jste to srdce daly Joshovi O’Dayovi.“

Abby vytryskly slzy. Zašeptala: „Děkuji. Moc vám děkuji.“

Když se rozhlédla po místnosti, všimla si, jak všechny sestry souhlasně přikyvují.

„Jste jedna z nejlepších rezidentek, jaké jsme tady kdy měly, doktorko D.,“ pokračovala Cecily. „Chtěly jsme, abyste věděla i tohle.“

Kdosi zatleskal. Přidal se další pár rukou, pak další. Když se všechny sestry z chirurgické JIP hlasitě a spontánně roztleskaly, Abby ze sebe nevypravila slovo, jen stála a tiskla k hrudi chorobopis. Aplaudovaly jí. Byl to dlouhotrvající potlesk.

„Přeji si, abyste ji z téhle nemocnice propustili,“ řekl Viktor Voss. „Podniknu zatraceně všechno, aby se tak stalo.“

Jeremiah Parr čelil mnoha krizím během svého osmiletého prezidentování v Bayside Medical Center. Musel řešit dvě stávky sester, zažil několik soudních sporů týkajících se zanedbání lékařské péče, které nemocnici stály mnoho milionů dolarů, byl svědkem militantních demonstrací zastánců práva na život, ale ještě nikdy nestál tváří v tvář tak otevřené zuřivosti, jaká se teď zračila v obličeji Viktora Vosse. V deset hodin dopoledne Viktor Voss, doprovázen svými dvěma právními zástupci, vpochodoval do Parrovy kanceláře a požadoval svolání koncilia. Teď se blížilo k polednímu a skupina se rozrostla o ředitele chirurgické rezidentury Colina Wettiga a Susan Casadovou, advokátku zastupující Bayside. Zavolat Susan byl Parrův nápad. Zatím se sice nehovořilo o žádných právních opatřeních, ale Parr se radši pojistil. Zvláště když se jednalo o člověka s tak mocným vlivem, jakým je Viktor Voss.

„Má žena umírá,“ začal Voss. „Chápete? Umírá. Třeba nepřežije další noc. A vinu za to dávám výslovně těm dvěma rezidentkám.“

„Doktorka DiMatteová tady pracuje teprve druhým rokem,“ řekl Wettig. „Ona o tom nerozhodovala. K rozhodnutí dospěla naše vedoucí rezidentka, doktorka Chaová, která teď už v našem programu není.“

„Žádám i rezignaci doktorky DiMatteové.“

„Nenabídla ji.“

„Pak najděte důvod, jak ji vyhodit.“

„Pane Vossi,“ řekl Parr nevzrušeně a logicky. „Jako ukončení pracovního poměru bychom museli mít nějaké opodstatnění.“

„A to nemáme,“ vložil se do toho Wettig, který umíněně trval na svém. „Všechna její hodnocení jsou vynikající a máme je písemně doložená. Pane Vossi, uvědomuji si, jak je tahle situace pro vás bolestná. Je mi jasné i to, že se člověk v takovém případě snaží nalézt viníka. Ale domnívám se, že si vyléváte vztek na nesprávném místě. Skutečný problém spočívá v nedostatku orgánů. Tisíce lidí potřebují nové srdce, a přitom je jich k dispozici pouze několik. Uvažte, co by se stalo, kdybychom doktorce DiMatteové opravdu dali výpověď. Mohla by podat stížnost. Celá záležitost by se dostala k dalšímu prošetření na nejvyšší místa! Ta by tento případ začala podrobně zkoumat a klást otázky. Hned na začátku by se zeptali, proč srdce nedostal ten sedmnáctiletý chlapec.“

Nastalo ticho. „Ježíši,“ zamumlal Parr.

„Rozumíte, o čem mluvím?“ pokračoval Wettig. „Vypadá to zle. A nemocnici to staví do špatného světla. Tohle je něco, co bychom nechtěli vidět rozmazávat v novinách. Narážky na třídní konflikty. Chudí na to vždycky doplatí. A takhle by se celá záležitost určitě zveličila. Ať už by to byla pravda nebo ne.“ Wettig se tázavě rozhlédl kolem stolu. Všichni mlčeli.

Naše mlčení je toho přesvědčivým důkazem, pomyslel si Parr.

„Nemůžeme samozřejmě dopustit, aby si lidé udělali špatnou představu,“ ozvala se Susan. „Samo zjištění, že se tu nějak kupčí s lidskými orgány, by nás mohlo v tisku zničit.“

„Jen vám říkám, jak to vypadá,“ řekl Wettig.

„Čerta se starám, jak to vypadá,“ vybuchl Voss. „To srdce ukradly.“

„Bylo to přímé dárcovství. Pan Terrio měl plné právo určit příjemce.“

„Mé ženě bylo to srdce zaručeno.“

„Zaručeno?“ Wettig zamračeně pohlédl na Parra. „Je tu něco, o čem nevím?“

„Rozhodlo se o tom ještě před jejím přijetím,“ odpověděl Parr. „Výborně se hodilo.“

„Tomu chlapci také,“ oponoval Wettig.

Voss se prudce vztyčil. „Nechte mě laskavě něco vysvětlit. Má žena umírá kvůli Abby DiMatteové. Vážení, upozorňuji vás, že mě ještě dobře neznáte. Ale pamatujte si, ještě nikdy se nestalo, že by se někdo na mě nebo mou rodinu vykašlal a prošlo mu to –“

„Pane Vossi,“ přerušil ho jeden z jeho advokátů. „Snad bychom tohle měli projednat v –“

„Hergot! Nechte mě domluvit.“

„Pane Vossi, prosím. Takovéhle jednání vám neprospěje.“

Voss sjel očima svého právního zástupce. Se zjevným úsilím se trochu zklidnil a znovu se posadil. „Chci, aby se něco udělalo s doktorkou DiMatteovou,“ řekl. A zadíval se přímo na Parra.

V tuhle chvíli už se Parr potil. Panebože, bylo by tak snadné jen tuhle rezidentku vyhodit. Generál ale s nimi bohužel nehodlá spolupracovat. K čertu s těmihle chirurgy a jejich ješitností – nesnesou, aby jim někdo dával rozkazy. Proč Wettig tak umíněně trvá na svém?

„Pane Vossi,“ ozvala se Susan Casadová svým nejhedvábnějším hlasem. Hlasem, jímž se krotí divoké šelmy. „Mohu vám navrhnout, že si všichni necháme určitý čas na rozmyšlenou. Pouštět se zbrkle do nějakého právního řízení nebývá nejlepším řešením. Během několika dnů třeba budeme schopni vaše problémy vyřešit.“ Susan pohlédla na Wettiga.

Generál ji stejně významně ignoroval.

„Za několik dní,“ řekl Voss, „může být má žena mrtvá.“ Vstal a změřil si Parra pohledem plným pohrdání. „Já si nepotřebuji nic rozmýšlet. Žádám, aby se něco podniklo s doktorkou DiMatteovou. A chci, aby se to stalo co nejdřív.“

„Vidím tu kulku,“ hlásila Abby.

Mark upravil světlo a zaměřil ho na zadní partie hrudní dutiny. Tam vzadu se cosi kovově zalesklo a pak jim zmizelo z očí za plicním lalokem.

„Máš ostrý zrak, Abby. Můžeš být pyšná, žes to objevila.“

Abby uchopila štíhlé dlouhé kleštičky z tácu s nástroji. Plíce se znovu nafoukly a zaclonily jí pohled do dutiny. „Potřebuji vytlačit vzduch. Jen na vteřinu.“

„Provedeno,“ řekl anesteziolog.

Abby ponořila ruku hluboko do hrudi, přejíždějíc vnitřní křivku žeber. Zatímco Mark jemně retrahoval levou plíci, konečky kleští sevřela kovovou střepinu a opatrně ji vytáhla ven z hrudní dutiny.

Kulka, zploštělá dvaadvacítka, cinkla do nerez misky.

„Žádné krvácení. Zdá se, že můžeme zavírat,“ řekla Abby.

„Ten chlapík měl neuvěřitelné štěstí,“ prohlásil Mark při pohledu na pravděpodobnou dráhu kulky. „Prolétla přesně napravo od prsní kosti. Žebro ji nějak muselo odklonit. A tím mohla volně putovat pleurálním prostorem. Chlápek z toho vyšel jen s pneumotoraxem.“

„Doufám, že to pro něj bude poučení,“ poznamenala Abby.

„Jaké poučení?“

„Už nikdy nenavštěvovat svou ženu.“

„To ona střílela?“

Teď oba zavírali hrudník; pracovali ve výborné shodě bok po boku, dva lidé, kteří se vzájemně dobře znají. Byly čtyři hodiny odpoledne. Abby sloužila od sedmi ráno. Od celodenního stání ji už bolela lýtka, a to měla před sebou dalších čtyřiadvacet hodin služby. Přesto byla v báječné náladě, rozradostněná úspěchem téhle operace – i možností operovat s Markem. Přesně takhle si představovala jejich společnou budoucnost: pracovat ruku v ruce, mít důvěru v sebe a jeden v druhého. Mark byl vynikající chirurg, rychlý, a přitom přepečlivý. Hned od prvního dne, kdy se postavila vedle něho k operačnímu stolu, na ni nesmírně zapůsobila příjemná atmosféra na jeho operačním sále. Mark nikdy neztratil svůj klid, nikdy neřval na sestry, nikdy ani nezvýšil hlas. Už tehdy si umínila, že kdyby ona někdy byla nucena jít pod nůž, musel by to být pouze Mark Hodell, kdo by držel skalpel. Teď pracovala těsně vedle něho, její ruka v rukavici se otírala o jeho a jejich hlavy se společně nakláněly nad otevřeným hrudníkem. Stála vedle muže, jehož milovala, a dělala práci, která jí byla vším. Aspoň pro tuto chvíli dokázala zapomenout na Viktora Vosse a krizi, která se jako mračno stahovala nad její kariérou. Třeba už krize pominula. Žádná sekera dosud nedopadla, z Parrovy kanceláře jí nebyla doručena žádná zlověstná zvěst. A navíc, Colin Wettig ji dnes ráno vzal stranou, aby jí svým obvyklým bručivým tónem oznámil, že za skončené kolečko na úrazovce dostala vynikající hodnocení.

Všechno bude v pořádku, říkala si, když sledovala, jak pacienta odvážejí na pooperační pokoj. Všechno se zase obrátí k dobrému.

„Skvělá práce, DiMatteová,“ pochválil ji Mark, svlékaje si operační plášť.

„Sázím se, že to říkáš všem rezidentům.“

„Je tu něco, co ostatním rezidentům nikdy neříkám.“ Naklonil se k ní a zašeptal: „Přijď za mnou na služební pokoj.“

„Promiňte… doktorko DiMatteová?“

Abby a Mark sebou rozpačitě trhli, otočili se a pohlédli na sestru z operačního sálu, která právě nakoukla do dveří.

„Volala vám sekretářka pana Parra. Máte přijít na ředitelství.“

„Teď?“

„Čekají na vás,“ oznámila sestra a zmizela. Abby pohlédla na Marka s obavou v očích. „Panebože! Co mám dělat?“

„Nenech se zastrašit a vyvést z míry. Určitě to bude v pořádku. Chceš, abych šel s tebou?“

Chvíli nad tím uvažovala, ale pak zavrtěla hlavou. „Jsem už velká holka. Měla bych to zvládnout sama.“

„Kdyby něco, brnkni mi. Hned tam přiklušu.“ Stiskl jí ruku. „Slibuju.“

Podařilo se jí vrátit mu chabý úsměv. Potom prošla lítačkami z operačního sálu a stísněně zamířila k výtahu.

S týmž pocitem hrůzy, jakou zakoušela včera večer, vystoupila ve druhém patře a dlouhou chodbou pokrytou koberci kráčela ke kanceláři Jeremiaha Parra. Jeho sekretářka ji odvedla k zasedací místnosti. Abby zaklepala.

„Vstupte,“ ozval se Parrův hlas.

Se staženým hrdlem vstoupila.

Parr se zvedl ze své židle u konferenčního stolu. V místnosti byl kromě něho ještě Colin Wettig a žena, kterou Abby neznala, brunetka kolem čtyřicítky v pěkném modrém kostýmku šitém na míru. Nic, co by Abby zahlédla v obličejích všech přítomných, ani v nejmenším nenaznačovalo účel tohoto setkání, nicméně každý instinkt Abby napovídal, že tohle sezení nebude ani trochu příjemné.

„Doktorko DiMatteová,“ začal Parr, „dovolte, abych vám představil Susan Casadovou, právní zástupkyni nemocnice.“ Právní zástupkyni? Tohle vůbec nevypadá dobře.

Obě ženy si potřásly rukama. Stisk slečny Casadové zahřál Abbyinu ledovou pokožku.

Abby se posadila na židli vedle Wettiga. Nastalo krátké ticho, které narušovalo jen šustění papírů advokátky a Wettigovo chraplavé zakašlání.

Pak se znovu ujal slova Parr. „Doktorko DiMatteová, asi byste nám měla povědět, jaká byla vaše úloha v péči o paní Karen Terriovou.“

Abby svraštila obočí. Tohle vůbec neočekávala. „Provedla jsem počáteční vyšetření paní Terriové,“ odpověděla. „Pak jsem ji předala na neurochirurgii, kde převzali její případ.“

„Tak jak dlouho byla ve vaší péči?“

„Oficiálně? Plus minus dvě hodiny.“

„A co jste s ní dělala v těch dvou hodinách? Přesně.“

„Stabilizovala jsem ji. Nařídila nezbytné laboratorní testy. Všechno bylo zapsáno do chorobopisu.“

„Ano, máme kopii,“ řekla Susan Casadová. Poklepala na desky na stole před sebou.

„Všechno je tam zaznamenané,“ pokračovala Abby. „Má zpráva o příjmu i příkazy.“

„Vše, co jste podnikla?“ zeptala se Susan.

„Ano. Všechno.“

„Vzpomínáte si na něco, co jste udělala a co mohlo negativně ovlivnit pacientčin stav?“

„Ne.“

„Něco, co jste měla udělat. Zpětně?“

„Ne.“

„Vyrozuměla jsem, že pacientka zemřela.“

„Utrpěla rozsáhlé zranění hlavy při srážce aut. Byla prohlášena za mozkově mrtvou.“

„Poté, co jste ji měla v péči vy.“

Abby přelétla zoufalým pohledem tváře kolem stolu. „Mohl by mi někdo laskavě vysvětlit, oč se tu jedná?“

„Jedná se o to,“ ujal se slova Parr, „že naší pojišťovně, Vanguardské vzájemné – která je i vaší pojišťovnou – právě před několika hodinami přišlo písemné oznámení. Bylo osobně doručeno a podepsáno právníkem firmy Hawks, Craig a Sussman. Nerad vám to říkám, doktorko DiMatteová, ale jak to vypadá, čeká vás – a Bayside – žaloba pro zanedbání lékařské péče.“

Z Abbyiných plic se vydral bolestný vzdech. Myslela, že se zadusí. Chytila se stolu, přemáhajíc náhlý pocit žaludeční nevolnosti. Věděla, že čekají na její reakci, ale vzmohla se jen na šokovaný pohled a nevěřícné potřesení hlavou.

„Vidím, že jste tohle nečekala,“ řekla Susan Casadová.

„Já…“ Abby polkla. „Ne, ne.“

„Zatím je to jen předběžné oznámení,“ vysvětlovala právnička. „Musíte si ovšem uvědomit, že zahájení každého soudního procesu předchází spousta formalit. Především – případ důkladně prozkoumá státní vyšetřovací komise, která rozhodne, zda skutečně šlo o zanedbání lékařské péče. Jestliže tato komise dojde k závěru, že nikoli, celá záležitost okamžitě skončí. Přesto i bez ohledu na rozhodnutí komise má žalobce stále právo pokračovat v soudním sporu.“

„Žalobce,“ vydechla Abby. „Kdo je tím žalobcem?“

„Manžel, Joseph Terrio.“

„To musí být nějaký omyl. Nedorozumění –“

„Sakramentské nedorozumění,“ vybuchl Wettig. Všichni překvapeně pohlédli na generála, který až dosud nepromluvil ani slovo. „Sám jsem prošel její záznamy. Stránku po stránce. O nějakém zanedbání tu nemůže být řeč. Doktorka DiMatteová udělala všechno, co udělat měla.“

„Proč tedy v soudní při figuruje pouze její jméno?“ podivil se Parr.

„Jen moje?“ Abby pohlédla na advokátku. „A co neurochirurgie? Pohotovost? Nikoho jiného se to netýká?“

„Pouze vás, doktorko,“ odpověděla Susan. „A vašeho zaměstnavatele, Bayside.“

Abby se konsternovaně opřela o opěradlo židle. „Nemohu tomu uvěřit…“

„Ani já ne,“ skočil jí do řeči Wettig. „Takhle se to přece nedělá, a všichni to dobře víme. Ti zatracení advokáti obvykle postupují úplně jinak, šmahem obviní každého s doktorským titulem, i kdyby se kolem dotyčného pacienta jen mihl. Tady něco nehraje. Tady jde o něco úplně jiného.“

„Je to Viktor Voss,“ poznamenala tiše Abby.

„Voss?“ Wettig mávl odmítavě rukou. „Jaký by mohl mít o tenhle případ zájem?“

„Jen takový, aby mě zničil.“ Rozhlédla se. „Proč myslíte, že jsem jediná lékařka, jejíž jméno se v tom obvinění uvádí? Voss se nějakým způsobem dostal k Joeovi Terriovi. Přesvědčil ho, že jsem udělala něco špatně. Kdybych si mohla promluvit s Joem –“

„Rozhodně ne,“ nenechala ji domluvit Susan. „Byla by to známka zoufalství, napovídající žalobci, že víte, v jakých jste se octla nesnázích.“

„Ale já v nich opravdu jsem!“

„Ne. Ještě ne. Jestliže tady ve skutečnosti nedošlo k žádnému zanedbání povinné péče, dříve nebo později se všechen ten rozruch přežene. Jakmile komise rozhodne ve váš prospěch, třeba druhá strana stáhne žalobu.“

„A co když bude i přesto trvat na soudním řízení?“

„Nemělo by to smysl. Jen právní náklady samotné by…“

„Nechápete, že Voss všechno zaplatí? Jemu nevadí, jestli vyhraje nebo prohraje. Mohl by si zaplatit celou armádu advokátů, jen aby mě k smrti vyděsil. Proces s Joem Terriem může být teprve začátek. Viktor Voss se pokusí vystopovat všechny pacienty, kteří kdy byli v mé péči. Přesvědčit každého z nich, aby na mě podal žalobu.“

„A my jsme jejím zaměstnavatelem, což znamená, že mohou obžalovat i Bayside,“ dodal Parr. Vypadal zničeně. A zřejmě se cítil tak zle jako Abby.

„Musí existovat nějaký způsob, jak tomu všemu trochu ulámat hroty,“ prohodila Susan. „Najít šikovný přistup vůči panu Vossovi a celou situaci zklidnit.“

Všichni se odmlčeli. Ale na Parrově tváři Abby docela zřetelně četla myšlenku, která mu v tuhle chvíli jistě prochází hlavou: Vyhodit tě, to by byl ten nejrychlejší způsob, jak celou situaci zmírnit.

Čekala úder. Očekávala ho. Nedočkala se. Parr a Susan si pouze vyměnili pohled.

Nato se ozvala Susan: „Jsme na samém počátku. Máme celé měsíce na manévrování. Měsíce, kdy můžeme plánovat odezvu. Mezitím…“ Pohlédla na Abby. „Vanguardská vzájemná vám stanoví právního poradce. Byla bych pro, abyste se se svým právníkem sešla co nejdřív. Třeba si budete chtít najmout i svého soukromého advokáta.“

„Myslíte, že to potřebuji?“

„Ano.“

Abby polkla. „Nevím, jestli bych si soukromého právního zástupce mohla dovolit…“

„Zvlášť ve vaší situaci, doktorko DiMatteová,“ podotkla Susan, „si to nemůžete nedovolit.“

Tu noc byla noční služba pro Abby požehnáním. Moře telefonátů a hromada vyplňování papírů ji nenechaly celý večer ani na chvíli v klidu; musela provést spoustu úkonů od pneumotoraxu na interní jednotce intenzivní péče až po zmírnění pooperační horečky na chirurgickém oddělení. Na přemýšlení o tom, proč Joe Terrio chce proti ní zahájit soudní proces, jí nezbývalo moc času. Přesto když se telefony na chvíli odmlčely, nastaly okamžiky, kdy byla nebezpečně blízko slzám. Ze všech truchlících manželů a manželek, které se kdy snažila uklidňovat a dávat jim rady, byl Joe Terrio ten poslední, od něhož by očekávala něco takového. Co jsem udělala špatně? lámala si hlavu. Měla jsem projevit víc soucitu? Poskytnout větší péči?

Sakra, Joe, co ještě jste ode mě očekával?

Ať to bylo cokoli, věděla, že už víc ze sebe vydat nemohla. Odvedla tu nejlepší práci, jakou dokázala. A za všechnu péči a starost o Karen Terriovou byla odměněna políčkem do tváře.

Teď ji popadl vztek – na právníky, na Viktora Vosse i na Joea. Joea jí bylo líto, nicméně z jeho strany tohle považovala za zradu. Zradil ji právě ten muž, jehož utrpení tak citlivě prožívala.

V deset hodin, když měla konečně volno, se uchýlila do lékařského pokoje. Příliš rozrušená na to, aby si přečetla časopis, příliš demoralizovaná na hovor s kýmkoli, dokonce i s Markem, natáhla se jen na postel a bezmyšlenkovitě zírala do stropu. Nohy jí vypovídaly poslušnost a celé tělo bylo jako bez života. Jak já přežiju dnešní noc, říkala si, když se mi snad ani nepodaří vstát z týhle postele?

Ale pohnula se hned při zadrnčení telefonu v půl jedenácté. Posadila se a hmátla po sluchátku. „Doktorka DiMatteová.“

„Tady operační sál. Doktor Archer a doktor Hodell vás tady potřebují.“

„Teď?“

„Okamžitě. Mají naléhavý případ.“

„Hned jsem tam.“ Zavěsila. S povzdechem si oběma rukama projela vlasy. Jindy, kterýkoli jiný večer by už byla na nohou a spěchala by se mýt. Dneska večer si nedovedla představit, že bude stát u operačního stolu naproti Archerovi a Markovi.

Sakra, jsi přece chirurg, doktorko DiMatteová. Tak se podle toho chovej!

Bylo to roztrpčení nad sebou samou, co ji zvedlo na nohy a vyhnalo z pokoje.

Marka a Archera našla nahoře v místnosti chirurgů. Stáli vedle mikrovlnky a tiše o něčem hovořili. Z toho, jak prudce zvedli hlavy, když vstoupila, usoudila, že jejich konverzace měla zůstat čistě soukromá. Přesto se v okamžiku, kdy ji spatřili, na ni oba usmáli.

„Tady jste,“ řekl Archer. „Všude v zákopech je klid?“

„Zatím,“ odpověděla. „Slyšela jsem, že tu máte nějaký naléhavý případ.“

„Transplantaci,“ vysvětloval Mark. „Tým se sejde v momentě. Problém je, že nemůžeme zastihnout Mohandase. Zastoupil ho rezident v pátém roce rezidentury, ale potřebujeme i tvou asistenci. Cítíš se na to? Máš chuť se jít umýt?“

„Asistovat při transplantaci srdce?“ Rychlá dávka adrenalinu bylo přesně to, co Abby potřebovala k setřesení své deprese. Nadšeně přikývla. „To bude skvělé!“

„Je tu ale jeden malý háček,“ ozval se Archer. „Pacientkou je Nina Vossová.“

Abby se na chvíli zarazila. „Tak brzy se pro ni našlo srdce?“

„Měli jsme štěstí. To srdce přichází z Burlingtonu. Viktora Vosse by asi ranila mrtvice, kdyby věděl, že při operaci budete asistovat vy. Ale je třeba ji provést okamžitě. Možná bude zapotřebí dalšího páru rukou a vy jste k tomu nejvhodnější.“

„Nerozmyslela sis to?“ zeptal se Mark.

Abby ani na chviličku nezaváhala. „Rozhodně ne.“

„Okej,“ řekl Archer. „Takže asistentku máme.“ Kývl na Marka. „Setkáme se všichni na operačním sále číslo tři. Za dvacet minut.“

V jedenáct třicet v noci volal hrudní chirurg z burlingtonské Wilcox Memorial Hospital ve Vermontu, že odběr srdce od dárce byl proveden; orgán je ve výborném stavu a byl spěšně odvezen na i letiště. Při teplotě čtyř stupňů Celsia a při dočasném ochromení jeho činnosti pomocí koncentrovaného roztoku draslíku je srdce schopné života maximálně pět hodin. Bez přítoku krve do koronárních tepen má každá minuta, která uběhne – ischemický čas –, za následek odumření několika dalších myokardiálních buněk. Čím delší je ischemický čas, tím menší je pravděpodobnost, že srdce bude vykonávat svou funkci v hrudi Niny Vossové.

Pohotovostní charterový let měl trvat maximálně půldruhé hodiny.

Kolem půlnoci už byl celý transplantační tým Bayside Hospital na místě, oblečený do operační zeleně. Spolu s Billem Archerem, Markem a anesteziologem Frankem Zwickem se tu shromáždila malá armáda zdravotnického personálu; sestry, technička obsluhující přístroj pro mimotělní oběh, kardiolog Aaron Levi a Abby.

Ninu Vossovou přivezli i s lůžkem na operační sál číslo 3. V jednu třicet jim z Loganova mezinárodního letiště telefonicky oznámili bezpečné přistání letadla.

Tohle byl signál, aby se všichni chirurgové odebrali k předoperačnímu mytí. Když si Abby u umyvadla drhla ruce, oknem viděla ze svého místa na operační sál, kde ostatní členové transplantačního týmu už všechno hbitě připravovali. Sestry plnily podnosy potřebnými nástroji a otvíraly balíčky sterilních roušek. Technička připravovala skříňový přístroj pro mimotělní oběh. Rezident v posledním roce rezidentury, už umytý, postával opodál a čekal, až se připraví operační pole.

Na operačním stole uprostřed spleti drátů EKG a infuzních hadiček ležela Nina Vossová. Zdálo se, že veškerou tu horečnou činnost kolem sebe vůbec nevnímá. U její hlavy stál doktor Zwick; vstřikoval do kapačky dávku pentobarbitalu a přitom pacientku tiše uklidňoval. Její víčka se pomalu zavřela. Zwick jí na ústa a nos přiložil masku. S ambuvakem párkrát v rychlém sledu za sebou napumpoval několik vdechů kyslíku a potom masku odstranil.

Příští krok bylo třeba provést velice rychle. Pacientka teď nebyla při vědomí a nemohla sama dýchat. Zwick jí naklonil hlavu dozadu, do krku jí zasunul zakřivenou laryngoskopickou sondu, našel hlasivky a zavedl plastikovou endotracheální trubici. Manžeta naplněná vzduchem držela trubici na správném místě v průdušnici. Lékař připojil trubici k ventilátoru a pacientčina hruď se začala zdvihat a klesat s každým zašuměním měchů. Intubace netrvala ani třicet vteřin.

Nad stolem se rozsvítila operační světla. V jejich jasné záři vypadala Nina nezemsky. Přízračně a nehmotně. Sestra stáhla prostěradlo zahalující její tělo a odhalila trup, žebra rýsující se pod bledou pokožkou a drobná, téměř propadlá ňadra. Rezident provedl dezinfekci operačního pole, na jehož širokou plochu nanesl silnou vrstvu jódu.

Dveře operačního sálu se rozlétly; vešli Mark, Archer a Abby, čerstvě umytí, se vztaženýma rukama, z jejichž loktů kapala voda. Byly jim podány sterilní ručníky, pláště a rukavice. Než se všichni úplně oblékli, Nina Vossová byla na stole připravená, a přikrytá rouškou.

Archer přistoupil ke stolu první. „Už je to tady?“ zeptal se.

„Stále čekáme,“ odpověděla sestra.

„Cesta autem z Loganu trvá jen dvacet minut.“

„Třeba je na silnici zácpa.“

„Ve dvě ráno?“

„Ježíši,“ zděsil se Mark. „To by nám tak ještě chybělo. Dopravní nehoda.“

Archer zvedl oči k monitorům. „Tohle zažili na klinice Mayo. Posílali jim z Texasu letecky ledvinu. Letadlo přistálo v pořádku, ale cestou z letiště do sanitky vrazil náklaďák. Ledvina byla nacimprcampr. A byl to dokonale vyhovující orgán.“

Starší rezident s obavou pohlédl na nástěnné hodiny. „Od odběru už uplynuly tři hodiny.“

„Čekejme. Jen žádný strach,“ uklidňoval ho Archer.

Zazvonil telefon. Sestra k němu přiskočila, sledovaná napjatými pohledy všech. V momentě zavěsila a hlásila: „Už je to tady. Kurýr jde z pohotovosti nahoru.“

„Okej,“ oddechl si Archer. „Dejme se do toho.“

Z místa, kde stála, Abby zahlédla jen sem tam nějaký úkon, a i tehdy měla výhled zacloněný Markovým ramenem. Archer a Mark pracovali ve svižném tempu a dokonalém souladu; provedli sternotomii ve střední čáře, obnažili fascii a poté kost.

Zabzučel telefon na stěně. „Je tu doktor Mapes z odběrového týmu se zvláštní dodávkou,“ ozvalo se z operačního předpokoje.

„Zavádíme kanylu,“ řekl Mark. „Ať se přijde podívat.“

Abby se ohlédla ke dveřím operačního sálu. Úzkým oknem zahlédla muže stojícího v umyvárně. Vedle něho na vozíku ležela malá chladicí nádoba. Stejná jako ta, v níž Abby převážela srdce Karen Terriové.

„Půjde dovnitř,“ oznamovala sestra. „Jen co se převlékne.“

Netrvalo dlouho a doktor Mapes, už v operační zeleni, vstoupil do sálu. Byl to malý chlapík s téměř neandrtálským obočím a nosem, který mu zpod masky trčel jako jestřábí zobák.

„Vítejte v Bostonu,“ zvedl Archer oči od stolu, aby pozdravil návštěvníka. „Jsem Bill Archer a tohle je Mark Hodell.“

„Leonard Mapes. Pracoval jsem s doktorem Nichollsem ve Wilcoxu.“

„Příjemný let, Lene?“

„Plně jsem využil nápojových služeb.“

Archer se ušklíbl, což bylo vidět i skrze masku. „Tak co jste nám přinesl k Ježíšku, Lene?“

„Něco pěkného. Myslím, že se vám to bude líbit.“

„Nejdřív zavedeme kanylu a pak se podívám.“

Zavedení kanyly do vzestupné aorty byl první krok nutný pro připojení pacientky na mimotělní oběh. Tenhle přístroj pod dohledem perfuzní techničky dočasně nahradí činnost srdce a plic tím, že bude shromažďovat žilní krev, doplňovat její kyslík a pumpovat ji zpátky do aorty.

Archer hedvábnými nitěmi provedl dva koncentrické stehy do stěny vzestupné aorty. Pomohl si drobným vpichem hrotem skalpelu a nabodl cévu. Vystříkla jasně rudá krev. Rychle vsunul do vpichu arteriální kanylu a utáhl připravené stehy. Krvácení se zeslabilo, prosakování ustalo, jakmile přišil hrot kanyly na správné místo. Druhý konec kanyly byl připojen k tepenné větvi přístroje pro mimotělní oběh.

Zatímco Abby retrahovala, Mark už začínal zavádět kanylu do žíly.

„Okej,“ řekl Archer a odstoupil od stolu. „Teď rozbalme náš dárek.“

Sestra otevřela chladicí box a vyňala z něj orgán, zabalený do dvou obyčejných plastikových sáčků. Rozvázala šňůrky a obnažené srdce sklouzlo do misky se sterilním fyziologickým roztokem.

Archer opatrně vyzdvihl podchlazené srdce z lázně. „Perfektně provedená incize,“ pochvaloval si. „Dobrá práce, mládenci.“

„Díky,“ řekl Mapes.

Archer přejel prstem v rukavici po povrchu orgánu. „Arterie měkké a hladké. Čisté jako píšťalka.“

„Nezdá se vám trochu malé?“ zeptala se Abby stojící na protější straně stolu. „Jak velký byl dárce?“

„Čtyřiačtyřicet kilo,“ odpověděl doktor Mapes.

Abby se zamračila. „Dospělý?“

„Adolescent, předtím zdravý. Chlapec.“

Abby zahlédla záblesk znepokojení v Archerových očích. Hned si vzpomněla, že i on má dva dospívající syny. Ohleduplně vložil orgán zpátky do lázně z ledového fyziologického roztoku.

„Nesmíme dopustit, aby tohle přišlo nazmar,“ řekl a okamžitě se znovu soustředil na Ninu.

Mark a Abby mezitím už zavedli žilní kanyly. Dvě tygonové plastikové hadice opatřené na konci kovovými košíčky v místě vpichů vsunuli do pravé síně a zajistili přichycovacími stehy. Tyto kanyly budou shromažďovat krev a posílat ji do pumpy oxygenerátoru.

Teď Archer spolu s Markem uzavřeli dolní a horní dutou žílu a tím přerušili přívod krve k srdci.

„Aorta zasvorkovaná,“ hlásil Mark, když zaštípl svorkám aortu.

Srdce oddělené jak od žilního, tak od tepenného výdeje představovalo v tuhle chvíli jen neužitečný vak. Krevní oběh Niny Vossové měla teď plně pod kontrolou technička u přístroje pro mimotělní oběh. Kontrolovala také tělesnou teplotu pacientky. Ledovou tekutinou se tělo dalo postupně zchladit na pětadvacet stupňů Celsia – na hlubokou hypotermii. To by konzervovalo nově implantované buňky myokardu a snížilo by spotřebu kyslíku v těle.

Zwick vypnul ventilátor. Rytmické šumění měchů ustalo. Nebylo třeba vhánět vzduch do plic, když tu práci teď vykonávala magická bedýnka pro mimotělní oběh.

Mohlo se začít s transplantací.

Archer řezem otevřel aortu a plicní tepny. Z hrudi vytryskla krev a stekla na podlahu. Sestra okamžitě přiskočila s ručníkem a setřela ji. Archer, čelo zrosené potem, pokračoval v práci. Příčným řezem rozetnul síň. Další krev, tentokrát temnější, mu vyšplíchla na plášť. Rukou až k lokti se ponořil do hrudní dutiny. Vyňal z ní nemocné srdce Niny Vossové, bledé a ochablé, a nechal je sklouznout do připravené nádoby. Co zbylo, byla pouze zející dutina.

Abby zvedla oči k monitoru; rovná čára EKG signalizovala alarm. Žádný záznam se přirozeně nemohl objevit, protože v hrudi netlouklo žádné srdce. Všechny klasické známky života ustaly. Plíce byly tiché a nehybné. Srdce bylo pryč. A přece pacientka dosud žila.

Mark vyzdvihl z nádoby srdce dárce a vložil je hluboko do hrudi. „Někteří lidé v tomhle vidí jen lepší instalatérštinu,“ poznamenal, když otáčel srdce tak, aby pasovalo do dutiny levé síně. „Myslí si, že je to něco jako sešít vycpané zvířátko. Ale stačí chvilka nepozornosti, a než si to uvědomíte, přišíváte srdce obráceně.“

Starší rezident se uchechtl.

„Nežertuji. Skutečně se to stalo.“

„Fyziologický roztok,“ požádal Archer a sestra přelila ledovým roztokem srdce, aby pod světly vydrželo chladné.

„Může nastat spousta nečekaných zvratů,“ pokračoval Mark, zatímco se jeho stehy zakusovaly hluboko do levé síně. „Reakce na léky. Chyba při anestézii. A samozřejmě se vždycky vina svalí na chirurga.“

„Hromadí se tu spousta krve,“ upozornil Archer. „Odsávejte, Abby.“

Syčivý zvuk odsávačky okamžitě vystřídalo napjaté ticho; chirurgové teď zrychlili tempo. Ozývalo se pouze šumění pumpy oxygenerátoru a cvakání jehelců při každém stehu způsobené ozubenými zámky. Přes Abbyino opakované odsávání se nepřestávala krev vsakovat do roušek a kapala na podlahu. Ručníky u jejich nohou byly promáčené. Chirurgové je odkopli a sestry hodily na zem nové.

Archer odložil šicí jehlu. „Provedena anastomóza pravé síně.“

„Promývací katétr,“ řekl Mark.

Sestra mu podala katétr. Zavedl ho do levé síně a vlil čtyřprocentní fyziologický roztok. Záplava ledové tekutiny zchladila komoru a vyplavila uvnitř všechny vzduchové kapsy.

„Okej,“ poznamenal Archer, který právě umísťoval srdce k šití aortální anastomózy.

„Připojíme průdušnice.“

Mark zvedl oči k hodinám na stěně. „Podívejte se. Panstvo, zvládli jsme to mnohem dřív. Jsme to ale tým, co?“

Zabzučel telefon. Sestra z operačního předpokoje oznamovala: „Pan Voss chce vědět, jak to vypadá s jeho ženou.“

„Dobře,“ volal Archer. „Bez problémů.“

„Jak dlouho to ještě potrvá?“

„Hodinu. Povězte mu, ať počká.“

Telefon se odmlčel. Archer pohlédl přes stůl na Marka. „Ten chlap mě štve.“

„Voss?“

„Všechno by nejradši řídil sám.“

Archerova šicí jehla vjížděla do lesknoucí se stěny aorty a vyjížděla z ní. „Ale já mít jeho finance, asi bych taky poroučel.“

„Odkud je bere?“ zajímalo staršího rezidenta.

Archer na něj vrhl překvapený pohled. „Vy nevíte, kdo je Viktor Voss? Neznáte VMI International? Všechno od chemie po robotiku.“

„To jeho V je tedy součástí VMI?“

„Jo, přesně tak.“ Archer utáhl a odstřihl poslední steh. „Aorta hotová. Sejmuty svorky.“

„Vyndán perfuzní katétr,“ hlásil Mark a otočil se na Abby. „Zapojte stimulátor.“

Archer si vzal z podnosu novou šicí jehlu a pustil se do anastomózy plicnice. Právě podvazoval, když si všiml, že se orgán začal nadouvat. „Podívejte se na to!“ zvolal. „Studený jako led, a už začínají spontánní kontrakce. Fantastické, už se nemůže dočkat!“

„Stimulátor zapojen,“ oznamoval Mark.

„Zavádím infuzi izoprenalinu,“ řekl Zwick. „Dva mikrogramy.“

Pozorovali a čekali, až izoprenalin zabere, aby srdce opakovalo kontrakce. Ale leželo nehybně jako zplihlý vak.

„No tak,“ pobízel je Archer. „Nesmíš mě zklamat.“

„Defibrilátor?“ zeptala se sestra.

„Ne, dejte mu šanci.“

Srdce se zvolna sevřelo do uzlu velkého jako pěst, pak znovu ochablo.

„Zvyšuji izoprenalin na tři mikrogramy,“ hlásil Zwick. Jedna jediná kontrakce. Pak nic.

„Pokračujte,“ nařídil Archer. „Vybičujte ho ještě trochu víc.“

„Čtyři mikrogramy,“ řekl Zwick, když zvýšil infuzi.

Srdce se sevřelo, uvolnilo. Stáhlo, uvolnilo.

Zwick zvedl oči k monitoru. Na obrazovce se objevily QRS komplexy, „frekvence padesát. Šedesát čtyři. Sedmdesát…“

„Titrujte jedna ku deseti,“ radil Mark.

„To právě dělám,“ ozval se Zwick, který ředil izoprenalin v poměru jedna ku deseti.

Archer se otočil na pomocnou sestru. „Zavolejte na pooperační, že pomalu končíme.“

„Titrace jedna ku deseti,“ hlásil Zwick.

„Okej,“ přikývl Mark. „Odpojte ji z mimotělního oběhu. Vyndejte kanyly.“

Zwick radostně cvrnkl do ventilátoru. Všichni si ulehčeně oddechli.

„Teď jen doufejme, že jim to spolu půjde,“ poznamenal Mark.

„Víme, jak velká je imunologická shoda?“ zeptal se Archer.

Tahle otázka byla adresována doktoru Mapesovi. Ale když se Archer otočil, nikdo za ním nestál.

Abby se tak soustředila na operaci, že si ani ona nevšimla odchodu toho muže.

„Vyšel před dvaceti minutami,“ hlásila jedna ze sester.

„Jen tak, beze slova?“

„Třeba musel chytit letadlo,“ odpověděla.

„Ani jsme neměli možnost stisknout mu ruku,“ povzdechl si Archer. Pak se znovu otočil k pacientce na operačním stole. „Dobrá. Zavřeme to.“

Kapitola 7

Naďa už toho měla právě dost. Všechno to fňukání, všechny požadavky, veškerá ta nadržená chlapecká energie pravidelně vyúsťující v nadávky, klení a pošťuchování z ní úplně vysála sílu. A teď navíc ta mořská nemoc. I tomu odpornému opičákovi Gregorovi bylo zle a kluci na tom nebyli o moc líp. V těch nejbouřlivějších dnech, kdy Severní moře naráželo na trup lodi jako kladivo na kovadlinu, všichni hlasitě sténali na svých lodních lůžkách a zvuky a pach zvratků pronikaly až na palubu nad nimi. V takových chvílích zůstávala jídelna mužstva v podpalubí temná a napůl opuštěná, spojovací chodby osiřely a loď jako nějaké obrovské a kvílící plavidlo duchů řídily ruce tajemné posádky.

Jakov se měl báječně jako ještě nikdy v životě.

Jeho se mořská nemoc nedotkla ani v nejmenším, proto se mohl volně pohybovat po celé lodi. Nikdo mu v tom nebránil. Naopak, zdálo se, že posádku těší jeho přítomnost. Navštěvoval Kujbyševa ve strojovně, kde oba za příšerného skřípění pístů a v atmosféře naftových výfuků hráli šachy. Jakov někdy dokonce vyhrál. Když měl hlad, zabrousil do kuchyňky; tam mu lodní kuchař Lubi nabídl čaj, polévku z řípy a medovník, voňavý medový koláč ze své rodné Ukrajiny. Lubi nikdy moc nemluvil. Rozsah jeho konverzace se omezoval na „Chceš přidat?“ nebo „Máš dost?“. Jídlo, které mu předložil, bylo dostatečně výmluvné. Pak tu byla spousta zaprášených nákladních beden, které volaly po prozkoumání, radiostanice s různými ciferníky a páčkami a paluba s podehtovanými záchrannými čluny, pod nimiž se dalo tak báječně schovávat. Jediné místo, kam nesměl, byl vzdálený prostor na zádi. Nepodařilo se mu ani najít nějakou spojovací chodbu, kudy by se tam dostal.

Ale nejradši se zdržoval na můstku. Kapitán Dibrov a navigátor ho vítali shovívavými úsměvy a dovolovali mu sedět u stolu s mapou. Tam ukazováčkem své jediné ruky přejížděl místa, kudy už propluli. Z rižského přístavu po Baltském moři, kanálem kolem Malmö a Kodaně obepluli horní část Dánska a dostali se do Severního moře s jeho terasovitými kameny ropných plošin nesoucích názvy jako Montrose, Forties a Piper. Severní moře bylo větší, než si představoval. Vůbec nevypadalo jako malá kaluž, jak ji viděl na mapě. Tolik vody! A od navigátora se dozvěděl, že brzy přeplují ještě mnohem větší moře, Atlantský oceán.

„Tak dlouho to nepřežijou,“ předpovídal Jakov.

„Kdo co nepřežije?“

„Naďa a ostatní chlapci.“

„Ale ano, přežijou,“ uklidňoval ho navigátor. „V Severním moři se udělá zle každému. Jen počkej, brzy si zvyknou a žaludky se jim usadí. Je to záležitost vnitřního ucha.“

„Co může mít ucho společného se žaludkem?“

„Cítí pohyb. Příliš mnoho pohybu ho zmate.“

„Jak?“

„To nevím. Vlastně to nechápu, ale je to tak.“

„Mně zle není. Je moje vnitřní ucho jiné?“

„Zřejmě jsi rozený námořník.“

Jakov zalétl pohledem k pahýlu své levé ruky a zavrtěl hlavou. „To si nemyslím.“

Navigátor se usmál. „Máš dobrý mozek. Dobrý mozek je moc důležitý. Tam, kam jedeš, ho budeš potřebovat.“

„Proč?“

„V Americe při troše chytrosti můžeš zbohatnout. A to přeci chceš, ne?“

„Nevím.“

Tahle odpověď navigátora a kapitána rozesmála.

„Třeba ten kluk mozek vůbec nemá,“ ušklíbl se kapitán.

Jakov na ně pohlédl bez úsměvu.

„Byl to jen žert,“ řekl omluvně navigátor.

„Já vím.“

„Proč se nikdy nesměješ, chlapče? Ještě jsem neviděl, že by ses zasmál.“

„Nikdy mi není do smíchu.“

Kapitán zafuněl. „Šťastnej malej bastard si jede do ňáký bohatý rodiny v Americe. A přitom nemá důvod k smíchu? Co je to s ním?“

Jakov jen pokrčil rameny a znovu se zahloubal do mapy. „Ani nepláču.“

Alexej ležel na dolní palubě stočený do klubíčka s Šu-šu přitisknutým k hrudi. Zděšeně procitl, když Jakov přisedl na jeho matraci.

„To nemíníš už nikdy vstát?“ zeptal se.

Alexej zavřel oči. „Je mi zle.“

„Lubi připravil k večeři jehněčí knedlíčky. Sněd jsem jich devět.“

„Nemluv o tom.“

„Ty nemáš hlad?“

„Mám, ale je mi hrozně zle, než abych moh jíst.“

Jakov se s povzdechem rozhlédl po kabině. V místnosti stálo osm paland; šest z nich obsadili chlapci, kterým bylo tak špatně, že si nechtěli ani hrát. Jakov prozkoumal taky přilehlé místnosti, kde zjistil, že ostatní chlapci byli stejně indisponovaní. To takhle bude vypadat celá plavba přes Atlantik?

„Tohle všechno ti způsobuje tvoje vnitřní ucho,“ vysvětloval Jakov Alexejovi.

„O čem to mluvíš?“ zasténal Alexej.

„O tvém uchu. Kvůli němu ti je špatně od žaludku.“

„Mám uši v pořádku.“

„Už je ti zle čtyři dny. Musíš vstát a něco sníst.“

„Nech mě na pokoji.“

Jakov hrábl rukou po Šu-šu, vytrhl ho chlapci z náručí a odhodil na zem.

„Vrať mi ho!“ zakvílel Alexej. „Vstaň a přines si ho.“

„Okamžitě mi ho podej!“

„Nejdřív se zvedni. No tak!“ Jakov seskočil z palandy, když se Alexej marně natahoval po svém plyšovém pejskovi. „Když vylezeš z postele, hned ti bude líp.“

Alexej se posadil. Chvíli se ještě nemohl odloučit od kraje matrace; při každém naklonění lodě komíhal hlavou sem tam.

Pak najednou připlácl ruku k ústům, prudce se zvedl, potácivě přešel kabinu a vyzvracel se do umyvadla. Se sténáním se znovu doploužil na svou matraci.

Jakov mu beze slova vrátil Šu-šu.

Alexej si ho přitiskl k srdci. „Říkal jsem ti, že je mi zle. A teď vypadni.“

Jakov se vzdálil z místností vyhrazených chlapcům a zapadl do chodby. U Nadiny kajuty zaklepal. Žádná odpověď. Posunul se dál ke Gregorově kajutě a znovu zaklepal.

Ozvalo se nevrlé: „Kdo je?“

„To jsem já, Jakov. Je vám taky pořád špatně?“

„Sakra, koukej padat od těch dveří.“

Jakov zmizel. Chvíli se potuloval po lodi, ale Lubi už šel spát a kapitán s navigátorem pro samou práci neměli čas se s ním vybavovat. Jakov zůstal sám – jako vždycky.

Sestoupil dolů do strojovny navštívit Kujbyševa.

Posadili se k šachovnici. Jakov táhl první, pěšcem na e4.

„Byl jste někdy v Americe?“ zajímalo Jakova. Musel křičet, aby přehlušil rámus pístů.

„Dvakrát.“ Kujbyšev táhl královnou dopředu. „Líbilo se vám tam?“

„Ani nevím. Jakmile vjedeme do přístavu, vždycky dostaneme rozkaz zdržovat se jen na zádi, takže houby vidím.“

„Proč vám kapitán tohle nařizuje?“

„Kapitán ne. To ty lidi v kabině na zádi.“

„Co jsou zač? Nikdy jsem je neviděl.“

„To nikdo z nás.“

„Tak jak víte, že tam jsou?“

„Zeptej se Lubiho. Vaří pro ně. Někdo musí jíst to jídlo, co Lubi posílá nahoru. Tak co, nechtěl bys udělat další tah?“

Jakov se musel hodně soustředit, než táhl další figurkou. „Proč klidně neopustíte loď, až tam dorazíme?“ zeptal se.

„K čemu by to bylo?“

„Prostě zůstat v Americe a zbohatnout.“

Kujbyšev se ušklíbl. „Dobře mi platí. Nemůžu si stěžovat.“

„Kolik?“

„Jsi moc zvědavý.“

„Dávají vám hodně?“

„Víc, než jsem byl zvyklý vydělávat. Víc, než si vydělá většina lidí. A jen za to, že pořád jezdím sem a tam přes tenhle zatracenej Atlantik.“

Jakov táhl královnou. „Takže je to prima zaměstnání? Jako lodní technik?“

„Tohle je hloupej tah s tou královnou. Proč jsi to udělal?“

„Snažím se o něco nového. Mohl bych se někdy stát lodním technikem?“

„Ne.“

„Ale vy hodně vyděláváte.“

„To jen proto, že pracuju pro Sigajevovu společnost. Ta platí moc dobře.“

„Proč?“

„Že mlčím jako hrob.“

„Proč?“

„Jak to kruci mám vědět?“ Kujbyšev se naklonil nad šachovnici. „Můj kůň bere tvou královnu. Vidíš, říkal jsem ti, že to byl hloupý tah.“

„Byl to pokus,“ řekl Jakov.

„No, doufám, že sis z něj vzal poučení.“

Pár dní nato se Jakov na můstku zeptal navigátora: „Co je to zač ta Sigajevova společnost?“

Navigátor po něm střelil překvapeným pohledem. „Jak ses dozvěděl to jméno?“

„Řekl mi to Kujbyšev.“

„To neměl.“

„Takže o tom nemluvíte ani vy, co?“

„Přesně tak.“

Jakov chvíli mlčel. Sledoval, jak se navigátor věnuje své elektronice. Měl tu malou obrazovku, kde neustále blikala čísílka; zapisoval je do jakési knížky, načež pohlédl na mapu.

„Kde jsme?“ zajímalo Jakova.

„Tady.“ Navigátor ukázal na droboučké X na mapě. Bylo to uprostřed oceánu. „Jak to víte?“

„Podle těch čísel. Přečetl jsem si je na obrazovce. Šířku a délku. Vidíš?“

„Musíte být moc chytrý, když jste navigátor, co?“

„Ani ne.“ Muž teď přejížděl po mapě dvěma plastikovými pravítky spojenými klouby – zarachotila, jak je posunul k růžici kompasu na kraji mapy.

„Děláte něco ilegálního?“ vyzvídal Jakov.

„Cože?“

„Proto o tom nemáte mluvit?“

Navigátor si povzdechl. „Jsem odpovědný jen za to, abych dopravil tuhle loď z Rigy do Bostonu a pak zase zpátky do Rigy.“

„Vždycky převážíte sirotky?“

„Ne. Obvykle vozíme náklad. Bedny. Neptám se, co v nich je. Neptám se na nic. Tečka.“

„Takže jste mohl dělat něco nezákonného.“

Navigátor se zasmál. „Jsi malý ďáblík, víš to?“ Dál v úhledných sloupečcích zapisoval čísla.

Chlapec ho chvíli mlčky pozoroval. Pak se ozval: „Myslíte, že mě někdo adoptuje?“

„Určitě.“

„I s tímhle?“ Jakov zvedl pahýl paže.

Teď v mužových očích zahlédl záblesk soucitu. „Někdo se rozhodně najde,“ odpověděl.

„Jak to víte?“

„Někdo ti přece zaplatil cestu, ne? A vyřídil tvé dokumenty.“

„Nikdy jsem žádné své dokumenty neviděl. Vy ano?“

„To není moje věc. Mou jedinou povinností je dostat tuhle loď do Bostonu. Proč se nevrátíš k ostatním chlapcům?“ odháněl ho.

„Pořád jim není dobře.“

„Tak si jdi hrát někam jinam.“

Jakov váhavě opustil můstek a vyšel na palubu. Nikdo tam nebyl. Postavil se k zábradlí a shlížel dolů na vodu tříštící se před přídí. Myslel na ryby plovoucí kdesi dole v jejich šedivém světě a najednou zjistil, že nemůže dýchat; představa vířící vody ho dusila. Přesto se nepohnul. Zaťal prsty své jediné ruky do zábradlí a neubránil se hrůzným představám, jak ho zaplavuje ledová, hluboká voda. Strach bylo něco, co už hrozně dávno nepocítil.

Teď se dostavil.

Kapitola 8

Dvě noci po sobě měla stejný sen. Sestra jí řekla, že je to důsledek všech těch léků, které bere – methylprednisolonu, cyclosporinu a sedativ. Ty chemikálie se jí v mozku smíchají a nadělají paseku; z toho jsou pak zlé sny a po pár dnech pobytu v nemocnici je mívá každý. Z toho si nemusí dělat těžkou hlavu. Nakonec určitě odezní.

Ale toho rána, kdy Nina ležela na lůžku na jednotce intenzivní péče, jí znovu vytryskly slzy; věděla, že ten sen nikdy neodejde. Stal se její součástí, stejně jako se jí stalo i tohle nové srdce.

Rukou se opatrně dotkla obvazů na hrudi. Od operace uplynuly dva dny, a ačkoli bolest už začala polevovat, dosud ji v noci budila a připomínala dar, jehož se jí dostalo. Bylo to dobré a silné srdce. Přesvědčila se o tom hned v den operace. Za ty dlouhé měsíce své nemoci úplně zapomněla, jaké to je mít silné srdce. Volně jít a nelapat po dechu. Cítit, jak se jí do svalů vlévá teplá a životodárná krev. Dívat se na vlastní prsty a žasnout nad růžovým přítokem krve do vlásečnic. Tak dlouho žila v očekávání smrti, smířená s jejím příchodem, že život sám už se jí zdál cizí. Ale teď jako by ho znovu držela ve svých rukou, cítila ve špičkách prstů.

A v tlukotu nového srdce.

Dosud se nechovalo, jako by k ní patřilo. Možná nikdy nebude.

V dětství často dědila oblečení po své starší sestře. Karolíniny kvalitní vlněné svetry, její téměř netknuté večerní šaty. Ačkoli všechny tyhle módní věci bezesporu přešly do Ninina vlastnictví, nikdy na ně nepřestala myslet jako na sestřiny. V jejích myšlenkách to vždycky byly Karolíniny šaty, Karolíniny sukně.

A komu patříš ty? ptala se v duchu, opatrně se dotýkajíc své hrudi.

V poledne přišel Viktor a posadil se u jejího lůžka.

„Zase jsem měla ten sen,“ řekla mu. „O tom chlapci. Tentokrát byl tak živý! Když jsem se vzbudila, nemohla jsem zastavit pláč.“

„To dělají ty steroidy, miláčku,“ uklidňoval ji. „Upozorňovali tě přece na jejich vedlejší účinek.“

„Myslím, že to něco znamená. Chápeš? Mám část těla toho chlapce v sobě. Část, která dosud žije. Cítím ho…“

„Sestra ti nikdy neměla říkat, že to bylo srdce chlapce.“

„Zeptala jsem se jí.“

„Přesto ti to neměla prozrazovat. Taková informace nikomu neprospěje. Ani tobě, ani tomu hochovi.“

„Ne,“ ozvala se tichounce. „Tomu chlapci ne. Ale rodina – je-li tu nějaká rodina –“

„Určitě si nepřeje, aby se jí to znovu připomínalo. Přemýšlej o tom, Nino. Tohle je přísně důvěrná záležitost. Není důvod o tom mluvit.“

„Stalo by se něco, kdybych té rodině poslala děkovný dopis? Naprosto anonymně. Jen prostě –“

„Ne, Nino. Rozhodně ne.“

Nina tiše klesla zpátky do polštářů. Zase jednala pošetile. Viktor měl pravdu. Viktor měl vždycky pravdu.

„Dneska vypadáš báječně, miláčku. Už ses posadila na židli?“

„Dvakrát,“ odpověděla. Náhle jí místnost připadala zoufale studená. Odvrátila zrak a zachvěla se.

Pete seděl na židli u Abbyiny postele a díval se na ni. Měl na sobě skautskou uniformu vlčat, typickou všemi těmi malými záplatami našitými na rukávech a plastikovými kuličkami bimbajícími se na náprsní kapse – každá kulička znamenala jeden úspěch. Byl prostovlasý. Kde má svou čapku? divila se. A pak si vzpomněla, že se ztratila, že ona i její sestry několikrát prohledaly tu stranu silnice, kde došlo k neštěstí, ale vedle rozházených pozůstatků jeho kola nic nenašly.

Už za ní dlouho nepřišel, naposledy tu noc, kdy odjížděla z domova na vysokou. Každá jeho návštěva byla vždycky stejná. Seděl, díval se na ni a mlčel.

Ozvala se: „Kde jsi byl, Pete? Proč jsi přišel, když hodláš zase mlčet?“

Jen seděl, pozoroval ji tichýma očima a s nehybnými rty. Límeček modré košile měl naškrobený a tvrdý, přesně tak, jak mu ho jejich matka vyžehlila na pohřeb. Otočil se a upřel zrak k druhé místnosti. Jako by ho odtamtud vábila nějaká hudba; začal se chvět jako rozčeřená vodní hladina.

„Co jsi mi přišel povědět?“ naléhala.

Tóny hudby teď prudce rozvířily vodu do bílé pěny. Zvuk podobný cinkotu zvonků úplně roztříštil tuhle jasnou představu. Zbyla pouze tma.

A drnčení telefonu.

Hmátla po sluchátku. „DiMatteová,“ ozvala se.

„Tady chirurgie, JIP. Měla byste asi přijít dolů.“

„Co se děje?“

„Jedná se o paní Vossovou na patnáctce. Ten transplantát. Má horečku, třicet osm šest.“

„Co ostatní životně důležité funkce?“

„Krevní tlak sto na sedmdesát. Puls devadesát šest.“

„Hned jsem tam.“ Abby zavěsila a rozsvítila lampičku. Dvě hodiny po půlnoci. Židle vedle jejího lůžka byla prázdná. Žádný Pete. Se zaúpěním se zvedla a klopýtala přes pokojík k umyvadlu, kde si nacákala na obličej studenou vodu. Její chlad ani nezaregistrovala, cítila ji jako v narkóze. Vzbuď se, probuď se, říkala si. Kruci, musíš si teď uvědomit, co máš dělat. Pooperační horečka. Tři dny starý transplantát. Především: prohlédnout ránu. Vyšetřit plíce a břicho. Nařídit rentgen a kultury.

A hlavně zůstat klidná.

Nemohla si dovolit sebemenší chybičku. Vůbec, a u této pacientky zvlášť.

V uplynulých třech dnech vcházela ráno do budovy nemocnice, aniž věděla, je-li tu vůbec ještě zaměstnaná. A každé odpoledne v pět si ulehčeně oddechla, že přečkala dalších čtyřiadvacet hodin. S každým uplynulým dnem se ostří krize maličko otupovalo a Parrovy výhrůžky se vzdalovaly. Věděla, že Wettig je na její straně a stejně tak Mark. S jejich pomocí si možná – skutečně jen možná – své zaměstnání udrží. Nechtěla Parrovi poskytnout sebemenší důvod zpochybnit její výkony coby lékařky, takže se úzkostlivě snažila pracovat bezchybně; dvakrát kontrolovala každý laboratorní výsledek, každý fyzikální nález. A pečlivě se vyhýbala nemocničnímu pokoji Niny Vossové. Rozhodně nemohla potřebovat další nepříjemné setkání s Viktorem Vossem.

Ale teď Nině Vossové stoupla horečka a Abby měla noční službu. Nemohla se tomu vyhnout, musela konat svou povinnost.

Obula si sandály a vyšla z lékařského pokoje.

Nemocnice v noci skýtá zvláštní pohled. Dlouhatánské chodby zejí prázdnotou, světla jsou až moc jasná a unaveným očím připadá, že se všechny ty bílé stěny kroutí a klikatí jako pohyblivé tunely. Teď se jedním z těch tunelů proplétala, ztuhlé tělo a mozek bojující s únavou. Pouze srdce už plně zareagovalo na krizi – tlouklo jako zvon.

Zahnula za roh na chirurgickou JIP.

Světla byla na noc ztlumená – moderní technologie ustoupila každodenním potřebám nemocných lidských bytostí. Šestnáct monitorů v příšeří sesterny elektronicky zaznamenávalo tlukot srdcí šestnácti pacientů. Letmý pohled na monitor číslo 15 Abby potvrdil, že puls paní Vossové se zrychlil. Frekvence 100.

Zazvonil telefon. Sestra u monitorů ho zvedla. „Volá doktor Levi. Chce mluvit se službu konajícím rezidentem.“

„Vezmu to,“ sáhla Abby po sluchátku. „Haló? Doktor Levi? Tady Abby DiMatteová.“

Ticho. „Vy máte dneska v noci službu?“ zeptal se; jako by v jeho hlase zaslechla známku úleku. Okamžitě pochopila důvod. Abby byla poslední osobou, která by se měla dotknout těla Niny Vossové. Ale dneska neexistovala jiná alternativa – byla starší rezidentkou a měla službu.

„Právě jsem šla vyšetřit paní Vossovou,“ řekla. „Má horečku.“

„Vím o tom, byl jsem informován.“ Znovu se odmlčel.

Skočila do té pauzy, rozhodnutá udržet jejich rozhovor na čistě profesionální úrovni. „Provedu obvyklé laboratorní vyšetření. Prohlédnu ji. Nařídím odebrat tři vzorky krve, provést hemokultury, rozbor moče a rentgen hrudníku. Jakmile budu mít všechny výsledky, zavolám vám.“

„Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Počkám na váš telefonát.“

Abby si oblékla sterilní plášť používaný na jednotce intenzivní péče a vstoupila do boxu Niny Vossové. Všechny lampy byly zhasnuté, až na jedinou, svítící slabě nad lůžkem. V tom matném kuželu světla se Nininy vlasy, rozhozené po polštáři, stříbřitě leskly. Zavřená oční víčka a ruce zkřížené na prsou vyvolávaly dojem svatého klidu. Princezna ve své hrobce, napadlo Abby. Postavila se ke straně postele a tiše řekla: „Paní Vossová?“

Nina otevřela oči. Zvolna zaostřila pohled na Abby. „Ano?“

„Jsem doktorka DiMatteová,“ představila se Abby, „rezidentka na chirurgii.“ V ženiných očích zahlédla jiskřičku poznání. Zná mé jméno, uvědomila si Abby. Ví, kdo jsem. Vykradačka hrobů. Zlodějka těl.

Nina Vossová mlčela, jenom se na ni dívala těma bezednýma očima.

„Máte horečku,“ vysvětlovala Abby. „Musíme zjistit její příčinu. Jak se cítíte, paní Vossová?“

„Jsem… unavená. To je vše,“ zašeptala Nina. „Jen unavená.“

„Musím zkontrolovat vaši jizvu.“ Abby si víc rozsvítila a opatrně odvinula obvazy z rány na hrudi. Řez vypadal čistý, nebyl zarudlý ani oteklý. Vytáhla stetoskop a pokračovala v prohlídce, aby zjistila příčinu horečky. Plíce pracovaly normálně, slyšela pravidelné vdechy a výdechy. Promačkala břicho. Nahlédla do uší, nosu a krku. Nezjistila nic znepokojujícího, nic, co by mohlo vyvolat horečku. Po celou dobu prohlídky Nina nepromluvila ani slovo, jen sledovala každičký lékařčin pohyb.

Nakonec se Abby narovnala a řekla: „Všechno se zdá být v pořádku. Uděláme rentgen hrudníku a provedeme odběr tří vzorků krve k hemokultuře.“ Omluvně se usmála. „Asi se dneska v noci moc nevyspíte.“

Nina potřásla hlavou. „Stejně toho moc nenaspím. Všechny ty mé sny. Tolik snů…“

„Špatné sny?“

Nina nabrala dech, pak zvolna vydechla. „O tom chlapci.“

„O jakém chlapci, paní Vossová?“

„O tomhle.“ Jemně se dotkla rukou hrudi. „Řekli mi, že dárcem byl chlapec. Ani nevím, jak se jmenoval. Nebo jak zemřel. Vím jen to, že to byl hoch.“ Pohlédla na lékařku. „Byl?“

Abby přikývla. „Aspoň jsem to slyšela na operačním sále.“

„Vy jste tam byla?“

„Asistovala jsem doktoru Hodellovi.“

Nepatrný úsměv zvlnil Nininy rty. „Zvláštní, že jste tam mohla být po…“ Nedořekla.

Chvíli obě mlčely, Abby z pocitu viny, Nina Vossová… z jakého důvodu? Kvůli ironii z tohoto setkání? Abby ztlumila světla. Oddělený box se znovu ponořil do hrobového šera.

„Paní Vossová,“ začala Abby. „Po tom, co se stalo před několika dny. To druhé srdce, to první srdce…“ Odvrátila zrak, neschopná pohlédnout té ženě do očí. „Byl to chlapec. Sedmnáct let. Chlapci v tom věku touží po autech nebo po děvčatech. Ale tenhle hoch si přál jen jediné – vrátit se domů. Nic jiného, než být znovu doma.“ Povzdechla si. „A o vás jsem nevěděla, paní Vossová. Nebyla jste to vy, kdo ležel na tom lůžku. Byl to on. A já jsem se musela rozhodnout.“ Zamrkala víčky, cítila, jak jí slzy zrosily řasy.

„Žije?“

„Ano. Žije.“

Nina přikývla. Znovu se dotkla vlastní hrudi. Jako by se radila se svým srdcem. Naslouchala, komunikovala. Pak se ozvala: „I tenhle chlapec žije. Tolik cítím jeho srdce. Každý úder. Někteří lidé věří, že srdce je tam, kde žije duše. Třeba v to věří i jeho rodiče. Myslím na ně. A jak to pro ně musí být těžké. Já sama jsem nikdy neměla syna. Nikdy jsem neměla dítě.“ Sevřela ruku v pěst a přitiskla ji na obvazy. „Nemyslíte, že by ty rodiče trochu uklidnilo, kdyby věděli, že část jejich syna dosud žije? Kdyby to byl můj syn, určitě bych si to přála vědět.“ Rozplakala se tichým pláčem.

Abby sáhla po ženině ruce; značně ji překvapila síla Ninina stisku, těch horečnatých prstů zoufale potřebujících pomoc. Nina k ní teď zvedla oči, v nichž jako by žhnul zvláštní plamen. Kdybych tě byla tehdy znala, říkala si v duchu Abby, kdybych tě byla viděla umírat na jedné posteli a Joshe O’Daye na druhé, koho z vás bych vybrala?

Nevím.

Nad lůžkem na monitoru se to zavlnilo. Srdce neznámého hocha, tlukoucí stem úderů za minutu, prohánělo horečnatou krev žilami cizího člověka.

Abby, držíc Ninu za ruku, cítila tepot pulsu. Pomalý pravidelný puls.

Ale ne Ninin, nýbrž svůj vlastní.

Trvalo dvacet minut, než přišla laborantka z rentgenu, aby provedla snímek hrudi, a za čtvrt hodiny už ho Abby měla v ruce vyvolaný. Osvětlila si ho na negatoskopu na JIP a hledala známky zápalu plic. Žádné nenašla.

Byly tři hodiny ráno. Zavolala Aaronu Levimu domů.

Telefon zvedla jeho žena. Rozespale se ozvala: „Haló?“

„Elaine, tady Abby DiMatteová. Nerada vás burcuju v tuhle hodinu. Mohla bych mluvit s Aaronem?“

„Odjel do nemocnice.“

„Jak je to dlouho?“

„No… hned po tom druhém telefonátu. Copak on tam není?“

„Neviděla jsem ho.“

Na druhém konci bylo ticho. „Z domova odjel před hodinou,“ ozvala se Elaine. „Už by tam měl být.“

„Zkusím mu zavolat na jeho pager. Nedělejte si s tím starost, Elaine.“ Abby zavěsila, potom vyťukala číslo Aaronova pageru a čekala, až zazvoní telefon.

Ve čtvrt na čtyři se ještě neozval.

„Paní doktorko,“ řekla Sheila, ošetřovatelka Niny Vossové. „Poslední krevní kultura je hotová. Chcete, aby se udělalo ještě něco?“

Co jsem opomněla? lámala si hlavu Abby. Naklonila se nad stůl a masírovala si spánky, aby zahnala bezmeznou únavu. Přemýšlej, říkala si. Pooperační horečka. Odkud se bere ta infekce? Přehlédla něco?

„Co ten orgán?“ ozvala se Sheila.

Abby vzhlédla. „To srdce?“

„Jen mě něco napadlo. Ale nezdá se mi to pravděpodobné…“

„Co máte na mysli, Sheilo?“

Sestra zaváhala. „Tady jsem to nikdy nezažila. Ale než jsem přišla do Bayside, pracovala jsem na oddělení transplantací ledvin na klinice Mayo. Vzpomínám si na jednoho pacienta, příjemce ledviny s pooperačními horečkami. Nemohli jsme přijít na to, odkud se vzala ta infekce. Až když zemřel, vyšlo najevo, že se jednalo o plíseň. Později se důkladně prozkoumal chorobopis dárce a zjistilo se, že jeho krevní kultury byly pozitivní, ale výsledky přišly až týden po odběru ledviny. A to už bylo pro příjemce – našeho pacienta – pozdě.“

Abby se nad tím zamyslela. Pohlédla na řadu monitorů, na záznam srdeční činnosti pacientky z lůžka číslo 15 tančící přes obrazovku.

„Kde se zakládají informace o dárcích?“ zeptala se.

„Dole v kanceláři koordinátora transplantací. Klíč má vrchní sestra.“

„Mohla byste ji požádat, aby mi vyndala tu složku?“

Abby znovu otevřela chorobopis Niny Vossové. Vyhledala formulář z Novoanglické banky orgánů (NEOB), papír, který doprovázel srdce z Vermontu. Byla na něm uvedena krevní skupina AB pozitivní, stav HIV, protilátky na syfilis a dlouhý seznam dalších laboratorních vyšetření na různé virové infekce. Dárce uveden nebyl.

Patnáct minut nato zazvonil telefon. Vrchní sestra volala Abby.

„Nemohu najít tu složku dárce,“ oznamovala.

„Není vedena pod jménem Niny Vossové?“

„Jsou zařazovány pod číslem lékařských záznamů recipienta. Pod číslem paní Vossové nic není.“

„Nemohlo by jít o nesprávné založení?“

„Podívala jsem se už i do složek transplantátů ledvin a jater. A číslo tohoto záznamu jsem zkontrolovala dvakrát. Víte určitě, že ho nemají někde nahoře na chirurgické JIP?“

„Požádám je, aby se podívali. Děkuji vám.“ Abby s povzdechem zavěsila. To je tak akorát práce na časnou ranní hodinu. Pohlédla na polici, kam se ukládaly záznamy o předchozích hospitalizacích současných pacientů. Jestli je ten chybějící fascikl pohřben někde v tomhle, bude se tím prohrabávat nejmíň hodinu.

Nebo by mohla zavolat přímo do nemocnice, kde prováděli odběr. Tam by třeba měli záznam dárcovy anamnézy a jeho laboratorní testy.

Sekretářka na ředitelství jí zjistila číslo nemocnice Wilcox Memorial. Vytočila je a vyžádala si vrchní sestru.

Během chvilky se ozval ženský hlas: „U telefonu Gail DeLeonová.“

„Tady doktorka DiMatteová. Volám z bostonské Bayside Hospital,“ představila se Abby. „Máme tu příjemkyni srdečního transplantátu, u které se objevila pooperační horečka. Víme, že srdce dárce přišlo z vašeho operačního sálu. Potřebuji získat podrobnější informace o lékařské anamnéze dárce. Třeba budete znát jeho jméno.“

„Odběr orgánu byl proveden u nás?“

„Ano. Před třemi dny. Dárcem byl chlapec. Mladistvý.“

„Moment, podívám se do záznamů z operačního sálu. Zavolám vám zpátky.“

Deset minut nato tak opravdu učinila – avšak ne aby odpověděla, nýbrž aby se sama zeptala: „Jste si jistá, že voláte správnou nemocnici, doktorko?“

Abby se zadívala na Ninin záznam. „Je to tu černé na bílém. Nemocnice dárce: Wilcox Memorial, Burlington, Vermont.“

„Jistě, to jsme my. Ale v záznamu nemám žádný odběr.“

„Můžete ještě zkontrolovat rozvrh operací? Datum by mělo být…“ pohlédla na formulář. „24. září. K odběru mohlo dojít někdy kolem půlnoci.“

„Počkejte.“

Abby slyšela vzdálené šustění otáčených stránek a občasné sestřino zakašlání. Znovu se ozvalo: „Haló?“

„Jsem tady,“ řekla Abby.

„Zkontrolovala jsem rozpis na třiadvacátého, čtyřiadvacátého a pětadvacátého září. Je tu pár apendektomií, cholecystektomií a dva císařské řezy. Ale nikde žádný odběr orgánu.“

„Musí tam být. Dostali jsme srdce.“

„Ale my jsme je neposílali.“

Abby proběhla zápisy sester z operačního sálu a zastavila se u záznamu: 0105: Doktor Leonard Mapes přijel z Wilcox Memorial. Řekla do telefonu: „Jeden z lékařů, který se účastnil odběru, byl doktor Leonard Mapes. A to srdce k nám pak sám dopravil.“

„Mezi našimi lékaři není žádný doktor Mapes.“

„Je to hrudní chirurg –“

„Poslyšte, žádného doktora Mapese tu nemáme. A po pravdě řečeno, nevím o nikom toho jména, kdo by tady v Burlingtonu provozoval lékařskou praxi. Zřejmě máte špatné informace, doktorko. Asi byste si to měla znovu ověřit.“

„Ale –“

„Zkuste to v jiné nemocnici.“ Abby pomalu zavěsila.

Dlouho seděla a mlčky zírala na telefon. Myslela na Viktora Vosse a jeho peníze, na všechno to, co se dá za peníze koupit. Přemýšlela o zvláštním souběhu událostí, díky němuž Nina Vossová dostala nové srdce. Srdce, které se tak dokonale hodilo.

Znovu sáhla po sluchátku.

Kapitola 9

„Zbytečně to dramatizuješ,“ poznamenal Mark, když očima proběhl chorobopis Niny Vossové. „Pro tohle všechno se musí najít nějaké logické vysvětlení.“

„Ráda bych věděla jaké,“ řekla Abby.

„Excize je dobrá, srdce bylo důkladně konzervované a v pořádku doručené. A papíry dárce existovaly.“

„A teď se zřejmě ztratily.“

„V devět hodin přijde koordinátorka transplantací, tak se jí pak můžeme zeptat. Určitě se tady někde najdou.“

„Marku je tu ještě něco. Volala jsem do nemocnice, kde měl být proveden odběr. Žádný chirurg jménem Leonard Mapes tam nepracuje. A nikdo takový se nevyskytuje v celém Burlingtonu.“ Po krátké odmlce ještě dodala: „Skutečně víme, odkud to srdce přišlo?“

Mark mlčel. Připadal jí jako omámený, příliš unavený na logické uvažování. Hodiny na stěně ukazovaly čtyři patnáct. Po Abbyině telefonátu se s námahou vyhrabal z postele, nasedl do vozu a okamžitě jel do Bayside. Pooperační horečky vyžadují bezprostřední reakci, a třebaže důvěřoval Abbyiným zjištěním, přál si vidět pacientku na vlastní oči. Nyní seděl v příšeří JIP a snažil se pečlivě prostudovat zápisy v chorobopisu Niny Vossové. Ze stěny na něj civěla řada srdečních monitorů, jejichž tři jasně zelené zvlněné čáry se odrážely v jeho brýlích. Sestry se v té polotmě pohybovaly jako stíny a dorozumívaly se tlumenými hlasy.

Mark sklapl složku. S povzdechem si sundal brýle a promnul oči. „Tahle horečka. Co ji ksakru vyvolává? To by mě opravdu zajímalo.“

„Mohla by to být infekce přenesená z dárce?“

„To je nepravděpodobné. U srdce jsem tohle ještě nezažil.“

„Ale my o dárci nic nevíme. Nebo o jeho anamnéze. Vždyť nám ani není známo, z které nemocnice to srdce přišlo.“

„Abby, v tomhle případě si děláš zbytečné starosti. Vím, že Archer hovořil po telefonu s chirurgem, který prováděl odběr. Vím i to, že u toho byly papíry. Přišly v takové hnědé obálce.“

„Vzpomínám si, že jsem ji viděla.“

„Tak jsme ji viděli oba.“

„Kde je ta obálka teď?“

„Aby ti bylo jasné, Abby, já operuju a jsem pořád po lokty v krvi. Nemůžu sledovat, kam se zašantročí nějaká zatracená obálka.“

„Proč je tedy tolik tajemna kolem dárce? Nemáme záznamy. Neznáme jeho jméno.“

„To je běžný postup. Záznamy o dárci jsou důvěrné. Vždycky se uchovávají odděleně od záznamů příjemce. Jinak by se mohly rodiny vzájemně kontaktovat. Strana dárce by mohla očekávat nehynoucí vděk, což by rodině recipienta třeba bylo protivné nebo by mohla cítit vinu. A to by pak vedlo k obrovským emocionálním zmatkům.“ Unaveně klesl na židli. „S tímhle zbytečně ztrácíme čas. Za pár hodin se všechno vyřeší, takže teď se soustřeďme na tu horečku.“

„Jak myslíš. Ale stejně to ještě přijde na přetřes. NEOB si o tom chce promluvit s tebou.“

„Jak se do toho dostala Novoanglická banka orgánů?“

„Brnkla jsem jim tam. Mají linku s nepřetržitým provozem. Slíbila jsem jim, že ty nebo Archer jim zavoláte.“

„Ať to udělá Archer. Bude tu každou chvíli.“

„On sem přijde?“

„Dělá mu starosti ta horečka. A Aarona nemůžeme nikde sehnat. Zkusila jsi mu znovu zavolat?“

„Třikrát. Žádná odpověď. Elaine mi řekla, že jel do nemocnice.“

„Někde tady musí být. Viděl jsem jeho vůz dole na parkovišti. Třeba se zdržel na interně.“ Mark v chorobopisu Niny Vossové nalistoval stránku s naordinovanými příkazy. „Tohle udělám bez něj.“

Abby zalétla pohledem k boxu Niny Vossové. Pacientka měla zavřené oči a hruď se jí zdvíhala v klidném rytmu spánku.

„Začnu s antibiotiky,“ rozhodl Mark. „Širokospektrálními.“

„Na jakou infekci?“

„To nevím. Bude to jen přechodný můstek, než přijde výsledek kultur. Při její oslabené imunitě nelze riskovat jakoukoli infekci.“ Mark bezradně vyskočil ze židle a přešel k oknu vedoucímu k boxu Niny Vossové. Chvíli tam stál a díval se na ni. Jako by ho ten pohled uklidňoval. Abby se postavila vedle něho. Byli tak blizoučko, téměř se jeden druhého dotýkali, a přesto je teď od sebe oddělovala propast téhle krize. Na opačné straně okna Nina Vossová spokojeně spala.

„Mohla by to být reakce na léky,“ nadhodila Abby. „Má jich tolik. Každý z nich může vyvolat horečku.“

„I to je možné. Ale nezdá se mi, že by ji mohly vyvolat steroidy a cyclosporin.“

„Nepodařilo se mi najít žádný zdroj infekce. Nikde.“

„Je v imunosupresi. Něco přehlédneme, zameškáme – a je po ní.“ Otočil se a zvedl chorobopis. „A teď rozpoutám boj proti virům.“

V šest hodin ráno začala do Nininy žíly proudit první dávka azaktamu. Vyžádali si odborného konzultanta z oddělení infekčních onemocnění a v sedm patnáct už byl doktor Moore na místě. Souhlasil s Markovým rozhodnutím. Horečka u pacientky s oslabenou imunitou byla příliš nebezpečná, než aby se nechala neléčená.

V osm hodin bylo nitrožilně podáno další antibiotikum, piperacillin.

Tou dobou Abby vykonávala ranní vizity na chirurgické jednotce intenzivní péče; na pojízdném vozíku se jí vršily chorobopisy. Byla to náročná noční služba – pouze hodina spánku před tím telefonátem ve dvě hodiny po půlnoci a od té doby ani okamžik oddechu. Posilněná dvěma šálky kávy a nadějí na brzký konec tohohle zápřahu projížděla s vozíkem kolem boxů a v duchu se utěšovala: Ještě čtyři hodiny a vypadnu odtud. Už jen čtyři hodiny do poledne. Dojela k lůžku číslo 15 a oknem nahlédla dovnitř.

Nina byla vzhůru. Zahlédla Abby a ochablou rukou jí dávala znamení, aby vstoupila.

Abby nechala vozík u dveří, navlékla si sterilní plášť a vešla do boxu.

„Dobré jitro, doktorko DiMatteová,“ zašeptala Nina. „Obávám se, že jste se kvůli mně moc nevyspala.“

Abby se usmála. „To je v pořádku. Spala jsem minulý týden. Jak se cítíte?“

„Jako když je člověk středem pozornosti.“ Nina zvedla oči k láhvi s antibiotiky visící nad ní a nepatrně kývla hlavou. „Tohle mi má pomoct?“

„Doufáme. Dostáváte kombinaci piperacillinu a azaktamu. Širokospektrální antibiotika. Jestli máte v sobě infekci, tohle by se o ni mělo postarat.“

„A jestli se nejedná o infekci?“

„Pak to na horečku nezabere. A zkusíme něco jiného.“

„Takže vy vlastně nevíte, čím byla vyvolaná?“

Abby chvíli mlčela. „Ne,“ připustila. „Nevíme. Je to jen pokus, nevíme, jestli přinese úspěch.“

Nina přikývla. „Věděla jsem, že mi řeknete pravdu. Doktor Archer to neudělal. Dnes ráno tady byl a neustále mi opakoval, abych si nedělala starosti, že o všechno je postaráno. Vůbec nepřipustil, že to neví.“ Nina se tiše zasmála, jako by ta horečka, antibiotika, všechny tyhle trubičky a přístroje byly součástí nějaké podivné nevyzpytatelné iluze.

„Určitě vás nechtěl znepokojovat,“ ujišťovala ji Abby.

„Ale mě pravda vůbec neděsí. Vážně ne. Lékaři by měli říkat pravdu častěji.“ Podívala se Abby přímo do očí. „Tohle přece víme obě.“

Abby se přistihla, že se automaticky zadívala na monitory. Viděla, že všechny záznamy putující obrazovkou jsou v normálu. Puls. Krevní tlak. Tlak v pravé síni. Byl to pouhý zvyk, to zaměření se na čísla. Přístroje nekladou obtížné otázky, neočekávají bolestně pravdivé odpovědi.

Zaslechla, jak Nina tiše vyslovila: „Viktore.“

Abby se otočila. Teprve teď zpozorovala, že Viktor Voss vešel do boxu.

„Vypadněte,“ vyštěkl. „Ven z pokoje mé ženy.“

„Jen jsem ji šla zkontrolovat.“

„Řekl jsem ven!“ Udělal krok vpřed a rukou jí prudce škubl pláštěm.

Abby bezděčně couvla. Prostor byl tak úzký, že tu nebylo místo na ústup.

Vrhl se na ni. Tentokrát ji chytil za ruku a stiskl tak silně, že jí viditelně chtěl ublížit.

„Viktore, ne!“ zaúpěla Nina.

Abby vykřikla bolestí, když ji silou vyrazil z boxu. Jeho úder byl tak prudký, že zády naletěla na vozík. Ten se rozjel a ona cítila, jak padá. Tvrdě přistála na zadku. Rozjetý vozík narazil do stěny a všechny desky s buchnutím dopadly na podlahu. Abby vytřeštěně vzhlédla. Viktor Voss se nad ní tyčil, těžce dýchaje, ne však námahou, nýbrž vztekem.

„Ať vás nenapadne ještě někdy se přiblížit k mé ženě,“ zasípěl. „Slyšíte mě, doktorko? Slyšíte mě?“ Tahle poslední otázka byla zřejmě adresovaná šokovanému personálu JIP, který se sem teď seběhl. „Nepřeji si, aby se tahle žena přiblížila k mé paní. Chci, aby to bylo písemně zaznamenáno v manželčině chorobopisu a vyvěšeno i na dveřích. Proveďte to okamžitě.“ Vrhl na Abby poslední pohled plný hlubokého opovržení, pak vešel do boxu, kde ležela jeho žena, a zatáhl záclonku přes okno.

Z hloučku se oddělily dvě sestry a spěchaly pomoct Abby na nohy.

„Jsem v pořádku,“ odháněla je doktorka. „Je mi dobře.“

„Je to šílenec,“ zašeptala jedna ze sester. „Měly bychom na něj zavolat ochranku.“

„Raději ne,“ ozvala se Abby, „nebudeme to ještě víc rozmazávat.“

„Ale tohle bylo napadení! Mohla byste ho žalovat.“

„Chci na to prostě zapomenout.“ Abby se zvedla a přistoupila k vozíku. Chorobopisy se válely po zemi, všude byly rozeseté uvolněné stránky a proužky papíru s výsledky laboratorních vyšetření. S rozpáleným obličejem všechno posbírala a vrátila na vozík. Stěží zadržovala slzy. Nesmím plakat, umiňovala si v duchu. Tady ne. Nebudu brečet. Vzhlédla.

Všichni ji pozorovali.

Nechala vozík vozíkem a vyběhla z jednotky intenzivní péče.

Mark ji o tři hodiny později našel v nemocničním bufetu. Seděla sklesle u stolku v rohu nad šálkem čaje a koblihou s borůvkami. Z koblihy bylo jednou ukousnuto a pytlíček čaje už se ve vodě louhoval tak dlouho, že tekutina v šálku připomínala černou kávu.

Mark si přisedl naproti ní. „Byl to Voss, kdo spustil ten povyk, Abby. Ne ty.“

„Ale byla jsem to já, kdo přistál na zadku přede všemi.“

„Strčil do tebe. A to můžeš použít proti němu, kdyby vyrukoval s nějakým nesmyslným procesem.“

„Říkáš, že bych ho měla žalovat za napadení?“

„Něco takového.“

Zavrtěla hlavou. „Nechci se zabývat Viktorem Vossem a nechci s ním mít cokoli společného.“

„Bylo tam půl tuctu svědků. Viděli, jak do tebe strčil.“

„Marku, zapomeňme na to.“ Zvedla kobližku, jednou do ní váhavě kousla a znovu ji odložila. Mlčky se na ni zahleděla a zoufale si přála změnit téma.

Nakonec se zeptala: „Souhlasil Aaron s tím, že začínáme podávat antibiotika?“

„Aarona jsem ještě neviděl.“

Udiveně zvedla hlavu. „Myslela jsem, že tu je.“

„Snažil jsem se mu dovolat, ale nikdy neodpověděl.“

„Volal jsi mu domů?“

„Mluvil jsem jen s hospodyní. Elaine odjela na víkend do Dartmouthu navštívit děti.“ Pokrčil rameny. „Je sobota a Aaron nemá službu. Zřejmě se rozhodl, že si od nás všech odpočine a dopřeje si krátké prázdniny.“

„Prázdniny,“ povzdechla si Abby a přejela si rukou po unaveném obličeji. „Bože, to je můj sen. Pláž, několik palem a piňa colada.“

„Ani já bych tím nepohrdl.“ Vzal ji za ruku. „Vzala bys mě s sebou?“

„Nemáš přece rád piňa colada.“

„Ale mám rád pláže a palmy. A tebe.“ Pevně jí stiskl ruku. Právě tohle v tuto chvíli tolik potřebovala. Jeho dotek. Byl tak pevný a spolehlivý jako ten muž sám.

Naklonil se přes stůl a přímo tady v bufetu ji políbil. „Vidíš?“ zašeptal. „Teď tu na veřejnosti předvádíme další divadýlko. Radši bys měla jet domů, než upoutáme všeobecnou pozornost.“

Pohlédla na hodinky. Bylo dvanáct. Sobota. Víkend konečně začal.

Vyšli společně z bufetu a on ji vedl nemocniční halou. U východu z budovy se ozval: „Byl bych ti pomalu zapomněl říct, že Archer volal do Wilcox Memorial, kde mluvil s nějakým hradním chirurgem, Tim Nicholls se jmenuje. Ukázalo se, že Nicholls asistoval při tom odběru. Potvrdil, že šlo o jejich pacienta a že excizi provedl doktor Mapes.“

„Tak proč není Mapes uveden na seznamu personálu té nemocnice?“

„Protože přiletěl soukromým letadlem z Houstonu. O tom jsme nic nevěděli. Pan Voss zřejmě nedůvěřoval žádnému yankeeskému chirurgovi, a proto si sám objednal odborníka.“

„Až z Texasu?“

„Se svými penězi by si sem Voss mohl pozvat i celý Baylorův tým.“

„Takže odběr opravdu provedla Wilcox Memorial.“

„Nicholls tvrdí, že u toho byl. Ať ti ta sestra ráno napovídala cokoli, určitě se podívala na nesprávný záznam. Jestli chceš, abych tam zavolal já a znovu se zeptal…“

„Ne, zapomeň na to. Všechno se mi teď zdá tak malicherné. Nevím, co se mi to honilo hlavou.“ Povzdechla si a zadívala se na svůj vůz zaparkovaný na obvyklém místě až na konci parkoviště. Krajní Sibiř, tak rezidenti nazývali svou vymezenou část parkovací plochy. A to ještě mohli být rádi, že ho směli používat. „Uvidíme se doma,“ loučila se s Markem. „Jestli do té doby neusnu.“

S rukama kolem jejích ramen jí mírně zaklonil hlavu a políbil ji; dvě unavená těla se k sobě přimkla. „Dobře dojeď,“ zašeptal. „Miluji tě.“

Když omámená únavou přecházela rozlehlou plochu parkoviště, zvuk těch dvou slov jí nepřestával rezonovat v hlavě. Miluji tě.

Vyndala z kabelky klíče a zamířila ke svému vozu. Když chtěla odemknout, všimla si, že klička zámku je zvednutá. Proboha, jsem to ale idiot, řekla si, celou noc jsem měla odemčeno. Otevřela dveře.

Při prvním závanu vzduchu prudce couvla a zvedl se jí žaludek z příšerného puchu vycházejícího z vozu. A při pohledu na to, co leželo na předním sedadle, se otřásla odporem. Kolem automatického řazení byly omotány smyčky hnijících vnitřností, jejichž jeden konec visel jako groteskní pentle z dolní části volantu. Sedadlo spolujezdce bylo znečištěné odpornou masou neidentifikovatelné tkáně. A na sedadle řidiče, opřený o podložku, ležel jeden krvavý orgán.

Srdce.

Jel do Dorchesteru, dost zanedbané části v jihovýchodním Bostonu. Zaparkoval na protější straně ulice a zahleděl se na škatulovitý dům posazený uprostřed zapleveleného trávníku. Asi dvanáctiletý hoch hrál na příjezdové cestě basketbal; strefoval se do koše nad garáží, ale nikdy mu to nevyšlo. Tenhle mládenec by asi nedostal sportovní stipendium. A soudě podle staré rachotiny parkující před garáží a celkové zchátralosti domu by se tu nějaká taková finanční záplata moc a moc hodila.

Vystoupil z vozu a přešel ulici. Jakmile se objevil na cestě k domu, chlapec okamžitě přerušil svou činnost. Stál, míč přitisknutý k hrudi, a měřil si návštěvníka podezíravým pohledem.

„Hledám dům Flyntových.“

„Jo,“ ozval se chlapec. „To jsme my.“

„Jsou tví rodiče doma?“

„Táta. Proč?“

„Asi bys mu měl říct, že má návštěvu.“

„Kdo jste?“

Podal chlapci svou navštívenku. Ten ji bez valného zájmu přeběhl očima a snažil se mu ji vrátit.

„Ne, nech si ji a ukaž ji otci.“

„To myslíte hned teď?“

„Jestli nemá moc práce.“

„Tak jo.“ Chlapec vběhl do domu; skleněné dveře za ním hlučně zaklaply.

Netrvalo dlouho a ve dveřích se objevil obtloustlý zamračený muž. „Hledáte mě?“

„Pane Flynte, jmenuji se Stewart Sussman. Pracuji u právnické firmy Hawkes, Craig a Sussman.“

„No a?“

„Dozvěděl jsem se, že jste byl před šesti měsíci pacientem v Bayside Medical Center.“

„Měl jsem nehodu. Zavinil ji ten druhý chlapík.“

„Odstranili vám slezinu. Je to tak?“

„Jak tohle všechno víte?“

„Přicházím ve vašem nejlepším zájmu, pane Flynte. Podstoupil jste závažnou operaci, viďte?“

„Říkali, že jsem moh umřít. Tak to asi bylo zlý.“

„Byla jedním z vašich lékařů rezidentka jménem Abigail DiMatteová?“

„Jo. Chodila za mnou každej den. Opravdu báječná dáma.“

„Upozornila vás ona nebo kterýkoli jiný lékař na následky, které mohou nastat po odstranění sleziny?“

„Říkali, že bych moh chytit ňáký ošklivý infekce, kdybych nebyl opatrnej.“

„Smrtelné infekce. Tohle vám řekli?“

„No… možná.“

„Nezmínili se o nějakém neopatrném říznutí během operace?“

„Cože?“

„Že jim sjel skalpel, poranil slezinu a způsobil silné krvácení.“

„Ne.“ Teď se na mužově tváři objevil značně znepokojený výraz. „Stalo se něco takovýho?“

„Rádi bychom si ověřili fakta. Potřebujeme jen váš souhlas k získání vašich lékařských záznamů.“

„Proč?“

„Bylo by ve vašem zájmu, pane Flynte, vědět, zda jste přišel o slezinu kvůli chybě chirurga. Jestli k ní opravdu došlo, pak jste utrpěl škodu, k níž nemuselo dojít. A mělo by se vám dostat odpovídající kompenzace.“

Pan Flynt mlčel. Pohlédl na hocha, který sledoval jejich rozhovor s cizím mužem. Zřejmě nic z toho nechápal. Pak sklouzl zrakem k peru, které mu ten cizinec nabízel.

„Tou kompenzací, pane Flynte,“ pokračoval advokát, „jsem myslel peníze.“

Muž přijal pero a podepsal se.

Jakmile se Sussman znovu octl ve svém voze, vsunul podepsaný formulář opravňující k vydání chorobopisů do aktovky a znovu studoval jména na seznamu. Zbývala ještě čtyři, ještě musí získat čtyři podpisy. To by neměl být problém. Chamtivost a touha po odplatě tvoří mocnou kombinaci.

Přeškrtl jméno Harold Flynt a nastartoval.

Kapitola 10

„Bylo to srdce vepře. Zřejmě je dali do vozu v noci a celý den se pak peklo v tom vedru. Pořád se nemůžu zbavit toho příšerného puchu.“

„Ten chlap vás chce dostat do cvokárny,“ řekla Vivian Chaová. „Asi byste měla ty jeho útoky nějak odrazit.“

Abby a Vivian prošly předními dveřmi a kráčely halou k výtahu. Bylo nedělní poledne a výtahy v Massachusettské všeobecné byly v tuhle dobu přecpané návštěvníky, jimž se nad hlavou vznášely pestrobarevné balonky, které přinášeli pacientům s přáním brzkého uzdravení. Dveře výtahu se nehlučně zatáhly a v tu chvíli je ovanula omamná vůně karafiátů.

„Nemáme žádný důkaz,“ špitla Abby. „Nevíme jistě, že to udělal on.“

„A kdo jiný? Přece víte, co už provedl. Připravuje soudní proces. Veřejně na vás zaútočí. Říkám vám, DiMatteová, je čas vznést proti němu žalobu, a to hned za několik trestných činů. Napadení. Teroristické výhrůžky.“

„Nejhorší je, že chápu, proč to dělá. Je rozrušený. Pooperační stav jeho ženy není příznivý.“

„Neslyším snad ve vašem hlase podtón viny?“

Abby si povzdechla. „Nemohu si pomoct, vždycky, když jdu kolem jejího lůžka, neubráním se jistému pocitu viny.“

Vystoupily z výtahu ve čtvrtém patře a přes halu zamířily ke křídlu srdeční chirurgie.

„Má dostatek peněz na to, aby vám na dlouho udělal ze života peklo,“ konstatovala Vivian. „Jednu žalobu už máte na krku. A zřejmě jich bude ještě víc.“

„Asi ano. Z kanceláře, kde archivují lékařské záznamy, mi sdělili, že právnická firma Hawkes, Craig a Sussman už si vyžádala šest chorobopisů. Jedná se o firmu zastupující Joea Terria.“

Vivian se rázem zastavila a užasle na ni pohlédla. „Ježíši! To snad u soudu strávíte zbytek svého pozemského života.“

„Pokud nepodám rezignaci. Jako vy.“

Vivian už zase rázovala svým obvyklým pevným krokem. Malá neohrožená asijská amazonka, mající pro strach uděláno.

„A proč vy se nijak nebráníte?“ zeptala se Abby.

„Snažím se. Problém je, že muž, proti němuž chci vystoupit, je Viktor Voss. Jakmile jsem jeho jméno vyslovila před svou advokátkou, o pár odstínů zbělela. A to je u černošky co říct.“

„Co vám poradila?“

„Abych šla od toho. A abych si gratulovala, že už mám za sebou chirurgickou rezidenturu, takže si aspoň můžu najít jinou práci. Nebo zahájit vlastní praxi.“

„Tak moc ji Voss poděsil?“

„Sice to nepřiznala, ale je to tak. Voss je postrachem spousty lidí. A stejně nejsem v postavení se bít. Byla jsem to já, kdo rozhodoval, takže padnout má moje hlava. Ukradly jsme srdce, DiMatteová. Z toho se nevyzujeme. Kdyby se jednalo o kohokoli jiného než Viktora Vosse, mohlo to třeba dopadnout jinak. Ale teď za to zaplatím já.“ Pohlédla na Abby. „Ale ne tolik, co to bude stát vás.“

„Já mám pořád aspoň své zaměstnání.“

„Na jak dlouho? Jste teprve v druhém roce rezidentury. Musíte se už začít bránit, Abby. Nedovolte mu, aby vás zničil. Jste příliš dobrá lékařka, než abyste se nechala násilím vyhnat.“

Abby potřásla hlavou. „Někdy si říkám, jestli to všechno za něco stálo.“

„Jestli to má nějakou cenu?“ Vivian se zastavila před pokojem číslo 417. „Pojďte se podívat. A pak mi odpovíte.“ Zaklepala na dveře a vstoupila.

Chlapec seděl na lůžku a pohrával si s dálkovým ovladačem televize. Kdyby neměl na hlavě čapku klubu Red Sox, Abby by asi nepoznala Joshe O’Daye, natolik se změnil jeho vzhled, jeho růžolící tváře zářící zdravím. Jakmile spatřil Vivian, obličej se mu rozzářil úsměvem.

„Hej, doktorko Chaová,“ zajásal. „Pořád jsem si říkal, jestli za mnou vůbec někdy přijdete.“

„Jak vidíš, jsem tady,“ odpověděla Vivian. „A už jsem se tu stavěla dvakrát, ale vždycky jsi spal.“ Potřásla hlavou v hraném rozhořčení. „Typicky líný teenager.“

Oba se zasmáli. Nastalo kratičké ticho. A pak, téměř plaše, Josh rozevřel náruč, aby ji objal.

V prvním okamžiku se Vivian nepohnula. Jako by nevěděla, jak zareagovat. Pak se v náhlém impulsu uvolnila, oprostila se od jakési neviditelné zábrany a naklonila se k němu. Objetí bylo kratičké a neohrabané. Zdálo se, že se Vivian ulevilo, když bylo po všem.

„Tak jak se ti vede?“ zeptala se.

„Fakt dobře. Koukněte, viděla jste to?“ Ukázal na televizor. „Táta mi sem přivezl všechny tyhle pásky s baseballovými zápasy. Ale nemůžeme přijít na to, jak zapojit videorekordér. Vy to umíte?“

„Asi bych ti zničila televizi.“

„A to jste doktorka?“

„No dobře. Příště, vážený, až budete potřebovat operaci, zavolejte si televizního opraváře, jo?“ Kývla hlavou směrem k Abby. „Na doktorku DiMatteovou se doufám pamatuješ?“

Josh pohlédl na Abby dost nejistě. „Asi ano. Chci říct…“ Pokrčil bezradně rameny. „Víte, něco jsem zapomněl. Věci, které se staly minulý týden. Někdy mi připadá, že jsem zhloupl nebo tak nějak.“

„S tím se vůbec netrap,“ uklidňovala ho Vivian. „Když tvé srdce přestalo bít, Joshi, k tvému mozku neproudilo dostatečné množství krve. Mohl jsi pár věcí zapomenout.“ Dotkla se jeho ramene. Tohle doktorka Vivian Chaová nikdy neměla ve zvyku. Ale teď to udělala, skutečně se svého pacienta dotýkala. „Aspoň že jsi nezapomněl na mě,“ řekla a se smíchem dodala: „Třeba ses o to pokoušel.“

Josh sklopil oči. „Doktorko Chaová,“ řekl tichounce, „na vás nikdy nebudu chtít zapomenout.“

Rozhostilo se ticho. Nikdo z nich nepronesl slovo. Jako by v téhle bezradné póze strnuli – chlapec s pohledem upřeným na pelest lůžka, obličej schovaný pod štítkem čepice, a lékařka s rukou spočívající na hochově rameni.

Abby se musela otočit a soustředit na něco jiného. Na trofeje. Měl je tu všechny, veškeré ty stužky a plakety, vystavené na nočním stolku. Už ne oltář pro umírajícího chlapce, nýbrž oslava života. Nebo znovuzrození.

Ozvalo se zaklepání a ženský hlas zvolal: „Joshi?“

„Ahoj, mami!“

Dveře se rozlétly a do místnosti vpadli rodiče, sourozenci, strýčkové a tety; okamžitě zaplnili pokoj mračnem nafouknutých balonků a vůní hranolků od McDonald’s. Oblehli lůžko a zaútočili na Joshe bouřlivými objetími, polibky a nadšenými výkřiky: Jen se na něj podívejte! Vypadá tak dobře! No nevypadá báječně? Josh všechny tyhle projevy snášel s rozpačitým potěšením. Ani si nevšiml, že Vivian odstoupila od jeho postele, aby uvolnila místo hlučnému klanu O’Dayových.

„Joshi, zlato, přivezli jsme strýčka Harryho z Newbury. Vyzná se ve videorekordérech. Dokážeš to zapojit, Harry?“

„Samozřejmě. Dělám to všem sousedům.“

„Přivezl jsi správné kabely, Harry? Určitě máš s sebou všechno, co je zapotřebí?“

„Myslíte, že jsem je zapomněl?“

„Podívej, Joshi. Tři dvojité porce hranolků. Můžeš je jíst, viď? Neřekl ti doktor Tarasov, že je nesmíš?“

„Mami, zapomněli jsme foťák. Chtěl jsem vyblejsknout tu Joshovu jizvu.“

„To tě nesmí ani napadnout.“

„Učitel mi řekl, že to bude fantastický.“

„Tvůj učitel je moc starý na to, aby použil takovýhle slovo. Žádné obrázky jizvy. Bylo by to narušení soukromí.“

„Hej, Joshi, nepotřebuješ píchnout s těma hranolkama?“

„Tak co, Harry, zvládneš to?“

„No nevím. Tohle už je pěkně starej televizor…“

Vivian se podařilo proplést se k místu, kde stála Abby. Znovu se ozvalo zaklepání a do místnosti se vhrnula nová horda příbuzenstva s obdobnými výkřiky obdivu: Jak nádherně vypadá! No né, není fantastický? Přes hlavy rozvětvené rodiny O’Dayových zachytila Abby chlapcův letmý pohled. Díval se směrem, kde stála ona a Vivian. Vyslal k nim bezmocný úsměv a zamával.

Abby a Vivian tiše vyšly z pokoje. Zůstaly stát na chodbě a naslouchaly hlasům za dveřmi. První se ozvala Vivian: „Tak, Abby, tady máte odpověď na vaši otázku ‚Stálo to za to?‘.“

V místnosti sester požádaly, zda mohou mluvit s doktorem Ivanem Tarasovem. Vrchní sestra oddělení jim poradila, aby zašly do společenské místnosti lékařů. Tam ho skutečně našly, jak popíjí kávu a píše záznamy do chorobopisů. S brýlemi padajícími mu přes kořen nosu a v tvídovém saku připomínal doktor Tarasov spíš nějakého nudícího se anglického gentlemana než vyhlášeného srdečního chirurga.

„Právě jsme viděly Joshe,“ hlásila Vivian.

Tarasov vzhlédl od svých zápisů, sem tam pokapaných kávou. „A co mu říkáte, doktorko Chaová?“

„Myslím, že jste odvedl dobrou práci. Ten hoch vypadá fantasticky.“

„Objevila se u něho nepatrná ztráta paměti. Jinak se výborně zotavuje, jak to u dětí bývá obvyklé. Propustíme ho za týden. Jestli ho sestry mezitím nevyhodí.“ Tarasov sklapl desky a pohlédl na Vivian. Teď už se neusmíval. „S vámi si musím vyřídit něco moc důležitého, doktorko.“

„Se mnou?“

„Jistě víte, o čem mluvím. O té druhé pacientce s transplantátem v Bayside. Když jste mi sem poslala toho chlapce, neřekla jste mi celou pravdu. Až teprve pak jsem zjistil, že to srdce už bylo určeno někomu jinému.“

„Nebylo. Jednalo se o přímé dárcovství a měla jsem k tomu souhlas.“

„Který jste získala určitou lstí.“ Teď přes brýle zamračeně pohlédl na Abby. „Váš ředitel, pan Parr, mi sdělil všechny podrobnosti. Stejně jako právní zástupce pana Vosse.“

Vivian a Abby se po sobě podívaly.

„Jeho právní zástupce?“ zeptala se Vivian.

„Přesně tak.“ Tarasov se pohledem vrátil k Vivian. „Chtěla jste, aby na mě podal žalobu?“

„Chtěla jsem zachránit chlapce.“

„Zatajila jste informace.“

„A teď žije a cítí se dobře.“

„Říkám to poprvé a naposled. Neopovažujte se něco takového kdy opakovat.“

Vivian se chystala odpovědět, ale pak si to rozmyslela. Jen mlčky přikývla; byl to její typicky uctivý asijský způsob omluvy, oči sklopené, hlava mírně v úklonu.

Tarasov jí to nezbaštil. Změřil si ji dost zlostným pohledem. Pak se nečekaně rozesmál. Obrátil se znovu ke svým záznamům a prohodil: „Měl jsem vás vyrazit z Harvardu, dokud jsem měl k tomu příležitost.“

„Připravit k obratu. Po větru!“ vykřikl Mark a otočil kormidlem. Příď Gimme Shelter se stočila po větru, plachty pleskly, lana bičovala palubu. Raj Mohandas přeběhl k rumpálu na pravoboku a začal točit otěžemi plachet kosatky. Plachta se s hlasitým zašustěním napnula a loď se stočila napravo, přičemž se dole v kabině ze stolu sesmekly plechovky džusů a řinčivě dopadly na podlahu.

„Napni plachtu po větru, Abby,“ zaječel Mark.

Abby klopýtala po palubě k levoboku lodi, kde se přitiskla k záchrannému lanu a znovu se zapřísahala, že tohle bylo naposled, už nikdy víc! Jaké pouto svazuje muže s jejich loděmi? kladla si v duchu otázku. Nebo je to moře, co je nutí takhle vyvádět a hulákat?

A všichni hulákali, všichni čtyři. Mark a Mohandas, Mohandasův osmnáctiletý syn Hank i Pete Jaegly, rezident ve třetím roce rezidentury. Ječeli, že je třeba utáhnout plachty, potom něco o tyčích spinakrů a bůhvíco ještě, co bylo pro Abby španělskou vesnicí. Pak se hlasitě rozčilovali, když je doháněl Archerův člun Red Eye. A hlavně všichni křičeli na Abby. Jakou ona v tomhle závodě hrála roli? Slušně řečeno – roli zátěže. Mrtvé váhy. Její úlohu by stejně dobře sehrály pytle s pískem. Abby byla pytel s pískem a dvěma nohama. Oni zařvali a ona běžela k protějšímu bortu, kde se jí pravidelně zvedl žaludek a vrhla. Muži nikdy nezvraceli. Na to neměli čas při svém soustavném hlučném pobíhání a dupání v luxusních lodních botách.

„Změnit kurs!“

Mohandas a Jaegly poletovali po palubě jako v šíleném tanci. „Držte se závětrné strany!“

Gimme Shelter se otočila po směru větru a naklonila se k levé straně. Plachty se třepotaly, lana o sebe tloukla. Mohandas otáčel rumpálem a při každém otočení páky se mu napjaly mocné svaly na jeho opálené paži.

„Dohání nás!“ zařval Hank.

Red Eye se přiblížila na půl délky lodi. Slyšeli, jak Archer s řevem pobízí svou posádku: Kupředu, kupředu!

Gimme Shelter objela boji a nastoupila kurs po směru větru. Jaegly se mořil s tyčí spinakru. Hank stáhl kosatku.

Abby stála u zábradlí a zvracela.

„Sakra, už se na nás skoro přilepila,“ zaječel Mark. „Vytáhněte ten zatracenej spinakr! Dělejte, dělejte!“

Jaegly a Hank poslechli. Zadul vítr a Gimme Shelter prudce vyrazila vpřed.

„Výborně! Hodná holka!“ jásal Mark. „Děťátko, jen tak dál!“

„Podívejte,“ vykřikl Jaegly, ukazuje kamsi za záď. „Co se to k čertu děje?“

Abby s námahou zvedla hlavu a ohlédla se směrem k Archerově lodi.

Red Eye už je nepronásledovala. Zahnula kolem nejbližší boje a teď mířila zpátky k přístavu. „Nastartovali motor,“ řekl Mark. „Myslíš, že přiznávají porážku?“

„Archer? Ani náhodou.“

„Tak proč se vracejí?“

„Musíme to zjistit. Stáhni ten spinakr.“ Mark nastartoval. „Vrátíme se taky.“

Děkuji ti, bože! oddechla si Abby.

Než dojeli k přístavišti, žaludek se jí trochu uklidnil. Archerova loď už byla zakotvená a její posádka hbitě skládala plachty a svinovala lana.

„Ahoj, Red Eye!“ zvolal Mark, když ji míjeli. „Co se děje?“

Archer zamával svým mobilním telefonem. „Volala mi Marilee! Máme okamžitě přijet. Jde o něco vážného. Čeká na nás v jachtklubu.“

„Okej. Sejdeme se u baru,“ křikl Mark. Pohlédl na svou posádku. „Doplujeme ke břehu. Dáme si drink a potom znovu vyplujeme.“

„Ale už beze mě,“ prohlásila Abby. „Vzdávám to.“

Mark si ji překvapeně změřil. „Už?“

„Copak sis nevšiml, že se pořád držím u zábradlí? Rozhodně jsem neobdivovala krásy okolí.“

„Chudinko Abby! Vynahradím ti to, okej? Slibuju. Šampaňské. Květiny. Restaurace, kterou si sama vybereš.“

„Mně stačí, když vypadnu z týhle zatracený lodi.“

Se smíchem zamířil k přístavišti. „Ale, ale, první důstojníku!“

Jakmile Gimme Shelter připlula k přístavišti pro hosty, Mohandas a Hank vyskočili na lávku a pevně přivázali příďová i záďová lana. Abby byla v momentě venku. Připadalo jí, že i přístaviště se houpe.

„Nechte spuštěnou plachtu,“ nařizoval Mark, „dokud nezjistíme, co je s Archerem.“

„Zřejmě už někde popíjí,“ ozval se Mohandas.

Panebože, zděsila se Abby, když s Markem kráčeli k molu; Mark měl majetnicky položenou ruku na jejím rameni. Další žvanění o lodích. Opálení rozesmátí muži v košilích s krátkými rukávy postávající se sklenkami džinu s tonikem v rukou.

Vešli do klubu – byl to prudký přechod ze slunečního jasu do šera místnosti. První, čeho si všimla, bylo ticho. Spatřila Marilee stojící u baru se sklenkou v ruce. Uviděla Archera, jak sedí sám u stolu, bez drinku, pouze s papírovým táckem před sebou. Posádka Red Eye se shlukla kolem baru, nikdo se nepohnul, nikdo neřekl slovo. Jediným zvukem v celé místnosti bylo zachrastění kostek ledu v Marileeině sklence, když ji zdvihla ke rtům, usrkla a postavila znovu za pult.

„Stalo se něco?“ zeptal se udiveně Mark.

Marilee vzhlédla a zamžikala, jako by si Marka teprve teď všimla. Pak sklopila oči ke svému drinku na barovém pultu.

„Našli Aarona,“ odpověděla.

Byl to ten tříštivý zvuk Strykerovy pilky na kosti, který to obvykle způsoboval – nebo ten zápach. A tenhle byl skutečně odporný.

Bernard Katzka, detektiv z oddělení vražd, zalétl pohledem k protější straně pitevního stolu a hned mu bylo jasné, jak ten příšerný puch zapůsobil na Lundquista. Jeho mladší partner stál zpola odvrácený od stolu, ruku v rukavici přitisknutou k nosu a ústům; jeho souměrný obličej filmového hezouna se teď zkrabatil do grimasy napovídající, že se mu udělalo zle. Lundquistův žaludek nebyl ještě připraven na pitvy; někteří policisté si na ně nezvykli po celý život. Třebaže otvírání mrtvých těl na pitevním stole nepatřilo zrovna ke Katzkovým oblíbeným činnostem, za ta léta se vytrénoval natolik, že celý tenhle proces vnímal jako cvičení intelektu, při němž se nesoustřeďoval na lidskou stránku oběti, nýbrž na čistě organický charakter smrti. Viděl těla sežehlá ohněm, těla seškrábaná z chodníku po pádu ze čtyřiadvacátého patra, těla zastřelená či probodnutá, nebo obojí, těla ohryzaná krysami. Kromě dětí, jejichž mrtvá tělíčka ho vždycky značně rozrušila, považoval mrtvoly na pitevním stole za jednu jako druhou, svlečené, vyšetřené a zanesené do katalogu. Pohlížet na ně jakkoli jinak by znamenalo nezbavit se nočních můr.

Vdovci Bernardu Katzkovi bylo čtyřiačtyřicet let. Před třemi lety viděl umírat svou ženu na rakovinu. Tu nejstrašlivější noční můru už měl za sebou.

Teď se lhostejně soustředil na tělo, na němž se právě prováděla pitva. Mrtvý byl čtyřiapadesátiletý muž bílé pleti, ženatý, s dvěma dětmi – vysokoškoláky, povoláním kardiolog. Jeho totožnost potvrdily jednak otisky prstů, jednak osobní identifikace jeho ženy. Tenhle zážitek pro ni musel být obzvlášť hrůzný. Vidět milovaného člověka mrtvého je už samo o sobě strašlivé. A když tahle milovaná osoba visí oběšená dva dny v teplé a nevětrané místnosti, pohled na ni je nevyslovitelně děsivý.

Řekli mu, že vdova se v pitevně okamžitě složila na podlahu.

A není divu, pomyslel si Katzka, když znovu pohlédl na Aarona Leviho. Bílý bezkrevný obličej; průtok krve do arterií odřízl tlak koženého pásku obtočeného kolem krku. Vyhřezlý jazyk byl šupinatě černý, jeho hlenovitý povrch po dvoudenním působení vzduchu vyschl. Oční víčka se úplně nedovřela. Podélné štěrbiny odhalily sklerální krvácení, které zbarvilo oční bělmo na děsivě rudé. Pod krkem, kde pásek vytiskl strangulační rýhu, se na kůži objevil klasický vzor krevní stázy vzniklé hmotností oběšeného; konce nohou a paží ztratily barvu a v místech, kde popraskaly cévy, se ukázaly tečkovité hemoragie, zvané Tardieuovy skvrny. Tohle všechno ukazovalo na smrt oběšením. Jediné viditelné zranění kromě strangulační rýhy na krku byla podlitina ve tvaru mince na levém rameni.

Doktor Rowbotham a jeho asistent, oba v pláštích, rukavicích a ochranných brýlích, dokončili hrudní a břišní incizi. Měla tvar Y s dvěma diagonálními řezy začínajícími na ramenou a spojujícími se v dolní části prsní kosti, pak pokračovala vertikálně dolů k břichu a odtud ke stydké kosti. Rowbothama, který si už na patologii odsloužil dvaatřicet let, mohlo máloco překvapit nebo vzrušit. Když řízl do mrtvého těla, vypadal znuděně. Svým obvyklým monotónním hlasem diktoval, co nacházel, a přitom sešlapával a znovu pouštěl pedál záznamníku. Právě odklopil trojúhelníkový žeberní kryt a prsní kost a odhalil pohrudniční dutinu.

„Koukni, Slimáku,“ oslovil Katzku. Tahle přezdívka neměla nic společného s Katzkovým zjevem, který se v žádném směru nevymykal průměru. Spíš naznačovala Katzkovu naprosto flegmatickou a nevzrušivou povahu. Jeho kolegové si ho často dobírali – kdyby prý někdo Katzku postřelil v pondělí, asi by na to zareagoval až v pátek. Ale i to jen v případě, kdyby ho to dožralo.

Katzka se naklonil nad pitevní stůl a nahlédl do hrudní dutiny. Jeho výraz se svou lhostejností ničím nelišil od Rowbothamova. „Nevidím nic neobvyklého.“

„Přesně. Možná menší pleurální výpotek, vyvolaný vlásečnicovým prosakováním způsobeným sníženou dodávkou kyslíku tkáním. Ale to všechno svědčí o smrti udušením.“

„Takže odtud můžeme vypadnout, ne?“ ozval se Lundquist. Ten už se odtáhl od stolu, pryč od toho děsného puchu, a jen netrpělivě čekal, až se pustí do něčeho nového. Byl jako všichni ostatní mladí frajeři, toužící po pronásledování pachatelů a honičkách. Jakýchkoli honičkách. Sebevražda oběšením přece nestojí za to, aby tím člověk ztrácel čas.

Katzka se od stolu nehnul.

„Slimáku, vážně se musíme dívat i na to ostatní?“ zeptal se Lundquist otráveně.

„Teprve to začalo.“

„Jedná se přece o sebevraždu.“

„Tahle se mi zdá dost podivná.“

„Všechna zjištění jí nasvědčují. Právě jsi to slyšel.“

„Vylezl z postele uprostřed noci. Vstal, oblékl se a nastoupil do svého vozu. Přemýšlej. Člověk se vyhrabe z teplé postele, aby se jel oběsit do nejvyššího patra nemocnice?“

Lundquist pohlédl na mrtvé tělo a hned se odvrátil.

V tuhle chvíli už Rowbotham a jeho asistent oddělili průdušnici a velké cévy a teď v jednom schlíplém uzlíku vyndávali srdce a plíce. Patolog je hodil na závěsnou váhu. Kovová miska sebou párkrát zakomíhala a zaskřípěla pod vahou orgánů.

„Máte jedinou šanci se na to podívat,“ upozornil je Rowbotham, který teď se svým skalpelem už pracoval na slezině. „Jakmile to tu dokončíme, okamžitě bude pohřeb. Žádost rodiny.“

„Mají nějaký zvláštní důvod?“ zajímal se Lundquist.

„Jsou to židé a ti si vždycky přejí okamžitý pohřeb. Všechny orgány musí být vráceny zpátky do těla.“ Rowbotham hodil slezinu na váhu a pozoroval, jak se rozkomíhaly její jazýčky; pak se pustil do zbylých orgánů.

Lundquist shodil plášť, který se obléká v pitevně, a odhalil svalnatá ramena, výsledek mnoha hodin strávených v tělocvičně. Vyzařovala z něho neúnavná energie, kterou teď projevoval. Ustavičně se honit za něčím velkým a ještě větším, takový byl Lundquist. Katzka na něm musel stále pracovat a ta dnešní lekce znovu potvrdila jeho první dojmy – že není vůbec snadné pochopit mladého policistu s nesmírnou sebedůvěrou a nadmíru pěkným vzhledem. A s hlavou plnou vlasů.

Rowbotham pokračoval ve vyndávání útrob. Řezem uvolnil vnitřnosti a vytáhl něco, co se podobalo nekonečné smyčce střev. Játra, slinivku a žaludek vyňal v jednom chumlu. Nakonec oddělil ledviny a měchýř a hodil všechno na skřípající váhu. Oznámil hmotnost, což bylo okamžitě zaznamenáno. Pár dalších zamumlaných slov do mikrofonu. To, co zbylo, byla zející dutina.

Patolog teď přistoupil k hlavě mrtvoly. Provedl řez od jednoho ucha k druhému. Skalp z temene hlavy přetáhl přes obličej a zadní část stáhl až na krk, aby odhalil spodinu lebeční. Zvedl oscilační pilku. Jeho obličej se zkřivil v grimasu, když kolem něho začala poletovat nepatrná zrníčka kostního prachu. V tuhle chvíli nikdo nemluvil. Pilka byla příliš hlučná a z celé procedury se každému zvedal žaludek. Pitva hrudi či břicha byla jaksi neosobní. Jako když řezník vyvrhuje poraženou krávu. Ale když někdo stahuje muži skalp přes obličej, jako by zohavoval tu nejlidštější a nejosobnější stránku mrtvého.

Lundquist, který teď mírně zezelenal, náhle dopadl na židli vedle dřezu a sklonil hlavu do dlaní. Tahle židle tu byla moc a moc potřebná, protože na ní už spočinula spousta policistů, kterým se udělalo zle.

Rowbotham odložil pilku a odklopil horní část lebky. Teď uvolnil mozek. Dostal se ke zrakovým nervům a oddělil cévy a míchu. Pak opatrně, v jediné třesoucí se mase, vyndal mozek. „Nic neobvyklého,“ prohlásil a nechal ho sklouznout do kbelíku s formalinem.

„A teď se na to podíváme důkladně. Začneme krkem.“

Všechno, co prováděl předtím, byl pouze předstupeň něčeho, co mělo teprve přijít. Vynětí útrob a mozku umožnilo vysátí moku z dutiny lebeční a hrudní. Při následné pitvě krku patologovi nebude překážet krev a tekutiny.

Pásek z krku už byl odstraněn před pitvou a Rowbotham teď prohlížel rýhu, kterou zanechal na kůži.

„Váš klasický tvar obráceného V,“ poznamenal hlasitě. „Podívej se semhle, Slimáku, máš tady paralelní známky podvázání, které odpovídají koncům pásku. A tady, vidíš tohle?“

„Vypadá to jako otisk přezky.“

„Správně. Zatím žádné překvapení.“ Rowbotham znovu zvedl skalpel a začal pitvat krk.

Lundquist se mezitím vzpamatoval a vrátil se ke stolu; tvářil se teď trochu zahanbeně. Ta nauzea ví, co je demokracie, říkal si v duchu Katzka. Dovede sklátit i takové svalovce s bujnými hřívami na hlavách.

Rowbothamův skalpel už projel kůží přední části krku. Jakmile řízl hlouběji, obnažil perlově bílé zadní rohy štítné chrupavky.

„Žádné fraktury. Tamhle v těch škrcených svalech došlo k mírnému krvácení. Ale štítná chrupavka a jazylka se zdají netknuté.“

„Což znamená?“

„Vůbec nic. Při oběšení nemusí nutně dojít k výraznému poškození vnitřního krku. Smrt způsobí čistě přerušení přítoku krve do mozku. Stačí stlačení krčních tepen. Tohle je relativně bezbolestný způsob odchodu ze světa vlastní rukou.“

„Takže sis zatraceně jistý, že jde o sebevraždu.“

„Byla by tu ještě jedna náhodná možnost. Autoerotická asfyxie neboli přidušování při sexuálních hrátkách. Ale pro tohle tu neexistuje žádný důkaz.“

„Poklopec měl zapnutý na zip,“ ozval se Lundquist. „Nevypadalo to, že by se sebou něco prováděl.“

„Takže mluvíme o sebevraždě. Nezdá se, že by ho někdo pověsil a pak ho zabil. Kdyby byl někdo nejprve pověšen, strangulační rýha by vypadala jinak. Ne jako tohle obrácené V. A kdyby mu někdo násilím cpal hlavu do oprátky, bezpochyby by se tu objevila další poranění, protože by se ten člověk rozhodně bránil.“

„Na nadloktí je modřina.“

Rowbotham pokrčil rameny. „Mohl se nejrůznějším způsobem zranit sám.“

„Co když předtím, než byl pověšen, byl nadrogovaný a v bezvědomí?“

„Provedeme toxické vyšetření, Slimáku, jen aby měla tvá dušička pokoj.“

Lundquist se zasmál. „A to bychom mu všichni přáli.“ Odstoupil od stolu. „Jsou čtyři hodiny. Jdeš, Slimáku?“

„Ještě bych se rád podíval na zbývající část pitvy krku.“

„Co to do tebe vjelo? Říkám, že je to sebevražda.“

„Souhlasím. Až na ta světla.“

„Jaká světla?“ podivil se Rowbotham, v jehož očích za ochrannými brýlemi teprve teď blikla jiskřička zájmu.

„Slimákovi vrtají hlavou světla v té místnosti,“ řekl Lundquist.

„Doktor Levi byl nalezen oběšený v nemocničním pokoji pro pacienty, který nebyl v provozu,“ vysvětloval Katzka. „Údržbář, co našel tělo, si byl téměř jistý, že se v místnosti nesvítilo.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Rowbotham.

„Vaše stanovení doby smrti souhlasí s naším předpokladem, co se stalo – že doktor Levi zemřel v sobotu velmi časně ráno. Dlouho před východem slunce. Což znamená, že se buď oběsil ve tmě, nebo ta světla zhasl někdo jiný.“

„Nebo si ten údržbář nepamatoval, co vůbec viděl,“ vložil se do toho Lundquist. „Ten chlapík div na záchodě nevyvrhl střeva. Myslíš, že si pamatuje, jestli bylo rozsvíceno nebo zhasnuto?“

„Právě tenhle detail mi dělá starosti.“

Lundquist se zasmál. „Mně tedy ne,“ řekl a odhodil svůj plášť do pytle se špinavým prádlem.

Bylo už skoro šest večer, když Katzka zaparkoval vůz na parkovišti u Bayside Hospital. Vystoupil, vešel do haly a výtahem vyjel do třináctého patra. Až tam mohl dojet bez univerzálního klíče. Ve třináctém musel vystoupit a po nouzovém schodišti vyšlapat až úplně nahoru.

První, čeho si všiml, když se vynořil ze schodiště, bylo ticho. Pocit prázdnoty. V tomhle prostoru se už měsíce prováděly adaptace. Dneska sem sice žádní dělníci nepřišli, ale všude se tu povalovaly jejich věci. Vzduch byl nasáklý vůní pilin a čerstvé barvy… a ještě něčím. Pachem, který znal z pitevny. Pachem smrti. Rozkladu. Obešel žebříky a pilu a zahnul za roh.

Uprostřed další chodby byly jedny z dveří přelepené žlutou policejní páskou. Shýbl se pod ni a trhnutím otevřel dveře.

Tahle místnost už byla kompletně zrenovovaná. Stěny byly nově vytapetované, přivezen zakázkový nábytek a okno od podlahy až ke stropu skýtalo nádherný výhled na celé město. Podkrovní nemocniční apartmá pro speciálního pacienta s bezednou peněženkou. Vstoupil do koupelny a rozsvítil světlo na stěně. Ještě větší přepych. Mramorový toaletní stolek, měděné kohoutky, zrcadlo se speciálním osvětlením. Toaleta podobná trůnu. Zhasl a vyšel z koupelny.

Zamířil k šatníku.

Tady našli oběšeného doktora Aarona Leviho. Jeden konec koženého pásku byl přivázán ke klice šatny. Druhý konec tvořil smyčku kolem Leviho krku. Zřejmě nechal volně viset nohy, čímž se mu pásek zařízl do hrdla a zabránil přítoku krve z krkavice do mozku. Kdyby byl na poslední chvíli změnil své rozhodnutí, stačilo postavit nohy zpátky na zem, vstát a uvolnit pásek.

Ale on to takhle neudělal. Visel tady pět až deset vteřin a potom ztratil vědomí.

O třicet šest hodin později, v neděli odpoledne, jeden z dělníků vešel do téhle místností, aby zacementoval vanu. Nepočítal s tím, že tu najde mrtvolu.

Katzka přešel pokoj, postavil se k oknu a pozoroval město pod sebou. Doktore Aarone Levi, oslovoval v duchu mrtvého, co se vám tak zhatilo v životě?

Kardiolog. Manželka, krásný domov, přepychový luxus. Dvě dospělé děti, vysokoškoláci. V jednom okamžiku Katzkou projel nevysvětlitelný nával vzteku na Aarona Leviho. Co ksakru tenhle člověk věděl o zoufalství a beznaději? Jaký mohl mít důvod ukončit svůj život? Zbabělec. Zbabělec. Katzka se odvrátil od okna, otřesen výbuchem vlastní zlosti. Vlastním odporem vůči někomu, kdo si zvolil takový konec. A proč právě tenhle konec? Proč se oběsil v téhle opuštěné místnosti, kde by ho nikdo hodně dlouho nemusel najít?

Sebevražda se dá spáchat mnoha jinými způsoby. Levi byl lékař. Měl přístup k narkotikům, barbiturátům, všemožným lékům, které by mohl spolykat ve smrtelných dávkách. Katzka přesně věděl, kolik fenobarbitalů by stačilo k ukončení života. Musel to znát. Kdysi si dal stranou správný počet pilulek, vypočítaný podle vlastní hmotnosti. Položil si je na stůl v jídelně a uvažoval nad svobodou, kterou představují. Konec žalu a zoufalství. Snadný, ale nezvratný způsob, jak všemu uniknout, až dá své záležitosti do pořádku. Ale nějak se ten vhodný okamžik nikdy nenaskytl. Ze všeho nejdřív musel vyřídit spoustu povinností. Postarat se o Anniin pohřeb. Poplatit její účty z nemocnice. Potom došlo k soudnímu řízení, kde se vyžadovalo jeho svědectví, nato dvojnásobná vražda v Roxbury a posledních osm splátek za vůz, poté došlo k třem vraždám v Brookline, což si vyžádalo jeho trojí výpověď u soudu.

Nakonec Slimákovi Katzkovi prostě nezbyl čas se zabít.

Od těch dob uplynuly tři roky, Annie byla pohřbená a těch pilulek fenobarbitalů se dávno zbavil. Na sebevraždu už nepomýšlel. Přesto si velice často vzpomněl na ty prášky ležící na jídelním stole a jen se divil, jak ho něco takového vůbec mohlo napadnout.

Jak snadno by se byl vzdal. Teď už nebyl tím Slimákem jako před třemi lety a s tehdejším zbabělcem necítil žádnou účast. Stejně jako ji necítil s kýmkoli jiným, kdo v sebelítosti chce ukončit život tubou prášků.

A jaký jste měl důvod vy, doktore Levi?

Znovu se zahleděl na zářící Boston a prolétlo mu hlavou, jaká asi byla poslední hodina života Aarona Leviho. Snažil se představit si, jak asi vylézá z postele ve tři hodiny ráno. Jede vozem do nemocnice. Vyjede výtahem do třináctého patra a pak se pustí schodištěm do čtrnáctého. Vejde do této místnosti. Přiváže pásek na kliku u šatníku a vklouzne hlavou do smyčky.

Katzka se zamračil.

Přešel k vypínači a otočil jím. Světla se rozsvítila. Fungovala. Tak kdo je zhasl? Aaron Levi? Dělník, který objevil tělo? Někdo jiný?

Detaily, pomyslel si Katzka. Právě tyhle detaily ho přiváděly k šílenství.

Kapitola 11

„Nemůžu tomu uvěřit,“ opakovala Elaine donekonečna. „Prostě tomu nemůžu uvěřit.“ Neplakala, po celou dobu pohřbu seděla se suchýma očima, což značně roztrpčilo její tchyni Juditu, která hlasitě a bez zábran lkala nad hrobem, kde se předříkával kaddiš. Judita svou bolest před veřejností zdůraznila i tradičním roztržením vlastní blůzy, symbolem srdce, které proťal zármutek. Elaine si blůzu neroztrhla. Elaine neronila slzy. Seděla teď na židli v obývacím pokoji, na klíně mísu jednohubek, a ustavičně opakovala: „Nemůžu uvěřit, že už tu není.“

„Nezakryla jsi zrcadla,“ napomenula ji Judita. „Mělas je zastřít. Všechna zrcadla v domě.“

„Udělejte, co chcete,“ zareagovala Elaine.

Judita vyšla z místnosti hledat něco na přikrytí zrcadel. Chvíli nato všichni hosté shromáždění v obývacím pokoji slyšeli, jak Judita nahoře otvírá a zavírá skříně.

„Je to zřejmě židovský zvyk,“ zašeptala Marilee Archerová, když podávala Abby další podnos s miniaturními chlebíčky.

Abby si vzala malinkatý sendviček s olivou a podala podnos dál. Putoval od hosta k hostu. Nikdo téměř nejedl. Jen zdvořilé uždíbnutí nebo lok sodovky, na víc jako by nikdo neměl žaludek. Ani Abby neměla pomyšlení na jídlo. Nebo na povídání. V místnosti byly nejméně dva tucty lidí, kteří mlčky posedávali na gauči nebo židlích či sem tam postávali v malých skupinkách, a žádný toho moc nenamluvil.

Nahoře někdo spláchl na toaletě. Elaine sebou trhla. Z hloučku hostů se ozval potlačovaný smích. Za gaučem, na němž seděla Abby, kdosi mluvil o tom, jak je letos dlouhý podzim. Byl už říjen a listí se teprve začínalo zbarvovat. Nakonec se mlčení přece jen protrhlo. Konverzace se rozproudila, lidé se tiše bavili o podzimních zahrádkách a jak se vám líbí Dartmouth? a jak je ten letošní říjen teplý, viďte? Elaine seděla uprostřed toho všeho, a třebaže nemluvila, byla na ní vidět úleva, že se baví ostatní.

Velký podnos s chlebíčky už obešel všechny návštěvníky a teď se prázdný vrátil k Abby. „Naplním ho,“ obrátila se Abby na Marilee, zvedla se a zamířila do kuchyně. Tam na mramorovém přípravném stole našla jednu mísu s občerstvením vedle druhé. Dneska však nikdo neměl hlad. Když z bohaté nabídky vybírala podnos s uzeným lososem, zalétla pohledem ke kuchyňskému oknu, odkud viděla Archera, Raje Mohandase a Franka Zwicka stojící venku na kamenné terase. Hovořili a potřásali hlavami. Muži nejradši od všeho prchnou, pomyslela si. Ti nemají trpělivost na truchlící vdovy nebo dlouhé mlčení; to přenechávají manželkám v domě. Dokonce si s sebou ven vzali skotskou, kterou postavili na stolek pod slunečník, aby si mohli snáz dolévat. Zwick se právě natáhl po láhvi a naplnil si sklenku. Když láhev vracel na místo, zachytil Abbyin pohled. Řekl něco Archerovi. Teď se na ni zahleděli i ostatní dva. Přikývli a letmo jí zamávali. Nato se všichni tři sebrali a přes terasu zamířili do zahrady.

„Tolik jídla. Nevím, co si s tím vším počnu,“ povzdechla si Elaine. Abby ani nezaregistrovala, že hostitelka vešla do kuchyně. Ta teď stála nad plnými mísami a vrtěla hlavou. „Dodavatelce jsem hlásila čtyřicet osob a podívejte se, co přinesla. Tohle přece není jako o svatbě. Na svatbě každý hodně jí. Ale po pohřbu skoro nikdo nemá chuť.“ Elaine se zahleděla na jeden z podnosů a zvedla ředkvičku, vytvarovanou do podoby miniaturní růžičky. „Není krásné, co s tím dokážou udělat? Tolik práce kvůli něčemu, co strčíte najednou do pusy.“ Vrátila ji zpátky na podnos, zůstala stát a jen mlčky obdivovala ředkvičkové růžičky.

„Je mi to tak líto, Elaine,“ řekla Abby. „Kéž bych dokázala říct něco, co by vaši bolest zmírnilo.“

„Já bych si jen přála to pochopit. Nikdy se o ničem nezmínil. Nikdy mi neřekl, že…“ Polkla a potřásla hlavou. Odnášela jeden podnos s občerstvením do lednice, zasunula ho do poličky a přibouchla dveře. Pak se otočila a pohlédla na Abby. „Tu noc jste s ním mluvila. Hovořili jste spolu – třeba se o něčem zmínil…“

„Mluvili jsme o jedné naší pacientce. Aaron se chtěl ujistil, jestli jsem ve všem postupovala správně.“

„O ničem jiném jste se nebavili?“

„Jenom o té pacientce. Aaron mi nepřipadal jiný než jindy. Měl zájem pouze o pacientku. Elaine, nikdy bych si nepomyslela, že by…“ Zmlkla.

Elainin pohled se přesunul na další mísu, kde byly dobroty ozdobené zelenými cibulkami a nadýchanými lístky salátu. „Neslyšela jste někdy něco o Aaronovi, co… co mi nechcete říct?“

„Co máte na mysli?“

„Nezaslechla jste nějaké řeči o jiných ženách?“

„Nikdy.“ Abby zavrtěla hlavou. A znovu s ještě větším důrazem opakovala: „Nikdy“.

Elaine přikývla, ale Abbyino ujištění ji zřejmě moc neuklidnilo. „Vlastně mě ani nenapadlo, že by v tom byla nějaká žena,“ řekla. Zvedla další podnos a nesla ho k ledničce. „Tchyně dává vinu mně. Tvrdí, že jsem mu musela něco provést, a proto to udělal. Jeho smrt vrtá hlavou mnoha lidem.“

„Nikdo nemůže druhého člověka donutit k sebevraždě.“

„Kdyby tu bylo aspoň nějaké varování. Ale vůbec nic. Bože, vím, že nebyl šťastný v práci. Pořád mluvil o odjezdu z Bostonu. Nebo o tom, že s medicínou úplně skončí.“

„Proč byl tak nešťastný?“

„Nemluvil o tom. Když měl vlastní praxi v Naticku, ustavičně jsme se bavili o jeho práci. Pak přišla nabídka a byla natolik dobrá, že ji mohl těžko odmítnout. Ale co jsme se přestěhovali sem, jako by to už vůbec nebyl on. Takhle jsem ho neznala. Přišel domů a hned se posadil jako zombie před ten svůj zatracený počítač. Celé večery trávil u videoher. Někdy pozdě v noci jsem se probudila a uslyšela to podivné pípání a cvakání. A Aaron tam seděl úplně sám a hrál nějakou hru.“ Potřásla hlavou a nespustila oči z kuchyňské desky, z dalšího tácu s nedotčeným občerstvením.

„Jste jedna z posledních, kdo s ním mluvil. Nevzpomínáte si na něco?“

Abby se zadívala z okna, snažíc se dát dohromady střípky své konverzace s Aaronem. Nevybavila si nic mimořádného, co by se nějak lišilo od běžných nočních telefonátů. Všechny jako by se jí slily vjedno, chór monotónních hlasů domáhajících se akce jejího unaveného mozku.

Venku se ti tři muži právě vraceli z procházky zahradou. Pozorovala, jak přecházejí terasu a míří ke dveřím kuchyně. Zwick nesl láhev skotské, nyní už poloprázdnou. Vstoupili do domu a kývli jí na pozdrav.

„Pěkná zahrádka,“ poznamenal Archer. „Měla byste se jít projít, Abby.“

„Ráda bych,“ řekla. „Elaine, nechtěla byste jít se mnou a ukázat mi…“ Nedopověděla.

U ledničky nikdo nestál. Rozhlédla se po kuchyni, viděla mísy jídel na odkládacím stole a otevřenou papírovou krabici, z níž teď visel průhledný mikrotenový obal a povíval ve vzduchu.

Elaine odešla z místnosti.

Žena se modlila u lůžka Mary Allenové. Seděla tu už půl hodiny, s hlavou skloněnou a rukama sepjatýma; hlasitým mumláním prosila Ježíše Krista, aby učinil zázrak a smiloval se nad smrtelnou skořápkou Mary Allenové. Aby ji uzdravil, dodal jí sílu, očistil její tělo a nečistou duši, aby nakonec mohla přijmout Jeho slovo ve vší slávě.

„Promiňte,“ ozvala se Abby. „Nerada vás ruším, ale potřebuji prohlédnout paní Allenovou.“

Žena pokračovala v modlitbě. Možná ji ani neslyšela. Abby byla nucena svou prosbu opakovat, až dotyčná konečně řekla: Amen a zdvihla hlavu. V očích neměla sebemenší náznak úsměvu. V matných hnědých vlasech se objevily pramínky šedi. Na lékařku teď vrhla rozčilený pohled.

„Jsem doktorka DiMatteová,“ představila se Abby. „Starám se o paní Allenovou.“

„Já taky,“ odsekla žena a zvedla se. Vůbec se nenamáhala podat Abby ruku, jen stála s biblí přitisknutou k hrudi. „Jsem Brenda Haineyová, Maryina neteř.“

„Nevěděla jsem, že Mary má neteř. Jsem ráda, že jste ji přišla navštívit.“

„O její nemoci jsem se doslechla teprve před dvěma dny. Nikdo se neobtěžoval mi dát vědět.“ Tón jejího hlasu naznačoval, že tímhle nedopatřením je vinna Abby.

„Domnívali jsme se, že Mary nemá žádné blízké příbuzné.“

„Nevím proč. Ale teď jsem tady.“ Brenda pohlédla na svou tetu. „A jí bude dobře.“

Až na to, že umírá, řekla si v duchu Abby. Přistoupila blíž k lůžku a tiše řekla: „Paní Allenová?“

Mary otevřela oči. „Jsem vzhůru, doktorko D. Jen odpočívám.“

„Jak se dnes cítíte?“

„Pořád se mi chce zvracet.“

„To by mohl být vedlejší účinek morfia. Dám vám něco na uklidnění žaludku.“

Brenda vybuchla: „Ona bere morfium?“

„Proti bolestem.“

„Neexistuje jiný způsob, jak jí ulevit od bolestí?“

Abby se otočila k neteři. „Paní Haineyová, mohla byste teď na chvíli odejít? Musím vaši tetičku vyšetřit.“

„Jsem slečna,“ opravila ji Brenda. „A teta Mary by určitě byla ráda, kdybych tu zůstala.“

„Přesto vás žádám, abyste odešla.“

Brenda pohlédla na svou tetu, zřejmě očekávala zastání. Mary Allenová se však jen mlčky dívala přímo před sebe.

Brenda přitiskla bibli pevněji k prsům. „Budu čekat hned tady venku, teto Mary.“

„Dobrý bože,“ zašeptala Mary, když za Brendou zapadly dveře. „Tohle musí být můj trest.“

„Mluvíte o své neteři?“

Pacientčiny unavené oči se upřely na lékařku. „Myslíte si, že má duše potřebuje zachránit?“

„Řekla bych, že to záleží jen na vás. Na nikom jiném.“ Abby vyndala stetoskop. „Mohu si poslechnout vaše plíce?“

Mary se poslušně posadila a vykasala si nemocniční košili.

Zvuky vycházející z jejích plic byly tlumené. Abby poklepem na Maryina záda zjistila, k jakým změnám došlo mezi tekutinou a vzduchem; od poslední prohlídky se v hrudi nahromadilo zase víc tekutiny.

Narovnala se. „Jak se vám dýchá?“

„Docela dobře.“

„Mohli bychom co nejdřív odsát další tekutinu. Nebo zavést jinou hrudní trubici.“

„Proč?“

„Aby se vám líp dýchalo. Abyste byla klidnější.“

„To je jediný důvod?“

„Klid a trocha pohodlí je dostatečně důležitý důvod, paní Allenová.“

Mary klesla zpátky do polštářů. „Pak vám tedy dám vědět, až to budu potřebovat,“ zašeptala.

Když Abby vyšla z pokoje, našla Brendu Haineyovou těsně za dveřmi. „Vaše teta by si teď ráda zdřímla,“ oznámila jí. „Asi byste měla přijít jindy.“

„Je tu něco, o čem bych si ráda promluvila s vámi, doktorko.“

„Ano?“

„Právě jsem to zjišťovala u sestry. O tom morfiu. Je to vážně třeba?“

„Vaše teta by vám to asi potvrdila.“

„Je po něm tak otupělá a ospalá. Nedělá nic jiného, než spí.“

„Snažíme se ji zbavit bolestí, jak je to jen možné. Rakovina už zachvátila celé tělo. Kosti, mozek. Je to bohužel ten nejhorší druh rakoviny. Jediné, co pro ni můžeme udělat, je pomoci jí odejít s minimálním utrpením.“

„Co má znamenat to pomoci jí odejít?“

„Umírá. Na tom nemůžeme nic změnit.“

„Použila jste slova ‚pomoci jí odejít‘. K tomu má napomoci to morfium?“

„To je to, co ona v tuhle chvíli chce a potřebuje.“

„S něčím podobným jsem se setkala už dřív, doktorko. Týkalo se to jiných příbuzných. Náhodou bezpečně vím, že medicínsky napomáhat sebevraždě je protizákonné.“

Abby cítila, jak jí zbrunátněly tváře vztekem. Ovládni se, říkala si v duchu, a jak to jen dokázala, klidně vysvětlovala: „Špatně jste mě pochopila. Všichni se jen snažíme udržet vaši tetu co možná bez bolestí.“

„To se dá provést i jinak.“

„A to?“

„Požádat o pomoc vyšší síly.“

„Máte na mysli modlitbu?“

„Proč ne? V těžkých dobách mi vždycky pomohla.“

„Je dobře, že se za svou tetu modlíte. Ale pokud se pamatuji, bible morfium nezakazuje, aspoň se tam o něm nic neříká.“

Brenda ztuhla. Její pádnou odpověď přerušil zvuk Abbyina pageru.

„Promiňte,“ rozloučila se chladně Abby a odcházela, aniž dokončila konverzaci. Docela to přerušení uvítala; jen taktak, a bylo by jí ujelo něco hodně sarkastického. Asi jako: Když už se modlíte k vašemu bohu, proč ho nepožádáte o vyléčení? To by určitě Brendu pěkně vytočilo. A se soudním procesem ze strany Joea Terria na obzoru, plus výhrůžkami Viktora Vosse, požadujícího její okamžité propuštění, si Abby teď rozhodně nemůže dovolit další stížnost na svou osobu.

Na sesterně zvedla telefon a vyťukala číslo, které jí naskočilo na pageru.

Ozval se ženský hlas: „Informace.“

„Tady je doktorka DiMatteová. Volali jste mě?“

„Ano, doktorko. Stojí tu vedle mě pan Bernard Katzka a přál by si setkat se s vámi tady v hale.“

„Neznám nikoho toho jména. Mám teď nahoře spoustu práce. Zeptala byste se ho, oč jde?“

Zaslechla vzdálenou změť hlasů. Když se žena znovu ozvala, Abby z jejího tónu vycítila zvláštní rezervovanost.

„Doktorko DiMatteová?“

„Ano?“

„Je to policista.“

Muž dole v hale jí byl povědomý. Mohlo mu být něco přes čtyřicet, střední výšky a postavy, s obličejem, který se nedal nazvat hezký ani obyčejný, a rozhodně nebyl ničím pozoruhodný. Jeho tmavohnědé vlasy už na temeni začínaly řídnout, ale tuhle skutečnost se vůbec nesnažil něčím zamaskovat, jak to někteří muži dělají, když sčesávají pár pramínků vlasů na strany, aby zakamuflovali počínající pleš. Když se k němu blížila, měla pocit, že i on ji poznal. Jeho pohled ji vyčlenil od ostatních, hned jak vystoupila z výtahu.

„Doktorko DiMatteová,“ řekl. „Jsem detektiv Bernard Katzka. Z oddělení vražd.“

Sama tahle informace ji vyděsila. Oč se jedná? Potřásli si rukama. Až když se setkala s jeho pohledem, vzpomněla si, kde ho viděla. Na hřbitově. Při pohřbu Aarona Leviho. Stál opodál, tichá postava v tmavém obleku. Během obřadu se jejich zraky střetly. Neumí hebrejsky, nerozuměla, co se nad hrobem předříkává, a tudíž bloudila očima po ostatních truchlících. A právě přitom si všimla, že i někdo jiný si to smuteční shromáždění pozorně prohlíží. Podívali se na sebe, jen na vteřinu, a on pak odvrátil hlavu. Tehdy v ní nezanechal téměř žádný dojem. Když se mu zahleděla do obličeje, zjistila, že se soustřeďuje na jeho šedé oči, klidné a neuhýbající. Kdyby nebylo inteligence, vyzařující z pohledu těchto očí, nikdo by si Bernarda Katzky snad ani nevšiml.

„Jste přítel Leviho rodiny?“ zeptala se.

„Ne.“

„Zahlédla jsem vás na hřbitově. Nebo se mýlím?“

„Byl jsem tam.“

Odmlčela se. Čekala na vysvětlení, ale dočkala se pouze jeho otázky: „Můžeme si tady někde promluvit?“

„Mohu se zeptat, oč jde?“

„O smrt doktora Leviho.“

Pohlédla na dveře do haly. Slunce svítilo a ona se ani na chvíli nedostala ven.

„Je tu malé nádvoří s několika lavičkami,“ řekla. „Co kdybychom se posadili tam?“

Venku bylo nádherné teplé říjnové odpoledne. V malé zahradě na nádvoří na kulatém záhonu právě kvetly rezavé, oranžové a žluté chryzantémy. Z kašny uprostřed tiše stříkal uklidňující pramínek vody. Posadili se na jednu z dřevěných laviček. Dvě ošetřovatelky sedící na druhé lavičce vstaly a vracely se zpátky k budově; Abby zůstala s detektivem sama. Zpočátku oba mlčeli. To mlčení Abby znervózňovalo, ale bylo vidět, že jejího společníka nechává naprosto v klidu. Zřejmě přivykl dlouhým mlčením.

„Elaine Leviová mi dala vaše jméno,“ začal. „Řekla, abych si s vámi promluvil.“

„Proč?“

„Mluvila jste s doktorem Levim v sobotu ráno. Je to tak?“

„Ano. Po telefonu.“

„Pamatujete si, kolik bylo hodin?“

„Myslím kolem dvou po půlnoci. Byla jsem v nemocnici.“

„Volal on?“

„Volal na chirurgickou jednotku intenzivní péče a chtěl mluvit se starším rezidentem. Já jsem náhodou měla tu noc službu.“

„Proč volal?“

„Kvůli jedné pacientce. Dostala pooperační horečku a Aaron chtěl s ošetřujícím lékařem projednat další postup léčby, jaké laboratorní testy bychom měli dát udělat a jaké rentgeny. Mohl byste mi už konečně říct, o co se vlastně jedná?“

„Snažím se sestavit chronologický sled událostí. Takže doktor Levi volal na JIP ve dvě v noci a vy jste přišla k telefonu.“

„Přesně tak.“

„Mluvila jste s ním i později? Po té druhé hodině?“

„Ne.“

„Pokoušela jste se mu zavolat?“

„Ano, ale to už nebyl doma. Mluvila jsem s Elaine.“

„Kolik bylo hodin?“

„Nevím. Možná tři, tři patnáct. Nevěnovala jsem moc pozornosti hodinám.“

„Nevolala jste mu potom domů ještě ráno?“

„Ne. Snažila jsem se ho několikrát zastihnout na jeho pageru, ale nikdy se neozval zpátky. Věděla jsem, že je někde v budově, protože měl vůz na parkovišti.“

„V kolik hodin jste ho tam viděla?“

„Já jsem ho neviděla. Viděl ho můj přítel, doktor Hodell, když přijel do nemocnice kolem čtvrté ráno. Poslyšte, proč tohle vyšetřuje oddělení vražd?“

Ignoroval její otázku. „Elaine Leviová říká, že kolem čtvrt na tři v noci zazvonil telefon. Vzal ho její manžel. Okamžitě se oblékl a odjel z domova. Víte něco o tomhle telefonátu?“

„Ne. Mohla to být jedna ze sester. Elaine to neví?“

„Její manžel si vzal telefon do koupelny, takže ten rozhovor neslyšela.“

„Já to nebyla. Mluvila jsem s Aaronem pouze jednou. Ale teď už bych opravdu ráda věděla, proč mi kladete tyhle otázky. Tohle určitě nepatří k běžné rutině.“

„Ne. Tohle není rutinní výslech.“

Zabzučel Abbyin pager. Přečetla si číslo na obrazovce. Volali z kanceláře rezidentů – nebylo to naléhavé, nicméně Abby už měla po krk všech těch otázek, proto vstala se slovy: „Pane, volají mě. Musím za pacienty. Nemám čas odpovídat na spoustu vágních otázek.“

„Mé otázky jsou zcela specifické. Snažím se zjistit, kdo toho rána volal a kdy. A jaký byl obsah těch hovorů.“

„Proč?“

„Mohlo by to mít spojitost se smrtí doktora Leviho.“

„Chcete naznačit, že ho někdo přiměl k tomu, aby se sám oběsil?“

„Jen bych rád věděl, kdo s ním opravdu mluvil.“

„Nemůžete to zjistit přes počítač telefonní společnosti? Cožpak tam se nezaznamenávají hovory?“

„Telefonát doktoru Levimu ve dvě patnáct byl z nemocnice v Bayside.“

„Tak to mohla být nějaká sestra.“

„Nebo kdokoli jiný v budově.“

„To je vaše teorie? Že někdo z Bayside zavolal uprostřed noci Aaronovi a řekl mu něco tak zdrcujícího, že se jel zabít?“

„Uvažujeme o jiných možnostech, než je sebevražda.“

Zůstala na něj civět. Vyslovil to tak klidně, že v první chvíli zapochybovala, zda ho vůbec správně pochopila. Zvolna se znovu posadila na lavičku. Oba mlčeli.

Po nádvoří přešla ošetřovatelka postrkující před sebou kolečkové křeslo s pacientkou. Zastavila před květinovým záhonem a obě ženy chvíli obdivovaly nádherné chryzantémy. Potom pokračovaly v cestě. Ticho tu narušoval jediný zvuk – melodické šplouchání kašny.

„Říkáte, že mohlo jít o vraždu?“ protrhla mlčení Abby.

Dal si s odpovědí trochu načas. A jeho obličej ani trochu nenaznačoval, jaká by mohla být. Seděl nehnutě; z jeho pozice, jeho rukou či jeho výrazu se nedalo pranic vyčíst.

„Tak oběsil se Aaron sám?“ naléhala.

„Podle pitevních nálezů jde o asfyxii.“

„To jste očekával. Tedy sebevražda.“

„Se vší pravděpodobností by mohla být.“

„Tak proč vy o tom nejste přesvědčený?“

Zaváhal. Poprvé zahlédla v jeho očích jiskřičku nejistoty a uvědomila si, jak svá příští slova váží. Katzka byl člověk, který neudělal nic bez důkladného zvážení všech důsledků. Patřil k lidem, pro něž je i spontánnost plánovanou akcí.

„Dva dny před svou smrtí,“ začal, „přinesl doktor Levi domů úplně nový počítač.“

„To je všechno? Z tohoto faktu plynou všechny vaše otázky?“

„Použil ho k vyřízení několika věcí. Nejprve objednal dvě letenky do Santa Lucia v Karibiku. S odletem někdy kolem Vánoc. Pak poslal expres dopis svému synovi do Dartmouthu, v němž se mu rozepisuje o plánech svátků Díkůvzdání. Uvažte, doktorko. Dva dny před sebevraždou si tento muž dělá plány do budoucna. Těší se na krásnou dovolenou na pláži. Ve dvě patnáct po půlnoci se vyhrabe z postele a jede svým vozem do nemocnice. Použije výtah a pak po schodišti vystoupí do nejvyššího, opuštěného patra. Přiváže pásek na horní kliku šatní skříně, udělá smyčku, kterou si hodí kolem krku, a nechá nohy volně viset. Bezvědomí se nedostaví okamžitě. Určitě zbývá pět až deset sekund na to, aby v poslední chvíli změnil své rozhodnutí. Má ženu, děti a představu krásné dovolené na pláži v Santa Lucia. Ale on se rozhodne zemřít. Sám a ve tmě.“ Katzka se jí upřeně podíval do očí. „Přemýšlejte o tom.“

Polkla. „Nejsem si jistá, jestli chci.“

„Ale já ano.“

Dívala se do jeho klidných šedivých očí a napadlo ji: O jakých dalších zlověstných věcech asi přemýšlí? Jakou povahu musí mít člověk na to, aby si zvolil zaměstnání vyžadující tak příšerné představy?

„Víme, že vůz doktora Leviho se našel na místě, kde dotyčný obvykle parkoval na nemocničním parkovišti. Nevíme, proč tam přijel. Nebo proč vůbec odjel z domova. Až na ten telefonát ve dvě patnáct jste byla vy posledním člověkem, o němž víme, že s ním mluvil. Zmínil se, že by chtěl jet do nemocnice?“

„Projevil starost o jednu naši pacientku. Třeba se rozhodl přijet a podívat se na ni osobně.“

„Třebaže předtím dal všechny instrukce vám?“

„Jsem teprve ve druhém roce rezidentury, pane Katzko, nikoli ošetřující lékař. Aaron byl internista transplantačního týmu.“

„Myslel jsem, že byl kardiolog.“

„Ale i internista. Když se vyskytl nějaký interní problém, jako třeba horečka, sestry se obvykle obracely na něj. A on zase volal další konzultanty, když je potřeboval.“

„Zmínil se během toho vašeho hovoru, že má v úmyslu přijet do nemocnice?“

„Ne. Mluvili jsme jen o tom, co mám udělat. Řekla jsem mu, že jsem pacientku vyšetřila a dala udělat pár krevních testů a rentgenů. Schválil mi to.“

„Tím to skončilo?“

„Takový byl obsah celého našeho rozhovoru.“

„Nenapadlo vás, že něco, cokoli, není v pořádku?“

Abby se zamyslela. A vzpomněla si na tu odmlku hned na počátku jejich hovoru. A jak Aaron znervózněl, když uslyšel její hlas.

„Doktorko DiMatteová?“

Vzpamatovala se a zvedla oči ke Katzkovi. Třebaže vyslovil její jméno tiše a klidně, v jeho výrazu se teď objevil zřetelný nádech ostražitosti.

„Vzpomínáte si na něco?“ zeptal se.

„Vzpomínám si, že jsem v jeho hlase vycítila zklamání, že jsem to právě já, kdo má službu.“

„Proč si to nepřál?“

„Kvůli jedné mimořádné pacientce. Její manžel a já – jsme se dostali do konfliktu. Dost vážného.“ Sklopila oči. Stačilo vybavit si Viktora Vosse a hned se jí rozhoupal žaludek. „Aaron si určitě přál, abych se od paní Vossové zdržovala na míle daleko.“

Katzkovo mlčení ji přimělo znovu vzhlédnout.

„Paní Vossová, žena Viktora Vosse?“ zeptal se.

„Ano. Vy to jméno znáte?“

„Vím, že založil VMI International. Nač byla jeho žena operována?“

„Transplantace srdce. Teď už je jí mnohem lépe. Po několika dnech podávání antibiotik horečka klesla.“

Katzka chvíli pozoroval kašnu, kde se kapky vody zalité sluncem třpytily jako zlatý déšť. Náhle vyskočil.

„Děkuji vám, že jste si na mě udělala čas, doktorko DiMatteová,“ řekl. „Asi vám ještě zavolám.“

Už chtěla odpovědět „kdykoli“, ale on se zatím otočil a svižně se vzdaloval. Zvláštní muž, pomyslela si Abby. V jedné chvíli netečný a nehybný, a v mžiku rychlý jako vítr. Podivuhodné.

Zacvrlikal její pager. Volala znovu kancelář. Zamáčkla ho. Když zvedla oči, Katzka už nebyl nikde v dohledu. Tajemně mizející policajt. S hlavou plnou jeho záhadných otázek spěchala do haly k domácímu telefonu.

Zvedla ho sekretářka. „Kancelář rezidentů.“

„Tady Abby DiMatteová. Sháněli jste mě?“

„Ano. Kvůli dvěma věcem. Především jste měla hovor zvenčí. Volala vás Helen Lewisová z Novoanglické banky orgánů. Chtěla vědět, jestli už jste dostala odpověď na svou otázku o tom transplantátu. Neodpověděla jste na svém pageru, takže zavěsila.“

„Kdyby volala znovu, řekněte jí, že mé otázky už byly zodpovězené. Co bylo to druhé?“

„Máte tady doporučený dopis. Podepsala jsem ho. Doufám, že s tím souhlasíte.“

„Doporučený?“

„Došel před několika minutami. Myslela jsem, že byste to měla vědět.“

„Kdo ho poslal?“

Zaslechla šustění papíru. Pak se ozvalo: „Odesilatel je právnická firma Hawkes, Craig a Sussman.“

Abbyin žaludek zažil počátek volného pádu. „Hned jsem tam,“ vydechla a zavěsila. Znovu ta soudní pře s Joem Terriem. Kola spravedlnosti ji nepochybně rozdrtí na prášek. Ve výtahu cítila, jak se jí potí ruce. Z doktorky DiMatteová, známé svým klidem na operačním sále, je náhle uzlíček nervů.

Sekretářka v kanceláři rezidentů právě telefonovala. Kývla Abby na pozdrav a prstem ukázala na přihrádku s poštou.

V Abbyině přihrádce ležela jedna obálka. V levém horním rohu se skvěla natištěná firma Hawkes, Craig a Sussman. Trhnutím ji otevřela.

Zpočátku nepochopila, co čte. Pak se soustředila na jméno žalobce a konečně jí došel obsah čteného. Její žaludek dokončil svůj volný pád. Tenhle dopis se vůbec netýkal Karen Terriové, nýbrž jiného pacienta, jakéhosi Michaela Freemana, alkoholika, jemuž nečekaně praskla naběhlá céva v jícnu a on na nemocničním lůžku vykrvácel. Abby u tohoto případu asistovala jako začínající sekundářka. Vybavila si ten šokující konec. Teď manželka Michaela Freemana podává žalobu a zastupovat ji bude firma Hawkes, Craig a Sussman. Obžalovaná je Abby. Jediná obžalovaná jmenovaná v soudní při.

„Doktorko DiMatteová? Jste v pořádku?“

Abby si teprve teď uvědomila, že se opírá o přihrádky s dopisy a že se s ní houpe celá místnost. Sekretářka na ni hleděla s obavou v očích.

„Jsem… v pořádku,“ dostala ze sebe Abby. „Nic mi není.“

Jakž takž se vzpamatovala a vyšla z místnosti. Jakmile se octla za dveřmi, prudce se rozběhla do lékařského pokoje, zamkla se a padla na postel. Znovu vytáhla dopis z obálky a opakovaně ho pročítala. Znovu a znovu.

Dvě soudní obžaloby ve dvou týdnech. Vivian měla pravdu. Abby snad stráví zbytek svého pozemského života u soudu.

Věděla, že by se měla spojit se svou advokátkou, ale v tuhle chvíli se k tomu nedokázala přinutit. Zůstala sedět na posteli a mlčky zírala na dopis ve svém klíně. Myslela na všechna ta léta, připomínala si, co všechno musela udělat, než dospěla k tomuto bodu své kariéry. Vybavovaly se jí noci, kdy usínala nad učebnicemi, zatímco všichni ostatní na koleji byli někde za zábavou. Připomněla si víkendy, kdy pracovala na dvě směny, v laboratoři odebírala krev, tahala stovky a stovky zkumavek krve, jen aby si vydělala na školné. Nezapomněla na sto dvacet tisíc půjčky na studia, kterou měla ještě splatit. Na večeře sestávající ze sendvičů namazaných máslem z burských oříšků. Na filmy, divadelní představení a koncerty, které nikdy neviděla.

A vzpomněla si i na Petea, který vlastně byl příčinou toho všeho. Vzpomínala na bratra, jehož si přála zachránit, a nedokázala to. Právě na Petea myslela nejvíc, na Petea, který pro ni navždy zůstal desetiletým chlapcem.

Viktor Voss vítězil. Prohlásil, že ji zničí, a tohle bylo přesně to, co si předsevzal.

Odrazit útok. Byl čas odrazit útok. Jenže nevěděla jak. Na to nebyla dost chytrá. Dopis ji pálil v rukou jako žíravina. Ať sebevíc přemýšlela, jakým způsobem zastavit Viktora Vosse, nevymyslela nic, čím by na něj mohla zaútočit, kromě toho, jak do ní strčil a porazil ji na chirurgické JIP. Obžalovat ho z napadení a ublížení na těle. Tohle ovšem zdaleka nestačilo na to, aby ho dokázala nějak zarazit.

Braň se. Musíš něco vymyslet.

Ozval se pager. Volali z chirurgického oddělení. Neměla ani trochu náladu vyřizovat nějaké zatracené hovory. Přesto sáhla po telefonu a vyťukala číslo. „DiMatteová,“ vyštěkla.

„Doktorko, máme tu problém s neteří Mary Allenové.“

„Oč jde?“

„Snažíme se pacientce podat pravidelnou dávku morfia, kterou má dostat ve čtyři hodiny, ale Brenda nám v tom brání. Snad byste mohla –“

„Už jdu.“ Abby praštila sluchátkem. Zatracená Brenda, zuřila v duchu. Dopis od advokátů zastrčila do kapsy. Po schodišti seběhla dvě patra dolů. Ve chvíli, kdy se objevila na oddělení, zhluboka dýchala, nikoli ovšem námahou, nýbrž vztekem. Vrazila rovnou do Maryina pokoje.

Uvnitř se dvě sestry právě dohadovaly s Brendou. Mary Allenová byla vzhůru, ale vypadala příliš unaveně na to, aby se jediným slovem zapojila do jejich diskuse.

„Už takhle je nadopovaná až dost,“ prohlásila Brenda autoritářsky.

„Opusťte prosím pokoj, slečno Haineyová,“ řekla Abby.

„Morfium není nutné.“

„O tom budu rozhodovat já. Teď odejděte.“

„Už jí nezbývá moc času. Potřebuje všechny své síly.“

„K čemu?“

„Aby mohla při plném vědomí přijmout Pána. Jestli umře dřív, než přijme Jeho –“

Abby natáhla ruku k sestře. „Dejte mi to morfium. Udělám to sama.“

Se stříkačkou v ruce přistoupila k přístroji nitrožilní infuze. Když se chystala k úkonu, zahlédla, jak jí Mary Allenová slabým úklonem hlavy vyjadřuje svou vděčnost.

„Jestli jí dáte tuhle dávku, okamžitě volám svého advokáta,“ prohlásila Brenda.

„Udělejte to,“ odsekla Abby. Vsunula jehlu do otvoru nitrožilní infuze. Právě se chystala stisknout píst, když se Brenda prudce vymrštila a vytrhla hadičku z tetiny paže. Z místa zavedení se vyřinula krev a stékala na podlahu. Při pohledu na ty jasně rudé kapky dopadající na linoleum Abbyina trpělivost přetekla.

Sestra přiskočila a přitiskla gázu na pacientčinu paži. Abby se otočila na Brendu a vztekle nařídila: „Vypadněte odtud.“

„Asi mi nic jiného nezbude, doktorko.“

„Ven!“

Brenda vytřeštila oči. O krok ustoupila. „Mám zavolat ochranku, aby vás vyhodila?“ Abby teď už ječela a přiblížila se k Brendě, která couvala směrem k hale. „Už vás u své pacientky nechci vidět! Nepřeju si, abyste ji obtěžovala těmi vašimi řečmi z bible!“

„Jsem její příbuzná!“

„Kašlu na to, kdo jste!“

Brendě poklesla brada. Bez jediného dalšího slova se prudce otočila a odcházela.

„Doktorko DiMatteová, mohu s vámi mluvit?“

Abby se obrátila a spatřila vrchní sestru Georginu Speerovou.

„Tohle bylo velice nevhodné, doktorko. S veřejností nelze takhle jednat.“

„Právě vytrhla kapačku z paže mé pacientky!“

„Dá se to vyřídit i jinak. Přivolat ochranku nebo jinou pomoc. Ale klení a hrubost do naší nemocnice rozhodně nepatří. Rozumíte mi?“

Abby se zhluboka nadechla. „Rozumím,“ odpověděla a tiše dodala: „Promiňte.“

Když pak znovu nasadila Mary Allenové kapačku, vrátila se do lékařského pokoje a padla na lůžko. Zírala do stropu a v duchu si říkala: Co je to sakra se mnou? Nikdy předtím jsem se takhle neunáhlila, nikdy nad sebou neztratila kontrolu, nikdy se nesnížila k tomu, abych vynadala pacientovi nebo jeho příbuzným.

Asi začínám cvokatět, pomyslela si. Ten stres mě nakonec úplně zničí. Třeba se za lékařku ani nehodím.

Ozvalo se pípátko. Panebože, nenechají ji ani na vteřinu samotnou? Co by za to dala, kdyby měla pro sebe jeden den nebo celý týden bez toho věčného pípání, telefonování nebo obtěžování? Tentokrát jí o sobě dávala vědět nemocniční spojovatelka. Zvedla telefon a vymkla nulu.

„Hovor pro vás zvenčí, doktorko,“ hlásila spojovatelka. Bylo slyšet několikeré cvaknutí, jak hovor přepínala, a pak se ozval ženský hlas:

„Doktorka DiMatteová?“

„U telefonu.“

„Tady Helen Lewisová z Novoanglické banky orgánů. Minulou sobotu jste mi nechávala vzkaz týkající se dárce srdce. Očekávali jsme, že se z Bayside někdo ozve, ale nedočkali jsme se. Tak jsem si myslela, že bych vám měla zavolat sama.“

„Omlouvám se. Měla jsem se ozvat, ale všechno jako by se tady zbláznilo. Vyšlo najevo, že šlo o pouhé nedorozumění.“

„Tím je to snazší. Protože já jsem stejně nemohla nic zjistit. Máte-li ke mně ještě nějakou otázku, zeptejte se –“

„Moment,“ přerušila ji Abby. „Co jste to právě řekla?“

„Že jsem stejně nemohla nic zjistit.“

„Proč ne?“

„Údaje, o něž jste žádala, nejsou v našem systému.“

Dobrých deset sekund Abby nebyla schopna slova. Potom se zvolna zeptala: „Jste si naprosto jistá, že to tam není?“

„Prošla jsem celou databázi. V ten den, který jste uváděla pro odběr, nemáme žádný záznam o dárci srdce. Nikde v celém Vermontu.“

Kapitola 12

„Tady to je,“ řekl Colin Wettig, když položil na stůl otevřený Adresář odborných lékařů. „Timothy Nicholls, B. A., Univerzita ve Vermontu. Doktor medicíny. Působiště: Massachusettská všeobecná nemocnice. Obor: hrudní chirurgie. Člen Wilcox Memorial, Burlington, Vermont.“ Nechal kolovat knihu po konferenčním stole, aby se všichni přítomní mohli podívat. „Takže opravdu existuje hrudní chirurg jménem Tim Nicholls a pracuje v Burlingtonu. Není to pouhý výplod Archerovy fantazie.“

„Když jsem s ním v sobotu mluvil,“ ozval se Archer, „Nicholls tvrdil, že se zúčastnil odběru. A řekl, že se prováděl ve Wilcox Memorial. Nepodařilo se mi bohužel najít ještě někoho, kdo s ním byl na operačním sále. A teď zase nemohu zastihnout Nichollse. Z jeho kanceláře jsem se dozvěděl, že si vzal delší dovolenou. Netuším, co se děje, Jeremiahu, ale dal bych nevímco za to, kdybych s celou věcí nemusel mít nic společného. Protože to začíná pěkně smrdět.“

Jeremiah Parr se neklidně zavrtěl na židli a zadíval se na právní zástupkyni Susan Casadovou. Abby, která seděla na opačném konci stolu vedle koordinátorky transplantací Donny Tothové, mu nestála za pohled. Třeba se ani na ni nechtěl dívat. Vždyť to byla koneckonců ona, kdo tohle všechno rozvířil a vnesl zmatek do myslí přítomných. To Abby naléhala, aby se tu sešli.

„Tak oč vlastně jde?“ zeptal se Parr.

„Myslím, že Viktor Voss si to zařídil, aby pro svou ženu získal srdce mimo pořadník registru,“ odpověděl Archer.

„Mohl by to udělat?“

„Za hodně peněz – možná.“

„A on rozhodně peníze má,“ dodala Susan. „Nedávno jsem prohlížela seznam padesáti nejbohatších lidí v Americe. Dostal se na čtrnácté místo v žebříčku.“

„Radši byste mi měli vysvětlit postup při dárcovství, jak by to mělo fungovat,“ řekl Parr. „Protože já nechápu, jak se tohle mohlo stát.“

Archer pohlédl na koordinátorku transplantací. „Tohle je Donnina parketa. Co kdyby nám to vysvětlila ona?“

Donna Tothová přikývla. „Systém je naprosto jasný,“ začala. „Existuje regionální a národní seznam pacientů – čekatelů potřebujících nějaký orgán. Národní systém se jmenuje Síť pro určování dárcovství orgánů – má zkratku UNOS. Regionální seznam si vede Novoanglická banka orgánů – NEOB. Oba systémy seřazují pacienty podle naléhavosti. Registr nehledí na bohatství, rasu či společenské postavení. Řídí se pouze tím, jak kritický je stav pacientů.“ Rozevřela složku a vyndala z ní arch papíru. Posunula ho k Parrovi. „Takhle vypadá poslední regionální seznam. Dala jsem si ho poslat faxem z pracoviště NEOB v Brookline. Jak si můžete všimnout, u každého pacienta se uvádí jeho anamnéza, požadovaný orgán, nejbližší transplantační středisko a kontaktní telefon, což obvykle bývá telefonní číslo koordinátora transplantací.“

„Co znamenají tyhle další poznámky?“

„Jsou to klinické informace. Minimální a maximální výška a váha přijatelná pro dárce. Zda měl pacient už předtím transplantovaný nějaký orgán, což by ztížilo křížovou zkoušku lymfocytů vzhledem k vytváření protilátek.“

„Řekla jste, že na tomhle seznamu jsou pacienti uvedeni podle naléhavosti?“

„Ano. Jméno s číslem jedna znamená, že pacient je ve velice kritickém stavu.“

„Na kterém místě byla paní Vossová?“

„V den, kdy jí byla provedena transplantace, byla v krevní skupině AB na třetím místě.“

„Co se stalo s těmi prvními dvěma jmény?“

„Ověřila jsem si je v NEOB. Obě jména byla několik dní nato ohodnocená kódem osm. Permanentně nefunkční a mimo seznam.“

„Znamená to, že pacienti zemřeli?“ zeptala se tiše Susan Casadová.

Donna přikývla. „Nikdy nedostali své transplantáty.“

„Ježíši,“ zamumlal Parr. „Takže paní Vossová dostala srdce, které mělo přijít někomu jinému.“

„Zřejmě. Nevím, jak to kdo zařídil.“

„Jak my jsme se dozvěděli o tom dárci?“ zajímalo Susan.

„Telefonicky,“ odpověděla Donna. „Bývá to běžný způsob. Zařizuje to koordinátor transplantací v nemocnici dárce. On či ona zkontrolují nejnovější seznam čekatelů NEOB a zavolají kontaktní číslo prvního pacienta na tomto seznamu.“

„Takže vám zavolal koordinátor z Wilcox Memorial?“

„Ano. Už předtím jsem s ním mluvila po telefonu, když se jednalo o jiné dárce, takže jsem neměla důvod zpochybnit tohle zvláštní dárcovství.“

Archer nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nechápu, jak Voss tohle dokázal zařídit. Všechno nám připadalo naprosto v pořádku, poctivé a otevřené. Ve Wilcox zřejmě někdo dostal pořádně zaplaceno. Podle mě nejspíš jejich koordinátor transplantací. Takže to srdce dostala Vossova žena. A Bayside Hospital k tomu přišla jako slepý k houslím – aby se nakonec zodpovídala z toho, že si někdo opatřil srdce za pěknou finanční částku. Přitom nemáme ani žádné papíry týkající se dárce, abychom si je mohli překontrolovat.“

„Ještě se nenašly?“ zeptal se Parr.

„Nepodařilo se mi je najít,“ řekla Donna. „Nikde v mé kanceláři záznamy dárce nejsou.“

Viktor Voss, napadlo Abby. Nějak zařídil, aby ty dokumenty zmizely.

„Nejhorší na tom jsou ty ledviny,“ ozval se Wettig.

Parr svraštil obočí. „Cože?“ otočil se na generála.

„Jeho žena nepotřebovala ledviny,“ odpověděl Wettig. „Ani slinivku nebo játra. Tak co se stalo s těmihle orgány? Když vůbec nebyly vedené v registru?“

„Zřejmě je zahodili,“ řekl Archer.

„Přesně. Mohly být zachráněny čtyři životy. A ty orgány přišly nazmar.“

Všichni jen nechápavě kroutili hlavami. „Co s tím uděláme?“ ozvala se Abby.

Na její otázku chvíli nikdo neodpovídal.

Pak se ozval Parr. „Nevím, co bychom měli podniknout.“ Pohlédl na advokátku. „Je naší povinností za tím jít?“

„Po etické stránce ano,“ odpověděla Susan. „Je tu ovšem ještě jiná věc. Jestli to ohlásíme, musíme očekávat důsledky. Mám na mysli důsledky z několika stran. Především tohle v žádném případě nezatajíme před tiskem. Takovýhle obchod s orgány, zvlášť když je do něj zatažen Viktor Voss, bude šťavnaté sousto pro média. A za druhé, v určitém smyslu přijdeme o důvěru pacientů. A nedovedu si představit existenci nemocnice bez určité vrstvy našich pacientů.“

Wettig zafuněl. „Máte na mysli ty zatracené pracháče.“

„Ty, díky nimž tahle nemocnice prosperuje,“ opravil ho Parr.

„Přesně tak,“ přitakala Susan a pokračovala: „Jestliže se tihle lidé dozvědí, že Bayside rozjela vyšetřování proti někomu, jako je Viktor Voss, přestanou věřit, že uchováme v tajnosti jejich záznamy. Mohli bychom přijít o všechny naše soukromé pacienty, které nám sem posílají lékaři na konziliární vyšetření a kteří si za transplantace platí. A co když se nakonec všechno obrátí proti nám? Co když to bude vypadat, že jsme se na té konspiraci podíleli! Naše transplantační středisko ztratí důvěryhodnost. Jestli se ukáže, že Voss skutečně získal srdce z registru přednostně, utrpí tím i naše pověst.“

Abby zalétla pohledem k Archerovi, jejž tato možnost konsternovala. Tohle by mohlo zničit baysideský transplantační program. A celý jeho tým.

„Kolik z toho se už dostalo na veřejnost?“ zeptal se Parr. Teprve teď se podíval na Abby. „Co jste o tom řekla NEOB, doktorko DiMatteová?“

„Když jsem mluvila s Helen Lewisovou, nebyla jsem si jistá, oč jde. Žádná z nás to nevěděla. Jen jsme se snažily zjistit, proč dárce nebyl uveden v jejich systému. Na tom to zůstalo. Nevyřešené. Hned po onom telefonátu jsem informovala Archera a doktora Wettiga.“

„A Hodella. Určitě jste to pověděla Hodellovi.“

„S Markem jsem dnes ještě nemluvila. Byl celý den na operačním sále.“

Parr si ulehčeně oddechl. „Fajn. Takže to zůstává jen v téhle místnosti. A paní Lewisová ví jen to, že si nejste jistá, co se stalo.“

„Přesně tak.“

Oddechla si zřejmě i Susan Casadová. „Musím se ale ještě pojistit,“ řekla. „Myslím, že by doktor Archer měl teď zavolat NEOB a ujistit paní Lewisovou, že už jsme si to nedorozumění vyjasnili. Existuje určitá šance, že se paní Lewisová s tímhle vysvětlením spokojí a nepůjde za tím dál. A my budeme samozřejmě diskrétně pokračovat v pátrání. Měli bychom se znovu pokusit sehnat doktora Nichollse. Třeba by nám pomohl celou záležitost objasnit.“

„Jak se zdá, nikdo netuší, kdy se Nicholls vrátí z dovolené,“ řekl Archer.

„A co ten druhý chirurg?“ zeptala se Susan. „Ten chlap z Texasu?“

„Mapes? Ještě jsem se nepokoušel mu volat.“

„Někdo by to měl zkusit.“

„Já nesouhlasím,“ vpadl jim do řeči Parr. „Domnívám se, že bychom do celé věci už neměli zavlékat nikoho jiného.“

„Máte pro to důvod?“

„Čím míň o tom víme, tím míň zmatku vyvoláme. Měli bychom se od toho na míle distancovat. Povězte Helen Lewisové, že se jednalo o přímé dárcovství, proto to neprošlo registrem NEOB. A pak to nechme plavat.“

„Jinými slovy,“ zavrčel Wettig, „strčme naše zatracené hlavy do písku.“

„Nevidím, neslyším.“ Parr přelétl zrakem tváře kolem stolu. Nedostatečnou odezvu považoval za znamení všeobecného souhlasu. „Není doufám třeba připomínat, že všechno zůstane jen mezi námi.“

Abby už to nevydržela. „Problém je,“ ozvala se, „že to zlo nezmizí. I když o něm nebudeme slyšet nebo ho nebudeme vidět, bude stále existovat.“

„Bayside je v tom nevinně,“ oponoval Parr, „proto bychom neměli trpět. A rozhodně se nevystavovat nespravedlivému vyšetřování a dohledu.“

„A co etické závazky? Mohlo by se to stát znovu.“

„Skutečně pochybuji, že by v brzké době paní Vossová potřebovala další srdce. Tenhle incident je ojedinělou záležitostí, doktorko DiMatteová. Zoufalý manžel poruší pravidla, aby zachránil svou ženu. A tím to končí. My teď jen musíme přijmout taková opatření, aby k něčemu takovému už nikdy nedošlo.“ Parr pohlédl na Archera. „Můžeme to udělat?“

Archer přikývl. „To zatraceně musíme.“

„Co se stane Viktoru Vossovi?“ zeptala se Abby. Z mlčení, které následovalo, si vyvodila odpověď: nic. Mužům typu Viktora Vosse se nikdy nic nestane. Voss mohl narušit systém, koupit srdce, koupit chirurga a celou nemocnici. A mohl by si koupit i právníky, celou armádu právníků, dost na to, aby všechny sny chudé rezidentky skončily na smetišti.

Pokračovala: „Voss dělá vše pro to, aby mě zničil. Domnívala jsem se, že po provedení transplantace u jeho ženy se jeho nenávist zmírní, ale mýlila jsem se. Do mého vozu hodil zdechlinu. Rozjel proti mně už dva soudní spory a další jsou určitě na cestě. Pro mě je těžké nevidět a neslyšet zlo, když on se uchyluje k takovým praktikám.“

„Můžete dokázat, že tohle všechno je dílem Viktora Vosse?“ zeptala se Susan.

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Doktorko DiMatteová,“ ozval se Parr, „tady se jedná o pověst nemocnice. Je třeba, abychom tvořili jednotný tým a všichni táhli zajeden provaz. Včetně vás. Tohle je i vaše nemocnice.“

„Co když stejně všechno vyjde najevo? Co když se to objeví na titulní stránce Globu? Bayside bude obviněna z krytí trestného činu. A pak se to dotkne vás všech.“

„Proto všechno musí zůstat jen mezi námi a v téhle místnosti,“ opakoval Parr.

„Stejně se to může nějak provalit.“ Zvedla bradu. „A asi se to i stane.“

Parr a Susan si vyměnili znepokojený pohled.

„Tohle riziko budeme muset podstoupit,“ ozvala se Susan.

Abby si svlékla plášť, odhodila ho do koše na špinavé prádlo a prošla dvojitými dveřmi. Blížila se půlnoc. Pacient, oběť bodné rány, byl teď na pooperačním, příkazy zapsal sekundář a na pohotovost zatím nepřivezli žádný nový případ. V zákopech panoval klid.

Ani nevěděla, jestli to ticho vítá. Dopřávalo jí příliš mnoho času k přemítání o všem co se řeklo na té odpolední schůzce.

Mou jedinou šancí je protiútok, říkala si, ale já to nedokážu. Ne, když mám být členkou týmu. Nemůžu to udělat, pokud mám mít na srdci zájmy Bayside.

A taky zájmy svoje. Že ji dosud považovali za součást týmu, bylo dobré znamení. Naznačovalo, že má šanci zůstat tady, možnost skutečně dokončit rezidenturu. Znamenalo to ovšem podřídit se zlu. Držet jazyk za zuby a upnout se na svůj sen. Jestli jí to dovolí Viktor Voss.

Jestli jí to dovolí její svědomí.

Ten večer ji to několikrát hnalo k telefonu – jen taktak nezvedla sluchátko a nezavolala Helen Lewisové. Stačil by jeden telefonát a NEOB by se dostala do obrazu. Jedním telefonátem by odhalila Viktora Vosse. Když teď mířila zpátky do lékařského pokoje, znovu a znovu si v duchu opakovala, co by měla udělat. Odemkla dveře a vstoupila.

Ještě než otočila vypínačem, ucítila vůni. Vůni růží a lilií. Rozsvítila světlo a užasle zírala na vázu s květinami stojící uprostřed stolu.

Zašustění přikrývek přilákalo její pohled k lůžku. „Marku?“

Okamžitě se probudil. V prvním okamžiku jako by se nedokázal zorientovat, kde se právě nachází. Pak ji spatřil a s úsměvem řekl: „Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Bože. Úplně jsem zapomněla.“

„Ale já ne.“

Přistoupila k posteli a posadila se vedle něho. Usnul ve svém úboru z operačního sálu, a když se naklonila, aby ho políbila, ucítila ten známý pach betadinu a únavy. „Jú, potřebuješ oholit.“

„Teď potřebuju ještě jednu pusu.“

S úsměvem mu vyhověla. „Jak dlouho už jsi tady?“

„Kolik je?“

„Půlnoc.“

„Dvě hodiny.“

„To jsi tu čekal od deseti?“

„Takhle jsem to vlastně neplánoval. Nejspíš jsem usnul teprve před chvílí.“ Trochu se odsunul, aby jí na úzké matraci udělal místo. Shodila boty a lehla si vedle něj. V teplém lůžku vedle Marka jako by z ní okamžitě spadla všechna tíha. Nejdřív mu chtěla vylíčit, co bylo na té odpolední schůzce, říct o té druhé obsílce k soudu, ale teď neměla chuť o tom začínat. V tuhle chvíli si přála jediné – aby ji držel v náručí.

„Omlouvám se, že jsem zapomněl na dort,“ řekl.

„Nemůžu uvěřit, že jsem zapomněla na své vlastní narozeniny. Třeba jsem na ně chtěla zapomenout. Už osmadvacet.“

Se smíchem ji objal. „Jaká vetchá stará dáma!“

„Ale já se cítím stará. Zvlášť dneska večer.“

„Potom já jsem stařec.“ Něžně ji políbil na ucho. „A rozhodně nemládnu. Takže teď je na to ten pravý čas.“

„Čas na co?“

„Na to, co jsem měl udělat už před měsíci.“

„A to je?“

Otočil ji k sobě a vzal její obličej do svých dlaní. „Požádat tě o ruku.“

Zírala na něj neschopná slova, ale tak naplněná štěstím, že se odpověď musela jasně zračit v jejích očích. Najednou si jásavě uvědomila každičkou částečku jeho bytosti. Jeho ruku, teple spočívající na její tváři. Jeho obličej, unavený a už ne mladý, ale pro ni tím dražší.

„Před pár dny, hlavně v noci, jsem si uvědomil, co chci,“ řekl. „Tys měla službu. A já byl doma a večeřel z papírového kelímku. Pak jsem si šel lehnout a uviděl jsem tvé věci na toaletním stolku. Tvůj kartáč na vlasy. Krabičku na šperky. Tu podprsenku, kterou si nikdy neuklidíš.“ Tiše se zasmál. Připojila se k němu. „V tu chvíli jsem poznal, že už nikdy nechci žít bez tvých věcí na svém toaletním stolku. Myslím, že bych to nedokázal. Už ne.“

„Ach, Marku.“

„Nejhorší je, že jsi málokdy doma. A když jsi doma ty, tak tam zas nejsem já. Sotva na sebe zamáváme někde na chodbách. Nebo se při troše štěstí vezmeme za ruce ve výtahu. Pro mě je důležité vědět, že když přijdu domů, uvidím tvé věci na toaletním stolku. Potom si budu jistý, žes tu byla, nebo že přijdeš. A to mi stačí.“

S očima plnýma slz viděla jeho úsměv. A cítila, jak mu buší srdce, jakoby strachem.

„Tak co si o tom myslíte, doktorko D.?“ zašeptal. „Myslíte, že se nám do našeho nabitého programu vejde jedna svatba?“

Odpověděla napůl vzlykem, napůl smíchem. „Ano, ano, ano, ano!“ Nadzvedla se, překulila se přes něj, pažemi ho objala kolem krku a její ústa našla jeho. Oba se smáli a líbali tak vášnivě, až pera v matraci zoufale skřípěla. Postel byla tak úzká, že dva by se v ní nevyspali.

Ale k milování bohatě stačila.

Kdysi byla krásná. Když se Mary Allenová někdy podívala na své ruce a spatřila vrásky a hnědé stařecké skvrny, nezdržela se údivu. Komu patří tyhle ruce? Určitě někomu cizímu, nějaké stařeně. Tohle nejsou mé ruce, ruce hezké Mary Hatcherové. Pak ten chvilkový zmatek v jejích myšlenkách odezněl a ona se rozhlédla po nemocničním pokoji, aby si uvědomila, že znovu snila. Ne ten skutečný sen, který přichází v opravdovém spánku, ale bylo to jakési mžení, jež jí zahalilo mozek a setrvalo tam až do úplného probuzení. Tenhle stav mělo na svědomí morfium. Byla za ně vděčná. Zbavovalo ji bolestí a otevřelo jakousi tajnou branku v její mysli, jež dovolovala vstoupit představám obrazů prožitého života, který už teď téměř skončil. Slýchávala líčit život v podobě kruhu, jako určitý návrat k okamžiku zrození, ale její vlastní život se nezdál být takhle organizovaný. Spíš jí připadal jako goblén utkaný ze špatně uspořádaných nití, z nichž některé se přetrhly, jiné roztřepily, ale žádné nebyly rovné a pevné.

Přesto byl ten goblén utkán z tak mnohobarevných nití!

Zavřela oči a ta tajemná vrátka se znovu dokořán otevřela! Cestička k moři. Živé ploty z pobřežních růží, růžových a sladce vonících. Bořila nohy do vyhřátého písku. Ze zátoky se sem řítily vlny. Nádherné ruce jemně roztíraly opalovací krém po jejím těle.

Geoffreyho ruce.

Vrátka se rozlétla do ještě větší šíře a on vstoupil – úplně živá vzpomínka. Ne jaký byl tehdy na pláži, ale jako když ho viděla poprvé, v uniformě, s rozcuchanými tmavými vlasy a obličejem, na němž se tehdy objevil náznak úsměvu, obráceným k ní. Vybavila si jejich první vzájemný pohled. Bylo to v jedné z bostonských ulic. Táhla pytel potravin a každým coulem se podobala snaživé mladé hospodyňce spěchající domů připravit manželovi večeři. Na sobě měla šaty mimořádně ošklivého odstínu hnědé barvy; byla válka, a tak se člověk musel spokojit s tím, co se dalo v obchodech sehnat. Ani neměla moc upravené vlasy a vítr si s nimi navíc pohrál tak, že měla na hlavě rozlítanou hřívu jako čarodějnice. Uvědomovala si, že vypadá příšerně. Ale tenhle mladík se na ni usmíval a sledoval ji zrakem, když kolem něho přešla po chodníku.

Příští den se tam objevil znovu, podívali se na sebe a tentokrát už ne jako cizinci, teď už tu bylo něco víc.

Geoffrey… Další ztracená nit. Ne taková, která se prodřela a oslabila, až úplně odešla, jako její manžel, nýbrž taková, jež se z toho goblénu vytrhla příliš brzy a zanechala po celé délce hlubokou brázdu.

Zaslechla, jak se otevřely dveře. Tentokrát skutečné dveře. Slyšela kroky. Tiše se blížily k její posteli.

Ve svém morfiovém omámení musela vyvinout značné úsilí, aby vůbec otevřela oči. Když se jí to nakonec podařilo, zjistila, že je v pokoji úplná tma, až na nepatrné kruhové světýlko vznášející se nedaleko jejího lůžka. Na to světlo se snažila upoutat zrak. Tančilo jako světluška a pak se ustálilo do jednoho jasného bodu na její přikrývce. Soustředila se ještě víc, aby pronikla zrakem tmu, jež zahalovala její lůžko. Bylo tu cosi ne dost pevného, ne úplně reálného. Napadlo ji, zda i tohle je součást morfiového snu. Těmi vrátky se sem vplížilo něco, nějaká nevítaná vzpomínka, aby ji pronásledovala. Zaslechla zašustění přikrývky, která sklouzla stranou, a ucítila, jak jí paži stiskla studená a slizká ruka.

Strachem se jí zrychlil dech. Tohle nebyl sen. Tohle bylo skutečné. Skutečné. Ta ruka tady ji někam vedla, odváděla ji pryč. V panice sebou škubla, snažíc se vytrhnout z toho sevření.

Uslyšela tichý hlas. „Všechno je v pořádku, Mary. Všechno je v pořádku. Nadešel čas, abyste spala.“

Mary strnula. „Kdo jste?“

„Dneska v noci se o vás starám.“

„Už je čas na můj lék?“

„Ano. Už je čas.“

Mary znovu uviděla hru světla slaboučké baterky na své paži. Její kapačka. Sledovala, jak ruka v rukavici vyndává injekční stříkačku. Plastikový kryt byl odstraněn a v slabém paprsku světla se cosi zalesklo. Jehla.

Vycítila náhlé nebezpečí. Rukavice. Proč na těch rukou byly rukavice?

Ozvala se. „Chci vidět svou ošetřovatelku. Prosím, zavolejte ji.“

„Není třeba.“ Špička jehly zajela do otvoru nitrožilní infuze. Píst započal svůj pomalý a pravidelný sestup. Mary cítila, jak jí žilou a pak až nahoru do paže proniká teplo. Uvědomila si, že ta stříkačka byla hodně plná a že pístu trvá mnohem déle, než obvykle dopraví svou dávku bezbolestného zapomnění. Tady něco nehraje, pomyslela si, když injekční stříkačka vyprázdnila svůj obsah do její žíly. Něco tu není v pořádku.

„Chci svou ošetřovatelku,“ opakovala. Snažila se zvednout hlavu a slabě vykřiknout. „Sestro! Prosím! Potřebuji –“

Ruka v rukavici jí přikryla ústa. Stlačila jí hlavu do polštáře takovou silou, že jí div nezlomila vaz. Snažila se nadzvednout a tu ruku odtáhnout, ale nedokázala to. Těsně přitisknutá k jejím ústům tlumila Maryiny výkřiky. Pacientka sebou trhala, cítila, jak se uvolnila hadička kapačky a jak z ní odkapává roztok. Ústa jí dosud svírala ta těžká ruka. Teď už se teplo tekutiny šířilo z paže do hrudi a spěchalo směrem k mozku. Snažila se pohnout nohama, ale zjistila, že to nejde.

A náhle si uvědomila, že už je jí to jedno.

Ruka sklouzla z jejích úst.

Utíkala. Znovu byla děvčátkem s dlouhými hnědými vlasy poletujícími jí kolem ramen. Písek pod jejíma bosýma nohama byl tak teplý a vzduch voněl růžemi a mořem.

Vrátka se před ní doširoka rozevřela.

* * *

Řinčící telefon vytáhl Abby z místa, kde se v tom teploučku cítila tak bezpečná. Probudila se s Markovou paží ovinutou kolem svého pasu. Navzdory té úzké posteli se jim nějak podařilo společně usnout. Teď se šetrně vyvinula z jeho objetí a sáhla po neúnavném telefonu. „DiMatteová.“

„Doktorko Di, tady je Charlotte ze západní čtyřky. Paní Allenová právě zemřela. Sekundáři mají v tuhle chvíli plné ruce práce, tak jsme vás chtěli požádat, jestli byste přišla dolů a potvrdila úmrtí pacientky.“

„Hned jsem tam.“ Abby zavěsila a ještě se na minutku natáhla, dopřávajíc si luxus pozvolného probuzení. Paní Allenová. Mrtvá. Přišlo to dřív, než Abby očekávala. Pocítila úlevu, že konečně ustalo to její utrpení, a současně si ten svůj pocit vyčítala. Ve tři hodiny ráno se smrt pacienta nezdá tak tragická, je spíš nepříjemná – jen další příčina ztraceného spánku.

Posadila se na pelest lůžka a vklouzla do bot. Mark tiše pochrupoval, telefony zřejmě vůbec nevnímal. Abby se s úsměvem naklonila a políbila ho. „Miluji tě,“ zašeptala mu do ucha a vyšla z pokoje.

Charlotte na ni čekala na sesterně v západním křídle 4. Spolu kráčely do Maryina pokoje na vzdáleném konci haly.

„Našli jsme ji při obchůzce ve dvě. Kontrolovala jsem ji o půlnoci, a to spala, takže se to muselo stát někdy potom. Aspoň odešla v klidu.“

„Volala jste rodině?“

„Zatelefonovala jsem té neteři. Ta jediná je uvedená v jejích záznamech. Řekla jsem jí, že sem nemusí chodit, ale trvala na tom. Teď už je na cestě. Než přijde, uklidily jsme ty věci.“

„Uklidily?“

„Mary si musela vytrhnout infuzi. Na podlaze byl rozlitý fyziologický roztok a kapky krve.“ Charlotte otevřela dveře do pacientčina pokoje a obě vstoupily.

Mary Allenová ležela v klidné spánkové pozici, paže podél těla, přikrývku přitaženou k hrudi. Ale nespala, a to bylo okamžitě patrné. Oční víčka nebyla úplně dovřená. Pod bradou měla srolovaný ručník, aby jí nepadala. Příbuzní, kteří se přicházejí naposledy poklonit svým mrtvým, nechtějí vidět své milované s otevřenými ústy.

Abbyin úkol byl splněn v okamžiku. Položila prsty na krční tepnu. Bez pulsu. Povytáhla noční košili a přiložila na hruď stetoskop. Deset vteřin naslouchala. Žádný dech, žádný tlukot srdce. Posvítila jí baterkou do očí. Široké nereagující zornice ve střední pozici. Prohlášení pacientky za mrtvou byla pouhá administrativní záležitost. Sestry už předem poznaly, co bylo naprosto zřejmé, takže Abbyiným úkolem bylo pouze potvrdit zjištění sester a zapsat úmrtí do pacientčiných záznamů. Tohle byla jedna z odpovědností, které nikdy medikům na fakultě nevysvětlili. Začínající lékaři, požádaní o to, aby prohlásili pacienta za mrtvého, často neměli představu, co se od nich chce. Někteří pronášeli celé proslovy. Nebo žádali o bibli, čímž si vysloužili výsměch v kronikách, kam si sestry zvykly zapisovat příhody „hloupých doktorů“.

Smrt v nemocnici není příležitostí k projevům, ale k podpisům a papírování. Abby vzala do ruky Maryin chorobopis a dokončila svůj úkol. Zapsala: „Bez spontánního dýchání, bez pulsu. Při poslechu žádné srdeční ozvy. Zornice dilatované a ve střední pozici. Smrt nastala přesně ve 3 hodiny 5 minut.“ Sklapla chorobopis a otočila se k odchodu.

Ve dveřích stála Brenda Haineyová.

„Je mi to líto, slečno Haineyová,“ řekla Abby. „Vaše teta zemřela ve spánku.“

„Kdy se to stalo?“

„Někdy kolem půlnoci. Určitě zesnula v klidu.“

„Byl u ní někdo, když se to stalo?“

„Sestry měly službu na oddělení.“

„Ale tady nebyla žádná. Myslím v místnosti.“

Abby zaváhala. Uvědomila si, že pravda je vždycky nejlepší odpověď. „Ne, byla sama. Určitě zemřela ve spánku. Byl to klidný odchod ze života.“ Odstoupila od lůžka. „Jestli chcete, můžete u ní chvíli zůstat. Požádám sestry, aby vám dopřály trochu soukromí.“ Zamířila kolem Brendy ke dveřím.

„Proč se nepodniklo nic k její záchraně?“

Abby se otočila a pohlédla na ni. „Nedalo se nic dělat.“

„Přece můžete srdce oživit šokem, ne? Znovu ho rozběhnout?“

„Za určitých okolností.“

„Udělali jste to?“

„Ne.“

„Proč ne? Protože byla na záchranu příliš stará?“

„Věk s tím nemá co dělat. Měla rakovinu v konečném stadiu.“

„Přišla do nemocnice teprve před dvěma týdny. Aspoň tak mi to řekla.“

„Byla už tehdy moc nemocná.“

„Myslím, že vy jste tady její stav zhoršili.“

Teď už se Abby začal zvedat žaludek. Byla unavená, chtěla se vrátit zpátky do postele, a tahle žena ji nenechávala odejít. Vršila urážku na urážku. Ale Abby to musela snést. Musela zůstat klidná.

„Nedalo se nic dělat,“ opakovala.

„Proč jste aspoň nezkusili ten elektrický šok?“

„Nepřála si resuscitaci. Proto jsme jí nedělali šok. A nedali na dýchací přístroj. Bylo to přání vaší tety a my jsme ho respektovali. Měla byste se jím řídit i vy, slečno Haineyová.“ Vzdálila se, než se Brenda vzmohla na slovo. A než by ona, Abby, řekla něco, čeho by pak litovala.

Když se vrátila na lékařský pokoj, Mark ještě spal. Vlezla si do postele, přilehla zády k jeho hrudi a položila si jeho ruku kolem svého pasu. Snažila se znovu zabořit do toho bezpečného, teplého přístavu nevědomí, ale stále viděla před očima Mary Allenovou, ručník srolovaný pod její poklesávající bradou a oční víčka, pod nimiž prosvítala skelná rohovka. Tělo v počáteční fázi rozkladu. Uvědomila si, že o životě Mary Allenové neví téměř nic, netuší, o čem přemýšlela, koho milovala. Abby byla její lékařkou – a jediné, co o ní věděla, byl způsob, jak zemřela. Ve spánku, v posteli.

Ne, něco snad přece. Někdy před smrtí si Mary vytáhla hadičku infuze. Sestry našly na podlaze roztok a krev. Byla Mary rozčilená? Zmatená? Co ji přimělo k tomu, aby si vytáhla hadičku ze žíly?

Tohle byl další detail o životě Mary Allenové, který Abby nikdy nepozná.

Mark si povzdechl a přisunul se k ní blíž. Vzala jeho ruku a přitiskla si ji k hrudi. Ke svému srdci. Miluji tě. Přes smutek, který cítila, se usmála. Byl to začátek nového života, jejího a Markova. Život Mary Allenové skončil, a jejich začne. Smrt starého pacienta je smutná záležitost, ale nemocnice je místo, kde životy končí.

A kde nové začínají.

Bylo deset dopoledne, když Brenda Haineyová vystoupila z taxíku před svým domem v Chelsea. Nesnídala, od chvíle, kdy jí zavolali z nemocnice, nespala, a přesto necítila únavu ani hlad. Jestli něco cítila, pak to byl klid a nesmírná vyrovnanost.

U tetina lůžka se modlila do pěti hodin ráno, až do chvíle, kdy sestry přišly pro mrtvou, aby ji odvezly do márnice. Měla v úmyslu vrátit se z nemocnice rovnou domů, ale během jízdy v taxíku ji znepokojoval pocit nedokončené práce. Mělo to co dělat s Maryinou duší, která se asi teď ocitá na své kosmické pouti. Jestli ovšem vůbec někde bloudí. Mohla zůstat kdesi viset jako výtah mezi poschodími. Zda měla namířeno nahoru nebo dolů, tím si Brenda nemohla být jistá, a to ji právě nejvíc trápilo.

Teta Mary si svou cestu nijak neusnadnila. Nepřipojila se k Brendě při modlitbách, nepožádala Pána za odpuštění ani se nepodívala na bibli, kterou jí Brenda nechala na nočním stolku. Teta Mary byla úplně lhostejná, uvědomovala si Brenda. V takové situaci by nikdo neměl být lhostejný.

Brenda už ten bezmyšlenkovitý klid a vyrovnanost zažila u jiných svých umírajících přátel a příbuzných. Byla to jedině ona, kdo se staral o spásu jejich duší, pouze ona, kdo zřejmě měl starost o to, jakým směrem asi ten jejich výtah pojede. A dobře, že tu starost měla. Vlastně se starala natolik, že si dala za úkol zjišťovat, kdo v rodině by mohl vážně onemocnět. Ať členové rodiny bydleli kdekoli na venkově, jezdila za nimi a zůstávala u nich až do konce. Tahle služba se pro ni stala posláním a našli se i tací, kdo ji kvůli tomu považovali za svatou. Byla příliš skromná, než aby přijala takový titul. Ne, ona přece jen plní Jeho příkazy, jak by to dělal každý dobrý služebník.

Ale v případě tety Mary zklamala. Smrt přišla příliš brzy, ještě než teta přijala Pána do svého srdce. To byl důvod, proč Brendu prostoupil takový pocit marnosti, když se ve tři čtvrtě na pět rozjel taxík od nemocnice v Bayside. Její teta byla mrtvá, aniž její duše došla spásy. Ona, Brenda, svou tetu nedostatečně přesvědčila. Kdyby byla Mary žila o jeden den déle, třeba by byl ještě čas.

Taxi jelo kolem kostela. Byl to episkopální kostel, kam Brenda nepatřila, ale přese všechno to byl kostel.

„Zastavte,“ nařídila řidiči. „Chci tady vystoupit.“

A tak se v šest hodin ráno Brenda octla v lavici chrámu svatého Ondřeje. Seděla tam dvě a půl hodiny, s hlavou skloněnou a tiše ševelícími rty. Modlila se za tetu Mary, za hříchy té ženy; ať byly jakékoli, přála si, aby jí byly odpuštěny. Aby duše její tety už déle nebyla uvízlá někde mezi poschodími a aby výtah, jímž jela, nezamířil dolů, nýbrž nahoru. Když konečně zvedla hlavu, bylo půl deváté. Kostel byl dosud prázdný. Barevnými skleněnými okny v modrozlaté mozaice do něj v kaskádách dopadalo ranní slunce. Když se pozorně zahleděla na oltář, spatřila na něm tvar Kristovy hlavy v zářivých barvách. Věděla, že to způsobil odraz světla od barevných oken, přesto to v tu chvíli považovala za znamení. Znamení, že její modlitby byly vyslyšeny.

Teta Mary byla spasena.

Brenda se zvedla z kostelní lavice; zatočila se jí sice hlava hlady, ale přesto cítila jásavou radost. Další duše obrácená ke světlu, a to všechno díky jejímu úsilí. Jak je šťastná, že On ji vyslyšel!

Odešla z kostela zázračně rozradostnělá, jako na křídlech. Venku našla taxi, které jako by tu na ni u chodníku schválně čekalo. Další znamení.

Dojela domů nanejvýš spokojená.

Když stoupala do schodů před hlavním vchodem, už se těšila na klidnou snídani a pak dlouhý a zasloužený spánek. I Jeho služebníci potřebují odpočinek. Odemkla.

Na podlaze ležela rozházená pošta, kterou tam ráno listonoš vhodil otvorem ve dveřích. Účty a církevní informační bulletiny a žádosti o příspěvek. Na světě je taková spousta potřebných lidí! Sebrala poštu a cestou do kuchyně ji letmo prohlížela. Až úplně vespod našla obálku nadepsanou svým jménem. Nic jiného na ní nebylo, pouze její jméno. Žádná zpáteční adresa.

Otevřela ji a rozložila vložený pruh papíru. Stála na něm jediná, strojem napsaná řádka:

Vaše teta nezemřela přirozenou smrtí. Podpis: Přítel.

Hranička pošty vyklouzla z Brendiných rukou a všechno se rozsypalo po kuchyňské podlaze. Klesla na židli. Už neměla hlad, její klid byl ten tam.

Za oknem uslyšela krákání. Zvedla oči a na větvi nedalekého stromu spatřila sedět vránu, která svýma žlutýma očima hleděla přímo na ni.

Další znamení.

Kapitola 13

Frank Zwick zvedl oči od pacienta na operačním stole a řekl: „Asi bych měl gratulovat.“

Abby s rukama, z nichž kapala voda po povinném desetiminutovém drhnutí, právě vešla na operační sál, kde ji přivítal usměvavý Zwick a dvě sestry.

„Nikdy jsem si nemyslela, že se dá někdo takhle spoutat. Ani za milion let,“ prohodila jedna z pomocných sester podávajících Abby ručník. „Jak je vidět, staromládenectví je vyléčitelná nemoc. Kdy se vyjádřil, doktorko D.?“

Abby si oblékla sterilní plášť a rukavice. „Před dvěma dny.“

„A to jste si to tajemství dva dny nechávala pro sebe?“

Abby se zasmála. „Chtěla jsem mít jistotu, že si to náhle nerozmyslí.“ A nerozmyslel. Naopak, jeden druhým jsme si jisti víc než kdy předtím. Se smíchem přistoupila ke stolu. Pacient, už v narkóze, ležel s odhalenou hrudí a kůží potřenou žlutohnědým betadinem. Šlo o jednoduchou punkci hrudníku, okrajovou resekci periferní plicní uzliny. Její ruce prováděly předoperační úkony rutinně a s lehkostí někoho, kdo už má s nimi dlouholeté zkušenosti. Přiložila sterilní roušky. Upevnila svorky. Přiložila modré roušky a upevnila víc svorek.

„Tak kdy nastane ten velký den?“ zeptal se Zwick.

„Zatím se dohadujeme.“ Ve skutečnosti s Markem pomalu nemluvili o ničem jiném než o tom. Jak velkou svatbu? Koho pozvat? Venku nebo uvnitř? Pouze o jedné věci už bylo rozhodnuto s konečnou platností: líbánky stráví na pláži. Je jedno na které, jen když v blízkosti budou palmy. Cítila, jak se šťastně usmívá při pomyšlení na teplý písek a modrou vodu. A na Marka.

„Sázím se, že Mark myslí na loď,“ prohodil Zwick. „Svatbu bude určitě chtít mít tam.“

„Na lodi ne.“

„A jéje, to zní definitivně.“

Dokončila zarouškování pacienta a zvedla oči k Markovi, který právě vcházel z umývárny na operační sál. Přijal plášť a rukavice a zaujal své místo u stolu naproti ní.

Usmáli se na sebe. Pak zvedla skalpel.

Zabzučel interkom a ozval se hlas: „Je tam doktorka DiMatteová?“

„Ano, je,“ odpověděla sestra.

„Mohla byste jí vyřídit, aby vyšla ven?“

„Právě se chystá otevírat. Nemohlo by to počkat?“

Chvilka mlčení. Pak: „Pan Parr potřebuje, aby vyšla z operačního sálu.“

„Povězte mu, že operujeme,“ řekl Mark.

„On to ví. Potřebujeme doktorku DiMatteovou tady,“ ozvalo se znovu z interkomu. „Teď hned.“

Mark pohlédl na Abby. „Tak jdi. Požádám o asistenci některého sekundáře.“

Abby odstoupila od stolu a nervózně si strhla plášť. Něco se dělo. Parr by ji nevytáhl od operace, kdyby nešlo o něco mimořádně závažného.

S prudce bušícím srdcem prošla dveřmi operačního sálu a kráčela ke stolu v předsálí.

Stál tam Jeremiah Parr. Vedle něho dva členové nemocniční ochranky a vrchní sestra. Nikdo se neusmíval.

„Doktorko DiMatteová,“ začal Parr, „mohla byste jít s námi?“

Abby pohlédla na ochranku. Muži ji obstoupili každý z jedné strany. Vrchní sestra stála o krok za nimi.

„Co se děje?“ divila se Abby. „Kam jdeme?“

„K vaší skříňce.“

„Nechápu.“

„Je to rutinní kontrola, doktorko.“

Na tomhle není nic rutinního. Obstoupena dvěma strážci Abby neměla jinou možnost než následovat Parra halou k místnosti ženských zamykatelných skříněk. Vrchní sestra vešla první, aby požádala personál o uvolnění místnosti. Potom vyzvala Parra a ostatní ke vstupu.

„Vaše skříňka má číslo sedmdesát dva?“ zeptal se Parr.

„Ano.“

„Mohla byste ji prosím otevřít?“

Abby sáhla po visacím zámku s kombinací čísel. Jednou otočila ciferníkem, pak toho nechala a obrátila se k Parrovi. „Nejdřív chci vědět, proč tohle všechno děláte.“

„Je to jen kontrola.“

„Myslím, že už jsem trochu stará na to, aby se u mě prováděla kontrola skříňky jako u studentky střední školy. Co vlastně hledáte?“

„Ihned tu skříňku otevřte.“

Abby pohlédla na strážce, potom na vrchní sestru. Všichni jí pozorovali s napjatým očekáváním. Uvědomila si: tohle nemůžu vyhrát. Jestliže odmítnu, budou si myslet, že něco skrývám. Nejlepší způsob, jak uklidnit tuhle bláznivou situaci, je spolupracovat.

Sáhla znovu na zámek, dokončila kombinaci a tahem otevřela dveře.

Parr přistoupil blíž. Stejně tak i muži ochranky. Stáli hned vedle něho, když dokořán otevřela dvířka.

Uvnitř měla šaty na převlečení, svůj stetoskop, kabelku a květovanou toaletní taštičku s věcmi, které potřebovala, když měla noční službu, a visel tam i dlouhý bílý plášť používaný k vizitám. Přáli si spolupráci, mají ji mít. Rozevřela zip u neceséru, který teď otevřený držela všem před očima. Přehlídka intimních ženských toaletních potřeb. Kartáček na zuby, menstruační tampony a antikoncepční pilulky. Jeden z mužů ochranky zrudl. Asi ho to vzrušilo. Znovu zatáhla zip a teď otevřela kabelku. Ani tady nebylo nic překvapujícího. Peněženka, šeková knížka, klíčky od auta, další tampony. Typicky ženská výbava. Bylo vidět, že se oba strážci necítí zrovna ve své kůži. Zrozpačitěli.

Abby se tím teď začínala bavit.

Položila kabelku zpátky do skříňky a z věšáku sundala bílý plášť. Hned v prvním okamžiku si uvědomila, že tu něco nehraje. Byl těžší. Sáhla do kapsy a nahmatala cosi válcovitého a hladkého. Skleněnou fiolu. Vytáhla ji a zadívala se na štítek.

Sulfát morfia. Lahvička byla téměř prázdná.

„Doktorko DiMatteová,“ řekl Parr, „dejte mi to, prosím.“

Vzhlédla k němu a pomalu zavrtěla hlavou. „Nevím, co to tady dělá.“

„Dejte mi tu lahvičku.“

Podala mu ji, příliš konsternovaná, než aby se zmohla na odpor. „Nemám ponětí, jak se sem dostala,“ řekla. „Nikdy předtím jsem ji neviděla.“

Parr podal fiolu vrchní sestře. Pak oslovil strážce. „Odveďte prosím doktorku DiMatteovou do mé kanceláře.“

„Je to sprosťárna,“ vybuchl Mark. „Někdo si na ni zasedl. A všichni víme, kdo to byl.“

„Nic takového nevíme,“ namítl Parr.

„Je to součást celého komplotu. Ty soudní žaloby. Zakrvácený orgán v jejím voze. A teď tohle.“

„Toto je úplně něco jiného, doktore Hodelle. Tady se jedná o mrtvou pacientku.“ Parr pohlédl na Abby. „Doktorko DiMatteová, proč nám jednoduše neřeknete pravdu a všem nám to neusnadníte?“

Přáli si přiznání. Jasné a prosté připuštění viny. Abby přeběhla zrakem po tvářích kolem stolu, podívala se na Parra, Susan Casadovou a vrchní sestru. Jediný, na koho nedokázala pohlédnout, byl Mark. Bála se pohledu na něj, hrozila se toho, že by v jeho očích mohla zachytit stín pochyb.

„Řekla jsem vám, že o tom nic nevím,“ začala. „Nemám představu, jak se to morfium dostalo do mé skříňky. Nevím, jak Mary Allenová zemřela.“

„Konstatovala jste její smrt,“ řekl Parr. „Před dvěma dny.“

„Zjistily to sestry. Byla už mrtvá.“

„Stalo se to té noci, kdy jste měla službu.“

„Ano.“

„Byla jste v nemocnici celou noc.“

„Samozřejmě. To je snad jasné, když jsem měla službu.“

„Takže jste tady byla právě tu noc, kdy paní Allenová zemřela na předávkování morfiem. A dneska nacházíme ve vaší skříňce toto.“ Postavil lahvičku na stůl, přímo doprostřed, na leštěný mahagonový povrch. „Přísně kontrolovanou látku. Už sám fakt, že ji vlastníte, je dost závažný.“

Abby se upřeně zadívala na Parra. „Právě jste řekl, že paní Allenová zemřela na předávkování morfiem. Jak tohle víte?“

„Z posmrtné laboratorní zkoušky hladiny léku. Byla strašně vysoká.“

„Brala ředěnou terapeutickou dávku na uklidnění.“

„Mám před sebou zprávu. Vrátilo se mi to dneska ráno, čtyři desetiny miligramu na jeden litr. Dvě desetiny už se považují za smrtelnou dávku.“

„Půjčte mi to, podívám se,“ natáhl ruku Mark.

„Jistě.“

Mark si pozorně prohlédl lístek z laboratoře. „Proč vůbec někdo nařizoval zkontrolovat hladinu morfia? Jednalo se přece o pacientku ve finálním stadiu rakoviny.“

„Byl to příkaz. To je vše, co potřebujete vědět.“

„Potřebuji vědět setsakramentsky víc.“

Parr pohlédl na Susan Casadovou, která dodala: „Je tu důvodné podezření, že se nejednalo o přirozenou smrt.“

„Jaké důvodné podezření?“

„Na tom teď nezáleží –“

„Jaký důvod?“

Susan prudce vydechla. „Jedna z příbuzných paní Allenové nás žádala, abychom se na to podívali. Dostala jakousi hlášku naznačující, že ta smrt byla podezřelá. Samozřejmě jsme o tom informovali doktora Wettiga a ten nařídil pitvu.“

Mark podal Abby papír z laboratoře. Poznala nečitelně naškrábaný podpis na lince označené Nařídil lékař. Byl tam opravdu generálův podpis. Včera dopoledne v jedenáct hodin přikázal provést kvantitativní laboratorní test na drogy. Osm hodin po skonu Mary Allenové.

„S tímhle jsem neměla nic společného,“ bránila se Abby. „Nemám tušení, jak dostala všechno to morfium. Mohlo by jít o omyl v laboratoři. Chyba sestry –“

„Za svůj personál ručím,“ nenechala ji domluvit vrchní sestra. „Vedeme přísnou kontrolu narkotik. To víte všichni. Tady se nejedná o žádný omyl sester.“

„Mám tomu tedy rozumět tak,“ ozval se znovu Mark, „že ta pacientka byla úmyslně předávkovaná?“

Po dlouhém mlčení Parr vydechl: „Ano.“

„To je naprostý nesmysl! Byl jsem s Abby celou noc v lékařském pokoji!“

„Celou noc?“ zeptala se Susan.

„Ano. Měla narozeniny, a tak jsme, no…“ odkašlal si a pohlédl na Abby. Spali jsme spolu, blesklo oběma hlavou. „Oslavovali,“ dořekl.

„Byli jste spolu po celou dobu?“ zajímalo Parra.

Mark zaváhal. On to vlastně neví, pomyslela si Abby. Prospal všechny její telefonáty, ani sebou nepohnul, když ve tři hodiny v noci šla potvrdit smrt paní Allenové, ani když o hodinu později znovu odešla, aby někde zapojila infuzi. Chtěl kvůli ní zalhat a ona věděla, že by to nemělo smysl, protože Mark vůbec netušil, co tu noc dělala. Parr ovšem ano. Věděl to od sester. Dozvěděl se to ze zápisů a příkazů, které napsala – s přesným časovým údajem.

Ozvala se. „Mark byl na lékařském pokoji se mnou. Ale celou noc spal.“ Pohlédla na něho. Musíme se držet pravdy. Je to to jediné, co mě může zachránit.

„A co vy, doktorko DiMatteová?“ zeptal se Parr. „Zůstala jste v tom pokoji?“

„Několikrát mě sestry volaly na oddělení. Ale to už nepochybně víte, ne?“ Parr přikývl.

„Myslíte si, že všechno víte!“ vypěnil Mark. „Tak mi tedy povězte tohle. Proč by to dělala? Proč by zabíjela svou vlastní pacientku?“

„Není tajemstvím, že sympatizuje s hnutím za eutanazii,“ vložila se do toho Susan Casadová.

Abby na ni vytřeštila oči. „Cože?“

„Mluvila jsem se sestrami. Při jedné příležitosti slyšely, jak doktorka DiMatteová říká, cituji“ – Susan zalistovala ve svém žlutém zápisníku – „‚Jestliže jí to ulehčí morfium, pak bychom jí ho měli dát. I když to urychlí konec.‘ – Konec citace.“ Susan se zadívala na Abby. „Řekla jste to, viďte?“

„To ale nemělo nic společného s eutanazií! Hovořila jsem jen o zmírnění bolesti. O tom, co dělat, aby pacientka tolik netrpěla.“

„Takže jste to řekla?“

„Možná že ano. Nevzpomínám si.“

„Pak tu byla ta výměna názorů s neteří paní Allenové, Brendou Haineyovou. Dosvědčí to několik sester a tady paní Speerová,“ kývla směrem k vrchní sestře. A znovu nahlédla do svého zápisníku. „Došlo k hádce. Brenda Haineyová měla dojem, že její teta dostává příliš mnoho morfia. A doktorka DiMatteová s tím nesouhlasila. Natolik, že použila i příliš silná slova.“

Tohle obvinění Abby popřít nemohla. Opravdu se s Brendou pohádala. Použila silná slova. Všechno se teď na ni sesypalo, drtila ji jedna obrovská vlna za druhou. Těžce se jí dýchalo, nemohla se pohnout, jako by ji ty vlny srážely níž a níž.

Ozvalo se zaklepání; vešel doktor Wettig a pečlivě za sebou zavřel dveře. Chvíli neřekl ani slovo. Jen stál na konci stolu a díval se na Abby. Čekala na další drtivou vlnu.

„Říká, že o tom nic neví,“ ozval se Parr.

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Wettig. „Vy o tom opravdu nic nevíte, že, DiMatteová?“

Abby se střetla s jeho pohledem. Nikdy pro ni nebylo snadné pohlédnout přímo do těch zvláštních modrých očí. Spatřovala v nich obrovskou sílu a moc, a tahle moc měla rozhodovat o její budoucnosti. Ale teď se mu podívala zpříma do očí, rozhodnutá dokázat mu, že nemá co skrývat.

„Nezabila jsem svou pacientku,“ řekla. „Přísahám.“

„Představoval jsem si, že tohle řeknete.“ Wettig sáhl do kapsy svého pláště, který nosil do laboratoře, a vytáhl visací zámek na číselnou kombinaci. Hodil ho na stůl, jen to zadunělo.

„Co je tohle?“ podivil se Parr.

„Zámek od skříňky doktorky DiMatteové. Během uplynulé půlhodiny jsem se stal expertem na zámky tohoto druhu. Zavolal jsem zámečníka. Říká, že se jedná o zámek s pružinou, který se dá úplně hladce otevřít. Stačí do něj pořádně praštit. S cvaknutím se otevře. Na zadní straně je kód. Každý vyučený zámečník dokáže použít ten kód ke zjištění nastavené kombinace.“

Parr letmo pohlédl na zámek a odmítavě pokrčil rameny. „Tohle nic nedokazuje. Stále tu máme tu mrtvou pacientku. A tamhleto.“ Ukázal na fiolu s morfiem.

„Co je to s vámi, lidi?“ rozčilil se Mark. „Copak nevidíte, co se tu děje? Anonymní udání. Morfium úmyslně podstrčené do její skříňky. Někdo po ní jde.“

„Z jakého důvodu?“ ozvala se Susan.

„Aby ji zdiskreditoval. Aby ji odtud vyhodili.“

Parr zafuněl. „Chcete naznačit, že někdo skutečně zabil pacientku jen proto, aby zničil kariéru doktorky DiMatteové?“

Mark už se chystal k odpovědi, ale pak si to rozmyslel. Byla to opravdu absurdní teorie a všichni si toho byli vědomi.

„Jistě souhlasíte, doktore Hodelle, že nějaké spiknutí je představa přitažená za vlasy,“ řekla Susan.

„Ani ne tolik jako to, co už se mi přihodilo,“ vybuchla Abby. „Vezměte jen, co mi provedl Viktor Voss. Je mentálně vyšinutý. Napadl mě na JIP. A pohození krvavých vnitřností na sedadlo mého vozu svědčí o akci člověka s chorým mozkem. Pak jsou tu ty žaloby – už dvě. A to je teprve začátek.“

Bylo ticho. Susan pohlédla na Parra. „Ona to neví?“

„Zřejmě ne.“

„Neví co?“ zajímala se Abby.

„Hned po obědě nám volala právnická firma Hawkes, Craig a Sussman,“ vysvětlovala Susan. „Soudní spory proti vám odvolali. Oba.“

Abby se zatočila hlava. „Tomu nerozumím,“ zamumlala. „Co jen to dělá? Co to ten Voss provádí?“

„Jestli se Viktor Voss pokoušel vás zastrašit, zdá se, že přestal. Tohle nemá s Vossem nic společného.“

„Jak jinak si to tedy máme vysvětlit?“ zeptal se Mark.

„Podívejte se na důkaz.“ Susan ukázala na fiolu.

„Neexistují žádní svědkové, nic, co by spojovalo tuhle lahvičku se smrtí té pacientky.“

„Přesto se domnívám, že bychom všichni mohli dospět k témuž závěru.“

To ticho dusilo. Abby si všimla, že se na ni nikdo nedívá, dokonce ani Mark.

Konečně se ozval Wettig. „Co navrhujete udělat, Parre? Zavolat sem policii? Vydat tenhle zmatek napospas médiím?“

Parr zaváhal. „To by bylo předčasné…“

„Buď za tím obviněním stůjte, nebo ho odvolejte. Všechno ostatní by bylo vůči doktorce DiMatteové nefér.“

„Panebože, generále. Nezatahujme do toho policii,“ poznamenal rozčileně Mark.

„Jestliže vy všichni tady to nazýváte vraždou, pak by se toho měla ujmout policie,“ odsekl Wettig. „Taky byste mohli zavolat pár reportérů a zapojit do práce lidi z vašeho oddělení pro styk s veřejností. Mohli by zažít trochu vzruchu. Nechat všechno vyventilovat, to je ta nejlepší strategie.“ Pohlédl přímo na Parra. „Jestli to považujete za vraždu.“

Tohle byla výzva.

Parr byl první, kdo couvl. Odkašlal si a oslovil Susan. „Nemůžeme si být úplně jistí, co to je.“

„Měli byste se raději přesvědčit, jedná-li se o vraždu,“ pokračoval Wettig. „Měli byste si být zatraceně jistí. Než zavoláte policii.“

„Tu záležitost je třeba ještě důkladně prozkoumat,“ zasáhla Susan. „Musíme si pohovořit s dalšími sestrami na tom oddělení. Zjistit, jestli jsme něco neopomenuli.“

„Udělejte to,“ radil Wettig.

Nastala další tíživá pauza. Na Abby se zase nikdo nepodíval. Jako by se ztratila z dohledu, neviditelná žena, kterou nikdo nechtěl znát.

Všechny zaskočilo, když promluvila. Stěží poznala svůj vlastní hlas. Zněl cize, byl klidný a pevný. „Ráda bych se teď vrátila ke svým pacientům. Jestli mohu,“ řekla.

Wettig přikývl. „Jděte.“

„Moment,“ ozval se Parr. „Nemůžete se vrátit ke svým povinnostem.“

„Nic jste nedokázali,“ oponovala Abby, vstávajíc ze židle. „Generál má pravdu. Buď stůjte na svém, nebo to odvolejte.“

„Jedno obvinění je neoddiskutovatelné,“ prohlásila Susan. „Nelegální držení přísně kontrolované substance. Nevíme, jak jste přišla k tomu morfiu, doktorko, ale skutečnost, že bylo ve vaší skříňce, je závažná.“ Pohlédla na Parra. „Nemáme jinou volbu. Ve hře je vysoká odpovědnost. Jestliže se něco stane kterémukoli z jejích dalších pacientů a lidé zjistí, že jsme věděli o téhle záležitosti s morfiem, je s námi konec.“ Teď se otočila k Wettigovi. „I s věhlasem vašeho rezidentského programu, generále.“

Susanino varování dosáhlo zamýšleného účinku. Odpovědnost byla něco, čeho se všichni obávali. Wettig jako každý jiný lékař měl hrůzu z právníků a soudních pří. Proto tentokrát nevznesl žádný argument.

„Co to znamená?“ zeptala se Abby. „Vyhodili jste mě?“

Parr se zvedl, což byl signál, že schůze skončila a dospělo se k rozhodnutí. „Doktorko DiMatteová, až na další jste suspendována. Máte zakázán vstup na oddělení. Nesmíte se přiblížit k žádnému pacientovi. Rozumíte mi?“

Rozuměla. Dokonale to pochopila.

Kapitola 14

Jakovovi už se léta nezdálo o matce, někdy na ni celé měsíce nepomyslel, takže ho udivilo, když se třináctý den na moři probudil se vzpomínkou na ni. Ta vzpomínka byla tak živá, že téměř cítil matčinu vůni dosud se vznášející ve vzduchu. Poslední, co si zapamatoval, když se sen pomalu rozplynul, byl její úsměv. Pramínek světlých vlasů splývající jí po tváři. Zelené oči, které jako by hleděly skrze něho a dívaly se kamsi mimo něj, jako by on nebyl skutečný, vůbec ne z masa a kostí. Její obličej se mu na okamžik zdál tak známý, že tahle žena rozhodně musela být jeho matka. Léta se zoufale snažil vybavit si její obličej, ale nikdy se mu takhle nepřiblížila. Jakov neměl žádnou fotografii, nezbyla mu nijaká památka. Ale zřejmě celé ty roky musel mít její podobu uloženou ve své paměti jako semínko v tmavé, a přesto úrodné zemi. Včera v noci konečně vzklíčilo. Vzpomněl si na ni – a byla krásná.

To odpoledne bylo moře hladké jako sklo a obloha ztemněla do stejné chladné šedi jako voda. Když Jakov stál na palubě u zábradlí, nedokázal rozeznat, kde končí moře a začíná obloha. Připadalo mu, že se ocitá v obrovském šedém akváriu, které s nimi někam odplouvá. Zaslechl kuchaře, jak říká, že mají před sebou špatné počasí, že zítra asi nikdo nepozře víc než chleba a polévku. Dneska při klidném moři byl vzduch ztěžklý předtuchou deště. Jakovovi se konečně podařilo vylákat Alexeje z jeho pelíšku, aby s ním šel na zvědy.

První místo, kam ho Jakov zavedl, bylo Peklo. Strojovna. Nějakou dobu bloudili v hlučné tmě, ale pak si Alexej začal stěžovat na zápach paliva, z něhož se mu zvedal žaludek. Alexej měl žaludek nemluvněte – pořád poblinkával. Tak ho Jakov zatáhl na můstek, kde však byl kapitán příliš zaneprázdněný na to, aby se s nimi vybavoval. Stejně tak i navigátor. Jakov se ani nemohl Alexejovi pochlubit svým zvláštním postavením pravidelného a vítaného návštěvníka.

Dále zamířili ke kuchyňce, ale kuchař nebyl právě v náladě, takže jim nenabídl ani krajíc chleba. Musel připravit jídlo pro cestující na zádi lodi, lidem, které nikdy nikdo neviděl. Byl to náročný pár, stěžoval si kuchař, protože ti dva vyžadovali spoustu jeho času a pozornosti. Brblal, když na podnos stavěl dvě sklenky a láhev vína a vsunul ho do jídelního výtahu. Stiskl tlačítko a výtah hvízdavě vyjížděl nahoru do jejich soukromého bytu na zádi. Potom se otočil zpátky ke sporáku, kde něco syčelo v kastrolu a z hrnců vycházela pára. Zvedl jednu z pokliček a okamžitě se z nádoby linula vůně cibule a másla. Zamíchal obsah vařečkou.

„Cibulka se musí připravovat pomalu,“ vysvětloval. „Pak je slaďoučká jako mléko. Chce to trpělivost, ale tu má dneska málokdo. Každý chce mít všechno rychle, hrr, hrr. A ty jejich mikrovlnky! To pak je, jako když člověk žvejká starou kůži.“ Znovu přiklopil pokličku kastrolu a nadzdvihl jinou na pánvi. Uvnitř hnědlo šest drobounkých ptáků, žádný ne větší než dětská pěstička. „Sousta z nebe,“ prohodil.

„Tohle jsou ty nejmenší kuřata, jaký jsem kdy viděl,“ žasl Alexej.

Kuchař se rozesmál. „Jsou to křepelky, blbečku.“

„Proč my nikdy nejíme křepelky?“

„Protože nejste v kabině na zádi.“ Kuchař naaranžoval horkou pochoutku na mísu a ozdobil ji sekanou petrželkou. Pak trochu odstoupil a s rudým a zpoceným obličejem obdivoval svůj výtvor. „Dneska si určitě nebudou stěžovat,“ řekl a strčil mísu do výtahu, který se mezitím vrátil prázdný.

„Mám hlad,“ ozval se Jakov.

„Ty máš pořád hlad. Ukroj si krajíc chleba. Bochník už je okoralý, ale můžeš si udělat topinku.“

Oba chlapci našli nůž na chléb. Kuchař měl pravdu, bochník byl suchý a okoralý. Jakov si ho přidržel pahýlem levé ruky, ukrojil dva krajíce a nesl je přes kuchyň k opékači.

„Podívej, jak jsi mi zaneřádil podlahu!“ láteřil kuchař. „Cos všude nadrobil. Posbírej to.“

„Posbírej to,“ nařídil Jakov Alexejovi.

„Nadrobils to ty, ne já.“

„Já dělám topinky.“

„Ale já jsem ty drobky nenadělal.“

„Tak dobře. Tvůj krajíc vyhodím.“

„Někdo to sesbírejte!“ zahřměl kuchař. Alexej okamžitě přidřepl do kolen a sbíral drobky.

Jakov zasunul první kus chleba do opékače. Z jednoho otvoru se v ten moment vyřítilo cosi šedivého a chlupatého a skočilo to na podlahu.

„Myš!“ zařičel Alexej. „Je tam myš!“

Šedivá myška teď cupitala kolem Alexejových poskakujících nohou; jedním směrem se za ní řítil Jakov a z opačné strany po ní kuchař pro jistotu hodil pokličku. Myš se snažila vylézt Alexejovi po lýtku, což vyvolalo tak příšerný řev, že okamžitě změnila kurs. Seskočila zpátky na podlahu a pelášila se ukrýt pod kuchyňskou skříňku.

Na sporáku se něco pálilo. Kuchař s nadávkami pádil k připalujícímu se jídlu, aby ho odtáhl z plamene. Jeho klení nabylo na intenzitě hlavně poté, co musel z kastrolu seškrábat úplně zčernalou cibulku, tu, kterou s takovou péčí dusil na máslíčku. „Myš v mojí kuchyni! A podívejte se na tohle! Úplně jak uhel! Abych to dělal znovu od začátku. Zatracená myš.“

„Byla v opékači,“ řekl Jakov. Najednou se mu zvedl žaludek. Vzpomněl si, jak tam ta myš prolézala a škrabala.

„Zřejmě tam po sobě nechala hovínka,“ otřásl se kuchař. „Fuj.“

Jakov opatrně nakoukl do opékače. Žádná myš už tam sice nebyla, ale zato spousta droboučkých šištiček hnědé barvy.

Naklonil opékač ke dřezu s úmyslem vyhodit z něj nečistoty.

Kuchař zařval. „Kruci, ty hlupáku! Co to děláš?“

„Čistím opékač.“

„V tom dřezu je voda! A podívej, ta věc je pořád zapojená v zásuvce. Kdybys ji tam položil a dotkl se vody, zabije tě to. Copak tě tohle nikdy nikdo neučil?“

„Strýček Míša žádný opékač neměl.“

„Nejde jenom o opékač, ale o všechny přístroje pod elektrickým proudem. Jsi stejně hloupý jako ti ostatní.“ Mávl rukou na znamení, aby vypadli z kuchyně. „Mažte odtud, oba dva. Otravujete mě.“

„Ale já mám hlad,“ namítl Jakov.

„Tak počkej na večeři jako všichni ostatní.“ Hodil na pánev kousek čerstvého másla. Pohlédl na Jakova a vybafl: „Vypadni!“ Chlapci odešli.

Chvíli si hráli na palubě, ale brzy je roztřásl chlad. Pokusili se znovu vylézt na můstek, ale i odtud je vyhodili. Nakonec je zoufalá nuda zahnala na jedno místo na lodi, o němž Jakov věděl, že tady nebudou nikoho otravovat a nikdo nebude otravovat je. Byl to jeho tajný úkryt a chtěl ho ukázat Alexejovi jako odměnu za to, že se Alexej alespoň pro jednou pokusí nefňukat jako mimino. Sám tohle místečko našel po třídenním „průzkumu“, když na chodbě strojovny zahlédl zavřené dveře. Otevřel je a zjistil, že vedou do schodišťového prostoru.

Země divů.

Šachta byla třístupňová. Kruhové schodiště se vinulo vysoko vzhůru a za druhým podlažím byl průchod po lávce z tenké oceli, která vydávala řinčivý zvuk, když se po ní skákalo. Modré dveře vedoucí od tohoto průchodu k zádi lodi byly stále zamčené. Jakov se už ani nepokoušel je otevřít.

Oba se vyšplhali až nahoru. Tam, s tou hlubokou propastí pod nimi, z níž se točila hlava, bylo snadné vyděsit Alexeje několika hlučnými skoky.

„Přestaň!“ křičel Alexej. „Rozhoupáš to!“

„No co? Je to jak na kolotoči nebo na horské dráze. Tobě se to nelíbí?“

„To teda ne! Nechci to.“

„Ty nechceš dělat nikdy nic.“ Jakov skákal nahoru a dolů, aby lávku rozhoupal, ale Alexej už byl na pokraji hysterie a začal kňourat. Jednou rukou se křečovitě držel zábradlí a druhou k sobě tiskl Šu-šu.

„Chci se vrátit zpátky dolů,“ fňukal.

„No tak dobře.“

Seběhli po schodišti, čímž ho zvonivě rozezvučeli. Pak si chvíli hráli dole pod schody. Alexej našel nějaké staré lano, jehož jeden konec přivázal k zábradlí nejnižší lávky. Pak se na něm houpal sem tam jako lidoop. Bylo to jen kousek nad podlahou, nijak vzrušující.

Potom mu Jakov ukázal prázdnou bednu, kterou našel zasunutou v koutě pod schody. Vlezli si dovnitř. Leželi ve tmě mezi dřevěnými pilinami a naslouchali burácivým zvukům v Pekle. Měli pocit, že tady odtud mají hodně blízko k moři, té obrovské temné kolébce, která pohupovala lodí.

„Tohle je mé tajné místo,“ řekl Jakov. „Nesmíš o tom nikomu říct. Přísahej, že to neprozradíš.“

„Proč bych to dělal? Je to tu odporný. Zima a vlhko. A sázím se, že někde tu budou i myši. Třeba zrovna teď se válíme v myších hovínkách.“

„Nic takovýho tu není.“

„Jak to víš? Vždyť nic nevidíš.“

„Jestli se ti to tady nelíbí, můžeš vylézt. No, jen jdi.“ Jakov mu skrze piliny uštědřil kopanec. Hlupák Alexej. Udělal pitomost, že ho sem přivedl. Od někoho, kdo s sebou věčně tahá špinavýho plyšovýho psa, se nedá očekávat, že vychutná dobrodružství. „Vypadni. Stejně je s tebou otrava.“

„Neznám cestu zpátky.“

„To si myslíš, že ti ji ukážu?“

„Přivedl jsi mě sem. Musíš mě zase odvést.“

„To mě ani nenapadne.“

„Odveď mě zpátky, nebo každýmu povím o tomhle tvým hloupým tajným úkrytu. Hnusný místo plný myších výkalů.“ Alexej se už vysoukal z bedny a přitom vířil piliny Jakovovi přímo do obličeje. „Okamžitě mě odveď, nebo –“

„Drž hubu,“ sykl Jakov. Chňapl Alexeje za košili a prudce ho stáhl dozadu. Teď se oba váleli v pilinách.

„Ty idiote,“ vykřikl Alexej.

„Poslouchej. Poslouchej!“

„Co?“

Někde nad nimi zaskřípěly dveře a kdosi je s třeskem zavřel. Lávka se teď třásla pod dunivými kroky, jejichž zvuk se stonásobně odrážel v prostoru schodiště.

Jakov se připlížil k otvoru v bedně a pozoroval lávku nad sebou. Někdo zaklepal na modré dveře. Ty se okamžitě otevřely a on zahlédl blonďaté vlasy ženy, která zmizela uvnitř. Dveře za ní zaklaply.

Jakov se vrátil k Alexejovi. „To je jen Naďa.“

„Je pořád tam?“

„Ne, zašla do těch modrých dveří.“

„Co je za nimi?“

„Nevím.“

„Myslel jsem, že jsi velkej průzkumník.“

„A ty jsi velkej pitomec.“ Jakov mu uštědřil nový kopanec, ale tím jen zvířil další mračno pilin. „Jsou pořád zamčený. Někdo tam bydlí.“

„Jak to víš?“

„Protože Naďa zaklepala a oni ji pustili dál.“

Alexej zmizel v hloubi bedny a najednou si svůj odchod rozmyslel. Zašeptal. „To budou ty lidi, co jedí křepelky.“

Jakov si vybavil podnos s láhví vína a dvěma sklenkami, cibulku syčící ve škvířícím se másle a šest droboučkých ptáčků politých šťávou. V tom okamžiku mu začalo kručet v žaludku.

„Poslechni si to,“ vybídl Alexeje. „Jakej rámus dovedu provádět se svým žaludkem.“ Vtáhl a zase vystrčil břicho. Na kohokoli jiného by touhle symfonií kručivých zvuků mocně zapůsobil.

Alexej jen pohrdlivě poznamenal: „Je to odporné.“

„Tobě je všechno odporné. Co je to s tebou?“

„Nelíbí se mi odporné věci.“

„Kdysi se ti líbily.“

„Ale teď už ne.“

„To kvůli Nadě, co? Udělala z tebe sentimentálního slušňáka. Jsi na ni sladký jako med.“

„Nejsem.“

„Ale jsi.“

„Nejsem!“

Alexej nabral hrst pilin a mrštil je Jakovovi do obličeje. Kluci se do sebe pustili, překulili se k jedné straně bedny, pak ke druhé a s nadávkami do sebe kopali. V bedně se nedalo moc pohybovat, takže si vzájemně nemohli nijak ublížit. Pak Alexej kdesi v pilinách ztratil Šu-šu a začal v té tmě šermovat rukama a hledat milovaného psíka. Jakova ta jejich pranice stejně unavila.

Proto toho oba nechali.

Chvíli bok po boku odpočívali, Alexej opět našel svou hračku a držel ji přitisknutou k hrudi. Jakov se snažil vyloudit ze svého žaludku celou sérii dalších odporných zvuků. Brzy ho i tohle přestalo bavit. Otráveně leželi tiše vedle sebe, ukolébáváni zvuky motorů a pohupováním moře.

„Nejsem na ni sladký,“ ozval se Alexej.

„Mně je jedno, jestli jsi.“

„Ale ostatní kluci ji mají rádi. Nevšiml sis, jak o ní mluví?“ Chvíli mlčel, pak dodal. „Mám rád její vůni. Ženy voní jinak. A voní měkce.“

„Měkkost není vůně.“

„Ale ano. Ženu tak cítíš a víš, že když se jí dotkneš, bude měkká. Prostě to víš.“ Alexej pohladil Šu-šu. Jakov slyšel, jak jeho ruka klouže po potrhané látce.

„Má matka taky tak voněla,“ pokračoval Alexej.

Jakov si vybavil svůj sen. Tu ženu a ten úsměv. Pramínek světlých vlasů splývajících po tváři. Ano, Alexej měl pravdu. I v jeho snu jako by matku obklopovala měkká vůně.

„Zní to hloupě,“ řekl Alexej. „Ale pamatuju se na to. Na některé věci o ní se pamatuju moc dobře.“

Jakov se natáhl a nohama se dotkl opačného konce bedny. Vyrostl jsem? podivil se. Kéž by! Kéž bych mohl vyrůst natolik, abych dokázal prokopnout nohou tu stěnu.

„Ty nikdy nemyslíš na svou matku?“ zeptal se Alexej.

„Ne.“

„Asi si na ni vůbec nepamatuješ.“

„Vzpomínám si, že byla krásná. Měla zelené oči.“

„Jak to můžeš vědět? Strýc Míša říká, žes byl ještě nemluvně, když odešla.“

„Byly mi čtyři. To už jsem nebyl nemluvně.“

„Mně bylo šest, když máma odešla, a už si nepamatuju skoro nic.“

„Povídám ti, že měla zelené oči.“

„Tak měla, no a co?“

Prásknutí dveří je oba přimělo, aby se ztišili. Jakov se doplazil k otvoru bedny a vykoukl. Byla to zase Naďa. Právě vyšla z modrých dveří a přecházela lávku. Zmizela v předním průlezu.

„Nemám ji rád,“ prohlásil Jakov.

„Já ano. Přál bych si, aby byla mou matkou.“

„Ani nemá ráda děti.“

„Řekla strýci Míšovi, že zasvětila život nám.“

„Ty tomu věříš?“

„Proč by to říkala, kdyby to nebyla pravda?“

Jakov přemýšlel o odpovědi, ale na žádnou nepřišel. A i kdyby, Alexeje by stejně neuspokojila. Je to hlupák. Všichni jsou hlupáci. Naďa je všechny zblbla. Jedenáct kluků, a jeden jako druhý se do ní zamilovali. Rvali se, kdo bude vedle ní sedět při večeři. Sledovali ji, pozorně studovali, čenichali kolem ní jako štěňata. V noci si na svých palandách šuškali o Nadě, že Naďa tohle a Naďa tamhleto. Co nejradši jí, co měla k obědu. Spekulovali o všem, od jejího stáří po prádlo, které nosí pod svými šedivými sukněmi. Bavili se o tom, zda Gregor, jehož všichni nenáviděli, je její milenec nebo ne, a došli k jednomyslnému závěru, že ne. Po kouskách dávali dohromady své znalosti ženské anatomie, starší chlapci do nejmenších detailů barvitě líčili funkci tamponů, jak a kam se vsunují, a tak v mladších chlapcích navždy vytvořili názor na ženy – jako na bytosti s tmavými a záhadnými otvory. A tohle ještě víc podněcovalo zvědavost, co se týče Nadi.

Jakov sice tuhle zvědavost s nimi sdílel, nikoli však jejich obdiv k té ženě. On se jí bál.

Důvodem byly ty testy.

Když byli čtvrtý den na moři a chlapci na svých palandách zvraceli a sténali, přišla k nim Naďa s Gregorem a nesli podnos s jehlami. Jen to nepatrně píchne, tvrdili, malá zkumavka krve potvrdí, že jste zdraví. Nikdo by vás neadoptoval, kdyby si nemohl být jistý vaším zdravím. Ti dva pak postupovali od chlapce k chlapci, mírně se potáceli, jak s nimi házelo rozbouřené moře, a přitom ty skleněné trubičky do sebe řinčivě narážely. Bylo vidět, že Nadě je zle, jen taktak že nezvracela. Gregor jim krev odebíral sám. U každé palandy se zeptal chlapce, jak se jmenuje, pak mu připevnil plastikový náramek, na němž bylo napsané číslo. Nato každému chlapci stáhl paži gumovým pásem a párkrát poplácal kůži, aby se nadula žíla. Někteří hoši se rozbrečeli, a tak je Naďa držela za ruce a uklidňovala, zatímco Gregor nabíral krev.

Jakov byl jediný, koho nebyla schopná utišit. Přes veškeré své úsilí ho neudržela v klidu. Nechtěl tu jehlu ve své paži, a aby zdůraznil, že si to nepřeje, Gregora pěkně kopl. Tehdy poznal, jaká je Naďa doopravdy. Přitiskla jedinou Jakovovu paži k posteli a držela ji tam v takovém sevření, že ji skřípla a zkroutila zároveň. Když mu Gregor nabíral krev, neodtrhla od Jakova upřený pohled; jakmile mu jehla pronikla kůží a krev začala proudit do zkumavky, mluvila na něj tiše, až sladce. Všichni ostatní v místnosti, naslouchajíce jejímu hlasu, slyšeli pouze mumlání uklidňujících slov. Ale Jakov, který se díval přímo do těch její bledých očí, viděl něco úplně jiného.

Poté si odhryzal ten plastikový náramek.

Alexej ho nosil dál. Číslo 307. Své vysvědčení dobrého zdraví.

„Myslíš, že má vlastní děti?“ zajímalo Alexeje.

Jakov se otřásl. „Doufám, že ne,“ odpověděl a popolezl k otvoru bedny. Zvedl oči a zadíval se na opuštěnou lávku a prázdné schodiště klikatící se nad nimi jako hadí kostra. Modré dveře byly jako obvykle zavřené.

Otřepal ze sebe piliny a vysoukal se z jejich úkrytu. „Mám hlad,“ prohlásil.

Jak kuchař správně předpověděl, po šedém a dusném odpoledni se moře brzy rozbouřilo – sice žádná silná bouře, nicméně prudké houpání zahnalo děti i dospělé do kabin. Tohle nejvíc vyhovovalo Alexejovi, tam mu bylo nejlíp. Žádná světská lákadla by ho nevyhnala z jeho palandy. Venku bylo chladno a mokro, podlaha se houpala a on rozhodně neměl zájem blinkat někde v temných koutech, které tak zajímaly Jakova. Alexejovi se líbilo v jeho lůžku. Líbila se mu jeho pohodlná přikrývka, vytažená až k ramenům, těšil se z tepla, které mu dýchlo do tváře, když se otočil, měl rád známý pach Šu-šu spícího vedle něho na polštáři.

Celé odpoledne se Jakov snažil Alexeje vytáhnout z postele, lákal ho k další výpravě do Země divů. Nakonec to vzdal a vyšel si sám. Jednou nebo dvakrát se vrátil, aby se přesvědčil, zda Alexej nezměnil svůj názor, ale ten celé odpoledne prospal a zaspal dokonce i večeři.

* * *

V noci se Jakov probudil a okamžitě vycítil, že se něco děje. Zpočátku nedokázal rozpoznat co. Že by bylo po bouři? Necítil, že by se loď houpala. Pak si uvědomil, že se změnil hluk motorů. Ustavičný rachot se ztlumil do tichého vrčení.

Vysoukal se ze své kóje a šel zatřást Alexejovým ramenem. „Vzbuď se,“ zašeptal.

„Jdi pryč.“

„Poslouchej. Zůstali jsme stát.“

„To je mi jedno.“

„Jdu se podívat ven. Pojď se mnou.“

„Spím.“

„Spíš celý den a celou noc. Copak nechceš vidět zemi? Teď už musíme být blízko pevniny. Proč ta loď zastavila uprostřed oceánu?“ Jakov se naklonil blíž k Alexejovi a jeho šepot zněl vábivě. „Třeba uvidíme Ameriku. Přijdeš o to, jestli se mnou nepůjdeš.“

Alexej si povzdechl, trochu sebou zavrtěl, ne zcela rozhodnut, co vlastně chce.

Jakov vynesl poslední trumf. „Schoval jsem si od večeře velkou bramboru,“ řekl. „Dám ti ji. Ale jen když se mnou půjdeš.“

Alexej zmeškal oběd i večeři. Ta brambora by mu teď moc přišla k chuti. „Dobrá, dobrá.“ Posadil se a začal si zavazovat boty. „Kde ji máš?“

„Nejdřív musíme vylézt nahoru.“

„Jsi mizera, Jakove.“

Po špičkách se plížili kolem paland spících chlapců a po schodišti vystoupili nahoru na palubu.

Venku vál teplý vítr. Postavili se k zábradlí a napínali zrak, zda spatří světla velkoměsta, ale na tmavém beztvarém obzoru svítily pouze hvězdy.

„Nic nevidím,“ prohlásil Alexej. „Dej mi mou bramboru.“

Jakov vytáhl ten poklad z kapsy. Alexej si přidřepl a zhltl ji přímo tam, studenou, jako divoké zvíře.

Jakov se obrátil a vzhlédl k můstku. Oknem spatřil zelenkavou zář obrazovky radaru a siluetu muže stojícího na stráži. Navigátor. Co viděl z toho svého osamělého bidýlka?

Alexej dožvýkal svou bramboru. Teď se zvedl se slovy: „Jdu do postele.“

„Můžeme se v kuchyňce poohlédnout ještě po nějakém jídle.“

„Nechci vidět další myš.“ Alexej se chystal k odchodu. „Kromě toho je mi zima.“

„Mně ne.“

„Tak si tu zůstaň sám.“

Právě došel ke schodišti, když zaslechli, jak cosi několikrát ostře zadunělo. Najednou byla paluba zalitá světlem. Oba chlapci strnuli; v nečekaném světle zamžikali víčky.

Jakov chňapl Alexeje za ruku a táhl ho ke schodišti pod můstkem, kde se schoulili a opatrně vykukovali mezi schody. Slyšeli hlasy a uviděli, jak dva muži kráčejí do středu záře reflektorů. Oba měli na sobě bílé kombinézy. Společně se sklonili a něco táhli. Zaskřípěl kov, jak namáhavě odtahovali jakési zvláštní víko. Objevilo se nové světlo, tentokrát modré. Svítilo ve středu osvětleného kruhu jako hrůzu nahánějící duhovka oka.

„Zatracení mechanici,“ ulevil si jeden z mužů. „Nikdy to nedají opravit.“

Oba muži se narovnali a pohlédli k obloze. Ke vzdálenému hřmění hromu.

I Jakov zvedl hlavu. Dunění se přibližovalo. Už to neznělo jako rachot, teď to byl spíš jakýsi rytmický svist. Muži zmizeli z osvětleného prostoru. Zvuk zesílil přímo nad hlavou a rozčísl noc jako tornádo.

Alexej si přitiskl dlaně k uším a zalezl hlouběji do stínu. Jakov ne. Nehybně sledoval, jak na palubu dosedá helikoptéra.

Objevil se jeden z mužů v kombinéze; v předklonu se rozběhl k helikoptéře a prudce otevřel dveře. Jakov neviděl, co je uvnitř, sloup u schodiště mu blokoval výhled. Vyloupl se ze stínu a opatrně se přikradl blíž na palubu, jen tak daleko, aby viděl přes sloupek. Zahlédl pilota a jednoho cestujícího – muže.

„Hej!“ ozval se výkřik nad jeho hlavou. „Ty, chlapče!“

Jakov zvedl oči a spatřil navigátora, který stál nahoře na můstku a díval se dolů.

„Co tam dole děláte? Okamžitě pojďte sem nahoru, než se zraníte. Dělejte!“

Chlapců si všiml i jeden z mužů v kombinéze a zamířil k nim. Rozhodně se neusmíval.

Jakov se pustil po schodech nahoru. Vyděšený Alexej v patách za ním.

„Copak nevíte, že když přistává vrtulník, nesmíte se zdržovat na palubě?“ ječel navigátor. Plácl Alexeje přes zadek a vtáhl oba chlapce dovnitř do kormidelníkovy kabiny. Ukázal na dvě židle. „Sedněte si. Oba.“

„Jen jsme se dívali,“ řekl Jakov.

„Oba máte být v posteli.“

„Já jsem byl v posteli,“ kňoural Alexej. „To on mě donutil vylézt.“

„Víte, co dokáže rotor helikoptéry udělat s hlavou kluka? Víte to?“ Navigátor přejel po Alexejově hubeném krku. „Přesně tohle. Hlava ti odlítne natotata. A všude plno krve. Senzační pohled. Myslíš, že si dělám legraci, co? Věř mi, když přilétá helikoptéra, nesešel bych dolů ani za nic. Ale jestli vy dva chcete přijít o své tupé hlavy, prosím, poslužte si. No, jen jděte.“

Alexej vzlykal. „Já chtěl zůstat v posteli.“

Řev vrtulníku je všechny donutil otočit se a podívat se po něm. Sledovali, jak se vznesl k obloze a jak prudká síla rotoru nadula kombinézy obou mužů stojících na palubě. Stroj udělal pomalou devadesátistupňovou otočku, pak prudce vzlétl a pohltila ho noc. Zanechal za sebou jen tlumený zvuk podobný vzdálenému hromobití.

„Kam letí?“ zajímalo Jakova.

„Myslíš, že mi to řeknou?“ odpověděl navigátor. „Já se jen dozvím, kdy přiletí něco naložit, a tak se obrátím přídí k větru. To je všechno.“ Sáhl po jednom vypínači na panelu a cvrnkl do něj.

Reflektory okamžitě zhasly. Hlavní paluba se ponořila do tmy.

Jakov se přitiskl blíž k oknu kabiny. Už nebylo nic slyšet. Kolem dokola se rozprostíralo jen temné moře.

Alexej pořád plakal.

„Přestaň už,“ okřikl ho navigátor. Plácl chlapce přes rameno. „Kluk tvého věku, a chová se jako ženská.“

„Ale pro co přiletěla? Ta helikoptéra?“ zeptal se Jakov.

„Už jsem ti řekl. Pro náklad.“

„Co nakládá?“

„Neptám se. Dělám jen to, co mi nařídí.“

„Kdo?“

„Pasažéři v kabině na zádi.“ Odtáhl Jakova od okna a postrčil ho ke dveřím. „Vraťte se oba do postelí. Nevidíte, že mám práci?“

Když Jakov následoval Alexeje ke dveřím, všiml si obrazovky radaru. Jako už tolikrát předtím ho fascinoval monotónně se otáčející paprsek nepřetržitě opisující 360 stupňů.

Teď před ní zůstal znovu stát a pozoroval, jak stále obíhá kolem dokola po směru hodinových ručiček. Okamžitě si všiml malé bílé stopy na kraji obrazovky.

„Je to další loď?“ zeptal se. „Tamhle na radaru.“ Ukázal na tu stopu, která světélkovala zářivěji, když přes ni přejel paprsek radaru.

„Co jiného by to bylo? Tak alou odtud.“

Chlapci vyběhli a halasně se spustili po schodech na hlavní palubu. Jakov vzhlédl a za zelenavou září okna kabiny zahlédl navigátorovu siluetu. Byl stále ve službě a nepřetržitě sledoval monitor.

„Teď vím, kam má ta helikoptéra namířeno,“ řekl.

Pjotr a Valentin nebyli u snídaně. To už se zpráva o jejich nočním odletu dostala do kabiny k Jakovovi, takže když se toho rána posadil ke stolu a přelétl pohledem řadu chlapců sedících proti němu, okamžitě uhodl důvod jejich zamlklosti. Žádný z nich nemohl pochopit, proč to byli právě Pjotr a Valentin, kteří první opustili loď; proč právě je vybrali jako první? Od počátku se domnívali, že Pjotr bude mezi posledními nebo ho přidělí nějaké podivné rodině, která si potrpí na blbé děti. Valentin, který se připojil ke skupině v Rize, byl chytrý a hezký, ale mladší chlapci věděli, že je perverzní a navenek to tají. Když se v noci zhaslo, nahý se vplížil do jejich kójí a šeptal: „Cítíš to? Cítíš, jak je velký?“ Chytal je za ruce a nutil je, aby se ho dotýkali. Ale Valentin byl teď pryč, on i Pjotr. Odjeli ke svým novým rodičům, kteří si je vybrali. Tak jim to řekla Naďa. Ostatní zbyli.

Odpoledne Jakov s Alexejem vylezli na palubu a natáhli se v místě, kde v noci přistál vrtulník. Leželi a dívali se do tvrdé modři oblohy. Žádné mraky, žádné vrtulníky. Paluba byla teplá a jich dvou, jako koťat na radiátoru, se zmocnila příjemná únava a chtělo se jim spát.

„Jestli má matka žije, nechci, aby mě někdo adoptoval,“ začal Jakov, ležící s očima přivřenýma proti slunci.

„Ale ona nežije.“

„Mohla by.“

„Proč se tedy pro tebe nevrátila?“

„Třeba mě právě teď hledá. A já jsem tady, uprostřed moře, kde mě nikdo nemůže najít. Snad jen pomocí radaru. Musím říct Nadě, aby mě odvezla zpátky. Nechci novou matku.“

„Já jo,“ ozval se Alexej. Chvíli mlčel. Pak pokračoval. „Myslíš, že se mnou není něco v pořádku?“

Jakov se zasmál. „Chceš říct, kromě toho, že jsi zaostalý?“

Když Alexej neodpověděl, Jakov pootevřel oči a pohlédl na svého přítele; překvapilo ho, že si chlapec zakrývá rukama obličej a zachvívají se mu ramena.

„Hej, ty brečíš?“

„Ne.“

„Ale jo, brečíš.“

„Nebrečím.“

„Jsi jak mimino. Já to tak nemyslel. Nejsi zaostalý.“

Alexej se teď schoulil do klubíčka a usedavě se rozplakal. Plakal úplně tichounce. Jakov viděl, jak jeho hrudníček křečovitě lapá po vzduchu. Nevěděl, co má udělat nebo co mu říct. Automaticky ho napadly další urážky. Hloupá holka. Uřvaný mimino. Ale rozmyslel si to. Nikdy Alexeje v takovémhle stavu neviděl a teď cítil zároveň vinu i strach. Vždyť to byl jen žert. Proč Alexej nepochopil, že šlo o legraci?

„Pojďme dolů zhoupnout se na laně,“ navrhl mu Jakov. Dloubl přítele do žeber.

Alexej se zlostně ohnal a s rudým, uplakaným obličejem prudce vyskočil.

„Co je to s tebou?“ podivil se Jakov.

„Proč místo mě vybrali toho hlupáka Pjotra?“

„Ani mě nevybrali,“ uklidňoval ho Jakov.

„Ale se mnou je všechno v pořádku!“ vykřikl Alexej a utíkal pryč.

Jakov seděl bez hnutí. Pohlédl na pahýl své levé paže. „I se mnou je všechno v pořádku,“ řekl tiše.

„Koněm na c3,“ hlásil strojník Kujbyšev.

„Tohle děláte pořád. Copak nikdy nezkusíte něco nového?“

„Věřím v to, co je vyzkoušené a správné. A takhle taky vyhrávám. Jsi na tahu. Moc dlouho ti to trvá.“

Jakov natočil šachovnici a studoval ji nejprve z jednoho úhlu, potom z druhého. Klekl si a shlížel na řadu šachových figurek. Představoval si je jako vojáky v černé zbroji čekající v pozoru na rozkazy.

„Co to ksakru zase provádíš?“ rozčiloval se Kujbyšev.

„Všiml jste si někdy, že ta královna má vousy?“

„Cože?“

„Má vousy. Podívejte.“

Kujbyšev zamručel. „Je to jen krejzlík u krku. Tak táhneš už?“

Jakov vrátil královnu zpátky na šachovnici a sáhl po koni. Položil ho, pak ho zase zvedl. Přemístil ho a znovu zdvihl. Kolem dokola burácely motory Pekla.

Kujbyševa už to přestalo bavit. Rozevřel obrázkový časopis, listoval stránkami a utkvíval očima na nespočetných nádherných obličejích. Sto nejkrásnějších žen Ameriky. Každou chvíli něco zamumlal. „Tomuhle že říkají krása?“ nebo „Týhle by si nevšim ani můj pes.“

Jakov znovu zdvihl královnu a postavil ji na c4. „Tady.“

Kujbyšev přijal Jakovův poslední tah se zafuněním. „Proč pořád opakuješ stejnou chybu? Jdeš s královnou moc brzy.“ Odhodil časopis a naklonil se dopředu, aby táhl svou figurkou. A právě tehdy Jakov zahlédl na stránce časopisu tu tvář. Byla to žena. Blond vlasy, s jedním uvolněným pramínkem vinoucím se jí po tváři. Melancholický úsměv. Oči, které jako by se nedívaly na něj, ale někam za něj.

„Tohle je má matka,“ řekl Jakov.

„Cože?“

„Je to ona. Moje matka!“ Nahnul se pro časopis, přičemž pohnul bednou, která jim sloužila za šachový stolek. Šachovnice se naklonila a figurky se rozsypaly na všechny strany.

Kujbyšev byl rychlejší. Zmocnil se časopisu dřív než Jakov. „Co je to ksakru s tebou?“

„Dejte mi to,“ zaječel Jakov. Chňapl po mužově paži v zoufalé touze získat matčinu fotku. „Dejte to sem!“

„Šílenče, tohle není tvoje matka.“

„Je! Pamatuju si její obličej! Vypadal jako obličej téhle ženy, přesně tak!“

„Pusť mě, slyšíš? Nech toho!“

„Dejte mi to!“

„Dobrá, dobrá. Tady, podívej se, ale tvá matka to není.“ Kujbyšev hodil časopis na bednu. „Vidíš?“

Jakov upřeně zíral na ten obličej. Každý detail přesně odpovídal jeho snu. Způsob, jakým nachylovala hlavu, i jak se jí v koutcích úst tvořily dolíčky. I odlesk světla na jejích vlasech. Řekl: „Je to ona. Viděl jsem její obličej.“

„Každý viděl její obličej.“ Kujbyšev ukázal na jméno pod fotografií. „Michelle Pfeifferová. Je to herečka. Američanka. Ani jméno nemá ruské.“

„Ale já ji znám! Zdálo se mi o ní!“

Kujbyšev se zasmál. „Tobě a každýmu druhýmu nadšenýmu klukovi.“ Přelétl pohledem rozházené figurky. „Podívej se na ten nepořádek. Budeme rádi, když je teď všechny dáme dohromady. Hni se, tys je překotil a rozházel, takže je teď pěkně posbírej.“

Jakov se nehnul. Jen stál a díval se na tu ženu; vzpomínal, jak se na něj usmívala.

Kujbyšev se nabručeně shýbl a po čtyřech se plazil po zemi, aby zpod strojů vydoloval drobné šachové figurky. „Mohl jsi její obličej někde vidět. V televizi nebo třeba v nějakém časopise a zapomněl jsi na to. Pak se ti o ní zdálo, to je všechno.“ Postavil dva koně a královnu na šachovnici, načež se těžce zvedl a dosedl na židli. Měl ruměný obličej a jeho mohutná hruď se zvedala těžkým dechem. Poklepal si na hlavu. „Jó, mozek je záhadná věcička. Skutečný život utkává do snů a člověk pak nepozná, co je umělé a co reálné. Já zase někdy sním o tom, že sedím u stolu plného báječného jídla; je na něm všechno, co rád jím. Pak se vzbudím a jsem pořád na týhle zatracený lodi.“ Sáhl po časopisu a vytrhl stránku s Michelle Pfeifferovou. „Tady máš. Je tvoje.“

Jakov si ji vzal a neřekl ani slovo. Jen ji držel a díval se na ni.

„Jestli chceš předstírat, že je to tvá matka, posluž si. Kluci dělají horší věci. A teď se pusť do toho sbírání. Hej, hej, chlapče! Kam letíš?“

Jakov prchal z Pekla, svíraje v ruce stránku s obrázkem.

Nahoře na palubě se postavil k zábradlí a pozoroval moře. Stránka teď byla zmačkaná, povívala a šustila ve větru. Pohlédl na ni a všiml si, že se na ženiných rtech, pootevřených do slabého úsměvu, utvořila rýha, jak papír křečovitě svíral v ruce.

Stiskl jeden konec mezi zuby a roztrhl stránku vejpůl. To nestačilo. Vůbec ne. Těžce dýchal, neměl daleko k pláči, ale nevydal ze sebe jediný zvuk. Rval stránku dál a dál, užívaje své zuby jako zvíře trhající skutečné maso; rozškubané drobné kousky nechával odnášet větrem.

Když skončil, zbyl mu jediný útržek. Bylo to oko. Hned pod ním se pod jeho přitisknutými prsty vytvořila rýha ve tvaru hvězdy. Jako jediná lesknoucí se slza.

Hodil poslední útržek přes zábradlí a pozoroval, jak se zatřepetal a snesl do moře.

Kapitola 15

Blížila se padesátce; hubený, suchý obličej už dávno ztratil svůj mladistvý pel. Podle Bernarda Katzky by tohle samo o sobě neubíralo na její ženské přitažlivosti. Kouzlo ženy nespočívá v napnuté pleti či lesku vlasů, nýbrž v tom, co vyjadřují její oči. V tomhle ohledu už poznal mnoho fascinujících sedmdesátnic, včetně své svobodné tety Margaret, k níž přilnul zejména po smrti Annie. Nad tím, že se Katzka upřímně těšil na své každotýdenní poklábosení u kafíčka s tetou, jeho partner Lundquist jen v údivu kroutil hlavou. Lundquist patřil k té mužské škole, která zastávala názor, že jakmile ženy překročí hranici menopauzy, už nestojí za druhý pohled. Jejich filozofie byla čistě biologická. Muži nesmějí plýtvat energií nebo spermatem na neproduktivní ženy. Proto se Lundquistovi tak očividně ulevilo, když Katzka souhlasil, že si promluví s Brendou Haineyovou sám. Lundquist věděl, že v jednání se ženami po klimakteriu je Katzka opravdu jednička – byl totiž jediným detektivem v oddělení vražd, kdo měl trpělivost a sílu je vyslechnout.

A právě tohle bylo v tuto chvíli Katzkovým úkolem; už patnáct minut trpělivě naslouchal bizarním obviněním vycházejícím z úst Brendy Haineyové. Nebylo snadné ji sledovat. Ta žena míchala tajemné s konkrétním, jedním dechem ho informovala o zvláštních znameních z nebe a o morfiových injekcích. Být ta ženská trochu příjemnější, docela by ho tohle zvláštní setkání pobavilo, ale na Brendě Haineyové nebylo příjemného nic. Její modré oči studily. Byla vzteklá, a na vzteklých lidech není nic přitažlivého.

„Mluvila jsem o tom s nemocnicí,“ řekla. „Šla jsem rovnou za jejím prezidentem panem Parrem. Slíbil, že to vyřeší, ale už uplynulo pět dní a zatím jsem se nic nedozvěděla. Volám tam denně. V jeho kanceláři mi odpovídají, že na tom pracují. Takže dneska jsem se rozhodla, že co je moc, je moc. Proto jsem zavolala vašim lidem. A i oni se mě snažili zbavit, pokoušeli se mě poslat nejdřív k nějakému policejnímu zelenáči. Ale já se zásadně obracím rovnou na nejvyšší místa. Dělám to vždycky tak, každé ráno při modlitbě. V tomhle případě jste nejvyšší autoritou vy.“ Katzka potlačil úsměv.

„Viděla jsem vaše jméno v novinách,“ pokračovala Brenda. „V souvislosti s tím mrtvým doktorem z Bayside.“

„Máte na mysli doktora Leviho?“

„Ano. Řekla jsem si, když už víte, co se v té nemocnici děje, pak jste ten pravý, s nímž bych si měla promluvit.“

Katzka zadržel povzdech. Věděl, že ta ženská s tím svým ustaraným výrazem mu nedá pokoj. Zeptal se: „Můžete mi ukázat ten lístek?“

Vytáhla z kabelky složený papír a podala mu ho. Obsahoval jedinou strojopisnou řádku: Vaše teta nezemřela přirozenou smrtí. Přítel.

„Bylo to v obálce?“

Vyndala i obálku. Stálo na ní: Brenda Haineyová, také psané na stroji. Chlopeň byla odlepená a pak roztržená.

„Máte tušení, kdo to mohl poslat?“ zeptal se.

„Nemám potuchy. Třeba některá ze sester. Někdo, kdo toho dost věděl a chtěl mi to oznámit.“

„Říkáte, že vaše teta měla rakovinu v konečném stadiu. Mohla to být přirozená smrt.“

„Tak proč mi poslali tuhle zprávu? Někdo něco věděl. Někdo si přeje, aby se to vyšetřilo. Já si to taky přeju.“

„Kde je teď tělo vaší tety?“

„V márnici na hřbitově. Řeknu vám, nemocnice ji tam šoupla hezky rychle.“

„Kdo o tom rozhodl? Musel to být nejbližší příbuzný.“

„Teta před smrtí zanechala instrukce. Alespoň takhle mi to oznámili v nemocnici.“

„Mluvila jste s lékaři vaší tety? Třeba vám to vysvětlí.“

„S nimi bych se radši nebavila.“

„Proč ne?“

„Vzhledem k té situaci jim moc nevěřím.“

„Chápu.“ Teď si Katzka opravdu povzdechl. Zvedl ze stolu pero a nalistoval ve svém notesu čistou stránku. „Můžete mi vyjmenovat lékaře, kteří se starali o vaši tetu?“

„Ošetřující lékař byl doktor Colin Wettig. Ale fakticky všechna rozhodnutí zřejmě dělala ta jeho rezidentka. Myslím, že právě na ni byste se měl zaměřit.“

„Jak se jmenuje?“

„Doktorka DiMatteová.“

Katzka překvapeně vzhlédl. „Abigail DiMatteová?“ Rozhostilo se kratičké ticho. Podle výrazu na Brendině obličeji Katzka poznal, že ji jeho otázka konsternovala. Opatrně se ozvala: „Vy ji znáte?“

„Mluvil jsem s ní. V jiné záležitosti.“

„Ale neovlivní to váš názor na tenhle případ, viďte?“

„Naprosto ne.“

„Jste si tím jist?“ Tahle její vyzývavá otázka doprovázená upřeným pohledem ho značně iritovala. Nedal se tak snadno rozčilit, a teď musel sám sobě položit otázku, proč mu ta ženská leze na nervy.

Lundquist si zvolil tenhle okamžik, aby přešel kolem jeho stolu, a teď po něm hodil pohledem, v němž se objevilo cosi jako účast. Tuhle ženu měl vyslechnout on. Pomohlo by mu to pocvičit se ve zdvořilém sebeovládání, které by Lundquist potřeboval natrénovat jako sůl.

„Vždycky se snažím být objektivní, slečno Haineyová,“ řekl úsečně Katzka.

„Pak byste si měl blíž posvítit na doktorku DiMatteovou.“

„Proč právě na ni?“

„To ona si přála, aby moje teta umřela.“

Brendina obvinění Katzka považoval za nepravděpodobná. Ale tak či tak, byla tu ta anonymní zpráva – a otázka, kdo ji poslal. Napadla ho i možnost, že si ji Brenda poslala sama; lidé toužící vzbudit pozornost vyvádějí všelijaké věci. Taky by to pro něj bylo pochopitelnější než uvěřit Brendinu prohlášení, že Mary Allenovou zavraždili její lékaři. Katzka trávil týdny v nemocnici u lůžka své umírající ženy, takže dobře znal onkologické oddělení. Zažil soucit sester a obětavost onkologů. Věděli, kdy nepřestat bojovat o život pacienta. Věděli i to, kdy jejich boj byl ztracený, kdy utrpení převážilo nad dobrodiním jednoho dne či týdne života. Ke konci přicházely chvíle, kdy si Katzka zoufale přál usnadnit Annie přechod přes poslední práh. Kdyby mu to byli lékaři navrhli, byl by souhlasil. Ale nikdy to neudělali. Rakovina zabíjí dost rychle – který lékař bude riskovat svou budoucnost tím, že urychlí pacientovu smrt? I kdyby se lékaři Mary Allenové odhodlali k takovému kroku, mohl by to někdo považovat za vraždu?

Po návštěvě Brendy Haineyové se rozjel dost váhavě do nemocnice v Bayside. Bylo jeho povinností trochu se pozeptat a vyslechnout pár lidí. Ve veřejné informační kanceláři, nemocnice mu potvrdili, že Mary Allenová skutečně zemřela toho dne, který udala Brenda, a že diagnóza zněla: metastázy nediferencovaného karcinomu. Nic víc se od úřednice nedozvěděl. Ošetřující lékař doktor Wettig operoval a celé odpoledne nebyl k mání. Tak Katzka zvedl telefon a pagerem zavolal Abby DiMatteovou.

Okamžitě mu volala zpátky.

„Tady detektiv Katzka,“ ohlásil se. „Mluvili jsme spolu minulý týden.“

„Ano, pamatuji se.“

„Měl bych pár otázek nevztahujících se k tamté záležitosti. Kde se můžeme sejít?“

„Jsem v lékařské knihovně. Bude to trvat dlouho?“

„Nemělo by.“

Zaslechl povzdech. Pak váhavé: „Dobrá. Knihovna je ve druhém patře v administrativním křídle.“

Katzka byl zvyklý na to, že si lidé obvykle – za předpokladu, že nepatřili mezi podezřelé – rádi popovídali s policisty z oddělení vražd. Tyhle trestné činy je zajímaly, chtěli poznat práci policistů. Překvapovaly ho otázky, které mu kladli, dokonce i ty staré dámy se sladkými obličejíčky; každý toužil dozvědět se co nejvíc podrobností, čím krvavější detaily, tím líp. Na doktorce DiMatteové byla naopak zcela patrná nechuť se s ním bavit. Zajímal by ho důvod.

Nemocniční knihovna byla zastrčená mezi výpočetním střediskem a účtárnou. Uvnitř bylo několik uliček s policemi plnými knih, stůl knihovnice a podél jedné stěny půl tuctu studijních boxů. Doktorka DiMatteová stála vedle kopírky, na jejíž desku pokládala chirurgický časopis. Spoustu archů už utřídila do hraniček, které odkládala na nedaleký stolek. Překvapilo ho, že ji zastihl při takové úřednické činnosti. A byl neméně překvapen tím, že ji vidí v sukni a halence, nikoli v operačním úboru, který, jak předpokládal, byl jednotným stejnokrojem všech chirurgických rezidentů. Od prvního dne, kdy ji spatřil, považoval doktorku DiMatteovou za přitažlivou ženu. Když ji teď zahlédl v rozevláté sukni s nádhernou hřívou černých vlasů volně spuštěných na ramena, musel uznat, že je opravdu okouzlující.

Vzhlédla a kývla hlavou. A tehdy si všiml, že se od posledního setkání nějak změnila. Zdála se nervózní, dokonce trochu znepokojená.

„Už jsem téměř hotová,“ řekla. „Musím okopírovat ještě jeden výtisk.“

„Dnes nemáte službu?“

„Prosím?“

„Myslel jsem, že se chirurgové od rána do večera pohybuji v operačních úborech.“

Umístila na kopírku další stránku a stiskla tlačítko s označením Copy. „Dnes nejsem psaná pro operační sál. Tak dělám průzkum literatury. Doktor Wettig tohle potřebuje na konferenci.“ Zahleděla se na kopírku, jako by to blikající světlo a šumění přístroje vyžadovaly její plné soustředění. Jakmile vyklouzly poslední stránky, odnesla je ke stolu, kde už byly úhledně srovnané ostatní hromádky, a posadila se. Odtáhl si židli na protější straně stolu. Zvedla sešívačku a pak ji zase odložila.

Aniž se na něj podívala, zeptala se: „Zjistil jste něco nového?“

„Ve věci doktora Leviho ne.“

„Moc ráda bych si vzpomněla na něco, co by vám pomohlo. Ale nemohu.“ Složila na sebe pár stránek a přicvakla je prudkým pohybem zápěstí.

„Nejsem tady kvůli doktoru Levimu,“ řekl, „ale kvůli jiné záležitosti. Týká se jedné vaší pacientky.“

„Vážně?“ Sebrala další hromádku papírů a vložila ji mezi čelisti sešívačky. „Kterou pacientku máte na mysli?“

„Nějakou paní Mary Allenovou.“

Ruka jí na vteřinu strnula ve vzduchu. Pak tvrdě dopadla na sešívačku.

„Vzpomínáte si na ni?“ zeptal se.

„Ano.“

„Dozvěděl jsem se, že zemřela minulý týden. Tady v Bayside.“

„Přesně tak.“

„Můžete potvrdit, že její diagnóza byla nediferencovaný metastázující karcinom?“

„Ano.“

„Tedy její úmrtí se očekávalo?“

Nepatrné zaváhání. Dost dlouhé, aby zbystřil svou ostražitost.

Zvolna odpověděla: „Řekla bych, že ano.“

Pozoroval ji teď velice bedlivě a zdálo se, že ona si to uvědomuje. Chvíli mlčel. Z dlouholetých zkušeností věděl, že ticho dokáže mnohem víc znervóznit. Klidně se zeptal: „Byla její smrt čímkoli neobvyklá?“

Konečně vzhlédla a podívala se na něj. Všiml si, že sedí nepřirozeně ztuhle.

„V jakém smyslu neobvyklá?“

„Mám na mysli okolnosti. Způsob, jakým zemřela.“

„Mohu se zeptat, proč tohle zjišťujete?“

„Jakási příbuzná paní Allenové k nám přišla a vyslovila určité obavy.“

„Mluvíte o Brendě Haineyové? Té neteři?“

„Ano. Myslí si, že příčiny smrti její tety neměly co dělat s její chorobou.“

„A vy se snažíte z toho udělat vraždu?“

„Já se snažím určit, zda je tu něco, kvůli čemu by se mělo rozjet vyšetřování. Je?“

Neodpověděla.

„Brenda Haineyová dostala anonymní dopis. Říká se v něm, že Mary Allenová nezemřela přirozenou smrtí. Napadá vás nějaký důvod, jakýkoli, že by tohle obvinění mohlo být opodstatněné?“

Mohl předvídat několik pravděpodobných odpovědí. Mohla se zasmát a říct, že to všechno je směšné. Mohla mu tvrdit, že Brenda Haineyová je blázen. Nebo by se mohla rozčilit, že jí vůbec klade takové otázky. Kterákoli z těchto reakcí by byla přiměřená. Co však neočekával, byla její skutečná odpověď.

Zírala na něj s obličejem, z něhož vyprchala všechna krev. A pak se tiše ozvala: „Odmítám zodpovídat další otázky, pane Katzko.“

Hned poté, co policista vyšel z knihovny, Abby chňapla po nejbližším telefonu a volala Markovi. K její značné úlevě se jí okamžitě ozval.

„Ten detektiv tu byl znova,“ šeptala. „Marku, oni vědí o Mary Allenové. Brenda s nimi mluvila. A tenhle policajt se mě vyptával, jak zemřela.“

„Nic jsi jim doufám neřekla.“

„Ne, já –“ Zhluboka se nadechla. Vzdech, který následoval, se podobal vzlyku. „Nevěděla jsem, co říct. Marku, asi jsem to zvorala. Byla jsem vyděšená a on to zřejmě poznal.“

„Abby, poslouchej. Tohle je důležité. Neřekla jsi jim o tom morfiu ve své skříňce, že ne?“

„Chtěla jsem. Ježíši, Marku, udělalo se mi zle. Asi jsem se mu o tom měla zmínit. Kdybych teď šla a všechno mu pověděla –“

„Nedělej to.“

„Není lepší mu to říct? Stejně to zjistí. Dříve nebo později všechno vyšťourá.“ Znovu vydechla a cítila, jak se jí teprve teď plní oči palčivými slzami. Za chvíli se hlasitě rozbrečí přímo tady v knihovně, před očima všech. „Nevím si rady. Musím jít na policii.“

„Co když ti neuvěří? Možná jim bude stačit jen ten nepřímý důkaz, to morfium ve tvé skříňce, a okamžitě dojdou k očividnému závěru.“

„Tak co mám dělat? Čekat, až mě zavřou? Takhle to nevydržím. Nemůžu.“ Zajíkla se. Šeptem opakovala: „Nemůžu.“

„Policie zatím nic neví. Já jim nepovím ani slovo. Stejně tak Wettig nebo Parr, o tom jsem přesvědčen. Nepřejí si, aby se to dostalo ven, stejně jako ty. Jen se vzpamatuj, Abby. Wettig udělá všechno, abys znovu získala své místo.“

Chvíli trvalo, než se trochu sebrala. Když se pak znovu ozvala, její hlas zněl klidně a pevně: „Marku, co když Mary Allenová byla zavražděná? Pak by se to mělo vyšetřit. Měli bychom to policii ohlásit sami.“

„Vážně to chceš udělat?“

„Nevím. Pořád jen myslím na to, co bychom měli udělat. Co je naší povinností. Morální a etickou.“

„Rozhodnout se musíš sama. Ale chtěl bych, abys důkladně zvážila všechny důsledky.“

Už o nich uvažovala. Myslela na publicitu. Možnost uvěznění. Probírala všechno nahoru dolů, uvědomovala si, co by měla udělat, ale přitom se bála cokoli podniknout. Jsem zbabělec. Má pacientka je mrtvá, možná zavražděná, a já se starám jen o to, jak si zachránit vlastní kůži.

Do místnosti vešla knihovnice, před sebou skřípající vozík s knihami. Posadila se ke stolu a začala každou knihu uvnitř razítkovat. Monotónní zvuk.

„Abby,“ ozval se Mark. „Než něco podnikneš, důkladně si to rozmysli.“

„Zavolám ti později. Teď už musím jít.“ Zavěsila a vrátila se ke stolu, kde se posadila a nepřítomně hleděla na hraničku okopírovaných časopiseckých článků. Tohle byla náplň její dnešní práce. Nad tímhle strávila celé dopoledne, nad shromažďováním téhle hromádky papírů. Byla lékařkou, která už nesměla provozovat svou praxi, chirurgem vyhnaným z operačního sálu. Sestry a ostatní personál nevěděly, jak si to mají vysvětlit. Bylo jí jasné, že ty zvěsti o ní se už všude rozletěly rychlostí blesku. Dnes ráno, když procházela odděleními a hledala doktora Wettiga, se všechny sestry okamžitě otáčely a dívaly se na ni. Co si asi říkají za mými zády?

Ani to nechtěla vědět.

To úmorné razítkování přestalo. Uvědomila si, že knihovnice přerušila svou činnost a teď pozorovala Abby.

Jako všechny v téhle nemocnici i ji asi sžírá zvědavost, co je se mnou. Celá zrudlá sebrala své papíry a nesla je ke stolku knihovnice.

„Kolik kopií?“

„Všechny jsou pro doktora Wettiga. Můžete je účtovat kanceláři rezidentů.“

„Potřebuji vědět přesný počet k zapsání do xeroxových záznamů. Je to naše zavedená praxe.“

Abby stáhla papíry ze stolu a začala počítat stránky. Měla vědět, že knihovnice na tom bude trvat. Tahle žena byla v Bayside odnepaměti a nikdy neopomněla informovat každého začátečníka, že v téhle místnosti je paní ona. Abby teď popadl vztek – na knihovnici, na nemocnici i na ten chaos v jejím životě, do něhož se dostala. Spočítala stránky posledního článku.

„Dvě stě čtrnáct stránek,“ hlásila a mrskla s nimi na hromadu. Jméno MUDr. Aaron Levi jako by na ni vyskočilo z titulní stránky. Název článku zněl: Procentní srovnání přežití pacientů po transplantaci srdce u skupiny kriticky nemocných příjemců a ambulantních pacientů. Autoři: Aaron Levi, Rajiv Mohandas a Lawrence Kunsder. Zahleděla se na Aaronovo jméno a ta neočekávaná připomínka jeho smrti ji rozechvěla.

Také knihovnice si všimla Aaronova jména a zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že doktor Levi už není.“

„Vím, co myslíte,“ zamumlala Abby.

„A vidět obě ta jména u téhož článku.“ Žena potřásla hlavou.

„Prosím?“

„No, doktora Kunstlera a doktora Leviho.“

„Doktora Kunstlera bohužel neznám.“

„Ten tu byl dřív, ještě než jste přišla vy.“ Knihovnice sklapla záznamy o použití kopírky a spořádaně je uložila do své poličky. „Muselo se to stát přinejmenším před šesti lety.“

„Co se stalo před šesti lety?“

„Bylo to jako v případě Charlese Stuarta. Víte, toho muže, co skočil z tobinského mostu. Přesně tam skočil i doktor Kunstler.“

Abby se znovu soustředila na článek. Na ta dvě jména úplně nahoře na stránce. „Zabil se?“

Knihovnice přikývla. „Stejně jako doktor Levi.“

Chřestění kostek čínské společenské hry mahjong posouvaných po jídelním stole bylo příliš hlasité, než aby se při tom hluku dalo mluvit. Vivian zavřela dveře u kuchyně a vrátila se k dřezu, kde měla připravený cedník s fazolovými lusky. Odřezávala seschlé klíčky a horní části házela do mísy. Abby neznala nikoho, kdo by se s fazolemi takhle páral. To dělají jen ty prokleté hnidopišské Číňanky, poučila ji Vivian. Číňané tráví přípravou jídel celé hodiny – a pak se to spořádá jedna dvě. A kdo si všimne, že jsou tam ty oschlé klíčky? Vivianina babička. A přítelkyně její babičky. Kdyby Vivian před ty staré dámy postavila mísu se špatně upravenými fazolemi, okamžitě by svraštily nosíky. Takže tady teď stála poslušná vnučka, nadaná chiruržka, která brzy zahájí vlastní praxi, a plně se soustřeďovala na obtížný úkol správné přípravy fazolových lusků. Dělala to svižně, efektivně, každý pohyb připomínal vynikající Vivian. Při své práci pozorně naslouchala Abbyiným slovům, ale její nádherné ruce se ani na chvíli nezastavily.

„Ježíši,“ nepřestávala opakovat, „prokrista, to jste se dostala do pěkné kaše.“

Ve vedlejším pokoji utichl cinkot hracích kostek, začínalo nové herní kolo. Babiččiny přítelkyně si při hře sdělovaly nejrůznější drby a sem tam se do toho bzučení hlasů ozval klapot kostky vržené do středu stolu.

„Co myslíte, že bych měla udělat?“ zeptala se Abby.

„Tak či tak vás dostal, DiMatteová.“

„Proto to všechno říkám vám. Vám Viktor Voss ublížil, takže víte, čeho je schopen.“

„Jo,“ povzdechla si Vivian. „To vím až moc dobře.“

„Domníváte se, že bych měla jít na policii? Nebo bych to měla hodit za hlavu a doufat, že se v tom nebudou dál hrabat?“

„Co si o tom myslí Mark?“

„Že bych měla držet jazyk za zuby.“

„Zcela s ním souhlasím. Berte to jako mou vrozenou nedůvěru v úřady. Zřejmě máte větší důvěru v policii než já, jestli se jí chcete svěřit a doufáte, že děláte to nejlepší, co můžete udělat.“ Vivian sáhla po utěrce a otřela si ruce. Pohlédla na Abby. „Vážně si myslíte, že vaší pacientku někdo zavraždil?“

„Jak jinak bych si měla vysvětlit tu hladinu morfia?“

„Už ho přece dostávala. A zřejmě dostatečně vysokou dávku ke zmírnění bolestí. Třeba se ty dávky nakonec nahromadily.“

„Jedině kdyby dostala nějakou navíc. Ať náhodou či úmyslně.“

„Jen proto, aby někdo mohl obvinit vás?“

„Nikdo nikdy nekontroluje hladinu morfia u pacientů ve finálním stadiu rakoviny. Někdo se chtěl ujistit, že její vražda neprojde bez povšimnutí. Ten, kdo věděl, že šlo o vraždu. A poslal tu hlášku Brendě Haineyové.“

„Jak víme, že to udělal Viktor Voss?“

„To on mě chce dostat z Bayside.“

„Je jediný?“

Abby zírala na Vivian a v duchu si kladla otázku: Kdo další mě chce odtud vystrnadit?

Dunivý řinkot kostek na mahjong v jídelně signalizoval konec dalšího kola. Ten hluk Abby vyděsil. Začala rázovat po kuchyni, přešla kolem přípravné desky, kde na vařiči bublala rýže, kolem sporáku, kde se z hrnců linula ostrá vůně exotických jídel, „To je šílenství. Nemohu uvěřit, že by tohle mohl někdo provést jen proto, aby mě viděl na dlažbě.“

„Jeremiah Parr si chrání vlastní kůži. A Voss mu teď zřejmě dává nůž na krk. Přemýšlejte o tom. V nemocnici je celá řada Vossových bohatých přítelíčků. Mohli by Parra vyrazit. Pokud on dřív nevyrazí vás. Poslyšte, DiMatteová, vy netrpíte stihomamem. Oni po vás skutečně jdou.“

Abby se svezla na židli u kuchyňského stolu. Z toho rámusu ve vedlejší místnosti ji rozbolela hlava. Z hlučné hry i breptání všech těch starých žen. Tenhle dům byl plný hluku, návštěvnice hovořící kantonským nářečím téměř křičely a přátelské tlachání se nakonec zvrhlo v hlučnou výměnu názorů. Jak dokáže Vivian žít v jednom bytě s babičkou? Už jen ten věčný rámus by Abby přivedl k šílenství.

„Pořád všechny nitky vedou k Viktoru Vossovi,“ řekla Abby. „Tak či onak, své pomsty dosáhne.“

„Proč tedy odvolal to soudní řízení? Tohle nedává smysl. Nejdřív na vás sesílá hromy blesky, a pak je najednou ticho po pěšině.“

„Místo aby se u soudu každý do mě strefoval, jsem obviněna z vraždy. Jaká skvělá alternativa!“

„Ale uvědomujete si doufám, že to nedává smysl? Voss zřejmě vynaložil pěkné finance na to, aby uvedl do pohybu všechny ty soudní pře. Nemohl by je pak jen tak zničehonic zrušit; ne, pokud by se neobával možných důsledků. Například toho, že na něho podáte protižalobu. Uvažovala jste o něčem takovém?“

„Hovořila jsem o tom se svou advokátkou, ale radila mi, abych to nedělala.“

„Proč to tedy Voss odvolal?“

I Abby se to zdálo nesmyslné.

Uvažovala o té otázce celou cestu domů, když se vozem vracela z Vivianina domu v Melrose. V pozdním odpoledni byla na silnici číslo 1 jako vždycky rušná doprava. Třebaže poprchávalo, nechala si otevřené okno, protože puch z hnijících prasečích orgánů z vnitřku vozu ještě nevyprchal. Zřejmě se tu bude vznášet navěky jako stálá připomínka zuřivého vzteku Viktora Vosse.

Blížila se k Tobin Bridge – místu, které si Lawrence Kunstler zvolil k ukončení svého života. Zpomalila. Když přejížděla most, jakési morbidní nutkání ji přimělo natočit hlavu stranou, směrem k vodě. Pod zataženou oblohou se řeka zdála černá a její hladina mírně zčeřená větrem. Utopení nebyl druh smrti, jaký by si zvolila. Panika, zoufalé plácání nohou a rukou. Hrdlo stažené proti prudkému náporu ledové vody. Napadlo ji, zda byl Kunstler při dopadu na hladinu při vědomí. Nebo jestli bojoval s proudem. Vzpomněla si i na Aarona. Dva lékaři, dvě sebevraždy. Zapomněla se Vivian zeptat na Kunstlera. Jestliže zemřel teprve před šesti lety, Vivian o něm mohla slyšet.

Abbyin pohled se tak soustředil na vodu, že si nevšimla auta před sebou, které teď zpomalilo, protože se vozy blížily k budce, kde se vybírá mýtné. Když se podívala před sebe, uviděla, že ten vůz před ní zastavil.

Prudce dupla na brzdu. Okamžitě zaslechla buchnutí do zadního nárazníku. Pohlédla do zrcátka a uviděla, že žena ve voze za ní na ni omluvně kývla. Silnice se na chvíli uvolnila, takže Abby vystoupila a oběhla vůz, aby zjistila škodu.

I druhá žena vystoupila. Stála opodál a sledovala, jak Abby prohlíží zadní nárazník.

„Je to v pořádku,“ řekla Abby. „Nic se nestalo.“

„Moc mě to mrzí. Asi jsem nedávala pozor.“

Abby zalétla pohledem k ženinu vozu. Ani její přední nárazník nebyl poškozený.

„Je to trapné,“ pokračovala žena. „Sledovala jsem pořád jen tu dodávku za sebou.“ Ukázala na kaštanově hnědou dodávku loudající se za jejím vozem. „A pak sama do někoho vrazím.“

Ozval se klakson. Šňůra vozů se znovu pohnula. Abby se vrátila do svého auta a pokračovala v jízdě. Při projíždění mýta jí to nedalo – naposledy se ohlédla na most, kde Lawrence Kunstler vykonal svůj poslední osudový skok. Aaron a Kunstler se znali. Pracovali spolu. Ten článek napsali společně.

Ta myšlenka jí vířila hlavou, ještě když projížděla silnicí vedoucí zpátky do Cambridge.

Dva lékaři ve stejném transplantačním týmu.

A oba spáchají sebevraždu.

Bylo by ji zajímalo, jestli po Kunstlerovi zůstala vdova. A zda paní Kunstlerová byla stejně vyděšená jako Elaine Leviová.

Objela Harvard Common. Když zahýbala na Brattle Street, náhodou pohlédla do zpětného zrcátka.

Jela za ní kaštanově hnědá dodávka. I ta měla namířeno do Brattie Street.

Vzala to kolem dalšího bloku, minula Willard Street a znovu pohlédla do zrcátka. Dodávka nezmizela. Byla to ta samá jako na mostě? Tehdy si jí téměř nevšimla, zaujala ji pouze její barva. Nechápala, proč právě teď ji pohled na ni tak znervózňuje. Možná proto, že právě přejela ten osudný most a viděla vodu pod ním. Připomínku Kunstlerovy smrti. Aaronovy smrti.

Impulsivně zahnula doleva na Mercur Street.

Dodávka za ní.

Znovu to stočila vlevo, na Camden, pak vpravo na Auburn. Teď už neodtrhla oči od zrcátka; čekala, téměř si byla jistá, že se dodávka objeví v jejím zorném poli. Teprve když se oklikou vrátila do Brattle Street a vůz už se za ní neobjevil, dovolila si vydechnout úlevou. Jsem to ale nervózní ženská!

Zamířila přímo domů a vjela na příjezdovou cestu. Mark se ještě nevrátil. Ani ji to nepřekvapilo. I přes to uplakané počasí se těšil, že si vyjede s Gimme Shelter na další závod proti Archerovi a vezme to kolem bójí. Při závodech se člověk nevymlouvá na špatné počasí, řekl jí, když nejde o hurikán, pojede se.

Vešla do domu. Uvnitř bylo šero, okny sem vstupovala šeď a vlhkost deštivého odpoledne. Přešla pokoj, aby rozsvítila lampu nad stolem. Ještě to nestačila udělat, když zaslechla temné vrčení motoru auta na Brewster Street. Podívala se z okna.

Kolem domu přejela tmavohnědá dodávka. Když se přiblížila k jejich příjezdové cestě, téměř zastavila, jako by si řidič chtěl pečlivě prohlédnout Abbyin vůz.

Zamkni dveře! Zamkni dveře!

Běžela k předním dveřím, otočila patentním zámkem a upevnila bezpečnostní řetěz.

Zadní dveře. Byly zamčené?

Řítila se dolů do haly a proběhla kuchyní. Tady nebyl žádný patentní zámek, jen normální západka. Chytla židli, opřela ji o dveře a zaklínila pod západku.

Běžela rychle zpátky do obývacího pokoje, postavila se za záclonu a opatrně vyhlédla ven.

Dodávka byla pryč.

Rozhlédla se oběma směry, snažila se dohlédnout co nejdál, ale viděla jen prázdnou ulici lesknoucí se deštěm.

Nechala záclony roztažené a zhasla. Seděla v temném pokoji, vyhlížela ven a čekala, až se znovu objeví ten vůz. Uvažovala, zda by neměla zavolat policii. S jakou stížností? Nikdo ji neohrožoval. Seděla tam snad hodinu, pozorovala ulici a doufala, že se Mark konečně vrátí.

Vůz se už neobjevil. Ani Mark.

Přijď hned domů. Vykašli se na tu svou zatracenou loď a vrať se domů.

Představovala si ho tam venku v zátoce pod plachtami nadouvajícími se větrem. A viděla vodu, vířící a pěnivou pod zataženou oblohou. Vodu, jakou mají i řeky. I ta řeka, v níž zemřel Kunstler.

Sáhla po telefonu a vyťukala Vivianino číslo. I po drátě byl slyšet rámus z Vivianiny domácnosti. Přes hlasitý smích a kantonské vyřvávání zaslechla, jak Vivian říká: „Špatně vás slyším. Nemůžete mi to opakovat?“

„V transplantačním týmu byl ještě jeden lékař, který zemřel před šesti lety. Znala jste ho?“

Vivian se snažila překřičet ten hluk. „Jo. Ale nebylo to tak dávno. Mohou to být sotva čtyři roky.“

„Máte nějakou představu, proč spáchal sebevraždu?“

„To nebyla sebevražda.“

„Cože?“

„Poslyšte, počkejte chvíli. Půjdu k jinému aparátu.“

Abby slyšela, jak Vivian položila sluchátko; připadalo jí, že čeká nekonečně dlouho, než se Vivian konečně ozvala z paralelky. „Okej, babi! Můžeš zavěsit,“ křičela na babičku. Okamžitě bylo ticho, už žádné čínské žvatlání.

„Jak to, že nešlo o sebevraždu?“ zeptala se Abby.

„Byla to nehoda. V důsledku nějaké závady v komíně se v bytě nakupil kysličník uhelnatý. Zahynula i jeho žena a miminko.“

„Moment. Mluvím o muži jménem Lawrence Kunstler.“

„Nikoho takového neznám. Muselo se to stát ještě před mým příchodem do Bayside.“

„O kom teď mluvíte?“

„O jednom anesteziologovi, který tu byl před Zwickem. Teď si honem nevzpomínám, jak se jmenoval… už to mám… Hennessy.“

„Byl v transplantačním týmu?“

„Ano. Mladý člověk, sotva skončil rezidenturu. Nebyl tady dlouho.“

„Víte určitě, že to byla nešťastná náhoda?“

„Co jiného by to bylo?“

Abby z okna pozorovala pustou ulici a neodpověděla.

„Abby, děje se něco?“

„Někdo mě dnes sledoval. Dodávka.“

„Neříkejte.“

„Mark ještě není doma. Je skoro tma a v tuhle dobu už by tu měl být. Pořád myslím na Aarona. A na Lawrence Kunstlera. Skočil z mostu. A vy mi teď říkáte o Hennessym. To už jsou tři, Vivian.“

„Dvě sebevraždy a nehoda.“

„Trochu moc na jednu nemocnici.“

„Statistický shluk náhod? Nebo tu existuje něco, co naznačuje, že pracovat pro tuhle nemocnici vyvolává v člověku deprese?“ Vivian se snažila závažnost tématu poněkud zlehčit, ale hned toho nechala. Po krátké odmlce pokračovala: „Vážně si myslíte, že vás někdo sleduje?“

„Co jste mi sama řekla? Netrpíte stihomamem. Někdo vás chce opravdu dostat.“

„Myslela jsem Viktora Vosse. Nebo Parra. Ti mají důvod vás obtěžovat. Ale že by se za vámi honili v auťáku? A co to má společného s Aaronem nebo těmi dalšími dvěma muži?“

„Nevím.“ Abby zvedla nohy na židli a obtočila paže kolem prsou, aby se zahřála. A jako v sebeobraně. „Ale začínám se moc bát. Nepřestávám myslet na Aarona. Víte přece, co řekl ten detektiv – že Aaron možná nespáchal sebevraždu.“

„Má nějaké důkazy?“

„Kdyby je měl, určitě bych se je od něho dozvěděla.“

„Třeba je řekl Elaine.“

Jistě. Vdově. Tomu, kdo by si to přál vědět a měl právo se to dozvědět.

Když Abby zavěsila, okamžitě vyhledala telefonní číslo Elaine Leviové. Pak se znovu posadila a sbírala odvahu k telefonátu. Venku už byla úplná tma a drobný déšť se změnil v liják. Mark se dosud nevrátil. Zatáhla záclony a rozsvítila. Všechna světla. Potřebovala jas a teplo.

Zvedla sluchátko a vyťukala Elainino číslo.

Čtyři vyzváněcí tóny. Odkašlala si, připravená zanechat vzkaz na nevyhnutelném záznamníku. Pak uslyšela tři pronikavé tóny, po nichž následoval záznam: „Volané číslo je mimo provoz. Prosím, zkontrolujte si, máte-li správné číslo, a zkuste to znovu…“

Abby to udělala a dala si bedlivý pozor, zda mačká správná tlačítka.

Po čtvrtém vyzvánění se znovu ozvaly ony ostré tóny a slova: „Volané číslo je mimo provoz…“

Zavěsila a zůstala koukat na aparát, jako by ji zradil. Proč Elaine změnila své číslo? Komu se snaží vyhnout?

Zvenčí zaslechla zvuk vozu, do něhož bubnovaly husté kapky deště. Běžela k oknu a vykoukla škvírkou v zácloně. Na příjezdovou cestu vjíždělo BMW.

Vyslala k nebi tichou děkovnou modlitbičku.

Mark byl doma.

Kapitola 16

Mark si znovu naplnil svou vinnou sklenku. „Jistě, znal jsem je oba,“ řekl. „Larryho Kunstlera líp než Hennessyho. Hennessy u nás moc dlouho nepobyl, ale Larry patřil k těm, co mě sem dostali přímo po ukončení rezidentury. Byl to prima chlap.“ Mark postavil sklenku na stůl. „Skutečně bezvadný.“

Kolem nich se mihl šéf restaurace, doprovázeje nápadně oblečenou ženu k vedlejšímu stolu, kde je uvítal hlučný chór slovy „Tady jste, drahoušku!“ a „Máte úžasné šaty!“. Jejich zvýšené ostré hlasy v tomhle okamžiku připadaly Abby vulgární. Až obscénní. Nechtělo se jí sem, přála si s Markem zůstat doma, ale on trval na svém, že se najedí mimo domov. Měli tak málo společných večerů, a vlastně ještě ani neoslavili své zasnoubení. Objednal víno, připili si a teď dopíjel láhev – všimla si, že v poslední době tohle dělal nějak moc často. Pozorovala, jak vyprázdnil poslední sklenku, a uvědomovala si, že i Marka ovlivnil její stres a problémy se zákony.

„Proč ses mi nikdy o nich nezmínil?“ zeptala se.

„Nikdy na to nepřišla řeč.“

„Myslím, že někdo by na to měl poukázat. Zvlášť po Aaronově smrti. Tým přijde během šesti let o tři kolegy, a nikdo neřekne ani popel. Téměř to vypadá, jako byste se o tom všichni báli mluvit.“

„Je to příliš depresivní téma k rozhovoru. Snažíme se mu vyhnout, hlavně v přítomnosti Marilee. Znala Hennessyho manželku. A dokonce se starala o jejich děcko.“

„O to, které zemřelo?“

Přikývl. „Byl to tehdy šok. Celá rodina, a zahyne takovým způsobem. Když se o tom Marilee dozvěděla, dostala téměř hysterický záchvat.“

„Jednalo se skutečně o nehodu?“

„Koupili dům pár měsíců předtím. Ještě neměli možnost vyměnit starý kotel. Ano, byla to nehoda.“

„Ale Kunstlerova smrt ne.“

Mark si povzdechl. „Ne, u Larryho nešlo o žádnou nešťastnou náhodu.“

„Proč myslíš, že to udělal?“

„Proč to udělal Aaron? Proč vůbec někdo spáchá sebevraždu? Můžeme odhadnout půl tuctu možných důvodů, ale pravda je, Abby, že to nevíme. Nikdy to nevíme. A nikdy to nepochopíme. Díváme se na obraz života a říkáme – všechno se zlepší. Všechno se vždycky může zlepšit. A Larry nějak o tuhle perspektivu přišel. Už se nedíval daleko dopředu. A lidi, kteří nevidí perspektivu, to často úplně sklátí.“ Znovu se napil, pak ještě jeden lok, ale jako by ho náhle přešel všechen apetit. I na jídlo.

Ani si nedali moučník a odešli z restaurace, oba za sklíčeného mlčení.

Mark projížděl houstnoucí mlhou a neustávajícím deštěm. Ticho narušovalo jen pravidelné svištění stěračů. Tehdy to lidi úplně sklátí, řekl Mark. Když úplně ztratí perspektivu.

Zírala do mlhy před sebou a říkala si: I já jsem dospěla k takovému bodu. Už nevidím perspektivu. Nevím, co se mnou bude. Nebo dokonce s námi oběma.

Mark se tiše ozval: „Chci ti něco ukázat, Abby. Chtěl bych vědět, co si o tom myslíš. Třeba si pomyslíš, že jsem se zbláznil. Nebo tě ten nápad rozčilí.“

„Jaký nápad?“

„Něco, o čem už dlouho sním.“

Jel směrem na sever, ven z Bostonu, projel Revere a Swampscott. U přístaviště Marblehead zaparkoval a řekl: „Je tady. Tamhle na konci mola.“

Kotvila tam jachta.

Abby jen roztřeseně stála a ohromeně zírala na Marka, který teď obcházel loď po celé její délce. Najednou ožil, a když nadšeně gestikuloval pažemi, bylo v něm víc života než za celý večer.

„Je to cestovní motorová jachta,“ vysvětloval. „Patnáct metrů dlouhá, plně vybavená vším, co budeme potřebovat. Úplně nové plachty, nové navigační zařízení. Téměř nepoužitá. Mohla by nás zavézt, kamkoli si budeme přát. Na Karibik. Do Pacifiku. Díváš se na svobodu, Abby!“ Stál na palubě se zdviženou rukou, jako by té lodi salutoval. „Absolutní svobodu.“

Potřásla hlavou. „Nechápu.“

„Znamená cestu ven tady z toho! Z toho zatraceného města. Z nemocnice! Koupíme ji, pak to tu sbalíme a pojedeme.“

„Kam?“

„Kamkoli.“

„Nechci nikam jet.“

„Není důvod zůstávat. Teď ne.“

„Ale ano, je. Pro mě je. Nemůžu se jen tak sbalit a odjet! Chybí mi ještě tři roky, Marku. Musím je dokončit, teď a tady, nebo ze mě nikdy nebude chirurg.“

„Já jsem chirurg, Abby. Jsem tím, čím chceš být ty. Čím myslíš, že chceš být. A říkám ti, že to za to nestojí.“

„Stálo mě to tolik práce a odříkání. Nehodlám to teď vzdát.“

„A co já?“

Dívala se na něj. A uvědomila si, že on rozhoduje o všem. O lodi, o úniku ke svobodě. Tohoto muže, který se má brzy ženit, najednou popadne naléhavá touha prchnout daleko od domova. On to snad ani nechápe.

„Chci to udělat, Abby,“ ozval se. Přistoupil k ní, v očích mu plály horečné jiskry. „Dostal jsem nabídku na tu loď. Proto jsem se vrátil tak pozdě. Setkal jsem se s makléřem.“

„Ty ses rozhodoval beze mě? Aniž jsi mi zavolal?“

„Vím, že je to bláznivé –“

„Jak bychom si to mohli dovolit? Já se topím po krk v dluzích! Léta budu splácet půjčky na studia. A ty kupuješ loď?“

„Můžeme si vzít hypotéku. Je to, jako bychom si pořizovali druhý domov.“

„Tohle není domov.“

„Ale je to pořád investice.“

„Do něčeho takového nebudu investovat své peníze.“

„Neutrácím tvé peníze.“

O krok ustoupila a upřeně se na něj zadívala. „Máš pravdu,“ řekla tiše. „Mé peníze to vůbec nejsou.“

„Abby.“ Zaúpěl. „Ježíši, Abby.“

Znovu se rozpršelo, studené kapky jí dopadaly na ztuhlé tváře. Kráčela zpátky k vozu a vlezla si dovnitř.

Nastoupil i on. V první chvíli oba mlčeli. Ticho narušoval jen déšť bubnující do střechy.

Začal tiše: „Stáhnu tu nabídku.“

„To není to, co bych chtěla.“

„Co tedy?“

„Domnívala jsem se, že spolu budeme sdílet něco víc. Nemyslím peníze. Ty mě nezajímají. Bolí mě, že o nich mluvíš jako o svých penězích. Takhle to bude v budoucnu? Tvoje a moje? Neměli bychom zajít k advokátovi a sepsat předsvatební smlouvu? Rozdělit nábytek a děti?“

„Nechápeš to,“ řekl. Zaslechla v jeho hlase zvláštní a nečekaný podtón zoufalství. Nastartoval.

Polovinu cesty domů nepromluvili.

Pak Abby poznamenala: „Asi bychom si to zasnoubení měli ještě jednou promyslet. Třeba sňatek není přesně to, co chceš, Marku.“

„A ty ho chceš?“

S pohledem upřeným z okna si povzdechla: „Nevím,“ zamumlala. „Už to nevím.“

Byla to pravda. Nevěděla.

Tragédie tříčlenné rodiny.

Zatímco doktor Alan Hennessy a jeho rodina spali, kradl se po schodišti ze suterénu do jejich domu vrah. Smrtelně jedovatý kysličník uhelnatý, který se nahromadil ve vadném kotli, měl na Nový rok na svědomí smrt čtyřiatřicetiletého Hennessyho, jeho ženy Gail, stáří třicet tři, a šestiměsíční dcerky Lindy. Jejich těla objevili pozdě odpoledne přátelé, kteří byli na ten den pozváni do domu na večeři…

Abby vložila mikrofiš a na obrazovce se objevily fotky Hennessyho a jeho ženy – on s odulým a vážným obličejem, jí na tváři pohrával mírný úsměv. Dítě vyfoceno nebylo. Třeba se v Globe domnívali, že všechna šestiměsíční mimina se stejně sobě podobají jako vejce vejci.

Abby vyměnila mikrofiš s datem o tři a půl roku starším, než zemřeli Hennessyovi. Na přední stránce černé kroniky našla článek, který hledala.

Tělo pohřešovaného lékaře.

Utonulé tělo nalezené v úterý v bostonském přístavu bylo dnes identifikováno; jedná se o doktora Lawrence Kunstlera, místního hrudního chirurga. Vůz doktora Kunstlera se našel minulý týden na opuštěné cestě jižně od Tobin Bridge. Policie se domnívá, že jde o sebevraždu. Nepřihlásili se však žádní svědkové, a tak vyšetřování zůstává otevřené…

Abby umístila Kunstlerovu fotografii do středu obrazovky. Korektní formální držení těla doplněné bílým pláštěm a stetoskopem; doktor Kunstler se díval přímo do čočky aparátu.

A teď – přímo na ni.

Proč jste to udělal? Proč jste skočil? kladla mu v duchu otázky. A nedokázala zapudit tu poslední. Nebo jste to neudělal?

Díky tomu, že ji zbavili povinností na oddělení, mohla Abby na celé odpoledne vypadnout a nikdo z Bayside si toho ani nevšiml, natož aby ho to zajímalo. Takže když vyšla z bostonské veřejné knihovny a zamířila na rušné Copley Square, pocítila na jedné straně prázdnotu, ale současně i úlevu, že se nemusí vracet do nemocnice. Kdyby si to přála, odpoledne mohlo patřit jí. Rozhodla se dojet k Elaininu domu.

Několik posledních dní se poptávala po jejím novém telefonním čísle. Marilee Archerová ani ostatní manželky lékařů z transplantačního týmu vůbec nevěděly, že si Elaine dala změnit číslo.

Teď s hlavou plnou myšlenek na Kunstlera a Hennessyho ujížděla po silnici číslo 9 na západ k Newtonu. Ne že by se nějak těšila na rozhovor s Elaine, ale kdykoli si v posledních dnech vzpomněla na oba ty muže, vybavil se jí i Aaron. Připomínala si den jeho pohřbu, na němž se nikdo vůbec nezmínil o těch dvou předchozích úmrtích. Každá jiná skupina lidí by takovéhle téma rozhodně neopomněla. Někdo by určitě na to zavedl řeč. Třeba: Tak tohle bylo do třetice. Nebo: Co je na Bayside tak nešťastného?

Či: Myslíte si, že je to tady běžné? Ale všichni mlčeli jako hrob. Slovo neřekla ani Elaine, která přece musela vědět o Kunstlerovi i Hennessym. Zticha byl i Mark.

Jestliže přede mnou zatajil tohle, co ještě mi neřekl?

Vjela na příjezdovou cestu k Elaininu domu, zastavila a chvíli seděla ve voze, hlavu v dlaních, snažíc se ze sebe setřást depresi. Ale ten mrak se nerozptýlil. Všechno se mi rozpadlo, říkala si. Má práce. A teď ztrácím Marka. Nejhorší na tom je, že nemám představu, proč k tomu všemu došlo.

Od onoho večera, kdy se zmínila o Kunstlerovi a Hennessym, se všechno mezi ní a Markem změnilo. Bydleli ve stejném domě a spali ve stejné posteli, ale jejich vzájemná komunikace byla čistě automatická. Jako sex. Ve tmě a se zavřenýma očima by se byla mohla milovat s kýmkoli.

Zvedla oči k domu před sebou a pomyslela si: Třeba Elaine něco ví.

Vylezla z vozu a stoupala po schodech ke vchodovým dveřím. Tam si všimla, že na prahu leží dosud srolované dvoje noviny – byly týden staré a už zažloutlé. Proč je Elaine nezvedla?

Zazvonila. Když nikdo neotvíral, zaklepala a pak znovu zvonila. Znovu a znovu. Slyšela, jak se zvuk zvonku rozléhá uvnitř domu a po něm následovalo ticho. Žádné kroky, žádné hlasy. Pohlédla na noviny ležící u jejích nohou a uvědomila si, že něco není v pořádku.

Přední dveře byly zamčené; obešla dům a dostala se do zadní zahrady. Dlaždicová cestička vedla ke kulatým záhonům pečlivě pěstovaných azalek a dalších květin. Trávník se zdál čerstvě posekaný, živý plot ostříhaný, ale terasa z cementových dlaždic vypadala znepokojivě prázdná. Pak si vzpomněla na nábytek, stůl se slunečníkem a židlemi, které tady viděla to odpoledne, kdy se konal pohřeb. Teď tu nic z toho nebylo.

Dveře do kuchyně byly zamčené, ale z terasy vedly posuvné skleněné dveře, které se nijak nezajišťovaly. Abby jimi trhla – klouzavě se rozevřely. Zvolala: „Elaine?“ a vstoupila dovnitř.

Pokoj zel prázdnotou. Nábytek, koberce – všechno pryč, i obrazy. Užasle zírala na holé stěny, na podlahu, kde chybějící koberce na sluncem vybledlém dřevě zanechaly tmavší obdélník. Vešla do obývacího pokoje; její kroky se odrážely od stěn pustých místností. Dům byl dočista prázdný, kromě několika reklamních pohlednic ležících uvnitř pod otvorem pro poštu na vchodových dveřích. Jednu zvedla a viděla, že není adresovaná někomu konkrétnímu, sloužila pouze jako reklamní leták.

Zamířila do kuchyně. Lednička zela prázdnotou, všechny kuchyňské plochy bezvadně uklizené a páchnoucí nějakým dezinfekčním prostředkem. V telefonu na zdi se neozýval vyzváněcí tón.

Vyšla ven a naprosto dezorientovaně zůstala stát na příjezdové cestě. Ještě před dvěma týdny byla uvnitř tohoto domu. Seděla na gauči v obývacím pokoji, jedla jednohubky a prohlížela si fotografie Leviovy rodiny stojící na krbové římse. Teď vážně zapochybovala, jestli se jí tenkrát ta scéna jen nezdála.

Celá rozechvělá nasedla do vozu a vyjela na silnici. Nastavila automatické řízení a měla co dělat, aby se aspoň trochu soustředila na cestu před sebou; myslela jen na Elainino nepochopitelné zmizení. Kam šla? Že by tak brzy po Aaronově smrti chtěla někde od základů změnit svůj život, to se jí nějak nezdálo. Spíš to vypadalo na útěk před něčím, co jí nahánělo strach.

Náhle znejistěla a pohlédla do zpětného zrcátka. Tohle se teď stalo jejím zvykem – od soboty, kdy poprvé zahlédla tu kaštanově hnědou dodávku.

Jelo za ní tmavozelené volvo. Neparkovalo před Elaininým domem? Nebyla si jistá. Opravdu tomu nevěnovala pozornost.

Volvo zablikalo světly – rozsvítilo a zhaslo.

Přidala plyn.

Totéž učinil řidič volva.

Zahnula vpravo na hlavní silnici. Před ní se táhl předměstský pruh čerpacích stanic a malých obchůdků. Svědkové. Spousta svědků. Volvo bylo přímo za ní a nepřestávalo blikat světly.

Už měla dost toho pronásledování, dost zastrašování. K čertu se vším! Jestli ji chce ten člověk obtěžovat, uvidí, zač je toho loket! Sama změní situaci a postaví se mu čelem!

Prudce vjela na parkovací plochu před obchodem. Následoval ji. Jediným pohledem z okna zjistila, že všude kolem je plno lidí, zákazníci tlačili vozíky s nákupy, řidiči hledali místo k zaparkování. Tady to provede. Dupla na brzdu.

Volvo se zaskřípěním prudce zastavilo sotva pár centimetrů od jejího zadního nárazníku.

Vydrápala se z auta a letěla zpátky k volvu. Zuřivě zabubnovala na okno u sedadla řidiče. „Otevřte, zatraceně! Otevřte!“

Řidič stáhl okénko a vyhlédl. Pak sundal brýle proti slunci. „Doktorka DiMatteová?“ zeptal se Bernard Katzka. „Tušil jsem, že jste to vy.“

„Proč jste mě sledoval?“

„Viděl jsem vás odjíždět od toho domu.“

„Ne, předtím. Proč jste jel za mnou předtím?“

„Kdy?“

„V sobotu. V té dodávce.“ Zavrtěl hlavou. „O žádné dodávce nevím.“ Couvla. „Zapomeňte na to. Jenom se mi přestaňte věšet na paty, okej?“

„Snažil jsem se vám dát znamení, abyste zastavila. Copak jste si nevšimla mého blikání světly?“

„Nevěděla jsem, že jste to vy.“

„Mohla byste mi říct, co jste dělala v domě doktora Leviho?“

„Jela jsem se podívat na Elaine. Nevěděla jsem, že se odstěhovala.“

„Co kdybyste zajela tamhle na to parkoviště? Rád bych si s vámi pohovořil. Nebo máte znovu v úmyslu odmítnout odpovědi na mé otázky?“

„Záleží na tom, nač se mě budete ptát.“

„Na doktora Leviho.“

„Budeme mluvit jen o Aaronovi?“

Přikývl.

Zamyslela se. A pak si uvědomila, že při tom rozhovoru by se mohla dozvědět něco také ona. Že i tenhle málomluvný detektiv Katzka by mohl vypustit pár informací. Pohlédla směrem k obchodnímu středisku. „Tamhle vidím cukrárnu. Co si tam zajít na kávu?“

* * *

Policisté a koblihy. Tohle spojení bylo terčem vtipů veřejnosti, zvlášť když viděli pěkně obtloustlého strážce pořádku nebo když nějaký policejní vůz zastavil před Dunkinovou cukrárnou, známou svými nadýchanými koblihami.

Ukázalo se, že Bernard Katzka téhle dobrotě neholduje, objednal si pouze šálek černé kávy, kterou upíjel bez viditelného potěšení. Katzka nepřipomínal Abby typ muže, který dokáže vychutnávat příjemné, ponořit se do něčeho hříšného či dělat to, co není nezbytně nutné.

Jeho první otázka mířila rovnou k věci. „Proč jste byla v tom domě?“

„Šla jsem se podívat na Elaine. Chtěla jsem s ní mluvit.“

„O čem?“

„O osobních záležitostech.“

„Měl jsem dojem, že vy dvě jste jen známé.“

„Řekla vám to?“

Její otázku ignoroval. „Charakterizovala byste takhle váš vzájemný vztah?“

Vydechla. „Asi ano. Znaly jsme se přes Aarona. To je všechno.“

„Tak proč jste za ní šla?“

Zhluboka se nadechla. A hned si uvědomila, že mu tím zřejmě nahrává, jak si vysvětlit její nervozitu. „V poslední době se mi dějí podivné věci. Chtěla jsem si o tom promluvit s Elaine.“

„Jaké věci?“

„Minulou sobotu mě někdo sledoval. Tmavohnědá dodávka. Zahlédla jsem ji na Tobin Bridge. Když jsem přijela domů, všimla jsem si jí znovu.“

„Ještě něčeho?“

„Tohle nestačí?“ Pohlédla mu do očí. „Vyděsilo mě to.“

Mlčky ji pozoroval, jako by se chtěl ujistit, zda to, co vidí na jejím obličeji, je opravdu strach. „Co má tohle společného s paní Leviovou?“

„To vy jste ve mně vzbudil pochybnosti o Aaronovi. O tom, zda to byla skutečně sebevražda. Pak jsem zjistila, že v Bayside zemřeli další dva lékaři.“

Z Katzkova náhlého zamračení usoudila, že tohle je pro něj novinka.

„Před šesti a půl lety to byl anesteziolog,“ pokračovala. „Nějaký doktor Hennessy. On, jeho žena a malé děcko zemřeli na otravu oxidem uhelnatým. Prý nešťastná náhoda. Prasklý kotel ústředního topení.“

„K podobným neštěstím bohužel dochází každou zimu.“

„Další byl Kunstler, který spáchal sebevraždu. – A do třetice je tady Aaron. Všichni byli členy transplantačního týmu. Nezdá se vám, že těch příšerných nešťastných náhod je trochu moc?“

„Co mi tu chcete naznačit? Že si někdo zasedl na transplantační tým a chce oddělat jednoho po druhém?“

„Jen vás na to upozorňuji. Vy jste policista. Vy byste to měl vyšetřit.“

Katzka se napřímil. „Jak jste se do toho všeho dostala vy?“

„V transplantačním týmu je i můj přítel. Mark to nepřizná, ale myslím, že je znepokojen. Obávám se, že celý tým má strach a každý si asi klade otázku, kdo bude na řadě příště. Ale nikdo o tom nikdy nemluví. Podobně jako lidé chystající se vstoupit na palubu letadla nikdy nehovoří o leteckých neštěstích.“

„Takže vy se obáváte o bezpečí svého přítele?“

„Ano,“ odpověděla prostě; vynechala tu větší část pravdy, že to dělá proto, aby dostala Marka zpátky. Celého. Nechápala, co se mezi nimi stalo, ale věděla, že se jejich vztah povážlivě bortí. A začal se kazit ten večer, kdy se poprvé zmínila o Kunstlerovi a Hennessym. Tohle ovšem Katzkovi neřekla, protože to mělo co dělat výlučně s pocity a instinktem. Katzka byl člověk, který pracoval s mnohem konkrétnějším oběživem.

Zřejmě čekal, že Abby bude mluvit dál. Když mlčela, zeptal se: „Je tu ještě něco, co byste mi chtěla říct? Cokoli.“

Naráží na Mary Allenovou, blesklo jí hlavou. Zpanikařila. Podívala se na něj a náhle ji přepadla naléhavá touha se vším se mu svěřit. Teď, tady. Ale odolala a odvrátila zrak. Místo odpovědi sama položila otázku.

„Proč jste sledoval Elainin dům?“ zeptala se. „Dělal jste to přece, ne?“

„Mluvil jsem se sousedkou z vedlejšího domu. Když jsem vyšel, zahlédl jsem, jak vyjíždíte z příjezdové cesty.“

„Vy se vyptáváte Elaininých sousedů?“

„Rutina.“

„To se mi nezdá.“

Téměř proti své vůli se mu zadívala do šedých očí, které nic nenaznačovaly, nic nevyzradily.

„Proč stále vyšetřujete sebevraždu?“

„Vdova se sbalí a prakticky přes noc se odstěhuje, aniž zanechá adresu, kam se jí má posílat pošta. Je to neobvyklé.“

„Nechcete doufám naznačit, že Elaine nese na něčem vinu?“

„Ne. Myslím, že je vyděšená.“

„Čím?“

„Víte to, doktorko DiMatteová?“

Zjistila, že od něho nemůže odtrhnout zrak; v klidné intenzitě pohledu jeho očí bylo něco, co ji k němu vábilo. Nechápala, jak ze všech lidí právě tento muž dokázal zcela neočekávaně upoutat její pozornost.

„Ne,“ odpověděla. „Nemám představu, před čím Elaine utíká.“

„Pak mi třeba pomůžete zodpovědět jinou otázku.“

„Která zní?“

„Jak Aaron Levi nashromáždil všechno své bohatství?“

Potřásla hlavou. „Pokud vím, nijak zvlášť bohatý nebyl. Kardiolog může vydělat nanejvýš tak dvě stě tisíc. A on valnou část z toho posílal svým dvěma dětem na vysoké škole.“

„A co rodinné peníze?“

„Myslíte dědictví?“ Pokrčila rameny. „Slyšela jsem, že Aaronův otec byl opravářem elektrických spotřebičů.“

Katzka se zamyslel. Teď se nedíval na ni, ale upřeně pozoroval svůj šálek. Fascinovala ji hloubka soustředění toho muže. Dokázal ji úplně vyřadit z hovoru a zanechat v ní pocit opuštěnosti.

„Pane Katzko, o jak velkém bohatství mluvíte?“

Zdvihl k ní oči. „O třech milionech dolarů.“

Abby tohle konstatování vyrazilo dech.

„Když paní Leviová zmizela,“ pokračoval, „řekl jsem si, že bych se měl trochu blíž podívat na finanční situaci té rodiny. Tak jsem si promluvil s jejich účetním a od toho jsem se dozvěděl, že krátce po smrti doktora Leviho Elaine zjistila, že její manžel vlastnil bankovní účet na Kajmanských ostrovech. O tomhle kontu vůbec nevěděla. Zeptala se účetního, jak by mohla k těm penězům získat přístup. A pak bez jakéhokoli upozornění odjela z města.“ Katzka na ni tázavě pohlédl.

„Nemám vůbec tušení, jak Aaron přišel k tolika penězům,“ zamumlala.

„Ani jeho účetní to neví.“

Chvíli seděli beze slova. Abby natáhla ruku pro svůj šálek a zjistila, že káva už vychladla. Jako ona. Tiše se zeptala: „Víte, kde je teď Elaine?“

„Něco tušíme.“

„Můžete mi to říct?“

Zavrtěl hlavou. „V tuhle chvíli, doktorko DiMatteová,“ řekl, „myslím, že by si nepřála, aby ji kdokoli našel.“

Tři miliony dolarů. Tři miliony dolarů! Jak jen mohl Aaron Levi nashromáždit celé tři miliony dolarů?

Celou cestu domů jí tahle otázka vrtala hlavou. Nedovedla si představit, jak by nějaký kardiolog dokázal našetřit takovou sumu. Rozhodně ne při dvou dětech na soukromých univerzitách a s manželkou známou svým vytříbeným vkusem v oblasti starožitnictví. A proč své bohatství skrýval? Kajmanské ostrovy jsou místem, kam lidé ulívají své peníze před daňovými úřady. Ale o tom jeho bankovním účtu přece nevěděla do manželovy smrti ani Elaine. Jaký to musel být pro ni šok, když se pak probírala dokumenty svého zemřelého muže a zjistila, že před ní ukrýval celé jmění.

Tři miliony dolarů.

Zahnula na příjezdovou cestu. Přistihla se, že se rozhlíží, zda někde neuvidí tmavohnědou dodávku. Tenhle rychlý pohled na obě strany ulice už se pomalu stával zvykem.

Přišla k předním dveřím a překročila obvyklou hromádku odpolední pošty. Většinou to byly časopisy z jejich profese, každý dvojmo – pro dva lékaře v domě. Sesbírala je a odnesla do kuchyně. Na stole je začala třídit do dvou hraniček. Jeho hromádka, její hromádka. Jeho život, její život. Nic zajímavého.

Byly čtyři hodiny. Rozhodla se, že připraví dobrou večeři. Se svíčkami a vínem. Byla teď ženou v domácnosti se spoustou volného času. Mezitím co si Bayside dá načas, než rozhodne o její budoucnosti coby chirurga, mohla by se pokusit urovnat vztahy mezi Markem a sebou romantickými večeřemi a ženským rozmazlováním. Přijde o kariéru, ale udrží si muže.

Dej pokoj, doktorko DiMatteová. Nezačínej podléhat zoufalství.

Smetla polovinu zbytečné pošty a nesla ji do nádoby na odpadky, kde sešlápnutím pedálu nadzvedla víko. Když do ní začínala pěchovat papíry, docela na dně zahlédla velkou hnědou obálku. Okamžitě jí padlo do očí slovo jachty vytištěné tučnými písmeny ve zpáteční adrese. Vytáhla obálku a oklepala z ní kávovou sedlinu a zbytky vaječných skořápek. V levém horním rohu stálo:

Východní vítr

Prodej a servis

Přístav Marblehead

Adresát: Mark. Ale nebylo to adresováno do jejich domu na Brewster Street, nýbrž na P. O. box.

Ještě jednou se zadívala na slova: Jachty Východní vítr, Prodej a servis.

Vyšla z kuchyně a zamířila do obývacího pokoje k Markovu psacímu stolu. Dolní zásuvka, v níž měl své věci, byla zamčená, ale Abby věděla, kde je klíč. Slyšela, jak ho vhodil do vysokého pohárku na tužky. Našla klíč a odemkla zásuvku.

Uvnitř byly všechny jeho desky s doklady týkajícími se domácnosti. Pojistky, hypotéky, papíry od vozu. Našla složku nadepsanou Loď. V ní měl všechno, co se týkalo Gimme Shelter J-35. Ale bylo tu ještě něco. A to vypadalo zcela nově, s nadpisem H-48.

Tuhle složku teď vytáhla. Byla to prodejní smlouva od firmy Jachty Východní vítr. H-48 byla zkratka designu lodi. Hinckleyova jachta, patnáct metrů dlouhá.

Klesla na židli; udělalo se jí zle. Takže jsi mi to zatajil. Řekls, že tu nabídku odřekneš. A pak jsi ji stejně koupil. Máš pravdu, jsou to tvé peníze. A tohle to dokazuje nad slunce jasněji.

Její zrak se svezl na konec stránky. K datu uzavření prodeje.

Pár vteřin nato vyšla z domu.

* * *

„Dát si zaplatit za orgány. Je to možné?“

Doktor Ivan Tarasov přestal míchat svou bílou kávu a pohlédl na Vivian. „Máte důkaz, že se něco takového děje?“

„Zatím ne. Jen se ptáme, jestli je to možné. A pokud ano, jak by se to dalo provést?“

Doktor Tarasov klesl zpátky na gauč, zamyšleně se napil kávy. Bylo tři čtvrtě na pět a kromě toho, že nějaký rezident v operačním úboru tudy občas prošel do přilehlé šatny, ztichlá odpočívárna chirurgů Všeobecné massachusettské nemocnice zela prázdnotou. Tarasov, který vyšel z operačního sálu sotva před dvaceti minutami, měl dosud na rukou mastkový prášek z rukavic a kolem krku mu bimbala chirurgická maska. Jak ho teď Abby v klidu pozorovala znovu v ní vzbudil představu jejího dědečka. Svýma laskavě modrýma očima a stříbrnými vlasy. Svým tichým, mírným hlasem. Hlas nejvyšší autority, říkala si, patří člověku, který ho nikdy nemusí zvýšit.

„Šíří se samozřejmě různé zvěsti,“ řekl Tarasov. „Pokaždé, když orgán dostane nějaká významná osobnost, lidem vrtá hlavou, jestli to bylo za úplatu. Ale nikdy se nic nedokázalo. Pouhá podezření.“

„Jaké zvěsti jste slyšel?“

„Že si člověk může koupit vyšší místo v pořadníku. Já sám jsem nikdy nezažil, že by k tomu došlo.“

„Já ano,“ ozvala se Abby. Tarasov k ní zvedl oči. „Kdy?“

„Před dvěma týdny. U ženy Viktora Vosse. Byla třetí v pořadníku, a přesto dostala srdce ona, nikoli ti dva před ní, kteří později zemřeli.“

„UNOS ani NEOB by tohle nedovolily. Mají přísné směrnice.“

„Novoanglická banka orgánů o tom nevěděla. Ve svém systému vůbec nemají záznam o dárci tohoto srdce.“

Tarasov potřásl hlavou. „To je neuvěřitelné. Jestliže srdce nebylo dodáno přes síť orgánů ani přes NEOB, odkud tedy přišlo?“

„Domníváme se, že Voss pořádně zaplatil, aby získal srdce mimo systém. Takže ho mohla dostat jeho žena,“ řekla Vivian.

„Víc zatím nevíme,“ pokračovala Abby. „Dávno předtím, než bylo paní Vossové srdce transplantováno, volali baysideské koordinátorce transplantací z Wilcox Memorial v Burlingtonu, že mají dárce. Srdce bylo odebráno a letecky posláno do Bostonu. Na náš operační sál dorazilo kolem jedné hodiny po půlnoci a doručil ho nějaký lékař jménem Mapes. Přivezl zároveň jakési doklady dárce, ale ty se záhadně ztratily. Od té doby je nikdo neviděl. Hledala jsem jméno Mapes v chirurgické části Seznamu odborných lékařů. Žádný takový chirurg v něm není.“

„Kdo tedy provedl odběr?“

„Myslíme si, že chirurg Tim Nicholls. Jeho jméno je uvedeno v Seznamu, takže jeho existence je potvrzena. V jeho životopise se říká, že pár let pracoval tady u vás. Pamatujete se na něj?“

„Nicholls,“ říkal si pro sebe Tarasov. Zavrtěl hlavou. „Kdy tu měl být?“

„Před devíti lety.“

„Musím projít seznamy rezidentů.“

„Uvažovaly jsme, jak k tomu asi došlo,“ řekla Vivian. „Paní Vossová potřebovala srdce – a její manžel měl peníze, aby ho mohl zaplatit. Slovo dalo slovo. Možná u sklenky, nebo zafungovalo podsvětí, to nevím. Tim Nicholls náhodou měl dárce. Tak přeskočil NEOB a poslal srdce přímo do Bayside. A spousta lidí dostala zaplaceno. Včetně některých členů personálu v Bayside.“

Tarasov vypadal zděšeně. „Je to možné,“ řekl. „Máte pravdu, takhle se to mohlo stát.“

Dveře místnosti se náhle rozlétly a vešli dva rozesmátí rezidenti, kteří zamířili ke kávovaru. Zdálo se věčností, než si nalili do kávy mléko a vhodili pár kostek cukru, ale pak konečně vypadli.

Tarasov se dosud nevzpamatoval. „Sám jsem doporučoval pacienty do Bayside. Je to jedno ze špičkových transplantačních center v zemi. Proč by obcházeli registr orgánů a riskovali potíže s NEOB a UNOS?“

„Odpověď je jasná,“ řekla Vivian. „Peníze.“

Znovu se odmlčeli, protože do místnosti vešel další chirurg; horní část operačního úboru měl prosáklou potem. S povzdechem z naprosté vyčerpanosti klesl do jednoho z křesel, opřel si hlavu a zavřel oči.

Abby tiše promluvila na Tarasova. „Je třeba, abyste v seznamu rezidentů vyhledal Tima Nichollse a zjistil o něm, co se dá. Pak nám řekněte, jestli tady opravdu pracoval. Nebo jestli jeho curriculum vitae je úplně vykonstruované.“

„Osobně mu zavolám a přímo se ho zeptám.“

„Ne, to nedělejte. Zatím vůbec netušíme, jak daleko tohle všechno sahá.“

„Doktorko DiMatteová, věřím v okamžité jednání. Existuje-li tu někde nelegální síť, která dodává orgány, chci se to dozvědět.“

„My také. Ale musíme být velice opatrní, doktore Tarasove.“ Abby s obavou pohlédla na chirurga dřímajícího v křesle. Ztišila hlas do šepotu. „Během uplynulých šesti let zemřeli tři lékaři z Bayside. Dvě sebevraždy a jedna nešťastná náhoda. Všichni byli členy transplantačního týmu.“

Z šokovaného výrazu, který se objevil na jeho obličeji, poznala, že její varovná slova dosáhla zamýšleného účinku. „Snažíte se mi nahnat strach, co?“ řekl.

Abby přikývla. „Měl byste mít strach. A my všichni s vámi.“

Venku na parkovišti stála Abby s Vivian pod zešedlou oblohou, z níž drobně mžilo. Každá přijela svým vozem a nyní nastal čas se rozloučit a jet svou cestou. Dny se teď tolik krátily, teprve pět, a už se stmívalo. Abby se zachvěla chladem a přitáhla si pršiplášť blíž k tělu. Rozhlédla se po parkovišti. Žádné kaštanově hnědé dodávky.

„Nemáme dost důkazů,“ poznamenala Vivian. „Nemůžeme se zatím domáhat vyšetřování. Kdybychom se o to pokusili, Viktor Voss by mohl za sebou zamést stopy.“

„Nina Vossová nebyla první. Obávám se, že se to v Bayside provádělo už dřív. Aaron zemřel s třemi miliony dolarů na svém kontě. Musel ty úplatky brát delší dobu.“

„Myslíte, že něco tušil?“

„Vím, že se snažil vypadnout z Bayside. Pryč z Bostonu. Třeba by ho nenechali odejít.“

„A něco podobného se stalo i Kunstlerovi a Hennessymu.“

Abby zhluboka vydechla. Znovu se rozhlédla, jestli nespatří tu dodávku. „Obávám se, že je to přesně to, co se přihodilo jim.“

„Potřebujeme další jména, další transplantace. Nebo víc informací o dárcích.“

„Všechny záznamy o dárcích jsou zamčené v kanceláři koordinátorky transplantací. Musela bych se tam vloupat a ukrást je. Jestli tam ještě jsou. Vzpomeňte si, jak se nenašly papíry dárce pro Ninu Vossovou.“

„Okej, tak na to půjdeme ze strany příjemce.“

„Myslíte zdravotní záznamy?“

Vivian přikývla. „Najděme jména těch, jimž byla provedena transplantace. A na kterém místě pořadníku v té době byli.“

„Budeme potřebovat pomoc NEOB.“

„Dobrá. Ale nejdřív musíme sehnat jména a data.“

Abby souhlasila. „Udělám to.“

„Pomohla bych vám, ale Bayside už mě nepustí do dveří. Považují mě za svou nejhorší noční můru.“

„Vás i mě.“

Vivian se usmála, jako by to bylo něco, nač může být člověk hrdý. Ve svém nadměrně velkém plášti do deště vypadala malinká, téměř jako dítě. Tak křehce vyhlížející spojenkyně. Ale i když její výška nevzbuzovala moc důvěry, její pohled ano. Byl přímý a nekompromisní. A už toho hodně viděl.

„Okej, Abby,“ řekla. „Teď mi povězte o Markovi. A proč tohle před ním tajíte.“

Abby uklouzl hluboký povzdech. Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Vylétla z ní rychlostí blesku. „Obávám se, že je součástí toho všeho.“

„Mark?“

Abby přikývla. Vzhlédla k zachmuřené obloze. „Chce pryč z Bayside. Mluví o tom, že odtud odpluje. Prchne. Stejně jako Aaron, než zemřel.“

„Myslíte, že Mark bere úplatky?“

„Před několika dny si koupil loď. Nemyslím jenom obyčejný člun, ale jachtu.“

„Vždycky byl blázen do lodí.“

„Tahle stála půl milionu dolarů.“ Vivian mlčela. „Nejhorší je,“ zašeptala Abby, „že platil hotově.“

Kapitola 17

Místnost, kam se ukládaly záznamy o nemocných, byla v suterénu nemocnice na opačném konci chodby než patologie a márnice. Tohle oddělení dobře znal každý lékař v Bayside. Tady doktoři parafovali chorobopisy, diktovali propouštěcí papíry a zapisovali výsledky laboratorních vyšetření a ústní příkazy. Místnost byla vybavena pohodlnými židlemi a stoly, a jelikož pracovní doba lékařů je často nepravidelná, oddělení zůstávalo denně otevřené do devíti hodin.

Abby sem toho večera vešla v šest. Jak očekávala, místnost byla téměř opuštěná, protože se blížila doba večeře. Setrvával tam pouze jeden unavený sekundář, před nímž se na stole kupila hora nedoplněných záznamů.

Abby s bušícím srdcem přistoupila ke stolku, u něhož seděla úřednice, a usmála se. „Dávám dohromady statistiku pro doktora Wettiga. Připravuje studii o úmrtnosti po transplantaci srdce. Mohla byste mi na počítači vyjet seznam? Jména a čísla záznamů všech pacientů, kterým se tu za poslední dva roky transplantovalo srdce?“

„Pro vyhledání podobných záznamů potřebujeme písemnou žádost z oddělení.“

„Všichni už odešli domů. Mohla bych vám ten formulář přinést někdy jindy? Ráda bych to měla pro něho hotové do rána. Víte přece, jaký generál je.“

Úřednice se zasmála. Ano, to věděla přesně. Sedla ke klávesnici. Vyhledala diagnózy. Pak napsala Transplantace srdce a pod to roky, které požadovala Abby. Stiskla klávesu: Enter.

Naskočil seznam jmen a čísel zápisů, jedno za druhým. Abby užasle sledovala co se objevovalo pod sebou na obrazovce. Úřednice, stiskla: Print. Za pár vteřin z tiskárny vyjel seznam. Podala ho Abby.

Bylo na něm devětadvacet jmen. Poslední patřilo paní Vossové.

„Mohla bych dostat těch prvních deset lékařských záznamů?“ zeptala se Abby. „Začala bych na tom pracovat hned teď večer.“

Úřednice zmizela ve vedlejší místnosti. Za okamžik byla zpátky s náručí plnou objemných fasciklů. „Tohle jsou teprve první dva. Přinesu vám další.“

Abby si odtáhla složky ke stolu. Dopadly na něj s těžkým buchnutím. Každý pacient s transplantovaným srdcem zaplnil stohy a stohy dokumentace a ani tito dva nebyli výjimkou. Otevřela první složku s informacemi o pacientovi.

Jmenoval se Gerald Luray, věk čtyřiačtyřicet. Způsob platby: soukromé pojištění. Domácí adresa: Worcester, Massachusetts. Nevěděla, jsou-li všechny tyto informace relevantní, proto si je opsala do svého žlutého bloku. Zároveň si opsala datum a hodiny transplantace a jména přítomných lékařů. Všechna ta jména znala: Aaron Levi, Bill Archer, Frank Zwick, Rajiv Mohandas. A Mark. Podle očekávání se nikde v záznamu neobjevilo jméno dárce. To se ve složce recipienta nikdy neuvádělo, vždycky bylo zapisováno odděleně. Avšak mezi poznámkami sester našla napsáno: 8.30 – dokončen odběr. Srdce dárce je teď na cestě z Norfolku, Connecticut. Pacient odvezen na operační sál k přípravě…

Abby si poznamenala: 8.30. Odběr v Norfolku, Conn.

Úřednice z oddělení dokumentace přijela k Abbyinu stolu s vozíkem, sundala z něj pět dalších fasciklů a vracela se zpátky pro nové.

Abby pracovala po celou dobu večeře. Nezastavila se, aby si něco snědla, nedopřála si ani chvilku oddechu, pouze zatelefonovala Markovi, aby mu řekla, že se vrátí domů pozdě.

Když zavírali, byla úplně vyhladovělá.

Cestou domů se zastavila u McDonald’s a objednala si Big Maca, dvojnásobnou porci pomfritů a vanilkový koktejl. Cholesterol k posílení mozku. Usadila se v rohovém boxu, sledovala provoz v jídelně a spořádala všechno, co si poručila.

V tuhle hodinu místnost zaplnili většinou návštěvníci divadel, kteří si sem zašli po představení, mladé randící dvojice a sem tam pár usoužených starých mládenců. Abby si nikdo nevšiml. Dojedla do posledního drobečku a zvedla se k odchodu.

Než nastartovala vůz, přelétla zrakem celou parkovací plochu. Dodávka žádná.

Když v deset patnáct dojela domů, Mark už spal a bylo zhasnuto. Ulevilo se jí, že nebude muset odpovídat na možné otázky. Ve tmě se svlékla, vklouzla pod přikrývku, ale jeho se nedotkla. Téměř se bála jakéhokoli kontaktu.

Když sebou náhle zavrtěl a sáhl po ní, cítila, jak jí celé tělo ztuhlo.

„Dneska večer se mi po tobě moc stýskalo,“ zamumlal. Obrátil k sobě její obličej a vtiskl jí dlouhý vášnivý polibek. Ruka mu sjela k jejímu pasu a laskal její bok a stehno. Ani se nehnula; cítila se jak nehybná figura, manekýna neschopná odezvy ani odporu. Ležela se zavřenýma očima, a když ji vzal do náručí, zrychlil se jí puls tak, že hrozil svým duněním prorazit ušní bubínky. Vnikl do ní.

S kým se to miluju? kladla si otázku, když do ní znovu a znovu narážel a jejich boky se o sebe třely s hrubou silou.

Když bylo po všem, zašeptal: „Miluji tě.“

Uplynula velmi dlouhá doba – už dávno spal –, když zašeptala svou odpověď.

„Já tebe taky.“

Ráno v sedm čtyřicet už byla znovu v místnosti evidence pacientů. Teď u několika stolků seděli lékaři, kteří studovali chorobopisy před ranními vizitami. Abby si vyžádala pět dalších složek. Rychle si udělala poznámky, vrátila materiály zpátky úřednici a odešla.

Celé dopoledne strávila v lékařské knihovně a vyhledávala články pro doktora Wettiga. Do evidenční místnosti se vrátila až hodně pozdě odpoledne.

Požádala o dalších deset složek.

Vivian dojedla poslední plátek pizzy. Byl už čtvrtý a Abby žasla, kam se to do ní vešlo. To skřítkovské tělíčko zkonzumovalo tolik kalorií jako sálající vysoká pec. Od chvíle, kdy se usadily v boxu u Gianelliho, si Abby sotva párkrát kousla, a to ještě se značným přemáháním.

Vivian si otřela ruce do ubrousku. „Takže Mark to ještě neví?“

„Neřekla jsem mu ani slovo. Asi se bojím.“

„Jak to můžete vydržet? Žít ve stejném domě a nemluvit?“

„My mluvíme. Jenom ne o tomhle.“ Abby se dotkla haldy poznámek na stole – těch, co s sebou nosila celý den. Dávala si pozor, aby je Mark nenašel. Včera v noci, když se vrátila domů od McDonald’s, je schovala pod gauč. V poslední době před ním skrývala tolik věcí, ale nevěděla, jak dlouho tahle tajemství snese.

„Abby, musíte si s ním konečně promluvit.“

„Ještě ne. Aspoň do té doby, než to budu vědět jistě.“

„Ale nebojíte se Marka, že ne?“

„Obávám se, že všechno popře. A já nebudu mít možnost zjistit, jestli mluví pravdu.“ Projela si rukama vlasy. „Bože, mám pocit, že se mi všechno zhroutilo. Vždycky jsem si myslela, že stojím pevně na zemi. Když jsem si něco hrozně moc přála, pustila jsem se houževnatě do práce, abych toho dosáhla. Teď se nemohu rozhodnout, co dělat, jaké kroky podniknout. Všechno, nač jsem spoléhala, už pro mě neexistuje.“

„Myslíte Marka?“

Abby si stísněně přejela rukou tvář. „Hlavně Marka.“

„Vypadáte hrozně, Abby.“

„Špatně jsem spala. Přemýšlela jsem o spoustě věcí. Nejen o Markovi. Ale vrtá mi hlavou i ta záležitost s Mary Allenovou. Stále čekám, kdy se u mých dveří objeví detektiv Katzka a nasadí mi pouta.“

„Domníváte se, že vás podezírá?“

„Při jeho bystrosti je to naprosto přirozené.“

„Neozývá se. Možná že to nechal plavat. Třeba o něm máte příliš vysoké mínění.“

Abby si vybavila klidné šedivé oči Bernarda Katzky, když poznamenala: „Není snadné mu rozumět. Ale myslím, že Katzka není jen velice chytrý, je navíc vytrvalý. Děsím se ho. A co je mnohem horší, současně mě fascinuje.“

Vivian se pohodlně opřela. „Zajímavé. Kořist zaujatá lovcem.“

„Někdy mě popadne chuť Katzkovi zavolat a se vším se mu svěřit. Shodit to ze sebe.“ Abby složila hlavu do dlaní. „Jsem tak unavená. Kéž bych mohla někam utéct. Celý týden spát.“

„Asi byste se měla odstěhovat z Markova domu. Mám jednu volnou ložnici. A babička odjíždí.“

„Myslela jsem, že vaše babička je stálý host.“

„Objíždí všechna svá vnoučata. Mám sestřenici v Concordu, která se na její návštěvu morálně připravuje právě teď.“

Abby potřásla hlavou. „Nevím, co dělat. Nejhorší je, že Marka miluji. Už mu nevěřím, ale milovat jsem ho nepřestala. Zároveň jsem si vědoma, že to, co děláme, ho může zničit.“

„A taky mu zachránit život.“

Abby lítostivě pohlédla na kolegyni. „Zachraňuji mu život. A současně mařím jeho kariéru. Za to mi asi moc nepoděkuje.“

„Aaron by vám byl poděkoval. I Kunstler. A rozhodně byste se byla dočkala díků od Hennessyho manželky a dítěte.“

Abby mlčela.

„Nakolik jste si jistá, že Mark v tom jede?“

„Nejsem si jistá. Proto je všechno tak těžké. Chci mu věřit. A nemít žádný důkaz, který mi potvrdí opak.“ Dotkla se svých poznámek. „Zatím jsem prošla pětadvacet složek. Některé ty transplantace se prováděly už před dvěma lety. Na všech figuruje Markovo jméno.“

„Stejně jako Archerovo a Aaronovo. To nám nic neříká. Co jiného jste se dozvěděla?“

„Všechny zápisy se sobě podobají jako vejce vejci. Nic, co by odlišilo jeden od druhého.“

„Dobrá, a co dárci?“

„Tady už je to trochu zajímavější.“ Abby se rozhlédla po restauraci. Pak se naklonila blíž k Vivian. „Ne ve všech chorobopisech se uvádí město, odkud pochází dárce. Ale v mnoha složkách to je. A tady je cosi zarážejícího. Čtyři z nich jsou z Burlingtonu ve Vermontu.“

„Wilcox Memorial?“

„Nevím. Sestry ve svých poznámkách nikdy neuvádějí název nemocnice. Mně ale připadá divné, že tak relativně malé město jako Burlington má tolik lidí, kteří končí mozkovou smrtí.“

Oči obou žen se na moment setkaly. Vivian byla konsternovaná. „Tady opravdu něco nehraje. Původně jsme nepředpokládaly nic víc než nějakou nelegální síť, dárce, kteří byli prostě přednostně vyňati z registru. Ale to nevysvětluje tolik dárců z jednoho města. Pokud…“

„Pokud nejsou dárci uměle vyrobeni.“

Obě zmlkly.

Burlington je univerzitní město, říkala si v duchu Abby. Plné mladých a zdravých vysokoškolských studentů. S mladými zdravými srdci.

„Můžete mi zjistit data těch čtyř burlingtonských odběrů?“ zeptala se Vivian.

„Mám je tady. Proč?“

„Prošetřím si to v burlingtonských úmrtních matrikách. Zjistím, kdo v těch dnech zemřel. Třeba se nám podaří identifikovat jména těch dárců a dozvědět se, jak došlo k jejich mozkové smrti.“

„Ne všechny matriky si vedou záznamy o příčinách úmrtí.“

„Pak bychom museli jít po úmrtních listech, což by pro jednu z nás znamenalo cestu do Burlingtonu. Do města, které k smrti toužím vidět. Ne.“ Vivianin hlas teď zazněl téměř bezstarostně. Ozval se v něm ten známý tón ženské válečnice, která se jen třásla pustit se do dobrodružství. Ale tentokrát výraz jejího hlasu nezakryl určité obavy.

„Určitě chcete tohle udělat?“ zeptala se Abby.

„Jestli ne, pak zvítězí Viktor Voss. A doplatí na to lidé jako Josh O’Day.“ Odmlčela se. Tiše dodala: „Je tohle to, co chcete podniknout vy, Abby?“

Abby znovu sklonila hlavu do dlaní. „Myslím, že už nemám jinou možnost.“

Markův vůz stál na příjezdové cestě.

Abby zastavila za ním a vypnula motor. Dlouho nevystupovala, zůstala sedět a dodávala si odvahu vylézt z vozu a vejít do domu. Stát mu tváří v tvář.

Nakonec vystoupila a vešla předními dveřmi.

Byl v obývacím pokoji a sledoval noční zprávy. Jakmile vešla, ihned vypnul televizi. „Jak se teď daří Vivian?“ zeptal se.

„Dobře. Stojí na vlastních nohou a bude mít soukromou praxi ve Wakefieldu.“ Abby si pověsila kabát do šatníku. „A jak ty jsi prožil den?“

„Měli jsme prasklou aortu. Chlapík vykrvácel – šestnáct jednotek. Dostal jsem se z nemocnice až v sedm.“

„Přežil?“

„Ne. Když jsme končili, nastal exitus.“

„To je mi moc líto.“ Zavřela dveře šatníku. „Jsem dost unavená. Asi půjdu nahoru a vykoupu se.“

„Abby?“

Zastavila se a pohlédla na něj. Oddělovala je od sebe šíře obývacího pokoje. Ale ta propast mezi nimi se zdála široká na míle. „Co se ti stalo?“ zeptal se. „Co se děje?“

„Ty víš, co se děje. Obávám se o svou práci.“

„Mluvím o nás. S námi se něco děje, a není to dobré.“ Neodpověděla.

„Už tě skoro nevidím. Jsi častěji u Vivian než tady. A když jsi doma, chováš se, jako bys byla někdo jiný.“

„Jsem přepracovaná, to je všechno. Nedokážeš pochopit proč?“

Opřel se vzadu o gauč; najednou vypadal velice unaveně. „Musím to vědět, Abby. Stýkáš se s někým jiným?“

Zůstala na něj civět. Ze všeho, co by jí Mark mohl říct, bylo tohle to poslední, co očekávala. Tak triviální podezření ji téměř rozesmálo. Kdyby to bylo takhle jednoduché! Proč se naše problémy nepodobají těm, které mají jiné páry?

„Nikdo jiný neexistuje,“ odpověděla. „Věř mi.“

„Tak proč už se mnou nemluvíš?“

„Mluvím s tebou teď.“

„Tohle není žádné mluvení! To já se snažím získat zpátky svou dřívější Abby. Někde cestou jsem ji ztratil. Přišel jsem o tebe.“ Potřásl hlavou a odvrátil zrak. „Jen tě chci zase zpátky.“

Přistoupila ke gauči a posadila se vedle něho. Ne tak blízko, aby se ho dotýkala, nicméně ne tak daleko, aby necítila alespoň vzdáleně spojení.

„Mluv na mě, Abby. Prosím.“ Pohlédl na ni a v tu chvíli před sebou viděla toho starého Marka, jak ho znala. Ten samý obličej, který se na ni usmíval přes operační stůl. Obličej, který milovala. „Prosím,“ opakoval měkce. Vzal ji za ruku. Neodtáhla ji. Nechala se vzít do náruče. Ale ani tam, kde se vždycky cítila tak bezpečná, se teď nedokázala uvolnit. Ztuhle a nejistě se opírala o jeho hruď.

„Pověz mi,“ naléhal, „co se mezi námi stalo?“

Zavřela oči, v nichž ji pálily nové slzy. „Nic.“

Cítila, jak jeho ruce ovinuté kolem jejího těla ochably. Aniž mu pohlédla do obličeje, věděla, že si uvědomil její lež – a ne poprvé.

Příští den v sedm třicet Abby zajela na své vyhrazené parkovací místo u Bayside Hospital.

Chvíli seděla v autě a pozorovala mokrý chodník a neustávající drobné mžení za oknem. Teprve polovina října, pomyslela si, a už tak nepříjemná předzvěst zimy. V noci špatně spala. Vlastně už si ani nepamatuje, kdy se naposledy pořádně vyspala. Jak dlouho může člověk vydržet bez spánku? Jak dlouho trvá, než ho únava dovede k psychóze? Při pohledu do zpětného zrcátka sotva poznala tu strhanou cizinku zírající na ni. Jako by v těch dvou týdnech zestárla o deset let. Jestli to takhle bude pokračovat, v listopadu se dočká přechodu.

Záblesk čehosi hnědého v zrcadle upoutal její pozornost.

Prudce otočila hlavu právě v okamžiku, kdy hnědý vůz zmizel za vedlejší řadou automobilů. Čekala, zda se objeví znovu. Neobjevil se.

Rychle vystoupila a zamířila k nemocnici. Váha aktovky připadala jako kotva přitahující ji k zemi. Napravo od ní se náhle rozeřval motor startujícího automobilu. Trhla sebou, očekávajíc, že uvidí ten tmavohnědý vůz, ale byla to nějaká dodávka vyjíždějící z parkoviště.

Srdce jí tlouklo jako zvon. Neuklidnilo se, dokud nevstoupila do budovy. Sešla po schodech do suterénu a kráčela k oné známé místnosti. Tohle bude její poslední návštěva – na seznamu už jí zbývala pouze čtyři jména.

Položila na pultík žádost o čtyři dotyčné svazky a řekla: „Promiňte, mohla byste mi vyhledat tyto chorobopisy, prosím?“

Úřednice se k ní otočila obličejem. Třeba to byl jen Abbyin dojem, ale žena jako by na okamžik ztuhla. Už přece několikrát s Abby jednala a vždycky se zdála dost přátelská. Dnes se ani neusmála.

„Potřebuji tyto čtyři složky,“ opakovala Abby.

Úřednice pohlédla na lístek s napsaným požadavkem. „Bohužel, doktorko DiMatteová. Tyhle svazky vám nemohu půjčit.“

„Proč ne?“

„Nejsou k dispozici.“

„Ale vždyť jste si to ani nezjistila.“

„Bylo mi řečeno, abych vám už žádné záznamy nevydávala. Je to příkaz doktora Wettiga. Jestli se tu prý objevíte, máme vás okamžitě poslat do jeho kanceláře.“

Abby vyprchala všechna krev z obličeje. Mlčela.

„Řekl, že nedal žádný příkaz ke zkoumání záznamů o pacientech.“ Teď už z ženina hlasu zaznělo jasné obvinění. Lhala jste nám, doktorko DiMatteová.

Abby nedokázala odpovědět. Měla pocit, že se v celé místnosti náhle rozhostilo nesnesitelné ticho. Otočila se. Byli tu tři lékaři a všichni ji teď upřeně pozorovali.

Vyšla z místnosti.

Jejím prvním impulsem bylo opustit budovu. Zabránit nevyhnutelné konfrontaci s Wettigem a prostě odjet. Jet dál a dál, až bude mít za sebou tisíc mil. Napadlo ji, jak daleko to je na Floridu, na pláže a k palmám. Nikdy na Floridě nebyla. Nikdy neudělala spoustu těch věcí, které podnikali jiní lidé. Mohla by je uskutečnit teď, kdyby jen vyšla z téhle zatracené nemocnice, vlezla do auta a řekla: Hrom do toho. Vyhráli jste. Všichni jste zvítězili.

Ale nevyšla z budovy. Nastoupila dole do výtahu a stiskla tlačítko do druhého poschodí.

Při krátké cestě do administrativního patra si okamžitě ujasnila pár věcí. Především, že je příliš umíněná nebo spíš příliš hloupá na to, aby utekla. Za druhé: pláž není přesně to, co si přeje. V tuhle chvíli chce, aby se vrátil zpátky její sen.

Vystoupila z výtahu a pustila se po koberci chodbou ke kanceláři, která byla za rohem, vedle místnosti, kde sídlil Jeremiah Parr. Když míjela Parrovu sekretářku, všimla si, že se ta žena napřímila a sáhla po telefonu.

Abby vešla do kanceláře rezidentury. U sekretářčina stolu stáli dva muži; ani jednoho Abby nikdy předtím neviděla. Sekretářka zvedla k Abby oči se stejným výrazem, jaký přeletěl po obličeji Parrovy sekretářky, a vyhrkla: „Ach! Doktorka DiMatteová –“

„Potřebuji mluvit s doktorem Wettigem,“ skočila jí do řeči Abby.

Oba muži se otočili a podívali se na ni. V příštím okamžiku Abby oslepil záblesk světla. Prudce se otočila, ale blesky fotoaparátu byly neúprosné.

„Co to děláte?“ vykřikla.

„Doktorko, můžete nám něco říct o smrti Mary Allenové?“ zeptal se jeden z mužů.

„Cože?“

„Byla přece vaší pacientkou, ne?“

„Kdo kruci jste?“

„Gary Starke z Boston Heroldu. Je pravda, že jste zastánkyní eutanazie? Je vám známo, že jste se vyjádřila v tomhle směru?“

„Nikdy jsem neřekla nic o –“

„Proč jste byla uvolněná ze svých povinností na oddělení?“ Abby o krok couvla. „Odejděte. Nehodlám se s vámi bavit.“

„Doktorko DiMatteová –“

Abby se otočila a prchala z kanceláře. Ve dveřích se div nesrazila s Jeremiahem Parrem, který právě vcházel.

„Přeji si, aby ti reportéři okamžitě vypadli z mé nemocnice,“ vyštěkl. Pak oslovil Abby. „Doktorko, pojďte se mnou.“

Abby vyšla za Parrem z místnosti. Kráčeli rychle chodbou do jeho kanceláře. Zavřel dveře a pohlédl na ni.

„Z Heraldu začali telefonovat před půl hodinou,“ řekl. „Pak se ozval Globe a následovalo asi půl tuctu dalších plátků. Ještě to neskončilo.“

„Mluvila s nimi Brenda Haineyová?“

„Nezdá se mi, že to byla ona. Věděli o tom morfiu. A o skleničce ve vaší skříňce. Všechno, co ona netušila.“

Potřásla hlavou. „Jak se to dozvěděli?“

„Nějak to proniklo ven!“ Parr těžce dopadl na židli u svého stolu. „Tohle nás zabije. Vyšetřování trestného činu. Policie tu šmejdí po chodbách.“

Policie. Ovšem. V tuhle chvíli už to prosáklo až k ní.

Zadívala se na Parra. V hrdle jí vyschlo tak, že nedokázala pronést jediné slovo. Jestlipak to nebyl on, kdo tohle všechno vyventiloval? Ne, to je nepravděpodobné. Skandál by zničil i jeho.

Ozvalo se prudké zabušení na dveře a vešel doktor Wettig. „Co mám kruci dělat s těmi reportéry?“ zahřměl.

„Budete muset připravit prohlášení, generále. Susan Casadová už je na cestě sem. Pomůže vám je sestavit. Do té doby nikdo z nás nebude s nikým mluvit.“

Wettig krátce přikývl. Pak se zabodl pohledem do Abby. „Mohu se podívat, co máte v té své aktovce, doktorko DiMatteová?“

„Proč?“

„Vy dobře víte proč. Neměla jste žádnou pravomoc prohlížet záznamy o pacientech. Jsou soukromé a důvěrné. Nařizuji vám okamžitě předat všechny poznámky, které jste si udělala.“

Ani se nehnula. Neřekla jediné slovo.

„Pochybuji, že by další obvinění – tentokrát z krádeže – vašemu případu nějak pomohlo.“

„Z krádeže?“

„Všechny informace, které jste postupně získala z toho nelegálního průzkumu lékařských záznamů, byly ukradené. Dejte mi tu aktovku. Dejte mi ji!“

Beze slova mu ji podala. Sledovala, jak ji otvírá. Pozorovala, jak se probírá papíry a vyndává její zápisy. Co mohla dělat? Stála odevzdaně se sklopenou hlavou. Znovu byla poražená. Rozhodl se pro preventivní útok a zastihl ji nepřipravenou. Měla si to předem uvědomit. Ty papíry měla před příchodem sem někam schovat. Ale tolik se soustředila na to, co řekne, jak všechno vysvětlí Wettigovi.

Zavřel aktovku a vrátil ji Abby. „To je všechno?“ zeptal se.

Dokázala pouze přikývnout.

Wettig ji chvíli mlčky pozoroval. Pak zavrtěl hlavou. „Byl by se z vás stal výborný chirurg, DiMatteová. Ale myslím, že je čas, abyste si uvědomila fakt, že potřebujete pomoc. Doporučuji vám vyhledat psychiatra. A dneškem počínaje vás uvolňuji z rezidentského programu.“ Překvapil ji nádech opravdové lítosti v jeho hlase, když tiše dodal: „Skutečně mě to mrzí.“

Kapitola 18

Detektiv Lundquist byl hezký blondýn, ideální teutonský typ. Teď už dvě hodiny vyslýchal Abby; přecházel sem a tam po přecpané vyšetřovací místnosti a kladl otázky. Měla-li to být taktika, jak jí dát pocítit strach, pak to fungovalo výborně. V malém mainském městě, kde Abby vyrostla, byli policisté správní chlapíci, kteří na vás zamávali ze svého auta, vesele se procházeli po městě s cinkajícími klíči za opaskem a po maturitách předávali studentům ceny.

Abby se Lundquista bála. Měla z něho strach od okamžiku, kdy vstoupil do místnosti a postavil na stůl magnetofon. Ještě víc ji vyděsilo, když z kapsy svého saka vytáhl kartičku, z níž jí přečetl její práva. Vždyť to ona dobrovolně vešla na policejní stanici. Ona požádala o rozhovor s detektivem Katzkou. Místo něho k ní poslali Lundquista a ten ji okamžitě začal vyslýchat se sotva skrývanou útočností zatýkajícího policisty.

Otevřely se dveře a vešel Bernard Katzka. To, že konečně vidí známou tvář, mohlo pro Abby znamenat určitou úlevu, ale Katzkův lhostejný obličej nesliboval sebemenší uklidnění. Postavil se za stůl proti ní a pozoroval ji dost zamračeně.

„Jak vidím, neobstarala jste si advokáta,“ začal. „Chcete, abych vám teď nějakého zavolal?“

„Jsem zatčená?“ zeptala se.

„V tuto chvíli ne.“

„Mohu tedy kdykoli odejít?“

Katzka s jistým zaváháním pohlédl na Lundquista, který pokrčil rameny. „Tohle je pouze předběžný výslech.“

„Myslíte si, že potřebuji právního zástupce, detektive?“

Katzka znovu zaváhal. „To záleží jen na vás, doktorko DiMatteová.“

„Poslyšte, přišla jsem sem z vlastního rozhodnutí. Udělala jsem to, protože jsem chtěla mluvit s vámi. Abych vám řekla, co se stalo. Dobrovolně jsem zodpověděla všechny otázky tohoto muže. Jestli máte v úmyslu mě zatknout, pak ano, opatřím si advokáta. Ale chci, aby bylo hned od počátku jasno, že to není proto, že bych se dopustila čehokoli špatného.“ Pohlédla Katzkovi do očí. „Takže má odpověď zní – nepotřebuji advokáta.“

Lundquist a Katzka si znovu vyměnili pohled; nebylo jí jasné, co tím chtěli naznačit. Pak se ozval Lundquist: „Je celá vaše, Slimáku,“ a přešel do rohu místnosti.

Katzka usedl za stůl.

„Předpokládám, že mi hodláte klást stejné otázky jako on,“ řekla Abby.

„Nebyl jsem tu na začátku. Ale myslím, že většinu vašich odpovědí jsem slyšel.“

Kývl hlavou k zrcadlu na vzdálené stěně. Uhodla, že se jedná o jednostranné okno. Naslouchal jejímu výslechu s Lundquistem. Zajímalo by ji, kolik dalších policajtů stálo za tímhle sklem a pozorovalo ji. Cítila se úplně obnažená. Zneužitá. Posunula židli, odvrátila obličej od zrcadla a zjistila, že teď se dívá přímo na Katzku.

„Tak na co se mě chcete zeptat vy?“

„Říkala jste, že po vás někdo jde. Můžete nám říct, kdo?“

„Byla jsem přesvědčená, že to je Viktor Voss. Teď si tím nejsem tak jistá.“

„Máte ještě jiné nepřátele?“

„Zřejmě ano.“

„Někoho, kdo vás tolik nenávidí, že kvůli tomu zavraždí vaši pacientku? Jen aby se vám pomstil?“

„Třeba nešlo o vraždu. Ta hladina morfia nebyla nikdy potvrzena.“

„Byla. Na žádost Brendy Haineyové byla paní Allenová před několika dny exhumována. Patolog dnes ráno potvrdil výsledek kvantitativního testu.“

Abby tuhle informaci vstřebala bez jediného slova. Slyšela šumění stále se otáčejícího magnetofonového pásku. Opřela se o opěradlo židle. Teď už bylo všechno jasné. Paní Allenová zemřela na předávkování.

„Doktorko DiMatteová, před pár dny jste se mi zmínila, že vás pronásledoval nějaký fialový vůz.“

„Tmavohnědý,“ špitla. „Dneska jsem ho viděla znovu.“

„Všimla jste si čísla?“

„Nikdy se ke mně natolik nepřiblížil.“

„Tak abych to všechno správně pochopil; někdo vstříkne vaší pacientce, paní Allenové, nadměrnou dávku morfia. Pak ten dotyčný – on nebo ona – vám do zamykací skříňky podstrčí fiolu s morfiem. Teď vás po městě pronásleduje dodávka. A vy se domníváte, že všechny tyhle incidenty zinscenoval Viktor Voss?“

„Původně jsem si to myslela, ale třeba je to někdo jiný.“

Katzka se na ni upřeně zadíval. Jeho unavený výraz jako by se přesunul i na ramena, která teď nahrbil dopředu.

„Povězte nám ještě jednou o těch transplantacích.“

„Už jsem vám řekla všechno.“

„Není mi docela jasné, jak to souvisí s tímhle případem.“

Zhluboka se nadechla. Tohle už probrala s Lundquistem, pověděla mu příběh Joshe O’Daye a zmínila se o podezřelých okolnostech transplantace Niny Vossové. Lundquistova lhostejná odezva ji utvrdila v přesvědčení, že to byla ztráta času. Teď se od ní očekávalo opakování všech těch informací, což bude znamenat další zmařený čas. Unaveně zavřela oči. „Chtěla bych se napít vody.“

Lundquist vyšel z místnosti. Než se vrátil, ani ona, ani Katzka nepronesli jediné slovo. Abby jen seděla se zavřenýma očima a přála si, aby už bylo po všem. Ale nikdy nebude po všem. V téhle místnosti snad už zůstane navěky a bude do omrzení odpovídat na stejné otázky. Snad by si přece jen měla zavolat právního zástupce. Nebo by se mohla zvednout a odejít. Katzka jí přece řekl, že není zatčená.

Zatím.

Lundquist se vrátil s papírovým pohárkem s vodou. Několika loky ji vypila do dna a prázdný pohárek postavila na stůl.

„Tak jak to bylo s těmi transplantacemi srdce, doktorko?“ naléhal Katzka.

Povzdechla si. „Myslím, že vím, jak Aaron získal ty tři miliony dolarů. Tím, že sehnal srdce od dárců pro bohaté pacienty, kteří nechtěli čekat na své pořadí v seznamu.“

„V seznamu?“

Přikývla. „Jen v naší zemi máme neustále více než pět tisíc lidí, kteří potřebují transplantaci srdce. Spousta jich zemře, protože takové množství darovaných srdcí není k dispozici. Dárci musí být mladí a předtím zdraví – to znamená, že valná většina dárců jsou oběti nehod s mrtvým mozkem. A těch se zase tolik nevyskytuje.“

„A kdo rozhoduje o tom, který pacient to srdce dostane?“

„Všechno je v registru počítače. Náš regionální systém řídí Novoanglická banka orgánů. Je to absolutně demokratický systém založený na otázce priority zdravotního stavu pacienta. Nikoli na jeho bohatství. Je-li pacient až dole na seznamu, musí dlouho čekat. Teď si uvědomte, že jste bohatý a máte strach, že zemřete dřív, než pro vás najdou srdce. Očividně se pokusíte získat srdce mimo pořadí.“

„Je to možné?“

„Musela by fungovat nějaká nelegální organizace, která by zajistila, aby se potenciální dárci nezařadili do systému a tím by se srdce dopravovalo přímo bohatým pacientům. Nebo by se tu mohla vyskytnout mnohem horší možnost.“

„Cože?“

„Vyrábění nových dárců.“

„Myslíte zabíjení lidí?“ vložil se do toho Lundquist. „Kde pak ale jsou ta mrtvá těla? Zprávy o pohřešovaných osobách?“

„Neřekla jsem, že se něco takového děje. Pouze naznačuji, že i tohle by se mohlo stát.“ Odmlčela se. „Myslím, že Aaron Levi byl do něčeho zapleten. Mohlo by to vysvětlit jeho tři miliony dolarů.“

Výraz Katzkova obličeje se téměř nezměnil. Jeho lhostejnost ji začínala rozčilovat.

Teď už živěji pokračovala: „Copak to nevidíte? Už chápu, proč byla proti mně vznesena všechna ta obvinění. Zřejmě doufali, že přestanu klást otázky. Ale já jsem nepřestala. Naopak, vyptávala jsem se víc a víc. A teď mě musí diskreditovat, protože bych je mohla udat a úplně je zničit.“

„Tak proč vás prostě nezabili?“ zeptal se Lundquist a v jeho hlase zazněl skeptický tón.

Chvíli mlčela. „Nevím. Třeba si myslí, že toho ještě nevím tolik. Nebo se bojí, jak by to vypadalo. Tak brzy po Aaronově smrti.“

„Dobrý postřeh,“ zasmál se Lundquist.

Katzka zvedl ruku a pádným gestem mu naznačil, aby mlčel „Doktorko DiMatteová,“ řekl, „budu k vám upřímný. Tenhle scénář se mi nezdá pravděpodobný.“

„Na jiný jsem nepřišla.“

„Mohu vám jeden nabídnout?“ zeptal se Lundquist. „Naprosto smysluplný?“ Přistoupil ke stolu s pohledem upřeným na Abby. „Vaše pacientka Mary Allenova trpěla. Možná vás požádala, abyste jí pomohla dostat se přes tu kritickou hranici. Vy jste to třeba považovala za humánní čin. A bylo to humánní. Něco, nad čím se každý starostlivý lékař zamýšlí. Takže jste jí vstříkla jednu dávku morfia navíc. Problém je, že vás při tom viděla jedna ze sester. A ta poslala anonymní zprávu neteři Mary Allenové. A najednou jste v průšvihu, a to jen proto, že jste se snažila jednat humánně. Teď čelíte obvinění z vraždy. Vězení. Je to všechno pěkně děsivé, co? Takže si honem skládáte nějakou konspirační teorii. Takovou, která se nedá dokázat – nebo nedokázat. Nedává tohle větší smysl, doktorko? Mně aspoň ano.“

„Ale takhle se to nestalo.“

„Co se tedy stalo?“

„Už jsem vám to řekla. Pověděla jsem vám všechno –“

„Zabila jste Mary Allenovou?“

„Ne.“ Předklonila se a ruce, položené na stole, zaťala v pěst. „Nezabila jsem svou pacientku.“

Lundquist pohlédl na Katzku. „Není moc dobrá lhářka, co?“ řekl a vyšel z místnosti.

V první chvíli Katzka i Abby mlčeli.

Pak se tiše zeptala: „Jsem teď zatčená?“

„Ne. Můžete odejít.“ Vstal.

Zvedla se i ona. Stáli a dívali se na sebe, jako by se ani jeden z nich definitivně nerozhodl, že interview skončilo. „Proč mě propouštíte?“ zeptala se.

„Do dalšího vyšetřování.“

„Myslíte si, že jsem vinna?“

Zaváhal. Uvědomovala si, že na takovou otázku by jí neměl odpovídat, ale v jeho chování vycítila snahu odpovědět jí co nejčestněji. Nakonec se odpovědi zcela vyhnul.

„Čeká na vás doktor Hodell,“ řekl. „Najdete ho u stolu vpředu.“ Otočil se, aby otevřel dveře. „Ještě spolu budeme mluvit, doktorko DiMatteová,“ dodal a vyšel z místnosti.

Kráčela chodbou do čekárny.

Mark tam stál. „Abby?“ ozval se tiše.

Dovolila mu vzít ji do náruče, ale její tělo zaregistrovalo jeho dotek se zvláštním pocitem otupělosti. Lhostejnosti. Jako by ona, Abby, plula kdesi nad nimi oběma a z dálky pozorovala dva objímající a líbající se cizince.

A odněkud z té dáli zaslechla, jak Mark říká: „Pojďme domů.“

Přes bezpečnostní přepážku Bernard Katzka sledoval, jak tahle dvojice kráčí ke dveřím, a všiml si, jak Hodell tu ženu k sobě něžně tiskne. Tohle bylo něco, čeho policista nebýval svědkem každý den. Cit. Láska. Častěji to byly hádající se páry s obličeji plnými modřin, zraněnými rty a prsty, které ukazovaly na toho druhého v obviňujícím gestu. Nebo se jednalo o chtíč, čistou smyslnost. Tohle měl před očima stále. Nabízelo se to jeho pohledu neskrývaně, stejně bezostyšně jako prostitutky bloudící po ulicích bostonské Combat Zone. Ani Katzka nebyl imunní proti občasné potřebě ženského těla. Ale láska bylo něco, co už hodně dlouho nepocítil. A v tomhle okamžiku Marku Hodellovi záviděl.

„Hej, Slimáku,“ ozvalo se. „Máš hovor na lince tři.“

Sáhl po telefonu. „Detektiv Katzka,“ představil se.

„Tady kancelář patologie. Počkejte, prosím. Přepínám na doktora Rowbothama.“

Katzka znovu zaletěl pohledem do čekárny; Abby DiMatteová a Hodell tam už nebyli. Dvojice, která má všechno, pomyslel si. Pěkný vzhled. Peníze. Velmi slibnou kariéru. Riskovala by žena v jejím záviděníhodném postavení tohle všechno jen proto, aby zmírnila bolesti umírající pacientky?

Na lince se ozval Rowbotham. „Slimáku?“

„Jo. Oč jde?“

„Překvapení.“

„Dobré nebo špatné?“

„Řekněme spíš neočekávané. Mám tu výsledky testu tkáně GC-MS doktora Leviho.“

GC-MS neboli gas chromatography-mass spectrometry je metoda plynové chromatografie a hmotové spektrometrie, kterou kriminologické laboratoře používají ke zjišťování drog nebo toxinů.

„Myslel jsem, že tohle už jsi všechno vyloučil,“ řekl Katzka.

„Vyloučili jsme běžné drogy. Narkotika, barbituráty. Ale teď se provedla imunoesej a tenkovrstevná chromatografie. V tomhle případě se přece jedná o lékaře, a proto jsme se nemohli spokojit s obvyklým testem. Hledal jsem fentanyl, fencyklidin a některé těkavé látky. A něco jsem našel v muskulární tkáni. Succinylcholin.“

„Co je to?“

„Neuromuskulámí blokující činitel. Soupeří s tělovým neurotransmitterem, acetylcholinem. Působí asi jako d-tubokurarin.“

„Kurare?“

„Ano, ale succinylcholin má jiný chemický mechanismus. Běžně se používá na operačním sále, aby při operaci znehybnil svaly a umožnil snazší přístrojové dýchání.“

„Chceš říct, že byl znehybněný?“

„Naprosto bezmocný. Nejhorší je, že mohl být při vědomí, ale nebyl schopen se bránit.“ Rowbotham se odmlčel. „Tohle je příšerný způsob umírání.“

„Jak se ta droga dostane do těla?“

„Injekčně.“

„Na těle jsme nezjistili žádné známky vpichu.“

„Mohl být v lebce. Schovaný ve vlasech. Jedná se jen o nepříjemné bodnutí. Snadno jsme ho mohli přehlédnout při všech těch změnách na kůži v posmrtném stavu.“

Katzka chvíli přemýšlel. Vzpomněl si na něco, co mu před několika dny řekla Abby DiMatteová; tehdy tomu nevěnoval pozornost.

Ozval se: „Mohl bys pro mě vyhledat dvě pitevní zprávy? Jedna je asi šest let stará. Ten chlápek tehdy skočil z Tobin Bridge. Jmenoval se Lawrence Kunstler.“

„Hláskuj mi to… Okej, mám to. A to druhé jméno?“

„Doktor Hennessy. Křestní neznám. To bylo před třemi lety. Nešťastná náhoda – otrava oxidem uhelnatým. Zahynula při tom celá rodina.“

„Myslím, že na tohle se pamatuji. Bylo tam i malé dítě.“

„Ano, to je ono. Pokusím se získat povolení k exhumaci.“

„Po čem jdeš, Slimáku?“

„Nevím. Asi po něčem, co jsme zřejmě předtím prošvihli. A teď bychom to mohli zjistit.“

„Na mrtvole, která už leží šest let v zemi?“ Rowbotham se rozesmál. „Ty jsi najednou nějaký optimista.“

„Další květiny, paní Vossová. Právě je přinesli. Chcete, abych vám je dala sem? Nebo je mám nechat v salonku?“

„Přineste je sem, prosím.“ Nina seděla na židli u svého oblíbeného okna a sledovala, jak služebná přináší do pokoje vázu a staví ji na noční stolek. Teď květiny různě urovnávala a k Nině zavanula vůně šalvěje a floxů.

„Postavte je sem, vedle mne.“

„Jistě, madam.“ Služebná přemístila vázu na malý stolek vedle Nininy židle. Na dvě vázy tady nebylo místo, proto tu druhou, plnou orientálních lilií, musela dát pryč. „Tohle nejsou květiny, jaké normálně dostáváte, viďte?“ řekla dívka a tón jejího hlasu naznačoval, že tenhle nový květinový dar se jí zrovna moc nezamlouvá.

„Ne.“ Nina se usmála při pohledu na různorodá kvítka. Její zahradnické oko už rozeznalo každý barevný odstín – ruskou šalvěj a růžový flox. Nafialovělé květy kuželovitého tvaru a žluté měsíčky. A sedmikrásky. Spousty sedmikrásek. Tak prosté, nenápadné květinky. Jak se někomu podařilo v tomhle pozdním období najít sedmikrásky?

Přejela rukou po květech, a když vdechla vůně pozdního léta, vybavila si svou zahradu, o niž teď kvůli své těžké nemoci nemohla pečovat. Léto končilo a dům v Newportu už zavřeli na zimu. Jak tuhle roční dobu nesnášela! Když všechno na zahradě začalo uvadat, když se museli vrátit do Bostonu, do toho domu se stropy zdobenými zlatými listy, s vyřezávanými dveřmi a koupelnami z kararského mramoru. Všechno to tmavé dřevo na ni působilo depresivně. Jejich letní sídlo bylo tak plné světla, teplého vánku a vůně moře. Ale tenhle dům ji nutil myslet na zimu. Vytáhla z vázy chudobku a ucítila zvláštní vůni.

„Nechtěla byste mít vedle sebe radši růže?“ zeptala se služebná. „Tak nádherně voní.“

„Bolí mě z nich hlava. Od koho jsou tyhle květiny?“ Služebná vytáhla drobnou obálku přilepenou k váze a otevřela ji.

„‚Paní Vossové s přáním brzkého uzdravení. Joy.‘ Nic víc tu není.“

Nina svraštila obočí. „Neznám žádnou Joy.“

„Třeba si vzpomenete. Nechcete se teď vrátit do postele? Pan Voss říká, že byste měla odpočívat.“

„Už mám dost toho věčného ležení.“

„Ale pan Voss říká –“

„Lehnu si později. Teď bych ráda ještě chvíli poseděla tady. Sama.“

Dívka se neměla k odchodu, ale po chvíli kývla hlavou a váhavě vyšla z místnosti.

Konečně, oddechla si Nina, konečně jsem sama.

Celý uplynulý týden, od chvíle, kdy se vrátila z nemocnice, byla ustavičně obklopena lidmi. Soukromé ošetřovatelky, lékaři a služebné. A Viktor. Nejvíc ze všech Viktor, neustále sedící u jejího lůžka. Předčítá jí všechny pozdravné pohlednice, bere všechny telefonické hovory. Chrání ji a izoluje od světa. Vězní ji ve svém domě.

A to všechno proto, že ji miluje. Snad až příliš.

Těžce se zabořila do opěradla židle, zaklonila se a zjistila, že se dívá na portrét visící na protější stěně. Viktor ho objednal, dokonce vybral i šaty, které si měla obléknout, dlouhé hedvábné šaty barvy lila s květinovým vzorem – samé růže. Malíř ji zvěčnil pod révou; v jedné ruce tiskla jedinou bílou růži a druhá jí bezradně visela podél těla. Její úsměv byl plachý a nejistý, jako by si v duchu říkala: Stojím tady jen pro někoho jiného.

Když teď studovala podobiznu svého mladšího já, uvědomila si, jak málo se změnilo od onoho dne, kdy pózovala v zahradě jako mladá nevěsta. Léta ji samozřejmě poznamenala tělesně.

Ztratila své sálající zdraví. Ale v mnoha dalších aspektech se nezměnila. Stále plachá, stále bezradná. Stále ta žena, kterou Viktor Voss považoval za své vlastnictví.

Zaslechla jeho kroky a vzhlédla, když vešel do ložnice.

„Louisa mi řekla, že jsi ještě vzhůru,“ ozval se. „Měla by sis zdřímnout.“

„Je mi dobře, Viktore.“

„Ale ještě se mi nezdáš dost silná.“

„Je to už čtvrtý týden od operace. Doktor Archer říká, že ostatní jeho pacienti už jezdí na kole.“

„Ty nejsi jako žádný jiný pacient. Myslím, že bys měla trochu spát.“

Setkala se s jeho pohledem a rozhodně prohlásila: „Zůstanu sedět tady, Viktore. Chci se dívat z okna.“

„Nino, myslím jen na to, co je pro tebe nejlepší.“

Ale ona už odvrátila hlavu a shlížela dolů do parku. Dívala se na stromy, na nichž podzimní jas zvolna přecházel v zimní hněď. „Ráda bych si někam vyjela.“

„Je to příliš brzy.“

„… do parku. K řece. Kamkoli, jen pryč z tohoto domu.“

„Ty mě neposloucháš, Nino.“

S povzdechem oponovala. „To ty neposloucháš, co říkám.“

Mlčení.

„Co je tamhleto?“ ozval se a ukázal na vázu s květinami vedle její židle.

„Právě přišly.“

„Kdo je poslal?“

Pokrčila rameny. „Jakási Joy.“

„Takovéhle kytky si můžeš natrhat u cesty.“

„Proto se jim říká polní kvítí.“

Zvedl vázu a odnesl ji ke stolu ve vzdáleném rohu. Pak přinesl zpátky vázu s orientálními liliemi a postavil ji vedle ní. „Tohle aspoň není plevel,“ prohlásil a vyšel z místnosti.

Upřeně pozorovala lilie. Byly nádherné. Exotické a dokonalé. Z jejich syté vůně se jí zvedal žaludek.

Zamžikala víčky, aby zabránila nečekanému závoji slz, a soustředila se na malou obálku ležící na stole. Tu, která přišla současně s polními květinami.

Joy. Kdo byla Joy?

Otevřela ji a vyndala vloženou kartičku. Teprve teď si všimla, že na zadní straně bylo něco připsáno.

Někteří doktoři vždycky říkají pravdu, četla. A pod tím bylo telefonní číslo.

Abby byla sama doma, když v pět hodin odpoledne volala Nina Vossová.

„Mluvím s doktorkou DiMatteovou?“ zeptal se tichý hlas. „S tou, která vždycky říká pravdu?“

„Paní Vossová? Vy jste dostala mé květiny.“

„Ano, děkuji vám. A přečetla jsem si i váš dost zvláštní vzkaz.“

„Hledala jsem způsob, jak se s vámi spojit. Zkoušela jsem to s dopisy a s telefonáty.“

„Celý týden jsem doma.“

„Ale nikdy jste nebyla k dosažení.“

Nastalo ticho. A pak tiché: „Chápu.“

Nemá představu, jak je izolovaná, pomyslela si Abby. Vůbec neví, jak ji její manžel odřízl od vnějšího světa.

„Poslouchá nás teď někdo?“ zeptala se Abby.

„Jsem sama ve svém pokoji. Oč vlastně jde?“

„Musím vás vidět, paní Vossová. A musí to být bez vědomí vašeho manžela. Můžete to zařídit?“

„Nejdřív mi řekněte důvod.“

„Po telefonu se to těžko vysvětluje.“

„Nesejdu se s vámi, dokud mi to nepovíte.“

Abby zaváhala s odpovědí. „Jedná se o vaše srdce. To, které jste dostala v Bayside.“

„Ano?“

„Zdá se, že nikdo neví, komu to srdce patřilo. Nebo odkud přišlo.“ Po krátké odmlce se Abby tiše zeptala: „Vy to víte, paní Vossová?“

Ticho, které následovalo, narušil pouze Ninin zrychlený a nepravidelný dech. „Paní Vossová?“

„Už musím končit.“

„Počkejte! Kdy vás uvidím?“

„Zítra.“

„Jak? Kde?“

Nastala další pauza. Těsně předtím, než linka oněměla, Nina vydechla: „Nějaký způsob najdu.“

Déšť nelítostně bubnoval do pruhované stříšky nad Abbyinou hlavou. Už čtyřicet minut stála před Cellucciho potravinářským obchodem a třásla se pod úzkým přečnívajícím pruhem plachty. Pozorovala příjezdy a odjezdy dodávek, které se tu zastavovaly, aby vyložily zboží, a muže z obchodu, kteří tahali dovnitř nejrůznější bedny s cukrovinkami nebo cigaretami. Ve čtyři dvacet se silně rozpršelo a do toho začal foukat vítr. Ten chlístal proudy vody pod stříšku. Voda jí zmáčela boty. Mrzly jí nohy. Uplynula hodina. Nina Vossová se už neobjeví.

Abby se prudce otočila, když se náklaďák s nápisem Progresso Foods nečekaně a s řevem odlepil od kraje chodníku a vychrlil oblaka kouře z výfuku. Když znovu zvedla oči, spatřila, jak na protější straně ulice zastavila černá limuzína. Okno u řidiče se nepatrně spustilo dolů a muž zavolal: „Doktorka DiMatteová? Pojďte do vozu.“

Zaváhala. Okna byla příliš tmavá na to, aby bylo vidět dovnitř, ale Abby přesto rozeznala siluetu jediného pasažéra na zadním sedadle.

„Nemáme moc času,“ naléhal šofér.

Přešla ulici s hlavou skloněnou před prudkým deštěm a otevřela zadní dveře. Mžikáním víček se snažila setřást vodu z očí a zaměřila pohled na spolujezdce na zadním sedadle. Zděsila se.

V přítmí vozu vypadala Nina Vossová bledá a jako scvrklá. Její kůže měla barvu bílého pudru. „Prosím, nastupte si, doktorko,“ řekla Nina.

Abby vklouzla vedle ní a zavřela dveře. Limuzína se odlepila od chodníku a nehlučně vplula do proudu vozidel.

Nina byla tak zachumlaná do černého kabátu a šátku, že se zdálo, jako by se její obličej nehmotně vznášel ve stínech vozu. Takhle obvykle nevypadá pacient zotavující se po transplantaci. Abby si vybavila ruměný obličej Joshe O’Daye, vzpomněla si na jeho živost a veselý smích.

Nina Vossová připomínala mluvící mrtvolu. „Omlouvám se za to zpoždění,“ řekla. „Bylo těžké dostat se z domu.“

„Ví váš manžel, že se máte setkat se mnou?“

„Ne.“ Nina se opřela a její obličej se téměř ztratil ve vší té černé vlně. „Za ta léta jsem se naučila některé věci Viktorovi neříkat. Opravdovým tajemstvím šťastného manželství, doktorko DiMatteová, je mlčení.“

„To se mi nechce věřit.“

„Ale ano. Dost divné, viďte?“ Nina se usmála a podívala se z okna. Bledé světlo nasáklé vodou rozhodilo po její tváři stíny. „Muže je třeba chránit před mnoha věcmi. Nejvíc před sebou samými. Proto nás potřebují. Nejzajímavější na tom je, že tohle nikdy nepřiznají. Myslí si, že se starají o nás. A my celou dobu známe pravdu.“ Otočila se k Abby a její úsměv vyprchal. „Teď ale potřebuji vědět, co Viktor provedl.“

„Doufala jsem, že mi to řeknete vy.“

„Říkala jste, že to mělo co dělat s mým srdcem.“ Nina se dotkla rukou hrudi. V přítmí vozu její gesto připomínalo cosi nábožného. Otec, Syn a Duch svatý. „Co o tom víte?“

„Vím, že vaše srdce nepřišlo normální cestou. Téměř všechny orgány k transplantaci přiděluje recipientům podle vhodnosti ústřední registr. Vaše nebylo doručeno touto cestou. Podle záznamů v bance orgánů jste srdce vůbec nedostala.“

Ninina ruka, stále spočívající na hrudi, se křečovitě sevřela do bílé kuličky. „Tak odkud se tedy vzalo?“

„Já to nevím. Vy ano?“

Mrtvolný obličej na ni jen mlčky zíral.

„Myslím, že váš manžel to ví,“ poznamenala Abby.

„Jak by mohl?“

„Koupil ho.“

„Lidé nemohou jen tak kupovat srdce.“

„Mají-li dost peněz, mohou koupit cokoli.“

Nina neřekla ani slovo. Svým mlčením připustila tuhle základní pravdu. Za peníze lze koupit všechno.

Limuzína zahnula na nábřeží. Jeli na západ podél Charles River. Její hladina byla šedivá a rozčeřená neustávajícím deštěm.

Nina se zeptala: „Jak jste se o tomhle dozvěděla?“

„V poslední době jsem měla hodně volného času. Je až překvapivé, co všechno dokážete zvládnout, když zjistíte, že jste najednou nezaměstnaná. Během několika uplynulých dní jsem se dozvěděla spoustu věcí. Nejen o vaší transplantaci, ale i o dalších. A čím víc jsem se dozvídala, paní Vossová, tím jsem zděšenější.“

„A proč tohle říkáte mně? Proč se neobrátíte na kompetentní orgány?“

„Neslyšela jste o mně? V těchto dnech mi jinak neřeknou než přezdívkou doktorka Bolehlavová. Prý zabíjím pacienty svou vlídností. Nic z toho se samozřejmě nezakládá na pravdě, ale lidé jsou vždycky náchylní věřit tomu nejhoršímu.“ Abby se stísněně zadívala na řeku. „Nemám zaměstnání. Nikdo mi nevěří. A chybí mi důkaz.“

„Co tedy máte?“

Abby se na ni podívala. „Znám pravdu.“

Limuzína projela velkou kaluží. Stříkající voda zabubnovala do spodku vozu. Vzdálili se od řeky a před nimi se teď klikatila silnice k Back Bay Fens.

„V deset večer toho dne, kdy mělo dojít k vaší transplantaci,“ začala Abby, „nemocnice v Bayside dostala telefonickou zprávu, že se v Burlingtonu ve státě Vermont našel dárce. Tři hodiny nato bylo srdce doručeno na operační sál. Předpokládali jsme, že k odběru došlo ve Wilcox Memorial Hospital a provedl ho nějaký chirurg jménem Timothy Nicholls. U nás se provedla transplantace a všechno se zdálo být v pořádku, nic mimořádného, jako každá jiná transplantace v Bayside.“ Odmlčela se. „S jedním podstatným rozdílem. Nikdo neví, odkud přišlo srdce dárce.“

„Řekla jste, že ho přivezli z Burlingtonu.“

„Řekla jsem, že asi. Ale doktor Nicholls zmizel. Třeba se skrývá. A Wilcox Memorial tvrdí, že té noci k žádnému odběru nedošlo.“

Nina se zahalila do mlčení. V tom svém vlněném kabátě jako by se úplně scvrkla.

„Vy jste nebyla první,“ pokračovala Abby.

Bílý obličej na ni zíral úplně bez výrazu. „Byli ještě další?“

„Alespoň čtyři. Viděla jsem záznamy z posledních dvou let. Vždycky to bylo stejné. Bayside měl telefonát z Burlingtonu, že tam mají dárce. Srdce bylo doručeno na náš operační sál někdy po půlnoci. Provedla se transplantace. Ale na tomhle obrázku cosi nehraje. Mluvíme o čtyřech srdcích, o čtyřech mrtvých lidech. Má přítelkyně a já jsme si zjistily, kdo v těch určitých dnech zemřel. Nebyl mezi nimi žádný dárce.“

„Odkud tedy ta srdce přišla?“

Abby chvíli mlčela. Pak pohlédla do Nininých nevěřících očí a odpověděla: „Nevím.“

Limuzína teď zahnula na sever a znovu se dostala k Charles River. Zamířili zpět k Beacon Hill.

„Nemám žádný důkaz,“ řekla Abby. „Nemohu se pokoušet nic zjišťovat v Novoanglické bance orgánů ani kdekoli jinde. Všichni vědí, že jsem ve vyšetřování. Myslí si, že jsem blázen. Proto jsem přišla za vámi. Tu noc, kdy jsme se poznaly na JIP, jsem si pomyslela: Tohle je žena, kterou bych si přála mít za přítelkyni.“ Odmlčela se. „Potřebuji vaši pomoc, paní Vossová.“

Nina dlouho mlčela. Nedívala se na Abby, ale upřeně zírala před sebe, obličej bílý jak vybledlá kost. Konečně to vypadalo, že dospěla k rozhodnutí. Zhluboka vydechla: „Tady vás vysadíme. Vyhovuje vám to tamhle za rohem?“

„Paní Vossová, váš manžel to srdce koupil. Jestli to udělal on, mohou to zkusit i další lidé. Nevíme, kdo jsou ti dárci! Nevíme, jak se k nim přišlo –“

„Tady,“ přikázala Nina šoférovi.

Limuzína zastavila u chodníku.

„Vystupte, prosím,“ požádala Nina.

Abby se nehnula. Chvíli seděla, aniž pronesla slovo. Na střechu monotónně dopadaly husté dešťové kapky. „Prosím,“ zašeptala Nina.

„Myslela jsem, že vám mohu důvěřovat. Myslela jsem…“ Abby zvolna zavrtěla hlavou. „Sbohem, paní Vossová.“

Ruka se dotkla její paže. Abby se otočila a pohlédla do ženiných uštvaných očí.

„Miluji svého muže,“ řekla Nina. „A on miluje mě.“

„A to ho opravňuje k tomu všemu?“

Nina neodpověděla.

Abby vystoupila a zavřela dveře. Limuzína odjela. Když viděla, jak vůz vklouzl do tmy, pomyslela si: Už ji nikdy neuvidím.

Pak se, shrbená v ramenou, otočila a vzdalovala se hustým deštěm.

„Teď domů, paní Vossová?“ Šoférův hlas, monotónní a zastřený v reproduktoru, probudil Ninu z jejího transu. „Ano. Odvezte mě domů.“

Zahalila se těsněji do svého kokonu z černé vlny a zahleděla se oknem na neutuchající déšť. Myslela na to, co řekne Viktorovi. A co neřekne, co nemůže říct. Takhle dopadla tvá láska, říkala si v duchu. Tajnost na tajnost. A on v sobě uchovává nejstrašnější tajemství ze všech.

Sklonila hlavu a rozplakala se. Plakala kvůli Viktorovi a kvůli tomu, co se stalo s jejich manželstvím. Plakala i kvůli sobě, protože věděla, co je třeba udělat, ale bála se.

Proudy deště stékaly po okně jako slzy. A vůz ji odvážel domů, k Viktorovi.

Kapitola 19

Šu-šu potřeboval vykoupat. Starší chlapci už o tom mluvili několik dní, dokonce vyhrožovali, že ho hodí do moře, jestli mu Alexej nedopřeje pořádnou koupel. Říkali, že smrdí, a nebylo divu, když Alexejovi pořád tekly nudle z nosu a pejsek byl celý od nich. Alexej si nemyslel, že Šu-šu páchne. Měl rád jeho vůni. Nikdy ho nemyl, protože každý zápach, který z něho cítil, mu něco připomněl. Vůně šťávy z masa, která pejskovi ukápla na ocásek, Alexejovi připomněla včerejší večeři, kdy mu Naďa od všeho naložila dvojitou porci. (A taky se na něj usmála!) Pach cigaret patřil ke strýčkovi Míšovi, ostrý, ale příjemný. Vůně kyselé řepy tu zbyla z posledního velikonočního rána, kdy se smáli a jedli vařená vejce a on rozlil polévku na psíkovu hlavu. A když zavřel oči a zhluboka se nadechl, někdy ucítil i jinou vůni, vzdálenější, mdlou, nicméně i po těch letech stále živou. Tohle nebylo něco, co mohl definovat jako sladké nebo kyselé. Spíš to poznal podle pocitů, které v něm vzbudila. Podle vůně, která mu pronikla k srdci. Byla to vůně jeho nejranějšího dětství, chvil, kdy byl hýčkán, ukolébáván písněmi a milován.

S Šu-šu těsně přitisknutým ke své hrudi se Alexej ještě víc zachumlal pod přikrývku. Nikdy jim nedovolím, aby tě vykoupali, sliboval svému miláčkovi.

Stejně už tu moc jeho trýznitelů nezůstalo. Před pěti dny se na moři objevila další loď a připlula k nim. Zatímco se všichni chlapci nakupili u zábradlí a pozorovali, co se děje, Naďa a Gregor poletovali sem a tam a vyvolávali jedno jméno za druhým. Nikolaj Alexejenko! Pavel Preobraženskij! To bylo jásotu, ti vyvolení triumfálně vykřikovali a netajili se svou radostí. Ano! Vybrali mě!

Později se ti, kteří nebyli vybráni, kteří byli opomenuti, shlukli u zábradlí a mlčky sledovali, jak motorový člun převáží šťastnější chlapce na druhou loď.

„Kam jedou?“ zajímalo Alexeje.

„K rodinám na Západě,“ odpověděla Naďa. „Pojďte od toho zábradlí. Začíná být chladno.“

Chlapci se ani nehnuli. Po chvíli Naďa ztratila zájem, jestli zůstanou nahoře na palubě nebo ne, a odešla dolů.

„Ty rodiny na Západě musí být hloupé,“ poznamenal Jakov.

Alexej se otočil a pohlédl na něj. Jakov zamračeně pozoroval moře, bradu vystrčenou jako někdo, kdo se jen třese náboj. „Pro tebe jsou všichni hloupí,“ řekl Alexej.

„Taky jsou. Tady na lodi každý.“

„To znamená, že i ty.“

Jakov neodpověděl. Jen zaťal prsty své jediné ruky do zábradlí a zrakem doprovázel druhou loď znovu se ztrácející v mlze. Pak mlčky odešel.

Příštích několik dní ho Alexej téměř nespatřil.

Dnes večer Jakov jako obvykle zmizel hned po večeři. Určitě je zase ve své hloupé Zemi divů, říkal si Alexej. Zalezlý v té bedně s myšími výkaly.

Přetáhl si přikrývku přes hlavu. A tak usnul, stočený do klubíčka na své palandě s Šu-šu tulícím se k jeho obličeji.

Zatřásla jím nějaká ruka. Do klidné noci zavolal tichý hlas: „Alexeji! Alexeji!“

„Maminko!“ špitl chlapec.

„Alexeji, je čas vstávat. Mám pro tebe překvapení.“

Vrstvami spánku se zvolna probíral do temné noci. Ta ruka jím nepřestávala třást. Poznal Nadin přízvuk.

„Je čas jít,“ šeptala.

„Kam mám jít?“

„Musíš se připravit na setkání se svou novou matkou.“

„Ona je tady?“

„Dovedu tě k ní, Alexeji. Byl jsi vybrán ze všech těch chlapců. Máš velké štěstí. Teď pojď. Ale tiše.“

Alexej se posadil. Ještě se úplně neprobudil, nebyl si zcela jistý, jestli se mu to jen nezdá. Naďa natáhla ruku a pomáhala mu slézt z palandy.

„Šu-šu,“ ozval se.

Naďa mu vložila psíka do náručí. „Šu-šu si samozřejmě můžeš vzít s sebou.“ Vzala ho za ruku. Nikdy předtím ji za ruku nedržel. Náhle jím projela vlna štěstí a to ho dočista probudilo. Svíral její ruku a spolu kráčeli vstříc jeho matce. Byla tma a on se tmy bál, ale Naďa se postará, aby se mu nic nestalo. Vzpomínal si, nějak si pamatoval, že takhle držel za ruku svou matku.

Vyšli z kabiny a kráčeli dolů po matně osvětlené chodbě. Klopýtal vedle ní, rozespalý, ale plný radosti, aniž sledoval, kam jdou, protože Naďa se o všechno postará. Zahnuli do další chodby. Tuhle neznal. Prošli dveřmi.

Do Země divů.

Před nimi se rozprostíralo ocelové schodiště. Za ním spatřil modré dveře. Zastavil se.

„Co je?“ podivila se Naďa.

„Nechci tam jít.“

„Ale musíš.“

„Tam bydlí lidé.“

„Alexeji, nedělej potíže.“ Naďa zesílila stisk svých prstů. „Musíš tam jít.“

„Proč?“

Jako by si najednou uvědomila, že musí uplatnit jinou taktiku. Shýbla se, aby se mu mohla podívat přímo do očí, a vzala ho pevně za ramena. „Chceš všechno zkazit? Chceš ji rozčilit? Očekává, že k ní přijde poslušný chlapeček, a ty teď takhle vyvádíš.“

Roztřásly se mu rty. Tolik se snažil neplakat, protože věděl, jak dospělí nenávidí dětské slzy. Ale přesto těm slzám nezabránil a teď možná všechno zničil. Přesně jak mu to řekla Naďa. Vždycky všechno zničil.

„Nic není zatím dojednáno,“ ozvala se Naďa. „Ještě si může vybrat jiného chlapce. Tohle chceš?“

Vzlykl. „Ne.“

„Tak proč se podle toho nechováš?“

„Mám strach z těch křepelčích lidí.“

„Cože? Jsi směšný. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tě nechtěl nikdo.“ Napřímila se a znovu ho vzala za ruku. „Pojď.“ Alexej pohlédl na modré dveře. Zašeptal: „Neste mě.“

„Jsi moc velký. Zničila bych si záda.“

„Prosím, neste mě.“

„Musíš jít sám, Alexeji. A pospěš si, nebo přijdeme pozdě.“ Ovinula mu paži kolem ramen.

Udělal krok, jen proto, že byla vedle něho a tiskla ho k sobě. Tak pevně, jak on k sobě tiskl Šu-šu. Dokud se všichni tři budou takhle vzájemně objímat, nic špatného se nestane.

Naďa zaklepala na modré dveře.

Okamžitě se otevřely dokořán.

Jakov je slyšel na podestě nad sebou. Alexejovo kňourání. Nadino netrpělivé přemlouvání. Připlížil se ke kraji bedny a opatrně vzhlížel nahoru k nim. Teď přešli k modrým dveřím. A v mžiku za nimi zmizeli.

Proč se tam může dostat Alexej, a já ne?

Vysoukal se z bedny a stoupal po schodech k modrým dveřím. Snažil se je otevřít, ale jako vždy byly zamčené.

S pocitem porážky se vrátil do své bedny. Byla to teď docela pohodlná skrýš. Během minulého týdne si sem natahal pár věcí – deku, baterku a spoustu časopisů s obrázky nahých žen. Kujbyševovi taky šlohl zapalovač a balíček cigaret. Někdy si Jakov jednu zapálil, ale měl jich tak málo, že si je šetřil. Jednou dokonce nechtě zapálil piliny. Bylo to vzrušující. Ale většinou se jen kochal myšlenkou, že ty cigarety má, rád ten balíček držel v ruce a znovu a znovu ve světle baterky četl jejich název.

Právě tímhle se zabýval, když uslyšel Alexeje a Naďu na podestě nad sebou.

Teď čekal, až se budou vracet z těch modrých dveří. Trvalo to dlouho. Co tam dělají?

Odhodil cigarety. To nebylo fér.

Podíval se na pár obrázků v časopisech. Pak si uvědomil, že se mu chce spát. Zachumlal se do deky a zadřímal.

Za nějakou dobu ho probudil dunivý rachot. Nejdřív si myslel, že se porouchal některý z lodních motorů, ale pak si uvědomil, že zvuk sílí a že nepřichází z Pekla, nýbrž z horní paluby.

Byl to vrtulník.

* * *

Gregor udělal nahoře uzel a vložil plastikový sáček do chladící nádoby. Podal ji Nadě. „Na, vezmi to.“

Zpočátku jako by neslyšela. Pak k němu obrátila obličej, z něhož vyprchala všechna krev. Rozčilil se. Ta děvka to nezvládá. „Je zapotřebí led. Tak sebou hni a udělej to.“ Posunul k ní chladicí nádobu. Otřásla se hrůzou. Pak se zhluboka nadechla, zvedla ji a odnesla na odkládací desku na protější straně místnosti. Začala vkládat led do chladicí nádoby. Gregor si všiml, jak se jí třesou nohy. Poprvé to vždycky byl šok. I Gregora to poprvé dost vzalo. Naďa si zvykne.

Otočil se k operačnímu stolu. Anesteziolog už zatáhl zip u pytle a teď sbíral zakrvácené roušky. Chirurg se ani nehnul, aby mu pomohl. Místo toho se zezadu opřel o odkládací desku, jako by nemohl popadnout dech. Gregor si ho změřil znechuceným pohledem. Na doktorovi, který dopustí, aby tak odporně ztloustl, je vždycky cosi nechutného. Chirurg dneska večer nevypadal dobře. Při celé té proceduře mu hvízdalo v plicích a ruce se mu třásly víc než obvykle.

„Hrozně mě bolí hlava,“ sténal.

„Moc pijete. Je to zřejmě pěkná kocovina.“

Gregor přistoupil ke stolu a chytil jeden konec zapnutého pytle. Spolu s anesteziologem břemeno zvedli a položili na kolečkový vozík. Pak Gregor sebral hromádku špinavých šatů a hodil je na vozík také. Téměř přehlédl plyšového psíka. Ležel na podlaze, ušmudlanou srst prosáklou krví. Posadil ho na usmolené hadry a pak s anesteziologem odvezli vozík k likvidačnímu žlabu. Otevřeli otvor a všech věcí z vozíku se rázem zbavili.

Chirurg znovu zasténal. „Ta zatracená bolest hlavy už se nedá vydržet.“

Gregor ho ignoroval. Stáhl si rukavice a šel si umýt ruce. Člověk nikdy neví, co může chytit z těch odporně špinavých hadrů. Drhnul se tak důkladně jako lékař před operací.

Ozval se hlasitý třesk, zachrastění padajících kovových nástrojů. Gregor se otočil.

Chirurg ležel na podlaze, obličej brunátně rudý, údy rozhozené jako loutka, kterou loutkoherec přestal ovládat.

Naďa a anesteziolog strnuli hrůzou.

„Co je s ním?“ naléhal Gregor.

„Nevím!“ odpověděl anesteziolog.

„Tak s ním něco dělejte!“

Druhý lékař poklekl vedle muže zmítajícího se v křečích a několika marnými pokusy se ho snažil oživit. Uvolnil mu operační plášť a na obličej přitiskl kyslíkovou masku. Křeče teď byly ještě prudší a paže sebou plácaly jako husí křídla.

„Vystřídejte mě a držte mu tu masku na obličeji!“ přikázal anesteziolog. „Dám mu injekci.“

Gregor poklekl u mužovy hlavy a držel masku. Chirurgův obličej nabyl odpudivého výrazu, byl těstovitý a mastný. Z úst mu vytékaly sliny a kyslíková maska byla od nich celá ulepená. Pokožka začínala modrat. Jakmile Gregor spatřil tmavnoucí cyanózu, pochopil, že jejich úsilí je marné.

Za několik okamžiků byl muž mrtev.

Dlouho všichni tři mlčky stáli a dívali se na mrtvolu. Jako by se teď ještě víc nadouvala a nabývala ještě grotesknější podoby. Žaludek se nafoukl a masité laloky obličeje se doširoka roztáhly jako měkkýšovitá medúza.

„Co teď ksakru budeme dělat?“ zeptal se anesteziolog.

„Potřebujeme jiného chirurga,“ odpověděl Gregor.

„Nemůžete jen tak nějakého vylovit z moře. Budeme muset zajet do přístavu dřív, než jsme plánovali.“

„Nebo dopravit živý náklad…“ Gregor najednou zvedl hlavu a vzhlédl k obloze. Stejně tak Naďa i anesteziolog. Teď to slyšeli všichni: zvuk helikoptéry. Gregor zaletěl pohledem k chladicí nádobě na pultíku. „Je to připravené?“

„Obalila jsem to ledem,“ hlásila Naďa.

„Tak jdi a dones jim to nahoru.“ Gregor se znovu zadíval na chirurgovu mrtvolu. Zkušeně do ní kopl. „A my se postaráme o velrybu.“

Na palubě zářilo modré oko.

Ze své skrýše pod schodištěm k můstku Jakov pozoroval nejprve záblesk modrého světla, po němž následoval kruh bílých světel. Teď zářila všechna tak jasně, že se do nich nemohl podívat přímo. Radši zvedl oči k obloze, k helikoptéře vznášející se mu nad hlavou. Sestupovala ze tmy a Jakov zavřel oči, když mu prudký závan rotorů šlehl do obličeje. Když oči znovu otevřel, viděl, že helikoptéra přistála.

Dveře se otevřely, ale nikdo nevystupoval. Zřejmě se čekalo, až někdo nastoupí.

Jakov se opatrně plazil dopředu a našel si otvor mezi dvěma schody, jímž viděl přímo na vrtulník. Šťastný Alexej, pomyslel si. Alexej určitě odletí dneska večer.

Zaslechl cvaknutí zavíraných dveří a na kraji osvětleného kruhu se objevila postava. Byla to Naďa. Přešla palubu s tělem předkloněným v pase a zadkem vystrčeným do vzduchu. Nejspíš měla strach, že by jí rotory mohly useknout tu její tupou hlavu. Naklonila se do dveří helikoptéry, a když hovořila s pilotem, zadek jí pořád čouhal ven. Pak se vysunula a vzdálila se ke kraji světel.

Vrtulník se okamžitě vznesl.

Světla zhasla a paluba se ponořila do tmy.

Jakov se protáhl na schody a pozoroval stoupání vrtulníku. Viděl, jak se jeho ocas zakymácel jako obrovské kyvadlo na pružině. Pak se stroj s řevem vzdaloval, mihl se nízko nad hladinou a zmizel v temné noci.

Nějaká ruka chňapla Jakova za paži. Vykřikl, když ho kdosi strhl dozadu a prudce k sobě otočil. „Co tu ksakru děláš?“ zahřměl Gregor.

„Nic!“

„Co jsi viděl?“

„Jen helikoptéru –“

„Co jsi viděl?“

Jakov na něj jen civěl. Hrozný strach mu nedovolil odpovědět. Naďa zaslechla jejich hlasy. Přešla palubu a blížila se k nim.

„Co se děje?“

„Ten kluk tu zase šmíroval. Myslel jsem, že kabinu zamykáš.“

„Zamkla jsem ji. Musel odtamtud vyklouznout předtím.“ Pohlédla na Jakova. „Zase on. Nemůžu ho hlídat každou vteřinu.“

„Mně stačila tahle.“ Gregor škubl Jakovovou paží a strkal ho před sebou k průlezu u schodiště. Nemůže jít zpátky k ostatním? Otočil se, aby otevřel průlez.

Jakov ho kopl pod koleno.

Gregor zařval a uvolnil svůj stisk.

Jakov se rozběhl. Slyšel Nadiny výkřiky, slyšel kroky pádící za ním. Pak další, sbíhající s klapotem po schodech od můstku. Hnal se dopředu směrem k přídi. Příliš pozdě si uvědomil, že se řítí přímo na přistávací plochu.

Ozvalo se hlasité cvaknutí a světla na palubě se rozsvítila.

Jakov byl lapen uprostřed jejich jasné záře. Stínil si oči a oslepený klopýtal pryč od zvuků pronásledovatelů. Ale teď už byli všichni kolem něho a skočili po něm. Chytili ho za košili. Vyškubl se a kličkoval.

Někdo ho udeřil do obličeje. Ta rána ho srazila k zemi, kde se rozplácl s roztaženými údy. Snažil se někam odplazit, ale kdosi ho prudce kopl.

„Tak dost!“ ozvala se Naďa. „Přece ho nechcete zabít!“

„Hajzl!“ ulevil si Gregor.

Gregor chytil Jakova za vlasy a táhl ho k otvoru u schodiště. Chlapec se snažil vyškubnout, ale Gregor ho znovu přitáhl za vlasy a vlekl dál. Jakov neviděl, kam jdou. Jen si uvědomoval, že scházejí po několika schodech dolů a jdou chodbou. Gregor celou cestu klel. Mírně kulhal, což poskytlo Jakovovi aspoň trochu zadostiučinění.

Dveře se rozlétly a Jakov byl hozen přes práh.

„Za pár dní tady shniješ,“ zavrčel Gregor a práskl za sebou dveřmi.

Jakov slyšel, jak zašupuje zástrčku. Kroky se vzdalovaly. Zůstal sám ve tmě.

Ležel, přitáhl si kolena k hrudi a objímal je pažemi. V celém těle cítil zvláštní třas; pokoušel se ho zarazit, ale nešlo to. Slyšel, jak mu cvakají zuby, nikoli zimou, nýbrž něčím, co mu burácelo hluboko uvnitř. Zavřel oči a vybavily se mu útržky toho, čeho byl dneska večer svědkem. Viděl Naďu, jak přechází palubu, jako by plachtila a vznášela se nad nezemským polem světla. Představil si dveře vrtulníku, otevřené a čekající. Teď se Naďa naklání, natahuje ruku a podává něco pilotovi.

Krabici.

Jakov přitáhl nohy blíž k hrudi, ale chvění nepřestávalo. Zakňoural, strčil si do pusy palec a začal ho dumlat.

Kapitola 20

Pro Abby byla nejhorší jitra. Budila se s pocitem rozespalého očekávání, co jí ten den přinese. Pak si náhle uvědomila: Nemám kam jít. Tohle poznání na ni dopadlo stejně krutě jako fyzická rána. Ležela v posteli a slyšela, jak se Mark obléká. Naslouchala jeho tichým pohybům v dosud ztemnělém pokoji a přepadala ji tak hluboká deprese, že nebyla schopná jediného slova, nedokázala mu něco říct. Sdíleli spolu dům a postel, a přitom na sebe celé dny sotva promluvili. Takhle umírá láska, říkala si v duchu. Nikoli zlostnými slovy, ale mlčením.

Když bylo Abby dvanáct let, jejího otce propustili z práce v koželužně. Celé týdny pak odcházel každé ráno z domova, jako by jel normálně do práce. Až do dne své smrti jí o tom neřekl. Jediné, co věděla, byla skutečnost, že otec se bál zůstávat doma a čelit své vlastní prohře. Proto pokračoval v té šarádě a denně ráno prchal z domova.

Přesně jako to udělala dneska Abby.

Auto nechala doma a šla pěšky, obcházela celé bloky, aniž věděla, kam má vlastně namířeno. Včera v noci se ochladilo, a když se nakonec zastavila u obchodu s židovským pečivem, zábl ji obličej. Koupila si kávu a sezamový rohlík a vklouzla do jednoho boxu. Sotva si dvakrát kousla, náhodou pohlédla na muže sedícího u vedlejšího stolku. Četl Boston Herald.

Abbyina fotografie se skvěla na titulní stránce.

Nejradši by se byla někam odplazila. Nenápadně se rozhlédla po kavárničce, zpola očekávajíc, že se na ni každý dívá, ale nikdo si jí nevšímal.

Zvedla se, odhodila nedojedený rohlík do koše na odpadky a vyšla ven. Chuť na jídlo ji úplně přešla. O blok dál u novinového stánku si koupila Herald a celá roztřesená si zalezla do jednoho výklenku, aby prolétla zrakem ten článek.

Porušení pravidel lékařské etiky mohlo vést k tragédii. Doktorka Abigail DiMatteová byla vynikající rezidentkou – jednou z nejlepších v Bayside Medical Center, jak prohlásil přednosta oddělení doktor Colin Wettig. Ale během několika posledních měsíců, brzy po zahájení druhého roku její rezidentury, se začalo všechno povážlivě zhoršovat…

Abby musela přestat číst; najednou nemohla dýchat a zrychlil se jí tep. Trvalo pár minut, než se natolik uklidnila, aby se jí podařilo ten článek dočíst. Když to konečně zvládla, udělalo se jí opravdu zle.

Autor nic neopomněl. Soudní pře. Smrt Mary Allenové. Bouřlivý výstup s Brendou. Nic se nedalo popřít. Všechny tyhle střípky složené dohromady vykreslily obraz nestálé, dokonce nebezpečné osobnosti. Jen podpořily tajnou hrůzu veřejnosti, která se bojí být vydána na milost a nemilost duševně vyšinutému lékaři.

Nemohu uvěřit, že se takhle píše o mně.

I kdyby se jí podařilo udržet si lékařskou licenci, i kdyby dokončila rezidenturu, takovýhle článek s ní půjde navždy. Stejně tak pochybnosti. Žádný soudný pacient by se nedal operovat psychopatem.

Ani nevěděla, jak dlouho jde a křečovitě tiskne noviny v ruce. Když se konečně zastavila, stála v areálu Harvardovy univerzity a uši ji pálily mrazem. Uvědomila si, že už je dávno po poledni a že celé dopoledne prochodila. Nevěděla, kam jít dál. Zdálo se, že všichni v tomhle areálu – studenti se svými batůžky i vousatí profesoři v tvídových oblecích – mají svůj cíl, jen ona ne.

Znovu sklopila oči k novinám. Její fotografie, kterou tu použili, pocházela z adresáře rezidentů a byla to momentka z doby jejího „kolečka“ na interně. Usmívala se přímo do objektivu, neunavený a dychtivý obličej mladé ženy připravené a toužící pracovat na splnění svého snu.

Odhodila plátek do nejbližšího odpadkového koše a zamířila k domovu. Říkala si: Budu se bránit. Musím jít do protiútoku.

Ale ona a Vivian se neměly čeho chytit. Vivian včera odletěla do Burlingtonu. Když pak pozdě večer volala Abby, sdělila jí špatné zprávy: Tim Nicholls sekl se svou lékařskou praxí a nikdo nevěděl, kde je. Ani nemocnice Wilcox Memorial neměla žádné záznamy o nějakých odběrech v oněch čtyřech datech. Další slepá ulička. Nakonec Vivian sondovala půdu u místní policie, ale nenašla žádné zmínky o pohřešovaných osobách či neidentifikovatelných tělech, jimž bylo vyříznuto srdce. Poslední mrtvý bod.

Zametli za sebou stopy. Nikdy na ně nepřijdeme a neporazíme je.

Hned při vstupu do vchodových dveří si všimla, že bliká záznamník. Byl to vzkaz od Vivian, aby zavolala zpátky. Nechala jí číslo do Burlingtonu. Abby je vyťukala, ale nikdo se neozval, tak zavěsila.

Pak zavolala NEOB; jako obvykle ji na Helen Lewisovou nepřepojili. Zřejmě nikdo nechtěl vyslechnout nejnovější teorie psychopatické doktorky DiMatteové. Nevěděla, komu dalšímu zavolat. Procházela seznam všech lidí, které v Bayside znala. Doktor Wettig. Mark. Mohandas a Zwick. Susan Casadová. Jeremiah Parr. Žádnému z nich nevěřila. Nikomu.

Právě se chystala zvednout sluchátko, aby se pokusila znovu zavolat Vivian, když bezděky zalétla pohledem k oknu. Na vzdáleném konci ulice parkovala tmavohnědá dodávka.

Ty bastarde! Tentokrát budeš můj!

Běžela ke skříni v hale a vytáhla dalekohled. Na dálku pak dokázala přečíst státní poznávací značku.

Mám tě, pomyslela si vítězoslavně. Mám tě.

Chňapla po telefonu a vyťukala Katzkovo číslo. Při čekání na jeho linku jí blesklo hlavou, proč je to právě on, komu teď volá. Třeba je to jen automatická reakce. Člověk potřebuje pomoc, tak zavolá policistu. A Katzka byl jediný policista, kterého znala.

„Detektiv Katzka,“ ozval se obvyklým lhostejným a věcným hlasem.

„Ta dodávka se vrátila,“ vyhrkla.

„Prosím?“

„Tady je Abby DiMatteová. Ten vůz, co mě pronásledoval – parkuje přímo před mým domem. Má státní poznávací značku 539TDV. Massachusetts.“

Mlčky si to zapisoval a pak se zeptal: „Bydlíte na Brewster Street, je to tak?“

„Ano. Prosím, pošlete sem okamžitě někoho. Nevím, co ten člověk provede.“

„Jen se uklidněte a pořádně zamkněte dveře. Rozumíte?“

„Dobře.“ Nervózně vydechla. „Okej.“

Věděla, že už předtím zamkla, ale teď si dveře znovu překontrolovala. Všechno bylo zajištěné. Vrátila se do obývacího pokoje, posadila se k zácloně a každou chvíli opatrně vykoukla, aby se přesvědčila, zda tam ten vůz ještě stojí. Přála si, aby neodjel. Chtěla vidět řidičovu reakci, až se u něho objeví policisté.

Patnáct minut nato přijelo známé zelené volvo a zastavilo u chodníku na protější straně ulice – přímo proti dodávce. Nečekala, že se objeví sám Katzka, ale teď tu byl a vystupoval ze svého vozu. Stačil jediný pohled na něj, aby ji zaplavil pocit nesmírné úlevy. Ten si dokáže poradit, říkala si v duchu. Katzka je natolik chytrý, že všechno zvládne.

Přešel ulici a zvolna se přibližoval k dodávce.

Abby se přitiskla k oknu a náhle se jí prudce rozbušilo srdce. Napadlo ji, zda i Katzkovi teď tluče srdce tak rychle jako jí. S jakousi lehkou grácií zamířil ke dveřím u sedadla řidiče. Teprve když se mírně natočil směrem k Abby, zpozorovala, že má v ruce zbraň. Ani si předtím nevšimla, že by pro ni sáhl.

Teď se téměř bála sledovat, co bude dál. Bála se o něho.

Dostal se až ke dvířkům a nahlédl do okna. Zřejmě neviděl nic podezřelého. Obešel dodávku a nakoukl zadním oknem. Pak zasunul zbraň do pouzdra a pozorně se rozhlédl ulicí.

Náhle se rozlétly dveře u nedalekého domu a od zápraží se po schodech dolů hnal muž v šedých montérkách – něco vykřikoval a mával rukama. Katzka zareagoval svým pověstným klidem a legitimoval se policejním průkazem. Druhý muž na něj zběžně pohlédl a vrátil mu ho. Pak vytáhl náprsní tašku a předložil Katzkovi svůj průkaz totožnosti.

Oba muži spolu chvíli hovořili a občas ukázali na vůz a na dům. Chlapík v montérkách se nakonec vrátil do domu.

Katzka zamířil k Abbyinu domu.

Čekala na něj u dveří. „Co se stalo?“

„Nic.“

„Kdo je ten řidič? Proč mě pronásleduje?“

„Tvrdí, že nemá ponětí, o čem mluvíte.“ Šla za ním do obývacího pokoje. „Nejsem přece slepá! TU dodávku už jsem předtím viděla. V téhle ulici.“

„Ten šofér říká, že tu nikdy předtím nebyl.“

„A kdo to vlastně je!“

Katzka vytáhl svůj blok. „John Doherty, šestatřicet let, bydlí v Massachusetts. Vyučený instalatér. Tvrdí, že tohle je jeho první pracovní zakázka v Brewster Street. Dodávku vlastní instalatérská firma Back Bay a má ji registrovanou. Je plná nářadí.“ Sklapl blok a zastrčil ho do kapsy kabátu. Pak si ji změřil svým obvyklým lhostejným pohledem.

„Byla jsem si tak jistá,“ zamumlala.

„Byla jsem přesvědčená, že je to ten samý.“

„Pořád trváte na tom, že to byla dodávka?“

„Krucinál, jo!“ vybuchla. „Byla to dodávka!“

Na její prudkou reakci odpověděl mírně zdviženým obočím. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Její výbuch zlosti by asi bylo to poslední, co by tohoto muže vyvedlo z míry. On byl přece logika sama, všechno mělo svůj řád a všechno se dalo vysvětlit rozumem.

Už značně klidněji pokračovala: „Nejsou to mé fantazie. A nevymýšlím si je.“

„Jestli si budete myslet, že znovu vidíte ten vůz, zapište si poznávací značku.“

„Jestli si budu myslet, že ho vidím?“

„Zavolám té instalatérské firmě, abych si ověřil Dohertyho informace. Ale já skutečně věřím, že je to instalatér.“ Katzka na odchodu pohlédl k jejímu obývacímu pokoji, kde se rozdrnčel telefon. „Nezvednete ho?“

„Prosím, neodcházejte. Ještě ne. Musím vám říct pár věcí.“

Už téměř natahoval ruku po klice. Teď se zastavil a sledoval, jak Abby sahá po sluchátku.

„Haló?“ ozvala se.

Ženský hlas tiše zareagoval: „Doktorka DiMatteová?“ Abby okamžitě zalétla pohledem ke Katzkovi. Zřejmě z jejího výrazu vyrozuměl, že se jedná o důležitý telefonát. „Paní Vossová?“ pokračovala Abby.

„Něco jsem se dozvěděla,“ řekla Nina. „Nevím, co to znamená. Jestli to vůbec něco znamená.“

Katzka potichu přešel k Abby. Naklonil hlavu ke sluchátku a naslouchal s ní.

„Co jste zjistila?“ zeptala se Abby.

„Zavolala jsem do banky a našemu účetnímu. Třiadvacátého září Viktor převedl peníze jakési společnosti nazvané Amity Corporation. Do Bostonu.“

„Jste si jistá tím datem?“

„Ano.“

23. září, říkala si Abby. Den před Nininou transplantací. „Co víte o té Amity?“ zajímalo ji.

„Nic. Viktor se o ní nikdy nezmínil. Když se jedná o tak velkou finanční transakci, normálně o ní mluví…“ Rozhostilo se ticho. Abby zaslechla v dálce hlasy a pak horečné šustivé zvuky. Znovu se ozval Ninin hlas. Ale napjatější, tišší. „Musím končit.“

„Hovořila jste o velké transakci. V jaké výši?“

Chvíli bylo ticho. Abby se domnívala, že Nina už zřejmě zavěsila. Pak zaslechla sotva slyšitelnou odpověď.

„Pět milionů,“ špitla Nina. „Převedl pět milionů dolarů.“

Nina zavěsila. Uslyšela Viktorovy kroky, ale nevzhlédla, když vstoupil do ložnice.

„S kým jsi mluvila?“ zeptal se.

„S Cynthií. Děkovala jsem jí za květiny.“

„Jaké to byly tentokrát?“

„Orchideje.“

Pohlédl na vázu na toaletním stolku. „Skutečně, velmi krásné.“

„Cynthia mi řekla, že příští jaro pojedou do Řecka. Zřejmě je Karibik už unavil.“ Jak snadno mu lhala! Kdy to vlastně začalo? Kdy si přestali vzájemně říkat pravdu?

Posadil se na posteli vedle ní. Cítila, jak ji bedlivě pozoruje. „Až ti bude líp,“ řekl, „třeba se vrátíme do Řecka. Možná pojedeme dokonce s Cynthií a Robertem. Co říkáš, líbilo by se ti to?“

Přikývla a sklopila oči k přikrývce. Dívala se na své ruce, na kostnaté prsty, které jako by se úplně ztrácely. Ale mně už nikdy nebude líp. To přece víme oba.

Vysunula nohy zpod deky. „Musím jít do koupelny.“

„Mám ti pomoct?“

„Ne. Zvládnu to.“ Když se postavila, zatočila se jí hlava. V poslední době se tyhle závratě dostavovaly, kdykoli se zvedala nebo sebeméně unavila. Viktorovi se o tom nezmínila, ale teď musela chvíli počkat, než ten pocit přejde. Pak zvolna zamířila ke koupelně.

Zaslechla, jak zvedl telefon.

Teprve když zavírala dveře od koupelny, s hrůzou si uvědomila svou chybu. Poslední číslo, které volala, zůstalo v paměti telefonu. Viktorovi teď stačilo zavolat na Telecom a hned pozná, že mu lhala. Viktor tohle určitě udělá, odpovídá to jeho povaze. Dozví se, že nevolala Cynthii. A pak nějak, jakkoli, zjistí, že to byla Abby DiMatteová, komu jeho žena volala.

Nina se zády opřela o dveře koupelny a naslouchala. Zaslechla, jak znovu zavěsil a jak volá: „Nino?“

Zaplavila ji další vlna závratě. Sklonila hlavu, bojujíc proti temnotě, která jí začala zastírat vidění. Nohy jako by se pod ní rozpouštěly. Cítila, jak se sesouvá k zemi.

Zarumploval dveřmi. „Nino, musím s tebou mluvit.“

„Viktore,“ zašeptala, ale věděla, že ji nemůže slyšet. Nikdo ji nemohl slyšet.

Ležela na podlaze koupelny, příliš slabá učinit jediný pohyb, příliš slabá, aby na něj hlasitě zavolala.

Ucítila, jak se jí srdce v hrudi zatřepotalo jako motýlí křídla.

„Tady to určitě není,“ řekla Abby.

Zaparkovali s Katzkou v jedné sešlé ulici v Roxbury, kde po obou stranách civěla zamřížovaná průčelí obchodů a provozoven; všechno jako by tu hrozilo zhroucením. Jediným zdánlivě prosperujícím podnikem se tu zdálo kulturistické středisko o pár domů dál. Otevřeným oknem téhle gymnastické instituce k nim doléhaly dunivé zvuky činek a sem tam mužský smích. S tělocvičnou sousedila prázdná budova s cedulkou: K pronajmutí. A hned vedle sídlila Amity, čtyřpatrová budova z hnědého železitého pískovce. Nad vchodem visel nápis:

Amity – lékařské zásobování

Prodej a služby

Za zamřížovanými předními okny unaveně defilovala přehlídka výrobků této společnosti: Berle a hole. Kyslíkové masky. Pěnové polštářky proti proleženinám. Vysoké sedačky s nočníkem, které se pacientovi staví k posteli. Figurína v ošetřovatelském stejnokroji s čepičkou, jaké se nosily v šedesátých letech.

Abby přes ulici pozorovala tu výkladní skříň a nakonec zakroutila hlavou. „Tohle nemůže být ta pravá Amity.“

„V telefonním seznamu je jedině tahle,“ namítl Katzka.

„Proč by do tohohle obchodu převáděl pět milionů dolarů?“

„Mohla by to být jen jedna z filiálek nějaké rozsáhlé společnosti. Třeba v ní viděl příležitost k investicím.“

Zavrtěla hlavou. „To načasování nehraje. Vžijte se do Viktora Vosse. Jeho žena umírá. On se zoufale snaží sehnat jí operaci, kterou nutně potřebuje. Rozhodně v tuhle chvíli nepomýšlí na nějaké investice.“

„Záleží na tom, jak moc má rád svou ženu.“

„Moc.“

„Jak to víte?“

Pohlédla na něho. „Prostě to vím.“

Pozoroval ji zase tím svým klidným způsobem. Zvláštní, uvědomovala si, jeho pohled už ji vůbec nezneklidňuje. Otevřel dveře. „Půjdu tam a pokusím se něco zjistit.“

„Co chcete dělat?“

„Porozhlédnout se. Položit pár otázek.“

„Půjdu s vámi.“

„Ne, zůstaňte ve voze.“ Už se chystal vystoupit, když ho stáhla zpátky.

„Poslyšte,“ řekla. „To já přicházím o všechno. Už jsem ztratila zaměstnání. Přijdu o licenci. A teď mě lidi nazývají vražedkyní nebo psychopatkou či obojím dohromady. Zkazili můj život. A tohle by mohla být má jediná šance k protiútoku.“

„Tak si ji nezničte, okej? Někdo tam uvnitř by vás mohl poznat. Určitě už jim dali hlášku. Chcete tohle riskovat?“

Klesla zpátky na sedadlo. Katzka měl pravdu. Zatraceně, zase měl pravdu. Především si nepřál, aby s ním na tenhle průzkum vůbec jela, ale ona si nedala říct. Řekla mu, že sem pojede tak jako tak, ať už s ním nebo bez něho. Teď tu byla, a ani nemohla vejít do budovy. Už ani nesměla vést svůj vlastní boj. I tohle jí odepřeli. Seděla a rozčileně kroutila hlavou nad svou nemohoucností. Měla vztek na Katzku, že ji na to upozornil.

„Zamkněte si dveře,“ řekl a vystoupil z vozu.

Sledovala, jak přechází ulici a vchází do ošumělého vchodu. Dovedla si představit, jak to asi vypadá uvnitř. Depresivní přehlídka kolečkových křesel a misek na zvracení. Věšáky plné sesterských stejnokrojů pod zaprášenými a žloutnoucími umělohmotnými obaly. Krabice s ortopedickými botami. Vybavovala si každý detail, protože do podobných obchodů zašla, když si pořizovala své první lékařské uniformní oblečení.

Uběhlo pět minut. Pak deset.

Katzko, Katzko, co tam děláte tak dlouho?

Řekl, že jim položí pár otázek a vynasnaží se je nijak nevylekat. Věřila jeho úsudku. Průměrný policista z oddělení vražd, uvědomovala si, je zřejmě chytřejší než průměrný chirurg. Ale svou chytrostí se asi nevyrovná průměrnému internistovi. Mezi nemocničním personálem koloval vtip o hlouposti chirurgů. Internisti se spoléhali na svůj mozek, chirurgové na své vzácné ruce. Jede-li ve výtahu internista a dveře se začínají předčasně zavírat, honem mezi ně strčí ruku. Chirurg tam vrazí hlavu. Cha cha!

Uplynulo dvacet minut. Už se přehoupla pátá a chudokrevné sluneční záření začalo blednout do tísnivého přítmí. Úzkou škvírou v okně slyšela nepřetržitý svist vozů na bulváru Martina Luthera Kinga. Dopravní špička. Z posilovny vyšli dva muži s bicepsy záviděníhodných proporcí a zamířili ke svým vozům.

Nepřestávala sledovat vchod v očekávání, kdy se z něho vynoří Katzka.

Bylo pět dvacet pět.

Doprava začínala houstnout i v téhle ulici. Nepřetržitý řetěz aut jí zaclonil výhled, takže teď zahlédla vchod do budovy jen občas. Pak proud vozidel náhle zřídl, ulice se uvolnila a Abby zpozorovala, jak z postranních dveří budovy Amity vyšel nějaký muž. Zůstal stát na chodníku a pohlédl na hodinky. Když znovu zvedl hlavu, Abby ucítila srdce až v krku. Poznala ten obličej. To groteskně husté obočí. Ten jestřábí nos.

Byl to doktor Mapes. Kurýr, který přinesl na operační sál pro Ninu Vossovou srdce od dárce.

Mapes se pustil ulicí. Asi uprostřed se zastavil u modrého sporťáku parkujícího vedle chodníku. Vytáhl klíčky od auta.

Abby se ohlédla na dům Amity se zoufalou modlitbou, aby se Katzka konečně objevil. No tak, pojďte už – Mapes mi ujede! Teď se zadívala na ten sporťák. Mapes už vklouzl za volant a připevňoval si bezpečnostní pás. Nastartoval. Lehce se odloupl od chodníku a čekal, až se bude moci zařadit do hustého provozu.

Abby zoufale pohlédla na palubní desku a viděla, že Katzka nechal klíčky v zapalování.

Tohle by mohla být její šance. Její jediná šance.

Modrý sporťák se rozjel ulicí.

Nebyl čas na přemýšlení.

Rychle přelezla na sedadlo řidiče a nastartovala Katzkův vůz. Prudce se vmáčkla mezi projíždějící vozy – zaslechla ostré zaskřípění pneumatik a výstražné houkání vozu za sebou.

U příštího bloku Mapes projel křižovatkou právě ve chvíli, kdy naskočila červená.

Abby prudce zabrzdila. Mezi ní a křižovatkou stály čtyři vozy a nebylo možné je objet. Než se znovu objeví zelená, Mapes může být o pár bloků dál. Seděla, odpočítávala vteřiny, proklínala bostonské semafory, bostonské řidiče i svou vlastní nerozhodnost. Proč se od toho chodníku neodlípla dřív? Sporťák teď už byl téměř v nedohlednu, jen zákmit modře v řece aut. Co je sakra s tím semaforem?

Konečně naskočila zelená, ale zatím se nikdo nehýbal. Ten řidič vpředu určitě usnul za volantem. Abby nalehla na houkačku, která vydala ohlušující řev. Auta před ní se konečně dala do pohybu. Šlápla na plyn, pak mírně ubrala.

Kdosi zabušil na dveře jejího vozu.

Pohlédla vpravo a viděla, jak Katzka běží podél vozu na straně spolucestujícího. Zabrzdila a stiskla páčku k otevření dveří. Prudce otevřel. „Co to sakra provádíte?“

„Nastupte!“

„Ne, nejdřív si přelezte –“

„Hergot, vlezte dovnitř!“

Překvapeně zamrkal. A nastoupil.

Okamžitě dupla na plyn a prolétli křižovatkou. Dva bloky před nimi se mihlo něco modrého a zabočilo vpravo na Cottage Street. Kdyby se mu teď nepřilepila na paty, v dalším proudu vozidel by ho ztratila. Pustila se vlevo přes dvojitou čáru, naráz předjela tři vozy a jen taktak se stačila znovu vmáčknout zpátky do svého pruhu. Slyšela, jak si Katzka se zaklapnutím připnul bezpečnostní pás. Fajn, protože tohle by mohla být zatraceně divoká jízda. Zahnuli na Cottage Street.

„Nechcete mi říct, oč jde?“ zeptal se.

„Vyšel z postranních dveří Amity. Ten chlapík v tom modrém sporťáku.“

„Kdo je to?“

„Kurýr, který nám přinesl srdce. Říkal, že se jmenuje Mapes.“ Zaregistrovala další uvolnění dopravy, znovu se vřítila do levého pruhu a pak se opět zařadila do svého.

„Asi bych měl řídit já,“ povzdechl si Katzka.

„Míří na kruhový objezd. Kudy teď? Kudy se pustí…“

Sporťák vjel na okruh a odbočil na východ. „Míří na dálnici,“ poznamenal Katzka.

„Tak my taky.“ Abby se pustila za modrým vozidlem.

Katzka hádal správně. Mapes mířil k nájezdu na dálnici. Řítila se za ním s bušícím srdcem a se zpocenýma rukama na volantu. Na dálnici by ho teď mohla ztratit. Dovedla si představit magistrálu v půl šesté večer, kdy každý řidič šíleně spěchá domů a vozy jedou rychlostí šedesát mil v hodině v těsném závěsu. Podařilo se jí vmísit se do té tlačenice a zahlédla, jak Mapes hodně vpředu vjíždí do levého pruhu.

I ona se pokusila změnit pruh, jenomže měla před sebou náklaďák odmítající ji pustit. Abby na něj zablikala a protlačila se k jeho pruhu. Řidič jen zúžil mezeru. Teď už to nebyla žádná legrace, Abby se řítila vedle něho, ale náklaďák neustupoval. Abby měla pro strach uděláno, její prudce zvýšený adrenalin jí pomáhal nevzdat se a dohonit Mapese. Za volantem se změnila v úplně jinou ženu, zoufalou cizinku s nevymáchanou pusou, kterou sama stěží poznávala. Pustila se do protiútoku a to jí přinášelo dobrý pocit. Cítila se silná.

Sešlápla plyn až k podlaze a vyrazila vlevo, přímo před náklaďák.

„Kriste Ježíši!“ zaúpěl Katzka. „Pokoušíte se nás zabít?“

„Kašlu na to. Chci tamtoho chlapa.“

„Jste takováhle i na operačním sále?“

„Jo. Jsem děsná. Copak jste to neslyšel?“

„Dělá se mi zle.“

„Co to ten chlap provádí?“

Kus před nimi sporťák zase přejel do jiného pruhu. Teď mířil k odbočce ke callahanskému tunelu.

„Hergot,“ zaklela Abby a i ona to střihla doprava. Prudce přejela dva pruhy a teď se octli v jeskynní tmě tunelu. Kolem nich se bleskově míhaly pomalované betonové stěny, od nichž se odráželo dření pneumatik o chodník a svištění vozů prořezávající vzduch. Když se znovu vynořili do sedavého světla soumraku, byl to pro jejich oči šok.

Sporťák sjel z dálnice. Abby za ním.

Teď byli ve východním Bostonu, bráně k mezinárodnímu letišti Logan. Sem má určitě namířeno Mapes, říkala si. Na letiště.

Proto ji dost překvapilo, když dunivě přejel přes železniční vlečku a mířil na západ, pryč od letiště. Chtěl se dostat do labyrintu ulic. Abby zpomalila a nechala mu náskok. Vlna adrenalinu, která ji zahltila při té zuřivé honičce na dálnici, opadávala. Tady jí ten vůz z očí nezmizí. Teď jen musí být nenápadná, aby ji nezpozoroval.

Jeli podél hrází bostonského vnitřního přístavu. Za drátěným plotem byly ve třech řadách nad sebou naskládány nepoužívané lodní kontejnery, které v těchhle sestavách připomínaly obrovské prvky stavebnice Lego. Nad dvorem s kontejnery bylo průmyslové nábřeží. V zapadajícím slunci se tu tyčily obrysy vysokých nákladních jeřábů a lodí kotvících v přístavu. Vůz před nimi zahnul doleva, projel vraty a dostal se do dvora s kontejnery.

Abby zastavila vedle plotu. Mezi jedním zdvižným vozíkem a kontejnerem byla mezera, kterou zahlédla, jak sporťák popojíždí ke kraji přístaviště a zastavuje. Mapes vystoupil. Dlouhými kroky rázoval k přístavu, kde kotvila loď. Vypadala jako nákladní, Abby odhadla její délku přibližně na šedesát metrů.

Mapes zakřičel. Vzápětí se na palubě objevil jakýsi muž a pokynem ruky mu dával znamení, aby vylezl nahoru. Mapes přešel lodní lávku a zmizel v lodi.

„Proč tam šel?“ vrtalo hlavou Abby. „Nač loď?“

„Jste si jistá, že se jedná o téhož muže?“

„Jestli ne, potom musí mít Mapes dvojníka, který pracuje v Amity.“ Zmlkla, když si náhle vzpomněla, kde Katzka právě strávil uplynulou půlhodinu. „Abych nezapomněla, co jste zjistil o tom místě?“

„Myslíte předtím, než jsem si všiml, že mi někdo ukradl vůz?“ Pokrčil rameny. „Vypadalo to tak, jak by se předpokládalo, že to bude vypadat. Obchod s lékařskými pomůckami. Řekl jsem jim, že potřebuji nemocniční postel pro svou ženu, a tak mi ukázali pár posledních modelů.“

„Kolik lidí je v té budově?“

„Viděl jsem tři. Jednoho chlapíka v místnosti, kde se předvádí zboží, a v druhém patře dva, kteří přijímají telefonické objednávky. Žádný z nich nevypadal, že by ho ta práce nějak zvlášť těšila.“

„A co ta dvě horní patra?“

„Předpokládám, že tam jsou sklady. Nedomnívám se, že v téhle budově něco stojí za průzkum.“

Pohlédla přes plot na parkující modrý vůz. „Mohli byste si soudně vyžádat jejich finanční záznamy. Zjistit, nač šlo těch Vossových pět milionů dolarů.“

„Pro něco takového nemáme žádný právní podklad.“

„Kolik důkazů potřebujete? Já vím, že to byl ten kurýr! Vím, co ti lidé provádějí.“

„Vaše svědectví žádného soudce nepřesvědčí. Rozhodně ne za stávajících okolností.“ Odpověděl čestně – a bylo to hodně tvrdé. „Je mi líto, Abby. Ale víte stejně dobře jako já, že vaše důvěryhodnost se houpe na značně nespolehlivých vážkách.“

Cítila, jak se vůči němu zatvrzuje, a zlostně odsekla: „Máte absolutní pravdu. Kdo by mi uvěřil? Vždyť ta psychotická doktorka DiMatteová zase blábolí nějaké nesmysly.“

Na tohle sebelítostné prohlášení nijak nereagoval. V tichu, které následovalo, zalitovala, že něco takového vyslovila. Zvuk jejího hlasu, zraněný a sarkastický, jako by zůstal viset mezi nimi.

Chvíli oba mlčeli. Nad jejich hlavami se ozval řev letadla, jehož temná křídla se zatřepotala jako perutě dravce. Při prudkém vzestupu do výše se zalesklo v posledních paprscích zapadajícího slunce. Katzka se ozval, teprve když jeho řev odezněl v dálce.

„Neříkám to proto, že bych vám nevěřil.“

Pohlédla na něj. „Nevěří mi nikdo. Proč byste měl vy?“

„Kvůli doktoru Levimu. A způsobu jeho smrti.“ Díval se přímo před sebe na tmavnoucí silnici. „Takhle lidé obvykle nepáchají sebevraždu. V místnosti, kde je celé dny nikdo nenajde. Neradi si představujeme naše hnijící těla. Přejeme si, aby nás někdo našel ještě předtím, než se do nás dají červi. Než zčernáme a nafoukneme se. Než přestaneme být poznatelní jako lidské bytosti. A pak vezměte ty plány, které si dělal. Výlet do Karibiku. Den díkůvzdání se svým synem. Těšil se na budoucnost.“ Katzka pohlédl z postranního okna na pouliční lampu, která právě zablikala do houstnoucího soumraku. „A pak je tu jeho žena, Elaine. Mou častou povinností je hovořit s pozůstalými partnery. Někteří jsou šokováni, jiní truchlí. Na některých je patrná pouze jasná úleva. Já sám jsem vdovec. Vzpomínám si, že po smrti své ženy jsem měl co dělat, abych se každé ráno vůbec vyhrabal z postele. Ale co udělá Elaine Leviová? Zavolá stěhováky, sbalí všechen nábytek a zmizí z města. Takhle se nechová truchlící manželka. Tohle dělají lidé, kteří cítí nějakou vinu. Nebo ti, co se bojí.“

Abby přikývla. Taky ji napadlo, že Elaine má z něčeho strach.

„Pak jste se mi zmínila o Kunstlerovi a Hennessym,“ pokračoval. „A najednou jsem to nepovažoval za ojedinělou smrt. Tady se jedná o celou sérii. A úmrtí Aarona Leviho čím dál míň vypadá na sebevraždu.“

Vzlétl další tryskáč, takže pro hluk nemohli pokračovat v hovoru. Letadlo se naklonilo nalevo a prolétlo večerní mlhou, která se teď kupila nad přístavem. I když už zmizelo pod západní oblohou, Abby stále znělo v uších jeho hučení.

„Doktor Levi se sám neoběsil,“ prohlásil Katzka.

Abby svraštila obočí. „Myslela jsem, že pitva to potvrdila.“

„Našli jsme něco při zkoušce na toxiny. Minulý týden nám přišly výsledky z kriminologické laboratoře.“

„Objevilo se něco nového?“

„V jeho svalové tkáni. Nalezli stopy succinylcholinu.“

Nevěřícně se na něho podívala. Succinylcholin. Anesteziologové ho denně používají k uvolnění svalů při operaci. Na operačním sále to byla životně důležitá droga. Mimo operační sál vedla její aplikace k nejhoršímu způsobu smrti. Naprosté ochrnutí subjektu, který zůstává při plném vědomí. Třebaže je při vědomí a všechno cítí, není schopen pohybu a dechu. Jako když se utápí v moři vzduchu.

Polkla. Náhle jí úplně vyschlo v hrdle. „Nebyla to tedy sebevražda.“

„Ne.“

Nabrala zhluboka dech a zvolna ho vypouštěla. V prvním okamžiku nedokázala zděšením pronést jediné slovo. Netroufala si ani představit, jak Aaron umíral. Drátěným plotem se zadívala směrem k molu. Nad přístavem se už kupila noční mlha a začala rozprostírat své slaboučké prsty i nad nábřežím. Mapes se neobjevoval. Obrysy nákladní lodi se temně a tiše tyčily ve slábnoucím světle.

„Chci vědět, co se na té lodi děje,“ prohlásila. „A proč tam vešel.“ Sáhla na kliku u dveří. Zarazil ji. „Ještě ne.“

„Kdy?“

„Objeďme blok a můžeme čekat tam.“ Vzhlédl k obloze a pak se zadíval do houstnoucí mlhy nad vodou. „Brzy se setmí.“

Kapitola 21

„Jak dlouho už čekáme?“

„Teprve asi hodinu,“ odpověděl Katzka.

Abby zkřížila ruce na prsou a zachvěla se. Teď večer se ochladilo a okna uvnitř vozu se jejich dechem zamžila. Vzdálená pouliční lampa venku v mlze vydávala sírově žlutou záři.

„Zajímavé, jak vy to chápete. Teprve hodinu. Mně to připadá jako celá noc.“

„To je otázka perspektivy. Když jsem začínal, věnoval jsem spoustu času pozorování.“

Katzka jako mladík – nějak si tohle nedovedla představit, Katzku coby ruměného zelenáče. „Co vás vedlo k tomu stát se policistou?“ zeptala se.

Pokrčil rameny, v přítmí vozu se mihl nepatrný stín. „Hodilo se to ke mně.“

„To asi vysvětluje všechno.“

„Co přimělo vás stát se lékařkou?“

Setřela dlaní proužek opoceného předního skla a upřeně se zadívala na hranaté obrazce vytvořené z lodních kontejnerů. „Nějak nevím, jak na tuhle otázku odpovědět.“

„Je tak obtížná?“

„Odpověď je složitá.“

„Takže to nebylo něco jednoduchého. Asi jako: pro dobro lidstva.“

Teď pokrčila rameny ona. „Lidstvo by sotva zaregistrovalo mou absenci.“

„Chodila jste osm let do školy. Dalších pár let jste studovala na vysoké. Musel to být pěkně závažný důvod.“

Okno se znovu zamžilo. Položila na ně dlaň a na kůži ucítila podivně teplý dotyk sražené páry. „Chcete-li slyšet důvod, pak to byl můj bratr. Když mu bylo deset, musel být hospitalizován. Strávila jsem hodně času pozorováním jeho doktorů. Dívala jsem se, jak pracují.“

Katzka čekal, že to nějak rozvede. Když se nedočkal, tiše se zeptal: „Váš bratr nepřežil?“

Zavrtěla hlavou. „Už je to dávno.“ Pohlédla na drobné kapičky lesknoucí se jí na dlani. Teplé jako slzy, pomyslela si. A v jednu zoufalou chviličku se bála, že jí z očí vytrysknou ty opravdové. Byla ráda, že Katzka mlčel; nebyla v stavu odpovídat na nějaké další otázky, necítila se dost silná na to, aby si vybavila pohotovost, kam Petea přivezli na vozíku, jeho úplně nové tenisky potřísněné krví. A pak následovaly měsíce, kdy ho pozorovala, jak leží v komatu, kdy jeho kůže jako by se scvrkávala a jeho údy stahovaly do permanentního sebeobjetí. Tu noc, kdy zemřel, ho Abby zvedla z lůžka, posadila se s ním a hýčkala ho v náručí. Byl lehoučký a křehký jako nemluvně.

Nic z toho teď Katzkovi neřekla, a přesto vycítila, že porozuměl všemu, co potřeboval vědět. Komunikace vcítěním, nikoli nadáním, které mu přisuzovala. Uvědomila si, že ji u Katzky překvapuje spousta věcí.

Vyhlédl do noci. „Myslím, že už je dostatečná tma,“ řekl. Vystoupili z auta a otevřenými vraty vešli do dvora s kontejnery. V mlze se tyčila nákladní loď. Jediné světlo na palubě plavidla byla podivně nazelenalá záře vycházející z jednoho z dolních okének. Jinak se loď zdála úplně opuštěná. Kráčeli k přístavišti, kolem věže prázdných beden naskládaných na paletách.

U lodní lávky se zastavili a naslouchali pleskání vody do trupu lodi a nekonečnému skřípění a vrzání ocele a kabelů. Oba překvapil nenadálý rachot dalšího startujícího letadla. Abby vzhlédla k obloze, a jak pozorovala vzdalující se světla tryskáče, najednou ji přepadl zvláštní pocit, že je to ona, kdo pluje vesmírem a časem. Div se nezachytila Katzky, aby našla ztracenou rovnováhu. Kde jsem to skončila? Jak je možné, že teď stojím na přístavní hrázi s tímhle mužem? žasla. Jaký podivný řetěz událostí mě přivedl k tomuto nečekanému okamžiku v mém životě?

Katzka se dotkl její paže; uklidňující a spolehlivý kontakt. „Jdu se porozhlédnout po palubě.“ Vstoupil na lodní lávku. Po několika krocích se zastavil a ohlédl se.

Ve vratech právě probleskla světla dvou reflektorů. Teď se proti nim přes dvůr řítil vůz. Byla to dodávka.

Abby neměla možnost ukrýt se za bedny. Paprsky předních světel už ji zachytily a uvěznily na konci přístaviště.

Dodávka se zaskřípěním zastavila. Abby si zastínila oči před prudkou září, takže skoro nic neviděla, ale zaslechla, jak se otvírají dveře, které se hned zase prudce zabouchly. Slyšela, jak po štěrku křupou těžké kroky mužů blížících se k ní, aby jí zmařili jakýkoli únik.

Náhle se vedle ní objevil Katzka. Ani neslyšela, jak se dostal z lávky, ale teď tu byl a postavil se mezi ni a dodávku. „Okej, už jdeme,“ ozval se. „Nechceme vám působit žádné potíže.“

Oba muži ve světle reflektorů na vteřinu zaváhali. Ale pak začali postupovat kupředu.

„Nechte nás projít,“ vykřikl Katzka.

Abby na ty muže dost dobře neviděla, protože výhled jí částečně blokovala Katzkova záda. Nezpozorovala, co se dělo dál. Až pak si všimla, že Katzka se náhle sehnul a shrbil. Nato se ozval simultánní praskot výstřelů a svist něčeho, co se odrazilo od betonové hráze za ní.

Ona i Katzka se zároveň vrhli do úkrytu za bedny. Sehnul jí hlavu až k zemi, když zaštěkaly další a další výstřely, narážející do beden, z nichž teď lítaly třísky.

Katzka palbu vrátil. Tři rychlé výstřely.

Uslyšeli dusot vzdalujících se kroků a tlumený hovor.

Potom se ozval zvuk startovaného vozu, rozeřval se motor a pneumatiky rozvířily štěrk.

Abby zvedla hlavu, aby se rozhlédla. Ke své hrůze spatřila dodávku valící se na ně a cestou srážející bedny jako beranidlo.

Katzka zacílil a vystřelil. Čtyři kulky roztříštily přední sklo.

Dodávka zběsile narazila do hráze, prudce zahnula doprava, pak doleva a nekontrolovaně se řítila na ně.

Katzka vystřelil poslední dva náboje. Vůz pokračoval v jízdě.

Abby zaregistrovala oslepující záři předních světel. Pak vyskočila na hráz a vrhla se do černočerné temnoty.

Dopad do ledové vody byl šokující. Vynořila se nad hladinu, dusila se, vyplivovala slanou a naftovými odpady znečištěnou vodu a rukama a nohama mlátila kolem sebe. Slyšela, jak muži nahoře na hrázi na sebe pokřikují, a pak následovalo hromové zadunění. Voda se mohutně zpěnila a přelila přes její hlavu. Znovu se vynořila a vykašlávala to, co polkla. Na konci hráze jako by se něco nazelenale zalesklo. Dodávka. Klesala pod hladinu a její přední reflektory vrhaly dva poslední paprsky světla zamžené vodou. Když se vůz potopil úplně, nazelenalou záři přikryla čerň. Katzka. Kde byl Katzka?

Točila se ve vodě a mlátila kolem sebe. Hladina stále pěnila, vlny jí pleskaly do tváří a ona se zoufale snažila očima pálícíma solí rozhlédnout se kolem sebe.

Zaslechla tiché šplouchnutí – sotva metr od ní se nad hladinou objevila hlava. Šlapaje vodu, Katzka pohlédl jejím směrem a viděl, že se Abby drží nad hladinou. Pak, když zaslechl další hlasy – přicházely z lodi? – vzhlédl vzhůru. Byli tam dva muži, možná tři, a hlučně pobíhali sem tam po hrázi. Pokřikovali na sebe, ale jejich výkřiky byly nesrozumitelné.

Tohle není angličtina, uvědomila si Abby, ale nedokázala ten jazyk identifikovat.

Ve výšce se objevilo světlo, paprsek prořízl mlhu a zvolna se snesl na vodu.

Katzka se potopil. Stejně tak Abby. Plavala pod hladinou, dokud jí stačil dech, vzdalovala se od přístavu a mířila do temných širých vod. Znovu a znovu se vynořovala, nadechla se, potom se znovu potopila. Když se vynořila popáté, šlapala vodu v naprosté tmě.

Na molu teď blikala dvě světla, jejichž paprsky prořezávaly mlhu jako pár neúnavných očí. Někde docela blízko zaslechla šplouchnutí vody a hned nato rychlý nádech – Katzka se vynořil hned vedle ní.

„Ztratil jsem svůj revolver,“ supěl.

„Co se to ksakru děje?“

„Plavme dál. K dalšímu molu.“

Noc se náhle rozzářila šokujícím jasem. Nákladní loď rozsvítila světla na palubě a ozářila každičký detail na hrázi. Na lávce stál jeden muž a druhý se krčil na konci hráze se světlometem. Nad nimi se tyčil třetí muž s puškou namířenou na vodní hladinu.

„Jdi do toho,“ zavelel Katzka.

Abby se ponořila do temné vody. Nikdy nebyla dobrou plavkyní. Hluboká voda ji děsila. Teď plavala vodou tak tmavou, až se zdála bezedná. Vynořila se jen na okamžik, aby se nadechla, ale jako by se jí vzduch nedostával do plic, třebaže se co nejvíc snažila se nadechnout.

„Abby, pokračujte,“ naléhal Katzka. „Jen k tomu vedlejšímu molu!“

Abby se ohlédla zpátky k nákladní lodi. Viděla, že světlomety zabírají čím dál větší okruh na vodě, že se paprsek nezadržitelně blíží k nim.

Znovu vklouzla pod hladinu.

Když se pak spolu s Katzkou konečně s obrovskou námahou vyškrábali na pevnou zem, Abby téměř nemohla pohnout rukama a nohama. Plazila se po kamenech kluzkých od nafty a mořské trávy. Shrbená ve tmě zvracela do vody.

Katzka ji podržel za ruku. Třásla se tak, že by se bez jeho pevného stisku snad byla úplně složila.

Nakonec už jí v žaludku nic nezbylo. Celá zesláblá zvedla hlavu.

„Lepší?“ zašeptal.

„Je mi hrozná zima.“

„Tak se odsuňme někam, kde je tepleji.“ Vzhlédl k hrázi tyčící se nad nimi. „Myslím, že bychom se mohli dostat tamhle nahoru. Pojďme.“

Společně se drápali vzhůru po kamenech a nohy jim klouzaly po mechu a mořských travách. Katzka se dostal k hrázi první; natáhl k ní dolů ruku a přitáhl ji nahoru. Oba se přikrčili.

Reflektor stále pročesával tmu. Teď je odhalil.

Kulka se odrazila od betonové zdi přímo za Abby.

„Poběžme!“ sykl Katzka.

Oba odskočili. Světlo je pronásledovalo, paprsek se klikatil tmou. Teď už se vzdálili od hráze a běželi ke dvoru plnému kontejnerů. Kolem nich kulky rozvířily štěrk na všechny strany. Nad nimi se vypínaly kontejnery, navršené do obrovského labyrintu stínů. Skryli se za nejbližší řadu a naslouchali, jak kulky narážejí do kovu. Pak palba ztichla.

Abby ztěžka dýchala. Cítila se vyčerpaná na to, aby mohla znovu plavat, a zvracení ji oslabilo ještě víc. Teď se celá třásla a nohy pod ní podklesávaly.

Hlasy se blížily. Jako by přicházely ze dvou směrů najednou.

Katzka ji chytil za ruku a stáhl hlouběji do bludiště kontejnerů.

Přikrčeni doběhli na konec řady, zahnuli nalevo a spěchali dál. Pak se oba náhle zastavili.

Na opačném konci řady problesklo světlo.

Jsou před námi!

Katzka se rozběhl napravo a zahnul do další řady. Do výše naskládané kontejnery kolem nich připomínaly stěny rokle. Zaslechli hlasy a znovu změnili kurs. Abby už úplně ztratila orientaci; zdálo se jí, že se stále pohybují v kruzích, a nevěděla, jestli stejnou cestou neběželi už předtím.

Nad hlavou se jim roztančilo světlo.

Zastavili se; prudce se obrátili, aby zjistili, kde jsou. A spatřili další mrkající paprsek baterky. Míhal se dopředu a dozadu a blížil se k nim.

Jsou před námi. A taky za námi.

V panice se zakymácela. Natáhla ruku, aby se něčeho zachytila, a ucítila mezeru mezi dvěma kontejnery. Byla dost široká, aby se do ní protáhla.

Paprsek baterky už kmitl docela blízko.

Chytla Katzku za paži, nasoukala se do otvoru a vtáhla ho za sebou. Zavrtávala se hlouběji a hlouběji jemným síťovím pavučin, až narazila do stěny sousedního kontejneru. Dopředu se nedostanou. Zůstali tady v pasti, vmáčknuti do prostoru užšího než rakev.

Skřípění štěrku signalizovalo přibližující se kroky.

Katzka natáhl ruku, aby stiskl její, ale ani jeho uklidňující dotek nedokázal zmírnit její strach. Srdce jí div nevylétlo z hrudi. Kroky se blížily.

Slyšela hlasy; teď jeden muž volal druhého, pak ten druhý odpovídal jakýmsi zcela nerozpoznatelným jazykem. Nebo se jí ta slova zdála tak zkomolená a nepochopitelná proto, že jí v uších hučela rozprouděná krev?

Kolem jejich úkrytu v mezeře mezi kontejnery zakmitalo světlo. Ti dva muži teď stáli docela blízko a zmateně se dohadovali.

Stačilo by, kdyby si baterkami posvítili do otvoru, a byli by v té puklině odhalili svou kořist. Někdo kopl do země a zvířil štěrk, který se řinčivě odrazil od kontejneru.

Abby zavřela oči. Bála se vzhlédnout. Nechtěla vidět, co se stane, až světlo zaplaví jejich úkryt. Katzkův stisk její ruky zesílil. Údy měla ztuhlé napětím; lapala po dechu. Zaslechla další boty vrzající na štěrku.

Pak se vzdálily.

Neodvážila se pohnout. Nebyla si ani jistá, že to dokáže; jako by měla nohy nadobro vražené do země. Po letech, napadlo ji, mě tu najdou stojící, mou kostru strnulou hrůzou.

Byl to Katzka, kdo se pohnul první. Protáhl se k otvoru a už se chystal vytrčit hlavu, aby se rozhlédl, když oba zaslechli tiché škrtnutí. Světýlko vzplálo a hned zhaslo. Někdo škrtl zápalkou. Katzka strnul. Tmou prosákl pach cigaretového kouře.

Někde z dálky se ozvalo volání – byl to mužský hlas.

Kuřák zamručel odpověď a vzápětí se jeho kroky vzdalovaly.

Katzka se nehnul.

Zůstali jako přimražení, s rukama vzájemně propletenýma; ani jeden se neodvážil špitnout. Dvakrát se k nim jejich pronásledovatelé dostali tak blízko, a dvakrát se ti muži vrátili.

V dálce nad obzorem se ozvalo dunění jako rachocení hromu.

Pak, za hodně dlouho, nastalo ticho.

Po mnoha hodinách konečně vylezli ze svého úkrytu. Plazili se podél řady kontejnerů a na konci se zastavili, aby zrakem prozkoumali nábřeží. Noc byla náhle nesnesitelně tichá. Mlha se rozpustila a na nebi matně blikaly hvězdy omývané světly města.

Vedlejší přístaviště bylo temné. Neviděli žádné muže, žádná světla ani záři z kulatého okénka v lodi. Byl tu pouze dlouhý obrys vystupující betonové přístavní hráze a odraz měsíčního světla na vodní hladině.

Nákladní loď byla pryč.

Kapitola 22

Poplachové zařízení na srdečním monitoru šílelo a pískalo, jak čára kreslila tanec smrti po ploše obrazovky.

„Pane Vossi.“ Sestra chytla Viktora za paži a snažila se ho odtáhnout od Nininy postele. „Lékaři potřebují prostor k práci.“

„Neodejdu od ní.“

„Pane Vossi, nemohou pracovat, když jste tady!“

Viktor setřásl ženinu ruku tak divoce, až se schoulila jako po úderu. Zůstal stát na konci manželčina lůžka a zaťal prsty do čela postele tak pevně, že jejich klouby vypadaly jako obnažená kost.

„Ustupte!“ zaburácel příkaz. „Všichni zpátky!“

„Pane Vossi!“ Teď promluvil doktor Archer a jeho hlas ostře prořízl všeobecný zmatek. „Potřebujeme dát srdci vaší ženy šok! Musíte okamžitě odstoupit od lůžka.“

Viktor uvolnil stisk a ustoupil.

Ninino tělo se barbarským nárazem prudce otřáslo. Byla příliš malá, příliš křehká na to, aby se s ní takhle krutě zacházelo! Rozlíceně udělal krok kupředu, připravený servat elektrody z jejího těla. Pak se zarazil.

Na monitoru nad lůžkem se klikatá čára změnila v klidnou rytmickou řadu bodů. Slyšel, jak si kdosi ulehčeně oddechl, a cítil, že i jemu unikl krátký výdech úlevy.

„Systolický šedesát. Stoupá na šedesát pět…“

„Rytmus se zdá pravidelný.“

„Systolický na pětasedmdesát.“

„Dobrá, zpomalte infuzi.“

„Pohnula paží. Můžeme jí připoutat zápěstí?“

Viktor se protlačil chumlem sester k Nině. Teď se ho nikdo nepokoušel zastavit. Vzal její ruku a přitiskl ji ke svým rtům. A na její pokožce ochutnal sůl z vlastních očí.

Zůstaň se mnou. Prosím, prosím, zůstaň se mnou.

„Pane Vossi?“ Jako by ten hlas k němu doléhal z velké dálky. Otočil se. Za ním stál doktor Archer.

„Mohl byste jít se mnou na chvíli ven?“ zeptal se lékař. Viktor zavrtěl hlavou.

„Ona je pro tuto chvíli v pořádku,“ ujistil ho Archer. „Všichni ti lidé tady se o ni postarají. Vyjdeme jen před dveře. Potřebuji s vámi mluvit. Okamžitě.“

Viktor konečně přikývl. Něžně položil Nininu ruku na přikrývku a následoval Archera ven z boxu.

Stáli spolu v tichém koutku jednotky intenzivní péče. Světla byla teď večer ztlumená; proti řadě zelených obrazovek se rýsovala silueta tiché a nehybné sestry hlídající monitory.

„Transplantace byla odložena,“ oznámil Viktorovi Archer. „Nastal problém s odběrem.“

„Co tím chcete říct?“

„Dneska večer to nebylo možné provést. Budeme to muset odložit na zítřek.“

Viktor pohlédl na manželčin box. Nezakrytým oknem zahlédl, jak pohnula hlavou. Probouzela se. Potřebovala, aby jí byl po boku.

„Zítra večer se nesmí nic zkazit.“

„Nezkazí.“

„Tohle jste mi říkal už po první transplantaci.“

„Tomu, že tělo odmítá nový orgán, se nedá vždycky zabránit. Přes všechny naše snahy se to někdy stává.“

„Jak mám vědět, že se to nebude znovu opakovat? S tím dalším srdcem?“

„Nemohu nic slibovat. Ale tady nemáme jinou možnost, pane Vossi. Cyclosporin nezabral. A vaše paní měla anafylaktickou reakci na OKT-3. Nezbývá nic jiného než další transplantace.“

„A zítra k ní opravdu dojde?“

Archer přikývl. „Zajistíme, aby se tak stalo.“

Nina nebyla ještě plně při vědomí, když se Viktor vrátil k jejímu lůžku. Už mnohokrát předtím ji pozoroval, když spala. Za ta léta se naučil rozeznávat každičkou změnu na jejím obličeji. Ty jemné vrásky, které se vytvořily v koutcích jejích úst. Postupné poklesávání čelisti. Nový bílý poprašek ve vlasech. Nad každičkou tou změnou truchlil, protože mu připomněla, že jejich společná cesta byla pouhou dočasnou branou k chladné a osamělé věčnosti.

A přesto, protože to byl její obličej, každou tu změnu miloval.

Hodiny trvalo, než otevřela oči. Zpočátku nezpozoroval, že je vzhůru. Seděl na židli vedle jejího lůžka, ramena svěšená únavou, když ho cosi přimělo zvednout hlavu a otočit se k ní.

Dívala se na něj. Rozevřela dlaň v tiché žádosti po jeho dotyku. Uchopil ji a políbil.

„Všechno bude v pořádku,“ zašeptala.

Usmál se. „Ano, určitě bude.“

„Byla jsem šťastná, Viktore. Tolik šťastná…“

„Oba jsme byli šťastní.“

„Ale teď se musíš naučit nechat mě odejít.“

Viktorovi zmizel úsměv z tváře. Zavrtěl hlavou. „Neříkej to.“

„Máš toho ještě tolik před sebou.“

„A co my?“ Teď držel její ruku v obou svých dlaních jako člověk snažící se rukama zadržet uplývající vodu.

„Ty a já, Nino, nejsme jako ti ostatní! Vždycky jsme to jeden druhému říkávali. Nepamatuješ se? Jak jsme byli odlišní. Byli jsme zvláštní. A nikdy se nám nemohlo nic stát.“

„Ale něco se stalo, Viktore,“ zamumlala. „Něco se stalo mně.“

„A já se o to postarám.“

Nic na to neřekla, pouze smutně potřásla hlavou.

Viktorovi se zdálo, že poslední věc, které si všiml, než se Ninina víčka znovu zavřela, byl pohled tichého vzdoru. Podíval se dolů na její ruku, tu, kterou tak majetnicky držel, a spatřil, že se zaťala v pěst.

Blížila se půlnoc, když detektiv Lundquist vysadil vyčerpanou Abby u jejích vchodových dveří. Všimla si, že na příjezdové cestě nestojí Markův vůz. Jakmile vstoupila do domu, okamžitě vycítila jeho prázdnotu tak jasně, jako člověk vycítí zející propast pod svýma nohama. Zřejmě má nějaký naléhavý případ v nemocnici, usoudila. Náhlé noční odchody z domova do nemocnice nebyly pro něho neobvyklé; z Bayside ho volávali k různým střelným nebo bodným zraněním. Snažila se představit si ho, jak ho tak často vídávala na operačním sále, jeho obličej pod modrou maskou, zrak upřený dolů na pacienta – ale v tuhle chvíli si tu známou představu nějak nedokázala dát dohromady. Jako by se ta vzpomínka, ta dávná skutečnost, nějak vymazala.

Přistoupila k záznamníku v naději, že tam pro ni Mark nechal vzkaz. Ale ozvaly se jen dva jiné vzkazy, oba od Vivian, a číslo, které jí nadiktovala, mělo předvolbu z jiného státu. Znamenalo to, že je dosud v Burlingtonu. Teď už bylo příliš pozdě jí volat zpátky. Zkusí to ráno.

Nahoře ze sebe strhla mokré oblečení, hned je hodila do pračky a stoupla si pod sprchu. Všimla si, že dlaždičky jsou suché, Mark se tedy dnes večer nesprchoval. Přišel vůbec domů?

Stála pod prudkým proudem horké vody bičujícím jí ramena a přemýšlela. Děsila se toho, co musí Markovi povědět. Proto se dnes v noci vrátila do jeho domu. Nadešel čas konfrontace, při níž bude Abby vyžadovat pravdivé odpovědi. Nejistota už přerostla v nesnesitelnou situaci.

Když se osprchovala, posadila se na postel a volala pagerem Markovi. Úplně ji vyděsilo, když se téměř okamžitě ozval telefon.

„Abby?“ Nebyl to Mark, ale Katzka. „Jen se ujišťuji, že jste v pořádku. Volal jsem před malou chvílí, ale nikdo to nebral.“

„Byla jsem ve sprše. Je mi dobře, Katzko. Teď čekám na Markův návrat.“

Mlčení. „Jste sama?“

Záchvěv obav v jeho hlase jí vyloudil mdlý úsměv na rtech. Strhněte to jeho brnění – a naleznete pod ním zase jen muže.

„Zamkla jsem všechny dveře a okna,“ řekla. „Přesně podle vašeho návodu.“ V telefonu slyšela vzdálený šum hlasů, zvuk policejní vysílačky. Dovedla si ho představit, jak tam stojí u přístavu a modré pohotovostní majáčky na voze mu vrhají záblesky na obličej.

„Co se tam děje?“ zeptala se.

„Čekáme na potápěče. Zařízení už je umístěné.“

„Opravdu si myslíte, že řidič je stále uvězněný v té dodávce?“

„Obávám se, že ano.“ Povzdechl si a z toho zvuku byla patrná tak hluboká únava, že do svých dalších slov vložila skutečnou starost o něho.

„Měl byste jít domů, Katzko. Potřebujete horkou sprchu a trochu slepičí polévky. Předepisuji vám to.“

Zasmál se. Jeho smích ji překvapil, takhle ho neznala. „Teď jen abych našel lékárnu, která by mi ten lék vydala.“ Někdo na něj promluvil. Zřejmě jiný policista, který se ptal na dráhu kulky. Katzka se odvrátil, aby mu odpověděl, a pak se znovu ozval do telefonu. „Musím jít. Jste opravdu v pořádku? Nechtěla byste se radši přestěhovat do hotelu?“

„Bude to dobré.“

„Okej.“ Katzka si znovu povzdechl. „Ale chtěl bych, abyste si ráno zavolala zámečníka. Ať vám namontuje do všech dveří patentní zámky. Zvlášť když budete trávit více nocí doma sama.“

„Udělám to.“

Rozhostilo se kratičké ticho. Měl spoustu naléhavé práce, a přesto se zdálo, že váhá zavěsit. Nakonec se ozval: „Zítra ráno zavolám znovu.“

„Díky, Katzko.“ Zavěsila.

Opět zkoušela pagerem volat Marka. Pak se natáhla na postel a čekala, až se ozve. Neozval se.

S každou uplynulou hodinou vzrůstal její strach. Snažila se své obavy utlumit vypočítáváním všech možných důvodů, proč Mark neodpovídá. Mohl usnout v jedné z místností lékařské pohotovosti. Třeba se mu porouchalo pípadlo. Nebo je nepostradatelný na operačním sále.

Nebo by také mohl být mrtvý. Jako Aaron Levi. Jako Kunstler a Hennessy.

Znovu to zkoušela přes pager. Znovu a znovu.

Konečně ve tři ráno zadrnčel telefon. V momentě byla úplně probuzená a chňapla po sluchátku.

„Abby, to jsem já.“ Markův hlas zněl chraptivě, jako by volal z veliké dálky.

„Hodiny už tě sháním,“ vybuchla. „Kde jsi?“

„Ve voze, a jedu přímo do nemocnice.“ Odmlčel se. „Abby, musíme si promluvit. Věci se… změnily.“

Tiše řekla: „Myslíš mezi námi?“

„Ne, ne, tohle nemá s naším vztahem nic společného. Nikdy nemělo. Je to čistě moje záležitost. A ty jsi do toho zaryla, Abby. Snažil jsem se je přesvědčit, aby couvli, ale oni už teď zašli příliš daleko.“

„Kdo?“

„Tým.“

Bála se položit další otázku, avšak v tuhle chvíli neměla jinou volbu. „Všichni? I ty?“

„Už ne.“ Spojení se na okamžik oslabilo; zaslechla svištění okolních aut. Jeho hlas znovu nabyl na intenzitě. „Mohandas a já jsme dnes večer dospěli k rozhodnutí. Proto jsem byl u něho doma. Mluvili jsme spolu a porovnávali záznamy. Abby, pokládáme své hlavy na špalek. Ale rozhodli jsme se s tím skoncovat. Dál už to nemůžeme dělat. Máme v úmyslu všechno zveřejnit, Mohandas a já. A k čertu se všemi. K čertu s Bayside.“ Odmlčel se a pak zlomeným hlasem dodal: „Jsem zbabělec. Je mi to líto.“

Zavřela oči. „Tys to věděl. Celou tu dobu jsi to věděl.“

„Věděl jsem jen něco – všechno ne. Neměl jsem ponětí, jak daleko Archer zašel. Nechtěl jsem to vědět. Pak ses mě začala vyptávat, kladla jsi mi tolik otázek. A já už jsem to před tebou nemohl déle skrývat…“ Zhluboka vydechl a zašeptal: „Tohle mě zničí, Abby.“

Nechávala oči zavřené. Představovala si ho v temnotě jeho vozu, s jednou rukou na volantu, v druhé tisknoucího mobilní telefon. Dovedla si představit výraz utrpení na jeho obličeji. A té odvahy, především té odvahy.

„Miluji tě,“ zašeptal.

„Přijeď domů, Marku. Prosím.“

„Ještě ne. Mám s Mohandasem schůzku v nemocnici. Musíme sehnat ty záznamy o dárcích.“

„Vy víte, kde jsou?“

„Nemáme představu. Ve dvou nám zabere spoustu času projít všechny ty složky. Kdybys nám pomohla, třeba by se to dalo do rána stihnout.“

Posadila se na posteli. „Stejně toho už dneska moc nenaspím. Kde se máš setkat s Mohandasem?“

„V místnosti, kde jsou archivovány záznamy o pacientech. On má klíč.“ Mark zaváhal. „Určitě tam chceš být s námi, Abby?“

„Chci být tam, kde jsi ty. Provedeme to společně. Okej?“

„Okej,“ odpověděl měkce.

„Brzy na shledanou.“

Pět minut nato Abby vyšla z domu a nastoupila do svého vozu.

Ulice West Cambridge byly opuštěné. Zahnula na Memorial Drive, jela podél Charles River a potom zamířila jihovýchodně k mostu u River Street. Bylo čtvrt na čtyři ráno, ale nevzpomínala si, kdy se naposledy cítila tak čilá a plná života.

Konečně je porazíme! říkala si. A uděláme to společně. Tak, jak jsme to měli udělat hned na začátku.

Přejela most a zamířila k nájezdu na dálnici. V tuhle hodinu se na ní objevovalo jenom pár vozidel, takže se snadno zařadila do řídkého provozu směřujícího na východ. Asi po pěti kilometrech dálnice končila. Přejela do jiného pruhu a chystala se odbočit na nájezd vedoucí k jihovýchodní dálnici. Když na ni zahnula, náhle si všimla, že ji hrozivě dohánějí dvě přední světla automobilu.

Přidala plyn, aby se co nejdřív dostala na dálnici.

Světla se těsně přiblížila, vysoké paprsky se odrazily v jejím zpětném zrcátku. Jak dlouho už za ní jedou? Neměla představu. Ale teď za ní hučela jako dva netopýři letící z pekla.

Šlápla na to.

Totéž učinil i druhý vůz. Náhle se stočil vlevo do vedlejšího pruhu. Jel teď těsně vedle ní, div se vozy nedotýkaly.

Natočila hlavu stranou. Spatřila, jak se okno druhého auta spouští dolů. Zahlédla siluetu muže na místě spolujezdce.

V panice sešlápla plyn až k podlaze.

Příliš pozdě si všimla auta, které stálo v jejím jízdním pruhu. Dupla na brzdy. Její vůz se prudce otočil a naletěl na betonovou bariéru. Svět se náhle naklonil na stranu. A pak se všechno překotilo a padalo a padalo. Viděla tmu a světlo. Tmu, světlo.

Tmu.

„… opakuji, tady je mobilní jednotka 41. ETA tři minuty. Slyšíte?“

„Slyším, jednačtyřicítko. Jak to vypadá s životně důležitými funkcemi?“

„Systolický se drží na pětadevadesáti. Puls jedna deset. Periferně zavádíme normální fyziologický roztok. Moment, vypadá to, že se pohnula.“

„Nehýbejte s ní!“

„Dali jsme jí krční manžetu a páteřní dlahu.“

„Okej, jsme připraveni a čekáme na vás.“

„Jsme tam za minutu, Bayside…“

… Světlo.

A bolest. Krátká, ostrá exploze bolesti v hlavě.

Snažila se vykřiknout, ale nevyšel žádný zvuk. Pokoušela se odvrátit hlavu od toho pronikavého světla, ale jako by měla šíji lapenou v dusivém sevření. Pomyslela si, kdyby tak jen mohla uniknout tomu světlu a ponořit se znovu do tmy, ta bolest by odešla. Vší silou se kroutila, namáhavě se snažila vymanit se z toho ochromení, které sevřelo její tělo.

„Abby, Abby, zůstaňte klidně ležet,“ přikazoval jakýsi hlas. „Musím se vám podívat do očí.“

Stočila se zase jinak; cítila, jak se jí do zápěstí a do kotníků zařízly řemínky, jimiž byla připoutaná. A pak si uvědomila, že to nebyla paralýza, co jí bránilo v pohybu. Ruce i nohy měla přivázané k vozíku.

„Abby, jsem doktor Wettig. Podívejte se na mě. Pohlédněte do toho světla. No tak, otevřte oči. Otevřte je!“

Otevřela oči; donutila se udržet je otevřené, třebaže paprsek baterky jí pronikl jako čepel přímo do lebky.

„Sledujte to světlo. Takhle je to správné, Abby. Dobrá, obě zornice reagují. Oční pozadí je normální.“ Světýlko zaplaťpánbůh zhaslo. „Přesto chci ještě udělat CT.“

Abby teď už rozeznávala tvary. Viděla stín hlavy doktora Wettiga na pozadí rozptýlené záře světel nad hlavou. Po obvodu jejího zorného pole se pohybovaly další hlavy a bílá zástěna se vzdouvala jako mrak plující v dálce. Levou rukou jí projela prudká bolest; trhla sebou.

„Klid, Abby.“ Byl to ženský hlas, tichý a konejšivý. „Musím vám nabrat krev. Ležte klidně. Mám ještě spoustu odběrů.“

Teď se ozval třetí hlas. „Doktore Wettigu, mám pro ni připravený rentgen.“

„Za chvíli,“ řekl Wettig. „Zaveďte kanylu na infuzi většího kalibru. Šestnáctku. Hoďte sebou, lidi.“

Abby ucítila další bodnutí, tentokrát do pravé paže. Ta prudká bolest ji plně probudila a ona zbystřila mozek a pozornost. Věděla přesně, kde se nachází. Nedokázala si vybavit, jak se sem dostala, ale uvědomila si, že tohle je baysideská pohotovost a že se muselo stát něco hrozného.

„Marku,“ vykřikla a snažila se posadit. „Kde je Mark?“

„Nehýbejte se! Vypadne vám intravenózní hadička!“

Něčí ruka jí obemkla paži nad loktem a přitiskla ji ke kraji vozíku. To sevření nebylo nijak něžné. Všichni jí ubližovali, píchali do ní jehly a drželi ji jako nějaké chycené zvíře.

„Marku!“ zaječela.

„Abby, poslouchejte mě.“ Byl to znovu Wettig, který promluvil hlubokým a netrpělivým hlasem. „Snažím se Marka sehnat. Určitě se tady brzy objeví. Ale teď s námi musíte spolupracovat, nebo vám nemůžeme pomoct. Rozumíte mi? Abby, rozumíte?“

Zvedla k němu oči a ztichla. Tolikrát předtím, jako rezidentku, ji děsily jeho lhostejné modré oči. Teď, připoutaná a bezmocná, se pod tím pohledem cítila víc než vyděšená. Měla z něho opravdovou hrůzu. Rozhlédla se po místnosti, hledajíc přátelskou tvář, ale všichni měli plné ruce práce s jejími intravenózními hadičkami, zkumavkami s krví a kontrolou jejích životních funkcí.

Zaslechla, jak někdo svištivě odtáhl závěs, cítila prudké naklonění vozíku, který se pohnul, a pak už se nad ní na stropě míhala řada světel a ona věděla, že ji odvážejí hlouběji do nemocnice, do srdce nepřítele. Ani se nepokoušela o obranu, s připoutanými údy nelze bojovat. Přemýšlej, nabádala se v duchu. Musíš přemýšlet.

Zahnuli za roh k rentgenu. Nad jejím vozíkem se objevil další obličej, muž. Technik z cétéčka. Přítel nebo nepřítel? Na tohle, už nedokázala odpovědět. Přeložili ji na stůl a hruď a boky jí připoutali řemeny.

„Ležte úplně klidně,“ nařídil technik, „nebo to všechno budeme muset dělat znovu.“

Když vjela do tunelu, pocítila náhlou klaustrofobii. Vzpomněla si, jak někteří pacienti popisovali své zážitky s rezonančním tomografem: jako když vrazíte hlavu do ořezávátka. Abby zavřela oči. Kolem hlavy jí cinkala a šuměla technika. Snažila se myslet, vzpomenout si na tu nehodu.

Vybavila si, jak nastoupila do svého auta. Jak vjela na dálnici. Pak jako by se pásek její paměti přetrhl. Retrográdní amnézie; sama nehoda = úplně bílé místo. Ale události, které k ní vedly, se jí zvolna začaly vybavovat.

Než rentgen skončil, dala si útržky paměti natolik dohromady, aby pochopila, co teď musí udělat. Jestli chce zůstat naživu.

Když ji technik přenášel zpátky na vozík, byla klidná a spolupracovala s ním – tak vstřícně, že jí ani nepřipoutal nohy a ruce a nechal jí pouze řemen přes hruď. Pak s ní vjel do předpokoje rentgenu.

„Přijdou si pro vás z pohotovosti,“ oznámil jí. „Kdybyste mě potřebovala, jen zavolejte. Jsem hned ve vedlejší místnosti.“

Otevřenými dveřmi zaslechla, jak s někým telefonuje.

„Jo, počítačová tomografie. Jsme tu hotovi. Doktor Blaise si teď prohlíží záznam. Přijdete si pro ni?“

Abby natáhla ruku a tichounce si odepnula pás na hrudi. Když se posadila, místnost se s ní zatočila. Přitiskla dlaně ke spánkům a všechno se pomalu ustálilo. Teď viděla úplně jasně.

Kapačka.

Strhla z paže pásku a vytáhla katétr. Otřásla se bolestí, jak to štíplo. Roztok z hadičky kapal na podlahu. Tohle ignorovala a soustředila se na to, aby zastavila proud krve z žíly. Bodnutí šestnáctkou zanechá pěkně velkou díru. Třebaže ji znovu pevně přelepila, krev nepřestávala prosakovat. S tím se teď ale nemohla zdržovat. Každou chvíli pro ni přijdou.

Slezla z vozíku, její bosé nohy přistály v louži fyziologického roztoku. Ve vedlejší místnosti technik uklízel stůl. Slyšela šustění papíru a otevírání nádoby na odpadky.

Sňala z háčku na dveřích plášť pro laboranty a navlékla si ho přes svůj nemocniční úbor. I tenhle jednoduchý úkon ji zcela vyčerpal. Úporně se snažila přemýšlet, bílým oparem bolesti všechno vidět a zaregistrovat, že se blíží ke dveřím. Netečné nohy ji nechtěly nést, připadalo jí, jako by se ploužila písečnými dunami. Vešla do chodby.

Byla prázdná.

S podklesávajícíma nohama postupovala dál chodbou přidržujíc se zdi, aby neupadla. Zahnula za roh. Na vzdáleném konci chodby byl nouzový východ. Probojovávala se k němu s myšlenkou: Jestli se mi podaří dostat se k těm dveřím, budu v bezpečí.

Kdesi za sebou, odněkud jako z obrovské dálky, slyšela hlasy. Zvuk spěchajících kroků.

Opřela se o dveře nouzového východu opatřené mříží, zatlačila a vypadla do noci. Okamžitě se rozezněly poplašné zvonky. Rozběhla se, v panice se řítila do tmy. Zakopla o hranu chodníku u parkoviště. Do bosých nohou se jí zařízl úlomek skla a štěrk. Neměla žádný plán útěku, žádné místo, kam by šla – věděla jen to, že musí prchnout z Bayside.

Hlasy už byly za ní. Výkřiky.

Když se ohlédla, spatřila, jak tři členové bezpečnostní služby vybíhají ze vchodu pohotovosti.

Schovala se za jedno auto – příliš pozdě. Zahlédli ji.

Vyskočila a znovu se rozutíkala. Nohy ji nechtěly poslouchat. Klopýtavě přebíhala mezi zaparkovanými vozy.

Kroky jejích pronásledovatelů už dupaly hodně blízko; muži se přibližovali z obou stran.

Zabočila doleva, mezi dvě zaparkovaná auta.

Obklíčili ji. Jeden strážný ji chytil za levou paži, druhý za pravou. Kopala je a bušila do nich. Snažila se je kousnout.

Ale už tu byli tři a táhli ji zpátky na pohotovost. Zpět k doktoru Wettigovi.

„Oni mě zabijí!“ zaječela. „Pusťte mě! Nechte mě odejít! Oni mě chtějí zabít!“

„Nikdo vám nechce ublížit, dámo.“

„Vy to nechápete. Nechápete to!“

Dveře pohotovosti se bleskově otevřely. Všoupli ji dovnitř do světla a zvedli na vozík. Hned ji připoutali, i když sebou trhala a kopala.

Nad ní se objevil obličej doktora Wettiga, bílý a přísný. „Pět miligramů haldolu intramuskulárně,“ vyštěkl.

„Ne!“ vykřikla Abby. „Ne!“

„Dělejte! Chci to okamžitě.“

Sestra už stála vedle vozíku se stříkačkou v ruce. Připravila jehlu.

Abby se vzepjala ve snaze vymanit se z pout.

„Přidržte ji,“ nařídil Wettig. „Kruci, copak nejsme schopni ji tady znehybnit?“

Něčí ruce jí sevřely zápěstí. Kdosi ji překulil na stranu a odhalil hýždě.

„Prosím,“ žadonila a upřela oči na sestru. „Nedovolte mu, aby mi ublížil!“

Ucítila ledový chlad alkoholu a pak vpich jehly do zadku.

„Prosím,“ zašeptala. Ale věděla, že už je příliš pozdě.

„To bude v pořádku,“ řekla sestra a usmála se povzbudivě na Abby. „Všechno bude v pořádku.“

Kapitola 23

„Na přístavní hrázi nejsou žádné známky smyku,“ hlásil detektiv Carrier. „Přední sklo je roztříštěné. A řidič má nad pravým okem něco, co se podobá díře po kulce. Znáte nařízení, Slimáku. Je mi líto, ale budeme potřebovat vaši zbraň.“

Katzka přikývl. A pak se unaveně zahleděl na vodu. „Povězte potápěči, že najde mou zbraň přímo tamhle. Pokud ji ovšem neodnesl proud.“

„Myslíte, že jste vypálil osmkrát?“

„Možná víckrát. Když jsem začal střílet, byla úplně plná.“

Carrier kývl hlavou a poklepal Katzkovi po rameni. „Jděte domů. Vypadáte příšerně.“

Katzka se vracel po hrázi, kde se shromáždili pracovníci kriminologické laboratoře. Dodávka byla vytažená z vody už před několika hodinami a teď stála na kraji dvora plného kontejnerů. Na její nápravě se zachytily pletence mořské trávy. Kvůli vzduchu v pneumatikách se vůz pod vodou převrátil a střechou zapadl do bahna na dně. Přední sklo bylo zacákané blátem. Policisté už mezitím zjistili jeho registraci: Bayside Hospital, Operations and Facilities, tedy vůz dopravující zdravotnická zařízení. Ředitel této zdravotnické společnosti identifikoval vůz jako jeden ze tří, které nemocnice vlastní a používá k převážení zásob a personálu do vzdálených klinik. Manažer si nevšiml, že jeden z jeho vozů chybí, dokud mu policie před hodinou nezavolala.

Dveře u sedadla řidiče teď byly otevřené a do vnitřku vozu se nakláněl fotograf, aby pořídil snímky palubní desky. Tělo vynesli před půlhodinou. Řidičský průkaz ho identifikoval jako Olega Borovoje, devětatřicetiletého obyvatele Newarku v New Jersey. Čekalo se na další informace.

Katzka se radši k vozidlu nepřibližoval. Uvědomoval si, že jeho čin zpochybňují, a musel si udržet odstup od důkazů. Přešel dvůr k místu, kde za plotem zaparkoval svůj vůz, a vklouzl dovnitř. Se zasténáním složil hlavu do dlaní. Ve dvě po půlnoci se dostal domů, aby se osprchoval a dopřál si několik hodin spánku. Krátce po rozednění už byl zpátky u přístaviště. Na tohle už jsem příliš starý, říkal si, přinejmenším o deset let starší. Všechno to pobíhání kolem a vyřvávání do tmy bylo pro mladé lvy, ne pro policajta středního věku. A on se cítil hodně přes střední věk.

Někdo zaklepal na okno. Zvedl hlavu a spatřil Lundquista. Stáhl sklo.

„Hej, Slimáku. Jste v pořádku?“

„Jedu se domů trochu vyspat.“

„Než pojedete, třeba byste se chtěl dozvědět pár věcí o tom šoférovi.“

„Zjistili něco nového?“

„Prohnali jméno Oleg Borovoj počítačem. Bingo, a je to tady. Ruský přistěhovalec, přijel sem v osmdesátém devátém. Poslední známé bydliště Newark, New Jersey. Tři zatčení, žádné odsouzení.“

„Jaká obvinění?“

„Únosy a vydírání. Obvinění se nikdy neprokázala, protože svědkové vždycky zmizeli.“ Lundquist se naklonil blíž ke Katzkovi a ztlumil hlas do mumlavého šepotu. „Včera v noci jste se připletl k sakra smradlavé záležitosti. Policisti z Newarku tvrdí, že Borovoj patří k ruské mafii.“

„Nakolik jsou si tím jisti?“

„Měli by to vědět. Ruská mafie má v New Jersey svou domácí základnu. Slimáku, ve srovnání s těmahle chlapíkama vypadají Kolumbijci jako nějakej posranej rotariánskej klub. Tihle se nespokojí s tím, že zaútočí. Hned useknou prsty na rukou a na nohou, jen tak ze srandy.“

Katzka svraštil obočí, když si vzpomněl na tu hrůzu včerejší noci. Jak se v husté tmě brodil vodou a ti muži pobíhali na hrázi a pokřikovali na sebe v jazyce, jemuž nerozuměl. Teď mu před očima naskakovaly představy usekaných prstů a obrázky bostonských ulic posetých nejrůznějšími částmi lidských těl. A to mu připomnělo skalpely. A operační sály.

„Co má Borovoj společného s Bayside?“ zeptal se.

„To nevíme.“

„Řídil jejich vozidlo.“

„A ta dodávka je plná medicínských zásob,“ řekl Lundquist, „v hodnotě dvě stě tisíc dolarů. Zřejmě se jedná o černý trh. Borovoj mohl mít v Bayside partnery, kteří od něho brali drogy a zásoby. A vy jste ho přistihl právě ve chvíli, kdy nakládal zboží do jejich lodi.“

„A co ta loď? Mluvili jste se správcem přístavu?“

„Majitelem lodi je nějaká newjerseyská firma nazvaná Sigajevova společnost. Registrovaná v Panamě. Její poslední známá zastávka byla Riga.“

„Kde to je?“

„V Litvě. Myslím, že je to nějaká republika, která se odtrhla od Ruska.“

Zase Rusko, pomyslel si Katzka. Jestli tohle byla skutečně ruská mafie, pak měli co dělat s velice nebezpečnými, krutými a krvelačnými zločinci. S každou legitimní vlnou imigrantů přichází nelegální vlna zrádců a zločineckých sítí, které následují své krajany do země, kde se jim naskýtá příležitost. Do země snadné kořisti.

Vzpomněl si na Abby DiMatteovou a náhle jím projela děsivá obava. Nemluvil s ní od onoho telefonátu v jednu hodinu po půlnoci. Právě před hodinou už se chystal jí znovu zavolat. Ale když vyťukával číslo, zpozoroval, jak se mu zrychlil puls. A hned si uvědomil, co to znamená. Naději. Radostnou, úzkostnou, naprosto iracionální dychtivost uslyšet její hlas. Byly to pocity, jaké nezažil už léta, a hned pochopil, až příliš bolestně, co znamenaly.

Rychle položil sluchátko. A celou uplynulou hodinu strávil v prohlubující se depresi.

Zaletěl pohledem k přístavišti. V tuhle chvíli už mohla být loď nějakých sto mil odtud na širém moři. I kdyby ji lokalizovali, nastal by tu právní problém.

„Potřebuji vědět všechno o té Sigajevově společnosti,“ řekl Lundquistovi. „Jakékoli spojení mezi Amity a Bayside Hospital.“

„Zařídím, Slimáku.“

Katzka nastartoval. Pohlédl na Lundquista. „Váš bratr ještě stále pracuje v pobřežní hlídce?“

„Ne. Ale pořád tam má kámoše.“

„Promluvte si s nimi. Zeptejte se, jestli se v poslední době dostali na palubu té nákladní lodi.“

„O tom pochybuju, jestli právě připlula z Rigy.“ Lundquist se odmlčel. Napřímil se a pohlédl na detektiva Carriera, který k nim mířil a mával.

„Hej, Slimáku,“ oslovil Carrier Katzku. „Slyšel jste tu zprávu o doktorce DiMatteové?“

Katzka okamžitě vypnul motor. Ale nedokázal vypnout hukot náhle rozbouřeného vlastního tepu. Zíral na Carriera v očekávání nejhoršího.

„Měla nehodu.“

Chodbou drncavě projížděl vozík rozvážející obědy. Abby se okamžitě probudila a zjistila, že leží v přikrývkách vlhkých potem. Srdce jí dosud prudce bušilo hrůzou ze zlého snu. Snažila se obrátit v posteli na bok, ale nešlo to. Měla ruce připoutané k záhlaví postele a odřená zápěstí bolela. V tu chvíli si uvědomila, že předtím vůbec nesnila, že tohle byla noční můra, z níž se nemůže probudit.

Se zoufalým vzlykem bezmoci klesla vyčerpaně zpátky do polštářů a upřeně zírala do stropu. Zaslechla zaskřípění židle. Otočila hlavu.

Katzka seděl u okna. V polední záři jí jeho neoholený obličej připadal starší a unavenější, než jak ho kdy předtím viděla.

„Žádal jsem je, aby vám odstranili ty řemínky,“ ozval se. „Ale bylo mi řečeno, že už jste si vytahala moc infuzních hadiček.“ Vstal a přešel k lůžku. Tam zůstal stát a díval se na ni. „Vítejte zpátky, Abby. Měla jste velké štěstí, mladá dámo.“

„Nevzpomínám si, co se stalo.“

„Měla jste nehodu. Váš vůz se překotil na jihovýchodní magistrále.“

„Byl někdo jiný…“

Zavrtěl hlavou. „Nikdo jiný zraněn nebyl. Ale váš vůz je úplně odepsaný.“ Nastalo ticho. Všimla si, že Katzka už se na ni nedívá. Zíral kamsi na polštář za její hlavou.

„Katzko?“ ozvala se tiše.

„Byla to moje vina?“

Váhavě přikývl. „Podle smykových stop jste jela značnou rychlostí. Musela jste prudce zabrzdit, abyste se vyhnula vozidlu, které uvízlo ve vašem pruhu. Narazila jste svým vozem do betonové bariéry a překulila jste se přes dva pruhy.“

Zavřela oči. „Panebože!“

Znovu oba mlčeli. „Zřejmě jste se nedozvěděla zbytek,“ ozval se po chvíli Katzka. „Mluvil jsem s vyšetřovatelem. Ve vašem voze bohužel našli rozbitou láhev od vodky.“

Otevřela oči. „To není možné.“

„Abby, nemůžete si přece vzpomenout, co se stalo. Včerejší noc v přístavišti byl pro vás traumatizující zážitek. Třeba jste se potřebovala uvolnit. Dát si doma pár drinků.“

„Určitě bych si pamatovala, že jsem pila!“

„Poslyšte, v tuhle chvíli je důležité –“

„Tohle je důležité! Copak to nevidíte, Katzko? Zase to na mě nastražili!“

Přejel si rukou oči gestem člověka zahánějícího spánek. „Je mi to líto, Abby,“ zamumlal. „Vím, že není snadné si něco takového připustit. Ale doktor Wettig mi právě ukázal výsledky vaší krevní zkoušky na alkohol. Nabírali vám krev včera v noci na pohotovosti. Měla jste 2,1 promile.“

Záměrně k ní nebyl obrácen obličejem, ale díval se neúčastně z okna, jako by ho jen pohled na ni značně zneklidňoval. A ona nemohla ani natočit tělo tak, aby mu pohlédla do obličeje – její připoutané ruce jí to nedovolily. Divoce sebou škubla a bolest, která jí projela odřenými zápěstími, jí téměř vehnala slzy do očí. Nechtěla se rozplakat. Kruci, nehodlala brečet. Zavřela oči a snažila se nějak usměrnit svůj vztek. To bylo to jediné, co jí nechali, jediná zbraň, kterou se mohla bránit. Všechno ostatní jí sebrali. Dokonce i Katzku.

„Nepila jsem,“ řekla pomalu a klidně. „Musíte mi věřit. Nebyla jsem opilá.“

„Můžete mi říct, kam jste jela ve tři ráno?“

„Sem do Bayside. To si pamatuji. Mark mi volal a já jsem sem jela, abych…“ Zarazila se. „Je tady? Proč tu není?“

Jeho mlčení ji vyděsilo. Natočila k němu hlavu, ale do obličeje mu neviděla.

„Katzko?“

„Mark Hodell neodpovídá na vzkazy na svém pageru.“

„Cože?“

„Jeho vůz na nemocničním parkovišti není. Nikdo o něm neví.“

Snažila se promluvit, ale náhle měla pocit, jako by jí hrdlo opuchlo a úplně se uzavřelo; jediný zvuk, který z něho vyšel, bylo vyprahlé, tichounké „ne“.

„Je příliš brzy na jakékoli závěry, Abby. Může mít porouchaný pager. Ještě nic nevíme.“

Ale Abby věděla. Věděla to s naprostou a otřesnou jistotou. Celé její tělo bylo náhle jako bez života, otupělé, strnulé. Neuvědomila si, že pláče, ani necítila slzy stékající po tvářích, dokud Katzka nevstal a papírovým kapesníčkem jí je opatrně nesetřel.

„Je mi to líto,“ zamumlal. Jemně jí odhrnul vlasy z tváře a na kratičký okamžik jeho prsty prodlely na jejím čele v jakémsi ochranitelském gestu. „Je mi to moc líto,“ opakoval tiše.

„Najděte mi ho,“ žadonila. „Prosím, prosím. Najděte mi ho.“

„Najdu.“

Vzápětí slyšela, jak vyšel z místnosti. Teprve potom si uvědomila, že jí uvolnil zápěstí. Byla volná, mohla opustit lůžko a vyjít z pokoje. Ale neudělala to.

Zabořila obličej do polštáře a plakala.

V poledne přišla sestra, aby jí vyndala intravenózní hadičky a nechala jí tam podnos s obědem. Abby se na jídlo ani nepodívala. Podnos později nedotčený odnesli.

Ve dvě hodiny vstoupil doktor Wettig. Stál u její postele, procházel stránky jejího chorobopisu a při opětovné kontrole výsledků jejích laboratorních testů vydával mlaskavé zvuky. Nakonec na ni shlédl ze své výše. „Doktorko DiMatteová?“

Neodpověděla mu.

„Detektiv Katzka mi řekl, že popíráte pití jakéhokoli alkoholu včera v noci,“ řekl.

Mlčela.

Wettig si povzdechl. „Prvním krokem k zotavení je uvědomění si problému. Chci vám říct, že jsem si měl všimnout, s čím se celou dobu potýkáte. Ale teď se všechno dostalo na veřejnost. Je čas se k tomu problému nějak postavit a řešit ho.“

Vzhlédla k němu. „Jak?“ zeptala se otupěle.

„Máte před sebou určitou budoucnost, která stojí za záchranu. Alkoholismus je vážná překážka, ale jste inteligentní žena. Vedle medicíny se vám otevře spousta jiných možností.“

Její odpovědí bylo mlčení. V tuhle chvíli, v porovnání s Markovým zmizením, pociťovala ztrátu lékařské kariéry jako téměř nepodstatnou.

„Požádal jsem doktora O’Connora, aby vás vyšetřil,“ řekl Wettig. „Zajde za vámi dnes večer.“

„Nepotřebuji psychiatra.“

„Myslím, že ano, Abby. Myslím, že potřebujete značnou pomoc. Musíte překonat ty nesmyslné představy, že vás někdo stále pronásleduje. Neschválím vaše propuštění, dokud mi O’Connor neřekne, co je s vámi. Třeba se rozhodne přemístit vás na psychiatrické oddělení. Záleží to pouze na něm. Nemůžeme dopustit, abyste si sama ublížila, jak jste se o to pokusila včera večer. Všichni o vás máme zájem a obavu. Já se o vás bojím, Abby. Proto jsem nařídil prohlídku psychiatra. Je to jen pro vaše dobro, věřte mi.“

Pohlédla mu přímo do očí. „Táhněte k čertu, generále!“

K jejímu nesmírnému zadostiučinění sebou prudce trhl a odstoupil od lůžka. Hlučně sklapl desky s jejím chorobopisem. „Přijdu vás zkontrolovat později, doktorko DiMatteová,“ vybafl a vyšel z pokoje.

Dlouho zírala do stropu. Sotva pár minut předtím, než Wettig vstoupil, se cítila nesmírně unavená na to, aby se pustila do boje. Teď se jí v těle napjal každičký sval a v žaludku to vřelo. Bolely ji ruce. Sklopila oči a uvědomila si, že má ruce sevřené v pěst.

K čertu s vámi se všemi.

Posadila se. Závrať trvala pouhých pár vteřin, pak pominula.

Už moc dlouho leží. Nastal čas se pohnout a znovu získat vládu nad svým životem.

Přešla pokoj a nepatrně pootevřela dveře.

Sestra u stolku zvedla oči a pohlédla přímo na Abby. Na její jmenovce stálo: W. Sorianová. „Potřebujete něco?“

„Ne, ne,“ vyhrkla Abby a rychle zmizela za zavřenými dveřmi.

Sakra, drží ji tu jako vězně.

Bosýma nohama párkrát dokola přešla pokoj, snažíc se naplánovat, co dál. Teď nemohla myslet na Marka. Kdyby na něho myslela, pak by se musela v posteli jen stočit do klubíčka a plakat. Tohle si přáli, aby udělala, tohle očekávali, že udělá.

Přistoupila k židli u okna a posadila se, aby mohla v klidu přemýšlet. Zvažovala své další kroky, ale na žádné možnosti nedokázala přijít. Včera v noci jí Mark řekl, že Mohandas je na jejich straně, ale Mark tu teď není. Nemínila věřit Mohandasovi. V téhle nemocnici už nevěřila nikomu.

Vstala, přešla k nočnímu stolku a zvedla telefon. Ozval se vyzváněcí tón. Vyťukala Vivianino číslo. Záznamník. Potom si vzpomněla, že Vivian je ještě stále v Burlingtonu.

Zavolala do vlastního bytu, vyťukala svůj příjmový kód a vyslechla vzkazy ze svého záznamníku. Byl na něm další vzkaz od Vivian a podle tónu jejího hlasu byl hovor značně naléhavý. Zanechala číslo do Burlingtonu.

Abby ho vyťukala.

Tentokrát Vivian zvedla sluchátko. „Jen taktak jste mě chytla. Už jsem se chystala odtud odjet.“

„Vracíte se domů?“

„Odlétám v šest hodin do Loganu. Poslyšte, tenhle výlet byl úplně k ničemu. V Burlingtonu se žádné odběry neprováděly.“

„Jak to víte?“

„Prověřila jsem zdejší letiště. A všechny možné přistávací plochy v celé oblasti. Během nocí, kdy se prováděly ony transplantace, odtud žádné letadlo do Bostonu neletělo, aspoň to nemají v letových záznamech. Ani sebemenší letadýlko. Burlington je pro ně pouhým pláštíkem. A Tim Nicholls zajistil oficiální papíry.“

„A Nicholls teď zmizel.“

„Nebo se ho zbavili.“

Obě na moment ztichly. Pak se ozvala Abby, velmi tiše: „Mark je pryč.“

„Cože?“

„Nikdo neví, kde je. Detektiv Katzka říká, že nemohou najít jeho auto. A Mark nereaguje na svůj pager.“ Odmlčela se. Stáhlo se jí hrdlo.

„Ach, Abby…“ Vivian se zajíkla.

V kratičkém tichu Abby zaslechla cvaknutí na lince. Stiskla sluchátko tak pevně, až ji zabolely prsty. „Vivian?“

Další cvaknutí. A pak linka oněměla.

Zavěsila a snažila se zavolat znovu, ale žádný vyzváněcí tón se neozval. Pokoušela se vytočit spojovatelku, znovu a znovu zvedala a pokládala sluchátko. Stále nic, žádný tón.

Nemocnice její telefon odpojila.

Katzka stál na úzkém chodníčku na Tobin Bridge a pozoroval vodu pod sebou. Ze západu proudila řeka Mystic, cestou se spojila s vodami řeky Chelsea, než spolu vtekly do bostonského přístavu a do moře. Ten pád z velké výšky musel trvat dost dlouho, pomyslel si Katzka, a představoval si náraz těla na hladinu. Téměř určitě to byl smrtelný pád.

Když se otočil, nezajímal ho dopravní ruch pozdního odpoledne a spousta vozidel svištivě přejíždějících most, ale soustředil se na stranu mostu po proudu řeky. Představoval si, co se asi dělo tehdy po pádu těla do vody. Mrtvolu odnesl proud do přístavu. Nejprve plula pod hladinou, třeba klesla do bahnitého dna. Nakonec ji vnitřní plyny vynesly nad hladinu. Tohle mohlo trvat hodiny nebo dny. Záleželo na teplotě vody a na rychlosti, s jakou se v hnijících vnitřnostech rozmnožily bakterie tvořící plyn. Pak mrtvé tělo vyplavalo na povrch.

Tehdy bylo nalezeno. Za den či dva. Napuchlé a k nepoznání.

Katzka se obrátil na strážníka obchůzkáře stojícího vedle něho. Musel křičet, aby přehlušil rušný dopravní provoz. „V kolik hodin jste si všiml toho vozu?“

„Kolem páté ráno. Byl odstavený v severním havarijním pruhu. Přímo tamhle.“ Mávl rukou přes pruhy svištících vozů. „Krásné zelené BMW. Okamžitě jsem zastavil.“

„U toho BMW jste nikoho neviděl?“

„Ne, pane. Vypadalo opuštěně. Zapsal jsem si poznávací značku a zjistil, že nikdo nehlásil jeho ukradení. Domníval jsem se, že řidič měl třeba potíže s motorem, tak ho tam nechal stát a šel pro pomoc. Uvědomil jsem si, že by to ohrozilo dopravu, tak jsem zavolal odtahovou službu.“

„Ve voze nebyly klíčky? Žádný vzkaz?“

„Ne, pane. Byl uvnitř čistý jako píšťalka.“

Katzka opět stočil pohled k vodě. Byla by ho zajímala hloubka řeky v tomhle místě a síla proudu.

„Opravdu jsem se pokoušel volat doktora Hodella domů, ale nikdo se neozval,“ pokračoval strážník. „To jsem ještě nevěděl, že se pohřešuje.“

Katzka mlčel. Jen shlížel dolů na řeku, myslel na Abby a uvažoval, co by jí měl říct. Na tom nemocničním lůžku vypadala tak zoufale křehká a on nesnesl pomyšlení, že by ji mohl ještě víc zranit. Ještě víc jí přitížit.

Nepovím jí to. Zatím ne, umínil si. Dokud nenajdeme tělo.

I strážník se zahleděl na řeku. „Ježíši! Myslíte, že skočil?“

„Jestli je tam dole,“ odpověděl Katzka, „pak určitě ne proto, že skočil.“

Telefony drnčely celý den, dvě pomocné sestry oznámily, že jsou nemocné, a Wendy Sorianová, která teď sloužila, zmeškala oběd. Neměla chuť táhnout další směnu. Teď byly tři odpoledne a před ní dalších osm hodin služby.

Její děti už dvakrát volaly. Mami, Jeffy mě zase bije. Mami, kdy přijde domů taťka? Mami, smíme použít mikrovlnku? Slibujeme, že nezapálíme barák. Mami, mami, mami.

Proč nikdy neotravují v práci otce?

Protože tatínkova práce je zatraceně důležitější.

Wendy si opřela hlavu o ruce a mlčky zírala na chorobopisy pacientů počmárané příkazy lékařů. Rezidenti strašně rádi psali příkazy. Jejich moderní pera po papíře jen kmitala a drásala veledůležité instrukce à la „magnéziové mléko proti zácpě“ nebo „zvednout na noc záhlaví postele“. Pak ty pomalované záznamy předávaly sestrám pohybem, jakým asi Bůh vložil do rukou přikázání Mojžíšovi: Nedopustíš, aby došlo k zácpě.

Wendy s povzdechem sáhla po první složce.

Zadrnčel telefon. Jen ať to nejsou zase děti. Proboha, jen ne další: Mami, on mě kous. Zvedla sluchátko a nazlobeně se ohlásila: „Východní šest, Wendy.“

„Tady doktor Wettig.“

„Ach.“ Automaticky se na židli napřímila. Člověk by se neměl hrbit, když mluví s doktorem Wettigem. I když jen po telefonu. „Ano, doktore?“

„Přeji si znovu odebrat krev na zkoušku hladiny alkoholu u doktorky DiMatteové. A pošlete to do laboratoře MedMark.“

„Ne do naší laboratoře?“

„Ne. Přímo tam.“

„Jistě, doktore,“ řekla Wendy a rychle napsala objednávku. Byla to dost neobvyklá žádost, ale o generálových příkazech se nediskutuje.

„Jak se jí daří?“ zeptal se.

„Je trochu neklidná.“

„Nepokoušela se utéct?“

„Ne. Dosud ani nevyšla z pokoje.“

„Dobrá. Dohlédněte, aby tam zůstala. A rozhodně žádné návštěvy včetně lékařského personálu, kromě těch pracovníků, které určím příkazem.“

„Ano, doktore Wettigu.“

Wendy zavěsila a mlčky se zahleděla na stůl. Během hovoru se jí tu naskládaly tři další záznamy. Sakra. Celý večer si bude hrát jen s tímhle. Najednou se jí zatočila hlava hlady. Ještě neobědvala a celé hodiny neměla ani chviličku pauzu.

Rozhlédla se a uviděla, jak se na chodbě baví dvě pomocné sestry. Kruci, je snad ona jediný člověk, co tu dřepí a pracuje?

Odtrhla lístek s objednávkou zkoušky na hladinu alkoholu v krvi a vložila ho do krabice laborantky. Když vstávala od stolu, znovu zadrnčel telefon. Nevšímala si toho; konečně od toho jsou tu úřednice na oddělení.

Odcházela za zvuku dvou vyzvánějících linek.

Pro jednou ten zatracený telefon může zvednout někdo jiný.

Ten upír už tu byl zase, před sebou tác s tubičkami na krev, laboratorními příkazy a jehlami. „Je mi líto, doktorko DiMatteová, ale musím vás znovu píchnout.“

Abby, stojící u okna, neuznala laborantku za hodnu pohledu. Pak se ale otočila se slovy: „Tahle nemocnice už ze mě vysála všechnu krev.“ Zůstala stát u okna, odkud se před ní otvíral ponurý výhled. Dole na parkovišti sestry spěchaly ke dveřím nemocnice, vlasy jim poletovaly kolem hlavy a pršipláště se nadouvaly větrem. Na východě se shlukovaly temné a výhrůžné mraky. Copak se ta obloha nikdy nevyjasní? říkala si v duchu Abby.

Za jejími zády se ozvalo cinknutí skleněných tubiček. „Doktorko, já tu krev vážně musím nabrat.“

„Nepotřebuji žádné další testy.“

„Ale doktor Wettig je nařídil.“ Laborantka dodala dost zoufale: „Prosím, neztěžujte mi to.“

Abby se otočila a pohlédla na tu ženu. Vypadala velice mladě. Abby si vybavila samu sebe před dávnou dobou. Tehdy, kdy i ona měla hrůzu z Wettiga, z toho, aby neudělala něco špatně a aby nepřišla o všechno, oč usilovala. O žádnou z těch věcí se v tuhle chvíli nebála. Ale tahle žena ano.

Abby si s povzdechem šla sednout na postel.

Laborantka si postavila podnos na noční stolek a začala otvírat sterilní balíčky obsahující gázu, jednorázovou jehlu a injekční stříkačku. Podle počtu plných zkumavek na podnose musela tyhle navyklé úkony dneska provést už tucetkrát. Zbývalo jí jen několik prázdných.

„Okej, z které paže to mám nabrat?“

Abby natáhla levou a pozorovala, jak jí laborantka obepíná paži škrticí manžetou. Zaťala ruku v pěst. Předloketní žíla se vydula a na kůži se zviditelnily modřiny po předchozích odběrech. Když jehla vnikla do kůže, Abby se odvrátila. Radši se zadívala na podnos, na všechny ty tubičky s krví. Upírovy sladkosti.

Náhle zbystřila pozornost. Na jednom vzorku byla nálepka se jménem obrácená jejím směrem. Vytřeštila oči na to jméno.

VOSSOVÁ NINA chirurgie

JIP, lůžko 8

„Hotovo,“ oddechla si laborantka a vytáhla jehlu. „Mohla byste si na chvíli přidržet tu gázu?“

Abby zvedla oči. „Cože?“

„Přitiskněte si tu gázu, než vám to přelepím.“

Abby si automaticky přitiskla gázu k paži. Ještě jednou se ohlédla na zkumavku s krví Niny Vossové. V rohu nálepky bylo jasně čitelné jméno ošetřujícího lékaře: Doktor Archer.

Nina Vossová je zpátky v nemocnici, uvědomila si Abby. Zpátky na kardiochirurgii. Laborantka odešla.

Abby se znovu postavila k oknu a pozorovala tmavnoucí mraky. Po parkovišti poletovaly útržky papíru. Okna drnčela pod náporem prudkého větru.

S tím novým srdcem není něco v pořádku.

Měla to poznat už tehdy, když se s Ninou sešla v té limuzíně. Vzpomněla si, jak Nina špatně vypadala. Vybavila si její bledý obličej a promodralé rty. Už tehdy ten transplantát nefungoval.

Abby přešla k šatníku, odkud vyndala neforemnou umělohmotnou tašku označenou PACIENTOVY VĚCI. Byly v ní její boty, zakrvácené kalhoty a kabelka. Peněženka zmizela, zřejmě ji zamkli do nemocničního trezoru. Po důkladné prohlídce kabelky našla na dně pár nikláků a desetníků. Teď je bude do posledního potřebovat.

Natáhla si kalhoty, zastrkala do nich vršek nemocniční košile a vklouzla do bot. Pak došla ke dveřím a opatrně vykoukla.

Sestra Sorianová u stolku neseděla. Ale v sesterně byly dvě dívky, jedna telefonovala, druhá se skláněla nad papíry. Žádná nepohlédla Abbyiným směrem.

Abby se rozhlédla po chodbě a spatřila vozík s večeří; strkala ho před sebou nějaká postarší brigádnice v růžových šatech. Vozík zastavil před stolem sester. Brigádnice vzala dva podnosy a nesla je do nejbližšího pokoje pacientů.

V tu chvíli Abby vklouzla do chodby a tiše přešla kolem stolu sester, kterým teď jídelní vozík blokoval výhled.

Dostala se ven z oddělení.

Nemohla riskovat, že ji někdo uvidí ve výtahu, proto zamířila ke schodišti.

Vyšlapala šest pater, než se vynořila ve dvanáctém. Přímo před ní bylo operační křídlo, za rohem chirurgická jednotka intenzivní péče. Z vozíku s prádlem v chodbě před operačním sálem sebrala chirurgický plášť, květovanou čapku a návleky na boty. Kompletně oděná do modrého jako všichni ostatní mohla nepovšimnutá přejít.

Zahnula za roh a vkročila na JIP.

Uvnitř byl zmatek. Pacient na lůžku číslo dvě zkolaboval. Podle napjatých staccatových hlasů a podle toho, jak se všichni zoufale tlačili do boxu, se zřejmě resuscitace nedařila. Nikdo si ani nevšiml Abby, která přešla kolem místnosti s monitory a zamířila k boxu 8.

Před nahlížecím okénkem do boxu zůstala stát dost dlouho, aby se ujistila, že tu na lůžku opravdu leží Nina Vossová. Pak se opřela do dveří a vstoupila. Dveře za ní zapadly a utlumily hlasy kolegů pokoušejících se o resuscitaci na dvojce. Zatáhla přes okno záclonku, aby sem nikdo nenakukoval, a otočila se k lůžku.

Nina spala. Určitě si neuvědomovala tu horečnou aktivitu odehrávající se za jejími zavřenými dveřmi. Abby se zdálo, že se nějak scvrkla od jejich posledního setkání, jako svíce, kterou zvolna spotřebovává plamen její nemoci. Tělo pod přikrývkami se podobalo tělu malého dítěte.

Abby vzala do ruky záznam sester visící na háčku v nohách postele. Jedním pohledem přelétla všechny uvedené parametry. Stoupající pulmonální tlak. Pomalu klesající minutový objem srdce. Vzestupná titrace dobutaminu v marné snaze podnítit výkon srdce.

Abby zaklesla záznam znovu do háčku. Když se narovnala, viděla, že Nina má otevřené oči a dívá se na ni.

„Dobrý den, paní Vossová,“ pozdravila.

Nina s úsměvem zašeptala. „Tohle je ta doktorka, co vždycky mluví pravdu.“

„Jak se cítíte?“

„Spokojeně.“ Nina si povzdechla. „Jsem spokojená.“ Abby přistoupila k lůžku. Mlčky se na sebe dívaly. Pak se ozvala Nina: „Nemusíte mi nic říkat. Už to vím.“

„Co víte, paní Vossová?“

„Že je po všem.“ Nina zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Abby ji vzala za ruku. „Dosud jsem neměla možnost vám poděkovat. Za vaši snahu mi pomoci.“

„Já jsem se přece snažila pomoci Viktorovi.“

„Nechápu.“

„On je jako ten muž v řecké mytologii. Ten, co pronikl do podsvětí, aby přivedl zpátky svou ženu.“

„Orfeus.“

„Ano. Viktor je jako Orfeus. Chce mě přivést zpět. Nezajímá ho, za jakou cenu. Co to stojí.“ Otevřela oči a její pohled byl překvapivě jasný. „Nakonec,“ zašeptala, „ho to bude stát příliš mnoho.“

Nehovořily o penězích. To Abby okamžitě pochopila. Měly na mysli duše.

Dveře boxu se prudce otevřely. Abby se otočila a spatřila sestru, která na ni zůstala překvapeně civět.

„Och, doktorko DiMatteová, co to…“ Pohlédla na zataženou záclonu a potom její zrak okamžitě padl na monitory a kapačky. Hledala známky sabotáže.

„Ničeho jsem se nedotkla,“ řekla Abby.

„Prosím, odejděte.“

„Jen jsem přišla na návštěvu. Slyšela jsem, že je zpátky na JIP, a tak –“

„Paní Vossová potřebuje klid.“ Sestra otevřela dveře a rychle vyvedla Abby z boxu. „Nevšimla jste si upozornění: ŽÁDNÉ NÁVŠTĚVY? Dnes večer bude operovaná. Nikdo ji nesmí rušit.“

„Co to bude za operaci?“

„Nová transplantace. Sehnali dárce.“

Abby se upřeně zadívala na zavřené dveře boxu 8. Pak se tiše zeptala: „Paní Vossová to ví?“

„Co?“

„Podepsala souhlas s operací?“

„Ten už za ni podepsal její manžel. A teď prosím okamžitě odejděte.“

Abby se otočila a bez jediného dalšího slova opustila JIP. Nevěděla, jestli si jejího odchodu někdo všiml; šla stále dál chodbou až k výtahům. Dveře se otevřely, výtah byl plný lidí. Postavila se stranou, rychle se otočila k ostatním pasažérům zády a dívala se na dveře.

Našli dárce, říkala si, zatímco výtah sjížděl dolů.

Nějak se jim podařilo najít dárce. Dnes večer bude mít Nina Vossová nové srdce.

Než sjel výtah dolů do haly, už si přesně sestavila postup procedury, která se dnes večer odehraje. Přečetla si záznamy o všech baysideských transplantacích. Věděla, co se bude dít. Někdy kolem půlnoci převezou Ninu na operační sál, kde ji Archerův tým připraví a zarouškuje. Potom budou čekat na telefon. A přesně v tom okamžiku jiný chirurgický tým na jiném operačním sále už bude shromážděn kolem jiného pacienta. Sáhnou po skalpelech a začnou řezat kůži a svaly. Zasviští kostní pilky. Nadzdvihnou se žebra a odhalí ten poklad uvnitř. Živoucí tepající srdce. Odběr bude rychlý a čistý.

Dnes večer, pomyslela si, se to stane přesně tak jako předtím.

Dveře výtahu se otevřely. Vystoupila se sklopenou hlavou a očima upřenýma na podlahu. Vyšla ze vstupních dveří nemocnice do bičujícího větru.

O dva bloky dál celá zkřehlá a rozechvělá vlezla do telefonní budky. Za drahocenné desetníky vytočila Katzkovo číslo.

Nebyl tam. Policista, který zvedl telefon, se nabídl, že mu vyřídí vzkaz.

„Tady doktorka DiMatteová,“ představila se. „Musím s ním mluvit teď hned! Copak nemá pager nebo něco podobného?“

„Přepojím vás na spojovatelku.“

Zaslechla dvojí klapnutí a pak se ozvala spojovatelka. „Musím mu zavolat do jeho vozu vysílačkou,“ slíbila.

Za chvíli se omlouvala. „Bohužel stále čekáme až se detektiv Katzka ozve. Může vám někam zavolat?“

„Ano. Vlastně, nevím. Zavolám později sama.“ Abby zavěsila.

Otočila se a vyhlédla z budky. Venku se ve větru honily útržky novin.

Ještě zbýval jeden člověk, jemuž mohla zavolat.

Polovina telefonního seznamu byla vytrhaná. S pocitem marnosti listovala stránkami. Překvapilo ji, když nakonec přece jen našla jméno, které hledala:

Tarasov.

S roztřesenýma rukama vytáčela číslo. Prosím, promluvte si se mnou. Prosím, zvedněte to.

Po čtyřech vyzváněcích tónech zaslechla jeho decentní: „Prosím?“ Slyšela cinkot porcelánu, zvuky ohlašující přípravu stolu k večeři a jemné tóny klasické hudby. Potom: „Ano, beru to na sebe.“

Pocítila úžasnou úlevu a slova z ní doslova tryskala: „Nevěděla jsem, komu jinému zavolat! Nemohu zastihnout Vivian. A nikdo jiný mě nevyslechne. Na policii musíte jít vy! Přimět je, aby vás vyslechli!“

„Uklidněte se, Abby, a povězte mi, co se děje.“

Zhluboka se nadechla. Cítila, jak jí buší srdce toužící podělit se o své břímě. „Nina Vossová má dneska dostat druhý transplantát,“ vyhrkla. „Doktore Tarasove, myslím, že už jsem přišla na ten systém. Ta srdce se neposílají odnikud letecky. Odběr se provádí přímo tady. V Bostonu.“

„Kde? Ve které nemocnici?“

Náhle upřela pohled na vůz přijíždějící pomalu po ulici. Zatajila dech, dokud vůz nezahnul za roh a nezmizel. „Abby?“

„Ano. Jsem pořád tady.“

„Abby, slyšel jsem od pana Parra, že jste v poslední době pod značným stresem. Není možné, že –“

„Poslouchejte. Prosím, vyslechněte mě!“ Zavřela oči a násilím se nutila ke klidu. Aby její slova zněla rozumně. Tarasov nesmí ani trochu zapochybovat o jejím zdravém rozumu. „Vivian mi včera volala z Burlingtonu. Zjistila, že se tam žádné odběry neprováděly. Ty orgány nepřišly z Vermontu.“

„Tak odkud?“

„To přesně nevím. Ale myslím, že z jednoho domu v Roxbury. Jmenuje se to: Společnost Amity – lékařské zásobování. Policie se tam musí dostat před půlnocí. Než začnou s odběrem.“

„Nevím, jestli je dokážu přesvědčit.“

„Musíte! V oddělení vražd pracuje detektiv Katzka. Když se nám podaří ho dostihnout, myslím, že nás vyslechne. Doktore Tarasove, tohle není jen nějaká nelegální služba. Oni si ty dárce vyrábějí. Oni zabíjejí lidi!“

Z dálky zaslechla Abby volání: „Ivane, nepůjdeš večeřet? Vychladne ti to.“

„Budu muset dneska tu večeři oželet, drahá,“ řekl Tarasov. „Mám tu neodkladný případ…“ Vrátil se znovu na linku a řekl tiše a naléhavě: „Asi vám nemusím říkat, jak mě celá ta věc děsí, Abby.“

„A jak mě!“

„Tak pojeďme rovnou na policii. Nechme to na nich. Pro nás je příliš nebezpečné se tím zabývat.“

„Souhlasím. Na sto procent.“

„Uděláme to společně! Čím větší sbor, tím přesvědčivěji zní.“

Zaváhala. „Obávám se, že má přítomnost by celému případu mohla uškodit.“

„Já neznám všechny podrobnosti, Abby. Vy ano.“

„Okej,“ ozvala se po kratičké pauze. „Půjdeme oba. Mohl byste přijet a vyzvednout mě? Jsem úplně zmrzlá. A hrozně se bojím.“

„Kde jste?“

Vyhlédla ze dveří budky. Dva bloky odtud světla z vysokých pater nemocnice pulsovala v houstnoucí tmě. „Jsem v telefonní budce. Nevím, ve které ulici. Ale je to pár bloků od Bayside.“

„Najdu vás.“

„Doktore Tarasove?“

„Ano?“

„Prosím,“ zašeptala, „pospěšte si!“

Kapitola 24

Když letadlo s Vivian Chaovou přistálo na letišti v Loganu, Vivian přepadly ještě větší obavy než předtím. Ne že by byla nějak roztřesená z letu. Byla neohrožená cestovatelka, schopná klidně spát i při nejhorší turbulenci. Ne, to, co jí teď, když letadlo zastavilo u brány a ona si ze zavazadlového prostoru nad hlavou brala svou cestovní brašnu, leželo nejvíc na srdci a dělalo starost, byl její poslední telefonický rozhovor s Abby. To náhlé přerušení. Fakt, že už jí Abby nezavolala zpátky.

Vivian se pokoušela volat Abby domů, ale tam nikdo nezvedal telefon. Myslela na to po celou dobu letu a uvědomila si, že vlastně neví, odkud Abby volala. Jejich spojení bylo přerušeno příliš rychle, takže se nedalo zjistit, odkud ten telefonát byl. S brašnou v ruce vystoupila z letadla a zamířila k letištní budově. Překvapil ji obrovský dav u brány. Nakupili se tam teenageři s celým houštím barevných balonků nad hlavou a transparenty v rukou, na nichž byly nápisy: Vítej domů, Dave! a Vítej, místní hrdino! Ať byl ten Dave kdokoli, měl zbožňující publikum. Slyšela radostné výkřiky, a když se otočila, spatřila na vyvýšeném prostranství za sebou usmívajícího se mladíka. Čekající dav se hnal kupředu a ve své dychtivosti přivítat místního hrdinu Davea div Vivian neumačkal. Měla co dělat, aby se prodrala hordou ječících mláďat.

Sakra, tahle holátka nad ní čněla nejmíň o hlavu.

Chtělo to dobrý starý grif obránce, aby se dostala kupředu. Když se jí to konečně podařilo, někdo do ní strčil takovou silou, že prakticky zakopla o muže, který stál na kraji. Zamumlala rychlou omluvu a šla dál. Teprve po několika krocích jí došlo, že jí vůbec neodpověděl.

Její první zastávkou byla toaleta. Všechen ten strach a obavy měly vliv na její měchýř. Zapadla do kabinky a po chvíli znovu vyšla.

A tehdy si opět všimla muže, do něhož před pouhým okamžikem tak prudce narazila. Stál u dárkového obchodu přímo proti dámským toaletám. Zdálo se, že čte noviny. Poznala, že je to on, protože měl límec pršipláště ohnutý dovnitř. Když se s ním před chviličkou srazila, tohle byla první věc, které si všimla.

Šla dál směrem k pásu na zavazadla.

Při tom nekonečném procházení letištními branami jí mozek zapracoval na plné obrátky. Proč ten člověk čekal u jejího příletu, pokud se tam neměl s někým sejít? A jestli se s nějakým cestujícím opravdu sešel, proč je tu teď sám?

Zastavila se u obchodu s novinami, náhodně vybrala jeden časopis a nesla ho pokladní. Zatímco žena cinkala kasou, Vivian se posunula tak, aby se mohla nenápadně rozhlédnout.

Dotyčný muž stál u okénka, kde si cestující mohou samoobslužně pořídit pojištění na let. Dělal, jako by si četl návod.

No tak, Chaová, ten chlap jde po tobě. Třeba je to láska na první pohled. Třeba mu stačilo jen se na tebe podívat a přišel na to, že už si život bez tebe nedovede představit.

Když zaplatila za časopis, cítila, jak se jí srdce v hrudi divoce rozbušilo. Přemýšlej! Proč tě pronásleduje?

Tohle bylo snadné! Abbyin telefonát. Jestli někdo poslouchal, jak s ní Abby hovoří, dozvěděl se, že Vivian přiletí na loganské letiště z Burlingtonu v šest večer. Než bylo spojení přerušeno, zaslechla přece klapnutí na lince.

Rozhodla se, že se bude chvíli ometat kolem novinového stánku. Letmo listovala v paperbacích, její oči přebíhaly po obálkách časopisů a knížek a myšlenky se jí v hlavě honily jako splašené. Ten muž zřejmě u sebe neměl zbraň – byl by ji musel pronést bezpečnostní kontrolou. Dokud Vivian neopustí chráněný prostor letištní haly, měla by být v bezpečí.

Stála za pultíkem s knížkami a opatrně vykoukla.

Muž tam nebyl.

Vyšla z obchodu a rozhlédla se.

Nikde po něm ani památky.

Jsi pěkný idiot. Nikdo tě nesleduje.

Šla dál přes celní odbavení a dolů po schodech pro svůj kufr.

Zavazadla z letu z Burlingtonu právě vjížděla na pás. Zahlédla svůj červený kufr, jak sjel z rampy. Už se k němu chtěla protlačit, když znovu spatřila muže v pršiplášti. Stál blízko východu z letiště a četl noviny.

Okamžitě odvrátila oči; srdce cítila až v krku. Čekal, až si Vivian vyzvedne zavazadla. Až tím východem projde kolem něho do noci.

Její červený kufr se vydal na další okruh.

Zhluboka se nadechla a zařadila se na konec fronty pasažérů čekajících na svá zavazadla. To její už se znovu přibližovalo. Nezvedla ho, ale pozorovala, jak dělá své pomalé kolečko. Když stála na opačné straně pásu, řada cestujících jí zaclonila výhled na onoho muže.

Odhodila cestovní brašnu a rozběhla se.

Před ní byly dva dopravní pásy, oba v tuhle chvíli nepoužité. Přeskočila je a vyřítila se ven východem na vzdáleném konci haly.

Ocitla se ve větrné noci. Zleva zaslechla nějaký hluk. Muž v pršáku právě vyšel druhým východem. Několik kroků za ním se objevil další chlapík. Jeden z nich ukázal na Vivian a vyštěkl cosi nezřetelného.

Vivian vletěla na chodník. Věděla, že ji ti muži pronásledují; zaslechla zadunění převrženého vozíku na zavazadla a zlostný výkřik nosiče.

Něco hvízdlo; cítila, že jí cosi proletělo vlasy.

Kulka.

Srdce jí tlouklo jako zběsilé, její plíce do sebe vsávaly vzduch ztěžklý výfuky autobusů.

Spatřila před sebou dveře. Vrazila do nich a řítila se k nejbližšímu eskalátoru. Pohyblivé schody jely opačným směrem. Vyběhla je po dvou. Když se dostala nahoru, zaslechla další hvízdavý zvuk. Tentokrát ucítila prudkou bolest ve spánku a cítila, jak jí něco teplého stéká po tváři. Přímo před sebou uviděla letenkovou přepážku Amerických aerolinií. Stála před ní spousta lidí.

Na eskalátoru za sebou zaslechla dunivé kroky. Jeden z mužů křičel slova, kterým nerozuměla.

Skokem se ocitla u okénka s letenkami, porazila při tom nějakého muže a převrhla vozík s kufry. Přeskočila pultík a přistála na druhé straně, přičemž její tělo dopadlo na zavazadlový pás.

Čtyři letištní pracovnice na ni zíraly v úžasu.

S roztřesenýma nohama se zvedla. Opatrně se rozhlédla, jak to vypadá nahoře u přepážky. Zahlédla jen hlouček konsternovaných okolostojících. Ten muž zmizel.

Teď pohlédla na letištní personál, který dosud stál jako přimražený. „Tak co, nezavoláte ochranku?“

Jedna z žen beze slova sáhla po telefonu.

„A když už to máte v ruce,“ dodala Vivian, „vytočte 911.“

Po silnici pomalu projížděl tmavý mercedes a zastavil před telefonní budkou. Abby jen letmo zahlédla řidičův profil, který na okamžik osvítil vůz projíždějící kolem. Byl to Tarasov.

Rozběhla se ke dveřím spolucestujícího, prudce je otevřela a naskočila. „Bohudíky, že jste tady.“

„Musí vám být hrozná zima. Co kdybyste si vzala můj kabát? Je na zadním sedadle.“

„Prosím, radši pojeďme! Ať už jsme odtud!“

Jakmile se vůz odlepil od chodníku, ohlédla se, aby se přesvědčila, zda je někdo nesleduje. Cesta za nimi byla temná.

„Vidíte nějaké vozy?“ zeptal se.

„Ne. Myslím, že je to okej.“

Tarasov uvolněně vydechl. „V tomhle nejsem moc dobrý. Nesnáším ani filmy s kriminální tematikou.“

„Chováte se správně. Teď už jenom abychom byli na policii. Můžeme zavolat Vivian, aby tam za námi přijela.“

Tarasov nervózně pohlédl do zpětného zrcátka. „Myslím, že jsem právě zahlédl nějaký vůz.“

„Cože?“ Abby se ohlédla, ale nic neviděla.

„Tady odbočím. Podíváme se, co se děje.“

„Jeďte dál. Budu to sledovat.“

Když zahnuli za roh, Abby nepřestávala pozorovat cestu za nimi. Neviděla žádné reflektory, vůbec žádná vozidla. Teprve když vůz zastavil, otočila se a pohlédla dopředu. „Co se děje?“

„Nic.“ Tarasov zhasl přední světla.

„Proč jste…“ Abby zamrzla další slova v hrdle.

Tarasov právě stiskl páčku otvírání dveří.

V okamžiku, kdy se dveře dokořán otevřely, zpanikařila. Do vozu vnikl závan větru. Náhle ucítila čísi ruce, které ji vytahovaly do noci. Vlasy jí přepadly přes oči a zakryly výhled. Bezmocně se zmítala v rukou svých únosců, ale z jejich sevření se nedokázala vymanit. Prudce jí škubli rukama za záda a svázali je k sobě za zápěstí. Ústa jí přelepili páskou. Pak ji zvedli a hodili do zavazadlového prostoru vedle stojícího vozu.

Zaklaplo víko a Abby byla uvězněná ve tmě.

Rozjeli se.

Převalila se na záda a začala kopat nohama do víka kufru. Znovu a znovu bušila chodidly, až jí rozbolela stehna; nakonec slabostí sotva zvedla nohy. Bylo to zbytečné, nikdo ji neslyšel.

Vyčerpaně se stočila na bok a donutila se přemýšlet.

Tarasov. Jakou roli v tom hraje Tarasov?

Pomalu si dávala tu skládačku dohromady, kousek po kousku. V té černočerné tmě se silnicí dunící pod ní začala chápat. Tarasov byl šéfem jednoho z nejprestižnějších kardiologických transplantačních týmů na východním pobřeží. Jeho pověst přitahovala zoufalé nemocné pacienty z celého světa, pacienty s tak obrovskými finančními prostředky, že si mohli dovolit přijít za kterýmkoli chirurgem, jehož si vybrali. Vyžadovali to nejlepší a mohli si to dovolit.

Co si nedokázali koupit, co by je systém nikdy nenechal koupit, bylo to, co potřebovali k životu: srdce. Lidská srdce.

A tohle jim uměl poskytnout tým v Bayside. Vzpomněla si, co kdysi Tarasov prohlásil: Do Bayside stále doporučuji pacienty.

Byl baysideským prostředníkem. Byl jejich náhončím.

Ucítila, jak vůz zabrzdil a zahnul. Pneumatiky se protáčely ve štěrku a pak se zastavily. Zaslechla vzdálený rachot; poznala zvuk startujícího letadla. Teď přesně věděla, kde se nacházejí.

Otevřeli kufr a vynesli ji ven do bičujícího větru páchnoucího naftou a mořem. Napůl ji nesli a napůl táhli po přístavišti a nahoru po lodní lávce. Její výkřiky dusila páska na ústech a ztrácely se v bouřlivém vzletu tryskáče. Letmo zahlédla palubu nákladní lodi, míhající se stíny a pak ji táhli někam dolů po schodech, které se otřásaly a vrzaly. Jedna podesta, pak druhá.

Se zaskřípěním se otevřely jakési dveře; vhodili ji dovnitř, do naprosté tmy. Ruce měla stále svázané za zády, takže nemohla zmírnit pád. Bradou narazila do kovové podlahy, až se jí bolestí zatmělo před očima. Hrůzou se nedokázala ani pohnout, ani ze sebe vydat ston bolesti, která jí projela lebkou, jako by do ní někdo vrazil kůl.

Uslyšela další kroky scházející po řinčivých schodech. Maně zaslechla Tarasovova slova: „Aspoň to není úplná ztráta. Sundejte jí tu pásku z úst. Nemůžeme potřebovat, aby se udusila.“

Překulila se na záda a snažila se rozkoukat. Rozeznala Tarasovovu siluetu – stál ve slabě osvětlených dveřích. Škubla sebou, když se jeden z mužů sklonil a odtrhl jí pásku z úst.

„Proč?“ zašeptala. Byla to jediná otázka, na kterou dokázala myslet. „Proč?“

Postava neznatelně pokrčila rameny, jako by muž její otázku považoval za irelevantní. Druzí dva chlapíci se vyhrnuli z místnosti připraveni ji zamknout uvnitř.

„Jsou to peníze?“ vykřikla. „Je to jen otázka peněz?“

„Peníze neznamenají nic,“ řekl Tarasov. „Jestliže si člověk za ně nemůže koupit to, co potřebuje.“

„Třeba srdce?“

„Jako život vlastního dítěte. Nebo vlastní ženy, sestry či bratra. Ze všech lidí právě vy byste tohle měla pochopit nejlépe, doktorko DiMatteová. Všichni víme o vašem malém Peteovi a jeho neštěstí. Bylo mu teprve deset, viďte? Známe vaši osobní tragédii. Přemýšlejte, doktorko, co byste dala za záchranu života svého bratra?“

Mlčela. Z jejího mlčení pochopil odpověď.

„Nebyla byste dala cokoli? Udělala cokoli?“

Ano, pomyslela si a nemusela se nad tím přiznáním dlouho rozmýšlet.

„Představte si, jaké to je,“ pokračoval, „vidět, jak vám umírá dítě. Mít všechny peníze světa a vědět, že to dítě přesto musí čekat, až na ně dojde řada. Až po alkoholicích a narkomanech. A mentálně retardovaných. A těch, kteří ve svém životě snad jediný den nepracovali a spoléhali jen na sociální podporu.“ Odmlčel se. Pak tiše dodal: „Představte si to.“

Dveře se s prásknutím zavřely. Zástrčka zaskřípěla.

Ležela v černočerné tmě. Slyšela rachocení schodů, jak po nich ti tři muži vystupovali zpátky na palubu, a zaslechla i zadunění, jak uzavírali otvor do podpalubí. Pak nějakou dobu slyšela jen vítr a sténání lodi. Představte si to.

Zavřela oči a snažila se nemyslet na Petea. Ale stál teď tady před ní, hrdě oblečený do uniformy skautů vlčat. Vzpomněla si na to, co jí řekl, když mu bylo pět: že Abby je jediná dívka, s níž se chce oženit. A jak byl zklamaný, když ho poučili, že si nemůže vzít svou vlastní sestru…

Co bych byla udělala, abych tě zachránila? Cokoli. Všechno.

Ve tmě cosi zašustilo.

Strnula. Zaslechla to znovu, nesmírně tichý pohyb. Krysy.

Odplazila se od směru toho zvuku a snažila se zvednout na kolena. Neviděla nic, jen si představovala obrovské hlodavce pobíhající po podlaze všude kolem ní. S námahou se pokoušela vstát.

Ozvalo se tiché cvak.

Náhlý záblesk světla jí zaplavil sítnice. Trhla sebou. Nad hlavou se jí rozsvítila holá žárovka pohupující se na stahovacím řetízku, který vydával tichý cinkavý zvuk.

Nebyla to krysa, jejíž pohyb zaslechla ve tmě. Byl to chlapec.

Zírali na sebe, aniž někdo z nich promluvil. Třebaže stál velmi tiše, zahlédla v jeho očích ostražitost. Jeho hubené bosé nohy v krátkých kalhotách byly napjaté a připravené prchnout. Ale nebylo kam.

Vypadal tak na deset, bleďoučký blonďáček, jeho vlasy pod kmitajícím světlem žárovky přecházely do stříbra. Všimla si namodralé šmouhy na jeho tváři a náhle si se vztekem uvědomila, že to není špína, ale modřina. Jeho hluboko posazené oči v bílém obličeji připomínaly další dvě modřiny.

Přitáhla se k němu blíž. Okamžitě ucouvl. „Neublížím ti,“ řekla. „Jen si chci s tebou promluvit.“

Svraštil čelo a zavrtěl hlavou.

„Slibuji. Neublížím ti.“

Hoch něco řekl, ale jeho odpověď byla pro ni nesrozumitelná. Teď to byla ona, kdo se zamračil a zavrtěl hlavou. Rozpačitě se vzájemně pozorovali.

Náhle oba zvedli hlavy a naslouchali. Právě startovaly lodní motory.

Abby napjatě poslouchala řinčení řetězu a skřípění hydrauliky. Po chvíli ucítila zhoupnutí, jak kýl prorážel vodu. Opustili přístav a teď odplouvali.

I kdyby se mi nějak podařilo vyvléknout se z těch pout a dostat se z téhle místnosti, neměla bych kam utéct.

V zoufalství se ohlédla po chlapci.

Ten už nevěnoval pozornost zvuku motorů. Teď se jeho zrak svezl k jejímu pasu. Zvolna se k ní přitočil ze strany a díval se na její spoutaná zápěstí těsně přitisknutá k zádům. Pak pohlédl na svou vlastní paži. Teprve v tuhle chvíli si Abby všimla, že mu chybí levá ruka, že místo předloktí má jen pahýl. Tiskl ho k tělu, proto jeho deformitu neviděla. Zdálo se, že si chlapec ten svůj pahýl bedlivě prohlíží.

Otočil se k ní a znovu promluvil.

„Nerozumím ti,“ řekla.

Opakoval svá slova, tentokrát s určitou netrpělivostí v hlase. Proč mu nerozumí! Co je to s ní? Jen zavrtěla hlavou.

Dívali se na sebe ve vzájemném pocitu bezmoci. Potom chlapec zvedl bradu. Poznala, že dospěl k nějakému rozhodnutí. Přitočil se k jejím zádům a tahal ji za zápěstí ve snaze jedinou svou rukou uvolnit pouta. Uzly provazu byly ale příliš pevné a těsné. Klekl si na podlahu vedle ní. Ucítila stisk jeho zubů a jeho horký dech na své kůži. Pod houpající se žárovkou svítící jim matně nad hlavou začal jako maličká, ale odhodlaná myš přehryzávat její pouta.

„Je mi líto, ale návštěvní doba už skončila,“ řekla sestra. „Počkejte, tam nemůžete! Zastavte se!“

Katzka a Vivian přešli rovnou kolem stolu sester a vrazili do pokoje číslo 621. „Kde je Abby?“ vyhrkl Katzka.

Doktor Colin Wettig se otočil a pohlédl na ně. „Doktorka DiMatteová zmizela.“

„Slíbili jste mi, že tady na ni dáte pozor,“ rozčilil se Katzka. „Ujistili jste mě, že se jí tu nemůže nic stát.“

„Hlídali! Bez mého výslovného příkazu sem nikdo nevešel.“

„Tak co se jí stalo?“

„Na tohle se budete muset zeptat jí.“

Wettigův lhostejný hlas Katzku rozzuřil. Ten hlas a ty necitelné oči. Stál před ním muž, který ani mrknutím oka nic neprozradil, člověk schopný zachovat nad sebou kontrolu. Při pohledu na Wettigův neproniknutelný obličej si Katzka náhle uvědomil své vlastní já, a to odhalení bylo šokující.

„Byla ve vaší péči, doktore. Co jste tu s ní, lidi, provedli?“

„Nelíbí se mi vaše narážky.“

Katzka rázně přešel pokoj, chňapl Wettiga za klopy jeho laboratorního pláště a prudce ho přitiskl ke stěně. „Sakra,“ zařval. „Kam jste ji odvedli?“

Ve Wettigových modrých očích kmitl plamínek strachu. „Už jsem vám řekl, že nevím, kde je! V šest třicet mi volaly sestry, že zmizela. Hned jsem to oznámil ochrance a ta už prohledala celou nemocnici; nenašli ji.“

„Vy ale víte, kde je, co?“

Wettig zavrtěl hlavou.

„Nevíte?“ Katzka jím znovu zacloumal.

„Nevím,“ zalapal po dechu lékař.

Vivian přistoupila k oběma mužům a snažila se je od sebe odtrhnout. „Nechte toho! Vždyť ho udusíte! Katzko, pusťte ho.“

Katzka okamžitě poslechl. Wettig se zakymácel. Opřel se vzadu o stěnu a těžce dýchal. „Domníval jsem se, že vzhledem k jejím halucinačním stavům jí bude lépe v nemocnici.“ Wettig se napřímil a třel si krk, na němž límec pláště zanechal jasně rudou strangulační rýhu. Katzka z ní nemohl spustit oči – šokoval ho důkaz projevu jeho vlastní brutality.

„Neuvědomil jsem si,“ řekl Wettig, „že by skutečně mohla mluvit pravdu.“ Vytáhl z kapsy proužek papíru a podal ho Vivian. „Sestry mi právě předaly tohle.“

„Co je to?“ zeptal se Katzka.

Vivian se zamračila. „Abbyin test na hladinu alkoholu v krvi. Výsledek: negativní.“

„Dnes odpoledne jsem nařídil nový odběr, který se poslal do nezávislé laboratoře,“ vysvětloval Wettig. „Abby nepřestávala tvrdit, že nebyla opilá. Myslel jsem, že když jí předložím nepopiratelný důkaz, nebude moci dál zapírat…“

„Tenhle výsledek přišel z venkovní laboratoře?“

Wettig přikývl. „S Bayside nemá naprosto nic společného.“

„Alkohol se rozpustí v krvi v rozmezí od dvou do čtrnácti hodin,“ řekla Vivian. „Kdyby ta hladina byla vysoká ve čtyři ráno, pak by zkouška měla ukázat aspoň stopu po alkoholu.“

„Ale v jejím těle se nenašla ani ta stopa,“ ozval se Katzka.

„Což napovídá, že buď je metabolismus jejích jater podivuhodně rychlý,“ dodal Wettig, „nebo se baysideská laboratoř dopustila omylu.“

„Takhle tomu říkáte?“ vypěnil Katzka. „Omyl?“

Wettig mlčel. Vypadal značně vyčerpaně. A velmi staře. Posadil se na zválenou postel. „Neuvědomil jsem si… nechtěl jsem připustit možnost…“

„Že Abby mluví pravdu?“ skočila mu do řeči Vivian.

Wettig potřásl hlavou. „Panebože,“ zamumlal. „Tahle nemocnice by se měla zavřít. Jestli to, co Abby říkala, je pravda.“

Katzka vycítil Vivianin pohled. Zadíval se na ni.

Tiše řekla: „Ještě pochybujete?“

Celé hodiny spal chlapec v jejím náručí a tichým oddechováním jí zahříval krk. Ležel volně, paže a nohy rozhozené tak, jak to dělají děti spící hlubokým, důvěřivým spánkem. Zachvěl se, když ho poprvé objala. Masírovala mu bosé nohy a připadalo jí, jako by třela ledové suché hůlky. Nakonec se přestal třást, a když se i jeho dech zklidnil, ucítila teplý závan vůně, jaká vychází z dětí, které konečně usnuly. I ona chvíli spala.

Když se probudila, foukal silný vítr. Slyšela ho ve sténání lodi. Nad hlavou se jim sem tam pohupovala holá žárovka.

Chlapec tiše zavrněl a pohnul se. V pachu mladých chlapců je cosi dojemného, pomyslela si, připomíná aroma vyhřáté trávy. A cosi specificky tělesného. Vzpomněla si, jak voněl její bratříček Pete, když na zadním sedadle jejich rodinného vozu usnul s hlavou pokleslou na jejím rameni. Celé ty dlouhé míle, kdy otec řídil, Abby slyšela jemný tlukot Peteova srdíčka. Stejně jako teď naslouchá srdci tohoto chlapce, které se třepotá v kleci jeho hrudníčku.

Slabounce zasténal a otřásl se. Byl náhle probuzený. Zvedl k ní oči, v nichž se kmitlo světýlko poznání.

„E-bíí,“ zašeptal.

Přikývla. „Správně, Abby. Pamatoval sis to.“ S úsměvem ho pohladila po tváři a prstem přejela přes modrou podlitinu. „A ty jsi… Jakov.“

Přitakal.

Oba se usmáli.

Venku řádil vítr a Abby cítila, jak se podlaha pod nimi houpá. Chlapcovým obličejem přelétl stín. Pozoroval ji téměř hladovým pohledem.

„Jakov,“ opakovala. Dotkla se ústy jednoho jeho hedvábného obočí. Když zvedla hlavu, ucítila na rtech mokro. Ty slzy nepatřily hochovi, ale jí. Natočila obličej k rameni, aby je otřela. Pak se znovu vrátila zrakem k němu a viděla, že ji stále pozoruje tím zvláštním, do sebe pohrouženým tichým pohledem.

„Jsem tady,“ zašeptala a s úsměvem mu projela prsty vlasy.

Po chvíli mu opět klesla víčka a jeho tělo ještě jednou ochablo spánkem.

„Máme příkaz k domovní prohlídce,“ řekl Lundquist a kopl do dveří. Prudce se rozlétly a narazily do zdi. Opatrně vstoupil do místnosti a strnul. „Co k čertu tohle všechno znamená?“ Katzka cvakl vypínačem na zdi.

Oba muži zamrkali před prudkým světlem. Zářilo s oslepující intenzitou ze tří lamp nad hlavou. Kamkoli Katzka pohlédl, viděl lesknoucí se povrchy. Skříňky z nerezavějící oceli. Podnosy na nástroje a stojany na kapačky. Monitory plné páček a tlačítek.

Uprostřed místnosti trůnil operační stůl.

Katzka k němu přistoupil a zaujaly ho popruhy visící po stranách. Dva na zápěstí, dva na kotníky a dva delší k připoutání v pase a na hrudi.

Teď se zadíval na vozík s přístrojem pro anestézii, umístěný v hlavě stolu. Přešel k němu a otevřel horní zásuvku. Uvnitř ležela řada skleněných injekčních stříkaček a jehel zabalených v plastikových obalech.

„Co tady má tohle co dělat?“ podivil se Lundquist.

Katzka přirazil zásuvku a otevřel další. V ní spatřil malé skleněné fioly. Jednu vyndal. Chlorid draselný. Byla poloprázdná. „Tohle zařízení je v provozu,“ řekl.

„To je bizarní. Jaký druh operací by tu prováděli?“

Katzka se znovu zahleděl na stůl. Na ty popruhy. Náhle si vzpomněl na Abby, na její zápěstí připoutaná k lůžku a na slzy stékající jí po tvářích. Vzpomínka byla tak bolestná, že zatřásl hlavou, aby tu představu zahnal. Zmocnil se ho takový strach, že nemohl kloudně myslet. Ale kdyby si všechno nepromyslel, nebyl by schopen jí pomoci. Nemohl by ji zachránit. Spěšně odstoupil od stolu.

„Slimáku?“ Lundquist ho překvapeně pozoroval. „Jste v pořádku?“

„Jo.“ Katzka se otočil a vyšel ze dveří. „Je mi dobře.“

Venku na chodníku zůstal stát v bičujícím větru a díval se nahoru do oken budovy Amity. Z úrovně ulice na ní nepozoroval nic neobvyklého. Byla to jen jedna ze zchátralých budov ve zchátralé ulici. Špinavá fasáda z hnědého železitého pískovce a okna, z nichž vyčnívala klimatizace. Když byl den předtím uvnitř, všiml si jen toho, co očekával, že uvidí. Co měl uvidět. Ošumělou prodejnu s předváděcí místností, otřískané stoly se stohy zásobovacích katalogů. Neviděl nejvyšší patro, nikdy netušil, že by ho jediný výtah mohl dopravit k téhle místnosti.

K tomuto stolu s popruhy.

Ani ne před hodinou Lundquist zjistil, že dům patří Sigajevově společnosti – té samé newjerseyské společnosti, na niž byla registrovaná ta nákladní loď. Zase spojení s ruskou mafií. Jak hluboko sahalo do Bayside? Nebo byli ti Rusové pouze v kontaktu s někým v nemocnici? Třeba tam měli jen nějakého partnera pro obchodování se zbožím na černém trhu?

Zapípal Lundquistův pager. Policista pohlédl na displej a sáhl do vozu pro mobilní telefon.

Katzka zůstal před budovou; jeho myšlenky se znovu vrátily k Abby a k tomu, kde by ji měl hledat. Všechny pokoje v nemocnici už byly prohledány. Stejně tak parkoviště a okolí. Vypadalo to, že Abby opustila nemocnici z vlastní vůle. Kam šla? Komu asi zavolala? Zřejmě někomu, komu důvěřovala.

„Slimáku!“

Katzka se otočil a viděl, jak Lundquist mává telefonem. „Kdo volá?“

„Pobřežní stráž. Čeká na nás vrtulník.“

Na schodech zaskřípěly kroky.

Abby zvedla hlavu. Jakov klidně spal v jejím náručí. Srdce se jí rozbušilo tak prudce, že měla strach, aby se tím tlukotem nevzbudil, ale ani se nehnul.

Dveře se rozlétly. Tarasov v doprovodu dvou mužů zůstal stát na prahu a pohlédl na ni. „Je čas jít.“

„Kam?“ zeptala se.

„Jen na krátkou procházku.“ Tarasov se zadíval na Jakova. „Vzbuďte ho. Půjde taky.“

Abby chlapce k sobě ještě víc přivinula. „Chlapec ne,“ řekla.

„Hlavně chlapec.“

Potřásla hlavou. „Proč?“

„Je AB pozitivní. Jediná AB skupina, kterou máme v tuhle chvíli k dispozici.“

Upřeně zírala na Tarasova. Pak sklopila oči k Jakovovi zrůžovělému spánkem. Cítila, jak mu v útlém hrudníčku divoce tluče srdce. Nina Vossová, uvědomila si, Nina Vossová je AB pozitivní…

Jeden z mužů ji chňapl za paži a zvedl na nohy. Uvolnila stisk a chlapec se svalil na podlahu, kde zůstal ležet a zmateně mžikal víčky. Druhý muž do něho prudce kopl a vyštěkl nějaký příkaz v ruštině.

Chlapec se rozespale zvedl.

Tarasov šel první. Nejprve chodbou, pak zamčeným průlezem ke kovové podlážce. Přímo před ní se objevily modré dveře. Tarasov k nim zamířil; podlážka pod jeho vahou zaskřípěla.

Hoch se náhle zastavil. Pak se rozutíkal zpátky cestou, odkud přišli. Jeden z mužů ho čapl za košili. Jakov se bleskurychle otočil a zahryzl zuby do mužovy paže. Ten zavyl bolestí a udeřil ho do tváře tak surově, že se hoch rozplácl na zemi.

„Přestaňte!“ vykřikla Abby.

Muž trhnutím postavil chlapce na nohy a uštědřil mu další políček. Chlapec teď klopýtal směrem k Abby. Okamžitě ho objala. Jakov se k ní přimkl a na jejím rameni se rozvzlykal. Muž se přiblížil, zřejmě ve snaze je od sebe odtrhnout.

„Zatraceně, nepřibližujte se k němu!“ zaječela Abby.

Jakov se třásl a něco nesrozumitelně kňoural. Přitiskla mu rty do vlasů a zašeptala: „Miláčku, jsem s tebou. Jsem tady u tebe.“

Chlapec zdvihl hlavu. Při pohledu do jeho vyděšených očí ji napadlo: On ví, co se s námi stane.

Postrčili ji kupředu přes uličku k modrým dveřím. Vstoupili do jiného světa.

Chodba byla vyložená bělavým dřevem, na podlaze bílé linoleum. U stropu žhnul závoj měkce rozptýleného světla. Jejich kroky rezonovaly, když přešli kolem spirálovitého schodiště a zahnuti za roh. Na konci chodby byly široké dveře.

Chlapec se teď zoufale roztřásl. Ztěžkl jí v náručí. Postavila ho na nohy a vzala jeho tváře do svých dlaní. Jejich zraky se střetly na pouhý kratičký okamžik a to, co se nedalo vyjádřit slovy, se vtisklo do onoho jediného pohledu. Vzala Jakova za ruku a pevně mu ji stiskla. Společně kráčeli ke dveřím. Jeden muž šel před nimi, druhý je následoval. Tarasov je vedl. Jakmile odemkl dveře, Abby se připravila – každý sval v jejím těle se napjal k dalšímu pohybu. Už pustila Jakovovu ruku.

Tarasov se opřel do dveří a otevřel je dokořán; před nimi se objevila zářivě bílá místnost.

Abby vyrazila. Ramenem se prudce napřela do muže před sebou, ten nalétl na Tarasova, který zakopl o práh a padl na kolena.

„Ničemové!“ ječela Abby, vrhajíc se na ně. „Bastardi!“

Muž za ní se pokoušel chytit ji za paži. Vytrhla se mu a pěstí ho udeřila do obličeje. Zaregistrovala nějaký rychlý pohyb. Byl to Jakov, který prchal a ukryl se za rohem. Muž, kterého srazila, teď byl znovu na nohou a blížil se k ní druhým směrem. Oba muži ji uvěznili mezi sebou a zvedli z podlahy. Nepřestávala se bránit, bušila do nich a mlátila sebou, když ji dveřmi přenášeli do zářivě bílé místnosti.

„Musíte ji hlídat!“ nařídil Tarasov.

„Ten kluk –“

„Na kluka zapomeňte! Nikam se nedostane. Na stůl s ní!“

„Neudržíme ji v klidu!“

„Bastardi!“ vykřikla Abby, kopajíc jednou volnou nohou. Slyšela, jak Tarasov něco hledá ve skříňkách. Vyštěkl: „Přisuňte mi její paži! Potřebuju se dostat k její paži!“

Přiblížil se s injekční stříkačkou v ruce. Abby vykřikla, když jehla zajela dovnitř. Kroutila se, ale nemohla se osvobodit. Znovu se snažila bránit, a tentokrát její údy sotva zareagovaly. Teď měla problémy s viděním. Nedokázala udržet otevřená víčka. Místo hlasu jí z úst vyšel pouhý povzdech. Pokoušela se ječet, ale nakonec nebyla schopná ani vydechnout.

Co se to se mnou děje? Proč se nemůžu pohnout?

„Přeneste ji vedle!“ nařídil Tarasov. „Musíme ji okamžitě intubovat, nebo o ni přijdeme.“

Muži ji odnesli do přilehlé místnosti a položili na stůl. Nad stolem se rozsvítila jasná světla. Třebaže Abby byla plně při vědomí a chápala, co se děje, nedokázala pohnout jediným svalem. Ale všechno cítila. Popruhy obtočené kolem zápěstí a kotníků. Tlak Tarasovovy ruky na svém čele, když jí zakláněl hlavu dozadu. Chladný ocelový hrot laryngoskopu klouzající jí do hrdla. Výkřiky hrůzy rezonovaly pouze v její hlavě, aniž vydala jediný zvuk. Cítila, jak se jí umělohmotná endotracheální trubice plazí dolů do hrtanu, kuckala se, když sjížděla podél hlasivek a do průdušnice. Nemohla se otočit, nemohla ani bojovat o vzduch. Trubici měla přilepenou k obličeji a spojenou s ambuvakem. Tarasov vak zmáčkl a její hruď se třikrát zvedla a zase klesla životodárným dechem. Teď doktor odstranil ambuvak a připojil endotracheální trubici k ventilátoru. Přístroj zapracoval a v pravidelných intervalech jí vháněl vzduch do plic.

„Teď sežeňte toho chlapce!“ vybafl Tarasov. „Ne, oba ne, jednoho z vás potřebuji k asistenci!“

Jeden z mužů se vzdálil. Druhý přistoupil blíž ke stolu.

„Upevněte hrudní popruh,“ nařídil Tarasov. „Za minutu či dvě přestane působit succinylcholin. Nemůžeme si dovolit, aby sebou škubala, až začnu zavádět nitrožilní infuzi.“

Succinylcholin. Na to zemřel Aaron. Nebyl schopen se bránit. Nemohl dýchat.

Preparát už pomalu přestával působit. Cítila křeč v hrudních svalech. Teď už mohla zvednout oční víčka a spatřila tvář muže stojícího nad ní. Rozstříhával jí šaty a oči se mu zaleskly zájmem, když jí odhalil ňadra a poté břicho.

Tarasov jí zaváděl infuzi do paže. Když se napřímil, všiml si, že Abby má teď úplně otevřené oči a dívá se na něj. V jejím pohledu vyčetl otázku.

„Zdravá játra,“ řekl, „nejsou něčím, co můžeme považovat za samozřejmost. V Connecticutu jeden muž už přes rok čeká na dárce.“ Sáhl po druhé baňce a zavěsil ji na stojan. Potom se na ni zahleděl. „Moc ho potěšilo, když slyšel, že jsme konečně našli vhodného dárce.“

Proto všechna ta krev, kterou ze mě vysáli na pohotovosti, pomyslela si.

Tarasov pokračoval ve svých úkonech. Napojil druhou baňku k přístroji. Natáhl medikamenty do stříkaček. Němě ho pozorovala, zatímco ventilátor pumpoval vzduch do plic. Funkce svalů se začala obnovovat. Už dokázala pohnout prsty a pokrčit rameny. Po spánku jí stékala kapička potu. Zapotila se námahou, s jakou se snažila trochu se pohnout. Získat vládu nad svým tělem. Hodiny na stěně ukazovaly jedenáct patnáct.

Tarasov už si zkompletoval podnos se stříkačkami. Zaslechl, jak se otevřely a hned zase zavřely dveře, a otočil se. „Ten kluk utekl,“ řekl. „Pořád ještě ho dole hledají. Takže vezmeme nejprve játra.“

Ke stolu se přiblížily kroky. Do Abbyina zorného pole vstoupila další osoba a naklonila se nad ní.

Tolikrát předtím se přes operační stůl dívala na tuto tvář! Tolikrát předtím vídávala tyhle oči usmívající se na ni nad chirurgickou maskou! Teď se neusmívaly.

Ne, vzlykla, ale jediný zvuk, který z ní vyšel, bylo tiché šumění vzduchu v endotracheální trubici. Ne…

Byl to Mark.

Kapitola 25

Gregor věděl, že jediná cesta, jak se dostat z prostoru na lodní zádi, vede modrými dveřmi, a ty byly zamčené. Chlapec tam musel vyběhnout spirálovitým schodištěm.

Vzhlédl ke schodům, ale spatřil jen klikatící se stíny. Když se po nich rozběhl nahoru, chatrné schodiště se pod jeho vahou řinčivě zachvívalo. Paže mu dosud trnula v místě, kam ho ten kluk kousl. Ten malý bastard! Hned od počátku s ním byly potíže.

Dostal se do prvního podlaží, kde hned za schodištěm ležel vysoký koberec. Teď se ocitl v obytných prostorách chirurga a jeho asistenta. Na zádi byly dvě soukromé kabiny se společným záchodem a sprchou. Až na konci byla pěkně vybavená společenská místnost. Jediná cesta odtud vedla zpátky dolů po schodišti. Chlapec byl v pasti.

Gregor nejdřív zamířil na záď.

První kabina, k níž se dostal, patřila zemřelému chirurgovi. Páchla tabákem. Rozsvítil a spatřil neustlanou postel, šatník s dokořán otevřenými dveřmi a stůl, na němž stál přetékající popelník. Přistoupil ke skříni. Uvnitř visely šaty nasáklé kouřem, na dně ležela prázdná láhev od whisky a tajně ukrytý štůček pornografických časopisů. Žádný kluk.

Pak Gregor prohledal kabinu chirurgova asistenta. Tady byl mnohem větší pořádek, postel ustlaná, šaty v zamykatelné skříňce pečlivě vyžehlené. Ale ani zde chlapce nenašel.

Nahlédl i do záchodu a poté se pustil směrem k salonu. Než tam došel, zaslechl nějaký zvuk. Jako tlumené zasténání.

Vstoupil do salonu a rozsvítil světla. Zrakem rychle přeletěl místnost a zaregistroval gauč, stůl se židlemi a televizí, u níž ležela hromádka videokazet. Kam se ten kluk schoval? Gregor přešel místnost kolem dokola a pak ho cosi zaujalo na přední stěně.

Výtah na jídlo.

Rozběhl se k němu a slídivě otevřel dvířka. Jediné, co spatřil, byly kabely. Zmáčkl knoflík s označením „Nahoru“ a kabely se sténavě daly do pohybu, když vyvážely svůj náklad. Gregor se předklonil, připravený chňapnout po chlapci.

Ale jediné, nač teď civěl, byl prázdný výtah.

Chlapec se už zřejmě ukryl v lodní kuchyni.

Gregor se vrátil zpátky ke schodišti. Tohle nebyla žádná katastrofa. Z kuchyně mu neunikne. Gregor už ji začínal na noc zamykat na visací zámek, protože zjistil, že posádka krade jídlo ze špižírny. Hoch pořád zůstává v pasti.

Gregor prošel modrými dveřmi a pustil se přes lávku.

„Je mi to líto, Abby,“ řekl Mark. „Nikdy bych si nepomyslel, že to zajde takhle daleko.“

Prosím, říkala si v duchu, prosím, nedělej to…

„Kdyby existoval nějaký jiný způsob…“ Potřásl hlavou. „Moc jsi do toho šťourala. A pak už jsem tě nemohl zarazit. Nedokázal jsem tě ovládnout.“

Z oka jí skanula slza a stekla do vlasů. Na kratičký okamžik zahlédla záblesk bolesti na jeho obličeji. Odvrátil se.

„Je čas začít,“ řekl Tarasov. „Ujmete se toho?“ Podával Markovi injekční stříkačku. „Pentobarbital. Přes to všechno buďme humánní –“

Mark zaváhal. Pak přijal stříkačku a otočil se ke stojanu s kapačkou. Připravil jehlu a zastrčil ji do vstřikovacího kanálku. Znovu zaváhal a pohlédl na Abby.

Milovala jsem tě, tolik jsem tě milovala.

Stiskl plunžr.

Světla začala tmavnout. Jeho obličej se jí zvolna rozplýval před očima a pak se ztratil v hluboké záplavě šedi. Milovala jsem tě. Milovala jsem tě…

Dveře do kuchyňky byly zamčené.

Jakov znovu a znovu škubal kulatou klikou, ale dveře ne a ne povolit. Co teď? Zase výtah? Hnal se k němu a stiskl knoflík. Nic se nedělo.

Zoufale se rozhlédl po kuchyni a zvažoval všechny možnosti úkrytů. Špižírna. Příborníky. Velká lednice. Tohle všechno nabízelo pouze dočasný azyl. Ti muži by všecičko nakonec prohledali – a pak by ho stejně našli.

Měl by jim to setsakramentsky ztížit.

Zvedl oči ke světlům. U stropu svítily tři holé žárovky. Běžel k příborníku a vytáhl z něj těžký hliněný hrnek na kávu. Mrštil jím po nejbližším světle.

Žárovka se roztříštila a zhasla.

Vytáhl další hrnky. Na tři hody se poroučela i druhá žárovka.

Už se chystal zacílit na tu poslední, když mu zrak náhodou padl na kuchařovo rádio. Stálo na svém obvyklém místě nahoře na příborníku. Očima sledoval jeho prodlužovací šňůru, která se táhla k odkládací desce, na níž byl postaven opékač topinek.

Jakov pohlédl na sporák a všiml si prázdného hrnce od polévky. Odtáhl ho z hořáku a přenesl do dřezu. Roztočil kohoutek.

Rádio vyřvávalo na plné pecky.

Gregor otevřel dveře do kuchyně a vstoupil. Temnotu prořezávala hlasitá hudba. Bubny a elektrické kytary. Zatápal po vypínači na stěně a cvakl. Nic se nerozsvítilo. Zkoušel to znovu a znovu, ale bez úspěchu. Udělal krok kupředu a pod jeho koženými podrážkami zakřupalo sklo.

Ten malý ničema roztřískal světla. Snaží se mě lapit ve tmě.

Gregor zavřel dveře. Škrtl zápalkou, aby viděl na zámek, do něhož vsunul klíč, a zamkl. Teď nemá kluk kam utéct. Zápalka zhasla.

Otočil se do tmy. „No tak, hochu, vylez,“ zaječel. „Nic se ti nestane!“

Jediné, co slyšel, bylo rádio, svou hlasitostí pohlcující všechny ostatní zvuky. Postupoval směrem k té vyřvávající hudbě, pak se zastavil, aby si posvítil další zápalkou. Rádio stálo na odkládací desce, přímo proti němu. Když ho vypnul, všiml si, že na desce leží sekáček na maso. Hned vedle se povalovalo něco, co vypadalo jako proužek hnědé gumy.

Takže on bral do rukou kuchařovy nože, co?

Světlo zápalky znovu zhaslo.

Gregor vytáhl revolver a zvolal: „Chlapče?“

Teprve teď zpozoroval, že má mokré nohy. Škrtl třetí sirkou a pohlédl na podlahu.

Stál v louži vody. Už mu vnikla do kožených bot a rozhodně je zničila. Odkud se tu ta voda bere? V mihotavém světle slabého plamínku přejel očima prostor kolem svých nohou a zjistil, že voda už zalila polovinu podlahy. Pak spatřil prodlužovací šňůru s odříznutým koncem; jedna spirála se leskla na kraji té louže. Užasle sledoval dlouhou šňůru vinoucí se jako had po podlaze a tvořící smyčku nahoře na židli.

Poslední obrázek, který se Gregorovi naskytl před očima, než mu zhasla třetí zápalka, byl zákmit blonďatých vlasů a postavička chlapce, jehož ruka se natáhla k elektrické zásuvce na stěně.

Z ruky mu houpavě splýval konec šňůry.

Tarasov mu podal skalpel. „První řez je váš,“ řekl a v očích druhého muže zahlédl výraz hrůzy. Nemáš na vybranou, Hodelle, pomyslel si. To ty ses snažil ji dostat do našeho stáda. Byls to ty, kdo udělal chybu. Teď ji musíš napravit.

Hodell převzal skalpel. Ještě nezačal operovat, a už se mu na čele perlil pot. Chvíli nehnutě stál, ostří skalpelu strnulo ve vzduchu nad obnaženým břichem. Oba věděli, že tohle je zkouška – možná poslední.

Pusť se do toho. Archer vykonal svůj díl tím, že se postaral o Mary Allenovou. Stejně jako Zwick si poradil s Aaronem Levim. Teď jsi na řadě ty. Dokaž, že jsi pořád součástí týmu, pořád jedním z nás. Řízni do té ženy, s níž ses kdysi miloval.

Udělej to.

Mark chvíli potěžkával v ruce skalpel, jako by si zkoušel, jak ho co nejlíp uchopit. Pak se nadechl a zajel ostřím do kůže. Udělej to.

Řízl. Dlouhá zakřivená incize. Kůže se rozdělila, vytryskla krev a kapala do chirurgických roušek.

Tarasov si oddechl. Hodell přece jen nehodlá dělat problémy. Ten kritický bod k návratu vlastně prošvihl už před mnoha lety jako mladý chirurg. Druhý den ráno, cizí postel a hezká studentka zdravotní školy uškrcená na polštáři vedle něho. A Hodell, který si vůbec nepamatoval, co se vlastně událo. Všechno bylo velice přesvědčivé.

A byly to peníze, které hrály roli v jeho přijetí do tohoto týmu.

Metoda cukru a biče. Téměř vždycky to fungovalo. Osvědčilo se to u Archera, Zwicka a Mohandase. A krátkou dobu i u Aarona Leviho. Tohle byla uzavřená společnost, velice opatrná na zachování vlastních tajemství. A vlastních zisků. Nikdo jiný v Bayside, ani Colin Wettig, dokonce ani Jeremiah Parr nikdy nemohl tušit, kolik peněz prošlo jejich rukama. Dost na to, aby se mohli koupit ti zdaleka nejlepší lékaři a ten nejlepší tým – ten, který vybudoval Tarasov. Rusové pouze dodávali části, v případě potřeby i brutální sílu. Na operačním sále to byl tým, který předváděl zázraky.

Peníze samy nestačily k tomu, aby udržely Aarona Leviho v jejich stádu. Ale Hodell byl stále ještě jejich. Právě teď to dokazoval každým řezem svého skalpelu.

Tarasov asistoval, umísťoval retraktory, zasvorkovával krvácení. Byla radost pracovat s tak mladou a zdravou tkání. Ta žena byla ve vynikající kondici – s minimem podkožního tuku a pevnými břišními svaly – tak pevnými, že jejich asistent, který stál v čele stolu, musel přidat do infuze víc succinylcholinu, aby je uvolnil pro snazší natažení.

Ostří skalpelu vniklo do vrstvy svalů. Teď byli v břišní dutině. Tarasov rozšířil retraktory. Pod slabým závojem peritoneální tkáně se zaleskla játra a kličky tenkého střeva. Všechno tak dokonale zdravé! Na tenhle lidský organismus byl nádherný pohled!

Světla zablikala a všechna najednou téměř zhasla.

„Co se děje?“ vyděsil se Hodell.

Oba zvedli zrak k lampám. Světla se znovu jasně rozzářila. „Jen momentální výpadek,“ řekl Tarasov. „Pořád slyším generátor.“

„Tohle není právě optimální situace. Loď se houpá, Elektřina vypíná…“

„Je to jen dočasné uspořádání. Dokud nenajdeme nové umístění pro Amity.“ Kývl na Marka: „Pokračujte.“

Hodell zvedl skalpel a chvíli čekal. Byl zkušeným hrudním chirurgem, ale resekce jater mu nebyla blízká, dělal ji sotva párkrát v životě. Asi by potřeboval poradce.

Nebo mu teprve teď došlo, co to vlastně provádí.

„Nějaký problém?“ zeptal se Tarasov.

„Ne.“ Mark polkl. Znovu řízl, ale ruka se mu roztřásla tak, že musel přestat. Zvedl skalpel a párkrát se zhluboka nadechl.

„Nemáme moc času, doktore Hodelle. Je tu ještě další dárce na odběr.“

„Já jen… není tu moc horko?“

„Nemyslím. Pokračujte.“

Hodell přikývl. Pevně sevřel skalpel k dalšímu řezu, když náhle strnul.

Tarasov uslyšel za sebou zvuk tichého otevírání dveří, které se okamžitě se zaskřípěním zavřely.

Mark s očima upřenýma přímo před sebe zdvihl skalpel.

Ohlušující exploze mu roztříštila obličej. Krev a úlomky kostí se rozstříkly na stole před ním.

Tarasov se prudce otočil ke dveřím, kde letmo zahlédl světlé vlasy a chlapcův bílý obličej.

Revolver vystřelil podruhé.

Divoce letící střela roztříštila skleněné dveře u skříňky s lékařskými nástroji. Střepy sprškou dopadaly na podlahu.

Anesteziolog se schoval za ventilátor.

Tarasov couval, aniž přestal sledovat ústí zbraně. Byl to Gregorův revolver, šikovný a lehký, který mohlo držet i dítě. Ale ruka, která ho teď tiskla, se příliš třásla, než aby dokázala správně zamířit. Je to jen kluk, pomyslel si Tarasov. Vyděšený chlapec, jehož terč se nerozhodně míhal mezi anesteziologem a Tarasovem.

Tarasov zaletěl pohledem k podnosu s nástroji. Ležela tam injekční stříkačka se succinylcholinem. Pořád v ní bylo dost tekutiny na to, aby umlčela děcko. Zvolna se blížil ke stolku, překročil Hodellovo tělo a šlápl do rozlévající se kalužiny krve. Pak se zbraň prudce otočila směrem k němu. Strnul. Chlapec teď plakal, zrychleně dýchal, zalykaje se slzami.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Tarasov a usmál se. „Neboj se. Jen tvé přítelkyni pomáhám, aby jí zase bylo dobře. Je moc nemocná. Nevidíš? Potřebuje doktora.“

Hoch upřel oči na operační stůl. Na tu ženu. Postoupil o krok kupředu, pak ještě další. Náhle mu vyšlo z hrdla pronikavé, kvílivé zaúpění. Neslyšel, jak anesteziolog kolem něho proklouzl a vyběhl z místnosti. Zdálo se, že ani nevnímá vzdálený rachot vrtulníku. Blížil se, připravený přistát, aby nabral náklad.

Tarasov vzal z podnosu stříkačku. Tichounce přistoupil blíž ke stolu.

Chlapec zvedl hlavu a vyrazil ze sebe srdceryvný výkřik. Tarasov zdvihl injekční stříkačku.

V tom okamžiku na něm utkvěl chlapcův pohled. A už to nebyl strach, nýbrž zuřivost, co plálo v Jakovových očích, když zamířil Gregorovu zbraň.

A naposledy vystřelil.

Kapitola 26

Chlapec se nechtěl vzdálit od jejího lůžka. Od okamžiku, kdy ji sestry převezly z pooperačního pokoje na chirurgickou jednotku intenzivní péče, zůstával vedle ní, bledý drobný duch hlídající její postel. Dvakrát ho sestry vzaly za ruku a vyvedly z boxu. Dvakrát chlapec našel znovu cestu zpátky. Teď tu stál, prsty zaťaté do pelesti, a jeho pohled úpěnlivě žadonil, aby se probudila. Aspoň už hystericky nekřičel jako tehdy, když ho Katzka objevil na lodi. Našel ho, jak se naklání nad Abbyiným zmasakrovaným tělem, jak vzlyká a volá ji do života. Katzka nerozuměl jedinému hochovu slovu. Ale dokonale pochopil jeho hrůzu. A jeho zoufalství.

Někdo zaťukal na okno boxu. Katzka se otočil a spatřil, jak na něj kývá Vivian Chaová. Otevřel dveře a vyšel za ní do chodbičky před boxem.

„Ten chlapec tady nemůže zůstat celou noc,“ řekla. „Plete se jim do cesty. Navíc není moc čistý.“

„Pokaždé, když se ho snaží odvést, začne křičet.“

„Nemůžete si s ním promluvit?“

„Neumím rusky. Vy ano?“

„Stále čekáme na nemocničního tlumočníka. Proč nepoužijete svou mužskou autoritu? Jen abyste ho odtud nějak dostal.“

„Dopřejme mu ještě trochu času, co říkáte?“ Katzka se otočil a okénkem pohlédl na postel. Měl co dělat, aby ze sebe setřásl tu příšernou představu, která ho v těchto dnech ustavičně pronásledovala: Abby ležící na stole s rozříznutým břichem a střevy lesknoucími se pod jasnými světly operačního sálu. Kvílející hoch, který rukama objímá její obličej. A na podlaze v tratolišti vlastní krve ležící dva muži – už mrtvý Hodell a Tarasov v bezvědomí, krvácející, ale dosud žijící. Jako všichni ostatní na té nákladní lodi byl i Tarasov vzat do vazby.

Brzy dojde k mnoha dalším zatčením. Vyšetřování právě začalo. Federální úřady se už zaměřily na Sigajevovu společnost. Podle dosavadních výpovědí členů lodní posádky byl rozsah operací prováděných za účelem prodeje orgánů širší – a značně hrůznější, než si Katzka dovedl představit.

Zamrkal a soustředil se na obrázek, který viděl před sebou teď. Abby ležela za tímto oknem, břicho v obvazech. Hruď se jí pravidelně zdvíhala a klesala. Monitor zaznamenával pravidelný rytmus jejího srdce. Jen na okamžik pocítil stejnou hrůzu, jakou zažil na té lodi, když Abbyino srdce začalo na monitoru vytvářet divoké skoky. Tehdy, když si uvědomil, že by ji mohl ztratit, a vrtulník přivážející Wettiga a Vivian byl ještě na míle daleko. Dotkl se skla a cítil, jak se mu do očí znovu hrnou slzy. Zamrkal, aby je rozehnal. Znovu a znovu mžikal víčky.

Za ním se tiše ozvala Vivian. „Katzko, bude v pořádku. Generál a já se o to postaráme.“

Přikývl. Beze slova znovu vklouzl do boxu.

Chlapec zdvihl hlavu. Jeho oči byly stejně vlhké jako Katzkovy. „Ebíí,“ zašeptal.

„Ano, hochu. Tak se jmenuje,“ usmál se Katzka.

Oba se zahleděli na lůžko. Připadalo jim, že už uběhla hrozně dlouhá doba. Mlčení narušovalo jen tiché a pravidelné pípání srdečního monitoru. Stáli vedle sebe a společně drželi stráž u téhle ženy, kterou ani jeden z nich dobře neznal, ale na níž jim oběma už tolik záleželo.

Konečně Katzka vzal chlapce za ruku. „Pojďme. Potřebuješ se vyspat, synku. A ona taky.“

Hoch zaváhal. Chvíli Katzku pozoroval. Pak nabízenou ruku váhavě přijal.

Prošli spolu intenzivkou, chlapcovy boty s umělohmotnou podrážkou pleskaly o linoleum. Hoch nečekaně zpomalil krok. „Co je?“ podivil se Katzka.

Chlapec se zastavil před jiným boxem. I Katzka nahlédl přes sklo dovnitř.

Vedle pacientčina lůžka seděl na židli muž s vlasy prokvetlými stříbrem. Seděl s hlavou skloněnou v dlaních a celé jeho tělo se otřásalo tichými vzlyky. Existují věci, které si ani Viktor Voss nemůže koupit, uvědomil si Katzka. Teď přijde o všechno. O svou manželku. O svou svobodu. Katzka pohlédl na ženu ležící na lůžku. Její obličej byl bílý a křehký jako porcelán. Ve zpola otevřených očích se objevil mdlý lesk blížící se smrti. Chlapec se přitiskl blíž ke sklu.

V okamžiku, kdy se naklonil dopředu, jako by ženiny oči zaregistrovaly poslední záblesk života. Upřela zrak na chlapce a její rty se zformovaly do tichého úsměvu. Pak zavřela oči.

Katzka zašeptal: „Je čas jít.“

Chlapec vzhlédl. Rozhodně zavrtěl hlavou. Zatímco Katzka jen tiše a bezmocně stál, hoch se otočil a kráčel zpátky k Abbyinu boxu.

Katzku náhle přepadla nesnesitelná únava. Pohlédl na Viktora Vosse, zničeného muže, který teď zhrouceně seděl u lůžka své umírající ženy. Pohlédl na ženu na posteli, jejíž duše odlétala před jeho očima. A napadlo ho: Tak málo času. Na téhle zemi máme tak málo času pobýt s lidmi, které milujeme.

Povzdechl si. Pak se i on otočil, vešel k Abby a zaujal své místo vedle chlapce.

Tess Gerritsenová

OBCHOD S ORGÁNY

Z anglického originálu Harvest,

vydaného nakladatelstvím Pocket Books – Simon & Schuster, Inc.,

v New Yorku roku 1996,

přeložila Věnceslava Lexová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2007

jako svou 3900. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 352

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání druhé

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai