Kapitola 1

Jde si pro mě.

Cítím to v kostech. Vzduch jako by čpěl rozpáleným pískem, ostrým kořením a potem stovky mužů lopotících se ve slunečním žáru. Jsou to vůně a pachy egyptské západní pouště a já je vnímám zcela živě, přestože právě ležím ve ztemnělé ložnici, kterou od té země odděluje skoro půl světa. Uplynulo patnáct let, ale stačí zavřít oči, a okamžitě jsem v poušti zpátky, stojím na okraji stanového tábora, dívám se směrem k libyjské hranici a pozoruju západ slunce.

Svist větru prohánějícího se vádím připomíná ženské steny.

Jasně slyším rány krumpáčů a skřípot lopat, vidím armádu egyptských kopáčů, kteří se hemží kolem místa vykopávek a s mravenčí pílí nepřetržitě odnášejí proutěné koše naplněné hlínou. Když jsem tenkrát před patnácti lety stála v té poušti, připadala jsem si jako herečka z filmu líčícího něčí dobrodružství. Nikoliv moje. Ne, rozhodně nešlo o dobrodružství, jaké by snad mohla někdy prožít nesmělá dívka z kalifornského India.

Za zavřenými víčky se mihla světla projíždějícího auta.

Sotva oči otevřu, Egypt zmizí. Už nestojím v poušti a nehledím k obloze, krvavě zbarvené západem slunce. Opět

jsem přes půl světa daleko, opět ležím ve své neosvětlené ložnici v San Diegu.

Zvednu se z postele a bosá přejdu k oknu, abych vykoukla na ulici. Bydlím ve čtvrti omítnutých nízkých domků, postavených během padesátých let, ještě předtím, než americký sen stvořil rodinná minisídla s garážemi pro tři vozidla. Tyhle skromné, ale pevné domky nic nepředstírají, nechtějí budit obdiv, pouze poskytují přístřeší. A já si tu užívám bezpečí anonymity, jsem prostě jen další svobodná matka snažící se vychovávat vzpurnou pubertální dceru.

Zpoza záclony vyhlédnu do ulice. Nedaleko zpomaluje jakýsi tmavý sedan. Zastaví u chodníku, reflektory zhasnou.

Marně čekám, až řidič vystoupí. Stále zůstává uvnitř. Třeba poslouchá rádio. Třeba se pohádal s manželkou a teď se bojí domů. Nebo v autě sedí milenci, kteří nemají kam jít.

Napadají mě nejrůznější vysvětlení a žádné z nich není nijak znepokojivé, přesto mi hrůzou naskakuje husí kůže.

O chvíli později se rozsvítí koncová světla sedanu, auto se rozjede a pokračuje dál ulicí.

Ještě poté, co zmizelo za rohem, jsem jako na jehlách a zvlhlou dlaní mačkám záclonu. Vracím se do postele. Ležím nepřikrytá, potím se, nedokážu usnout. Ačkoliv je horká červencová noc, nechávám okno ložnice trvale zajištěné zástrčkou. A požaduju, aby okno zajišťovala zástrčkou i

moje dcera Tari. Jenže Tari se nerada podrobuje mým příkazům.

Každým dnem se víc a víc vzpouzí.

Zavírám oči, a samozřejmě se v myšlenkách vracím do Egypta. Snívala jsem o něm mnohem dřív, než jsem stanula na jeho půdě. V šesti letech jsem na obálce časopisu National Geographic uviděla fotografii Údolí králů a měla jsem pocit, že to místo poznávám. Jako bych zahlédla důvěrně blízkou milovanou tvář, která se mi téměř vytratila z paměti. Ano, tohle pro mě ta země znamenala: milovanou tvář. Toužila jsem se s ní znovu setkat.

Plynula léta a já připravovala svůj návrat. Usilovně jsem studovala. Získala jsem stipendium na Stanfordské univerzitě a jeden z profesorů mě doporučil pro letní výpomoc při vykopávkách v egyptské západní poušti.

V červnu, po ukončení třetího ročníku, jsem odletěla do Káhiry.

Ještě teď, ve tmě kalifornské ložnice, si dobře vybavuju, jak mě bolívaly oči od slunečních paprsků pražících do rozpáleného písku. Znovu cítím vůni opalovacího krému na své kůži, znovu mě bodají drobná písečná zrnka, která mi do obličeje vrhá vítr. Tyhle vzpomínky jsou příjemné. V ruce archeologická lopatka, na ramenou slunce, uskutečněný sen oné někdejší malé holky.

I ty nejkrásnější sny se rychle dokážou proměnit v noční můru. Do letadla směr Káhira jsem nastupovala jako šťastná vysokoškolačka. Po třech měsících se domů vracela úplně jiná žena.

Zpátky z pouště jsem necestovala sama. Sledovala mě stvůra.

Ve tmě prudce otvírám oči. Ozval se zvuk kroků?

Zaskřípaly dveře? Ležím na propocených prostěradlech, srdce mi zběsile buší. Bojím se vstát z postele, a bojím se nevstat.

V domě se něco děje.

Po letech skrývání dávno neopomíjím sebemenší z varovných signálů. Jenom díky nim dosud žiju. Naučila jsem se věnovat pozornost každé odchylce, každému náznaku neklidu. Všímám si neznámých aut projíždějících naší ulicí. Zpozorním, kdykoliv se kolegyně v práci zmíní, že se na mě někdo ptal. Důmyslné únikové plány spřádám dlouho předtím, než je potřebuju. Vždycky mám dokonale připravené další kroky. Do dvou hodin můžeme být, já i dcera, za mexickou hranicí a obě budeme mít novou totožnost. Pasy s novými jmény čekají v mém kufříku.

Vlastně jsme měly odjet už dřív. Neměly jsme tady tak dlouho zůstávat.

Ale jak přesvědčit čtrnáctileté děvče, aby opustilo kamarády? Ano, s Tari je potíž. Tari nechápe, jaké nebezpečí nám hrozí.

Otevřu zásuvku nočního stolku a vezmu si pistoli. Není zaregistrovaná a trochu mě znervózňuje, že mám střelnou zbraň v domácnosti, kde žije moje dcera. Ale po šesti týdnech na střelnici umím s pistolí zacházet.

Bosá vyjdu z ložnice a nehlučně kráčím chodbou kolem zavřených dveří dceřina pokoje. Tutéž inspekci jsem prováděla snad tisíckrát, vždycky potmě. Jako každá pronásledovaná kořist se potmě cítím nejbezpečněji.

V kuchyni překontroluju okna a dveře. Stejně tak v obývacím pokoji. Všechno se zdá v pořádku. Vrátím se chodbou a zastavím se před pokojem dcery. Tari si fanaticky hlídá soukromí, ale na dveřích není zámek, ostatně bych to ani nedovolila. Musím mít možnost nahlédnout dovnitř, přesvědčit se, že je dcera v bezpečí.

Dveře zaskřípou, zvuk ji však neprobudí. Spánek většiny dospívajících se podobá komatu. Okamžitě si všimnu lehkého závanu větru a povzdechnu si. Tari opět, jako už tolikrát, ignorovala mé přání a nechala okno dokořán.

Připadá mi svatokrádežné, že vstupuju do dceřina pokoje se zbraní, ale potřebuju okno zavřít. Chvilku se zdržím u postele. Sleduju, jak Tari spí, naslouchám jejímu pravidelnému dechu. Poprvé jsem ji spatřila se zrudlou

tvářičkou a plačící v rukou porodníka. Rodila jsem osmnáct hodin a vyčerpáním jsem skoro nemohla zvednout hlavu z polštáře. Ale stačil ten jediný pohled a dokázala bych vyskočit z lůžka a postavit se celému zástupu útočníků, jen abych děťátko ochránila. Tehdy už jsem také věděla, jaké dám dceři jméno. Vybavila jsem si nápis, vytesaný v hlavním chrámu v Abú Simbelu. Slova, kterými Ramses Veliký vyjádřil lásku k manželce.

NEFERTARI, PRO NIŽ ZÁŘÍ SLUNCE

Jiný poklad než svou dceru Nefertari jsem si z Egypta nepřivezla. A děsí mě pomyšlení, že bych ji ztratila.

Tari je mi hodně podobná. Jako bych teď pozorovala samu sebe. Když jí bylo deset, uměla číst hieroglyfy. Ve dvanácti plynule odříkávala veškeré dynastie až k Ptolemaiovcům. Víkendy tráví návštěvami Muzea člověka.

Po všech stránkách představuje můj dokonalý klon a s přibývajícími roky se jí ve tváři, hlase ani duši, což je nejpodstatnější, neobjevují žádné otcovy stopy. Je to moje dcera, pouze moje, nedotčená zlem, které ji zplodilo.

Ale zároveň jde o normální čtrnáctileté děvče, a právě tady je zdroj neshod v posledních týdnech, kdy jsem vycítila, jak se kolem nás ovíjí temnota, kdy noc za nocí bdím a poslouchám, jestli se neozvou kroky stvůry. Dcera

nebezpečí nevnímá, neboť jsem jí zatajila pravdu. Chci, aby z ní vyrostla silná a nebojácná žena, bojovnice, která se neleká stínů. Tari nechápe, proč pozdě večer obcházím dům, proč zavírám okna a zajišťuju je zástrčkami, proč znovu a znovu kontroluju zamčené dveře. Podle ní jsem příliš starostlivá. Nemýlí se. Dělám si starosti za nás obě, abych zachovala iluzi, že s naším světem je všechno v pořádku.

A Tari je o tom přesvědčená. Líbí se jí v San Diegu, těší se na první ročník střední školy. Navázala tu přátelské vztahy, a bůh pomoz rodiči, který by se pokoušel postavit mezi dospívající dívku a její přátele. Tari má stejně pevnou vůli jako já. Nebýt jejího odporu, už dávno bychom z města odjely.

Oknem proniká slabý vítr a ochlazuje moji zpocenou kůži.

Odložím pistoli na noční stolek a jdu zavřít okno.

Chvilku tam postojím, vdechuju studený vzduch. Venku vládne ticho, mírně narušované jenom bzukotem komárů.

Ve tváři mě pálí drobné komáří bodnutí. Jeho význam si uvědomím až za okamžik, když chci stáhnout okenní tabuli dolů. Náhle mě zamrazí.

V okně není síť proti hmyzu. Kde je ta síť?

Teprve pak vycítím přítomnost zla. Zatímco jsem s láskou pozorovala svoji dceru, zlo pozorovalo mě. Neustále

pozoruje, nespěchá, trpělivě čeká na příležitost k útoku. A teď si nás konečně našlo.

Prudce se otočím, odhodlaná bránit se.

Kapitola 2

Doktorka Maura Islesová váhala. Měla by zůstat, nebo raději zmizet?

Postávala na zšeřelém parkovišti nemocnice Pilgrim, co nejdál od záře reflektorů a kruhu televizních kamer. Nijak netoužila, aby ji místní reportéři zpozorovali. Většina z nich by tu nápadně půvabnou ženu, které bledý obličej a krátce zastřižené černé vlasy vynesly přezdívku Královna smrti, okamžitě poznala. Naštěstí zatím si nikdo Mauřina příjezdu nevšiml a nezabírala ji žádná kamera. Smečka reportérů se plně soustředila na bílou dodávku, která právě zastavila u nemocničního vchodu, aby vyložila svůj vzácný náklad.

Zadní dveře dodávky se otevřely, zřízenci opatrně vytáhli význačnou pacientku z auta a ve smršti fotoblesků ji přesunuli na vozík. Tahle pacientka se nedávno stala mediální hvězdou a s její slávou by se popularita obyčejné soudní lékařky vůbec nemohla srovnávat. Maura dnes večer představovala pouze součást publika naplněného posvátnou úctou a přijela sem z téhož důvodu jako reportéři, kteří toho vlahého nedělního večera obklopovali nemocnici a svým vzrušením připomínali dav rozvášněných fanynek.

Každý nesmírně dychtil alespoň letmo zahlédnout Madam X.

Se žurnalisty měla Maura bohaté zkušenosti, přesto ji jejich zběsilé chování téměř vyděsilo. Věděla, že pokud jim přijde do rány nová kořist, hned se na ni vrhnou, a dnes večer si připadala už dost citově vyčerpaná a zranitelná.

Zvažovala, jestli by tomu davu neměla uniknout, prostě by se otočila a nasedla zpátky do auta. Ale co ji čekalo doma?

Prázdný dům a možná zbytečně moc sklenek vína, které jí dělávaly večerní společnost, kdykoliv nemohl přijít Daniel Brophy. Poslední dobou takových večerů značně přibývalo, ovšem s tím musela počítat, už když se do něho zamilovala.

Člověk se podvoluje příkazům srdce bez ohledu na následky. Nemyslí na ty příští osamělé noci.

Vozík s Madam X vjel do budovy a vlčí smečka reportérů se vyřítila za ním. Prosklenými dveřmi vestibulu viděla Maura zářící světla a vzrušené obličeje. Venku na parkovišti zůstala jako jediná.

Zvolna zamířila dovnitř.

Vozík projížděl halou kolem nemocničních návštěvníků, kteří jen udiveně zírali, i kolem zaměstnanců připravených pořídit mobilními telefony cenné unikátní snímky. Průvod pokračoval chodbou a posléze odbočil k rentgenologickému oddělení. Dál však směl pouze vozík. Reportérům zahradil

cestu zástupce nemocnice, muž ve společenském obleku s vázankou.

„Dovnitř bohužel nemůžete,“ řekl. „Vím, jak rádi byste všechno sledovali, ale prostor je příliš malý.“ Zvedl ruce, aby utišil zklamané reptání. „Jmenuju se Phil Lord a v nemocnici Pilgrim mám na starosti styk s veřejností. Jsme opravdu nadšení, že se účastníme téhle významné badatelské akce, koneckonců pacientka jako Madam X se u nás objeví, dejme tomu, jednou za dva tisíce let.“ Usmál se, očekával uznalý smích. „CT vyšetření nebude trvat dlouho, pokud tedy vydržíte, některý z archeologů vám hned potom přijde oznámit výsledky.“ Otočil se k bledému čtyřicátníkovi, který se krčil v rohu, jako by doufal, že si ho nevšimnou.

„Doktore Robinsone, nechtěl byste, ještě než začneme, pronést pár slov?“

Promluvit před podobným davem bylo zřejmě tím posledním, co si obrýlený vědec přál, ale statečně se nadechl, vystoupil vpřed a posunul si brýle zpátky na kořen zobákovitého nosu. Kdepak, tenhle archeolog nebyl žádný Indiána Jones. Svými řídnoucími vlasy a nervózním mžikáním připomínal spíš účetního, který se nechtěně dostal do záběru kamer. „Doktor Nicholas Robinson,“ představil se. „Pracuju jako kurátor…“

„Nešlo by to trochu hlasitěji, doktore?“ křikl jeden z reportérů.

„Promiňte.“ Doktor Robinson si odkašlal. „Pracuju jako kurátor Crispinova muzea tady v Bostonu. Jsme nesmírně vděční nemocnici Pilgrim, která se tak velkoryse nabídla, že provede tomografické vyšetření Madam X. Je to výjimečná příležitost důvěrně nahlédnout do dávné minulosti. A podle vašeho počtu soudím, že nejste o nic méně napnutí než my.

Jakmile vyšetření skončí, bude se vám věnovat moje kolegyně, egyptoložka doktorka Josephine Pulcillová. Sdělí vám výsledky a zodpoví veškeré vaše dotazy.“

„Kdy Madam X představíte veřejnosti?“ křikl další reportér.

„Zhruba za týden,“ odpověděl Robinson. „Připravujeme zcela novou expozici…“

„A co totožnost Madam X? Už máte nějaké vodítko?“

„Proč jste ji dosud nevystavovali?“

„Mohla by být z panovnického rodu?“

„Nevím.“ Robinson v přívalu otázek stále rychleji mžikal řasami. „Především se potřebujeme ujistit, že je to žena.“

„Našli jste ji před půlrokem, a ještě neznáte pohlaví?“

„Takové analýzy vyžadují spoustu času.“

„Stačí jeden pohled, ne?“ zavtipkoval kdosi a smečka se rozesmála.

„Není to tak jednoduché, jak si myslíte.“ Robinsonovi opět sklouzly brýle ke špičce nosu. „Při stáří dvou tisíc let je nesmírně křehká a musí se s ní zacházet s krajní opatrností.

Už pouhá doprava v té dodávce byla o nervy. Naše muzeum se především snaží uchovávat, chránit. Považuju se za jejího strážce a mým úkolem je dbát o její bezpečí. Proto jsme i tohle vyšetření projednávali s nemocnicí bez zbytečného spěchu. Postupujeme zvolna a obezřetně.“

„Co podle vás může vyšetření odhalit, doktore Robinsone?“

Robinsonův obličej se náhle rozzářil nadšením. „Co může odhalit? Přece všechno, úplně všechno! Její věk, zdravotní stav. Způsob konzervace. S trochou štěstí snad zjistíme i příčinu smrti.“

„To je důvod přítomnosti soudní lékařky?“

Skupina se jako jediné mnohohlavé stvoření otočila k Mauře, která stála až vzadu. Když na ni namířily televizní kamery, znovu pocítila nutkání utéct.

„Doktorko Islesová,“ zvolal jeden z reportérů. „Jste tady, abyste určila diagnózu?“

„Proč se o věc zajímá úřad koronera?“ zeptal se další.

Druhá otázka si žádala okamžitou odpověď, jinak by tisk celou záležitost překroutil.

„Úřad koronera se o věc nezajímá,“ rázně prohlásila Maura. „Nejsem tu služebně.“

„Ale přišla jste,“ opáčil statný blondýn z Kanálu 5, kterého Maura nikdy neměla ráda.

„Pozvalo mě Crispinovo muzeum. Doktor Robinson se domnívá, že by v tomhle případě neškodilo získat také názor soudní lékařky. Minulý týden mi zavolal a navrhl, abych se vyšetření zúčastnila. Věřte mi, žádný patolog by si takovou příležitost nenechal ujít. Madam X mě fascinuje stejně jako vás a už se nemůžu dočkat, až se s ní blíž seznámím.“ Maura významně pohlédla na kurátora. „Není načase začít, doktore Robinsone?“

Robinson se hozeného záchranného pásu vděčně chopil.

„Ano. Ano, je nejvyšší čas. Pojďte prosím se mnou, doktorko Islesová.“

Maura se prodrala davem a následovala muzejního kurátora na rentgenologické oddělení. Sotva se za nimi zavřely dveře a osvobodily je od reportérů, Robinson si upřímně oddechl.

„Panebože, vystupovat před veřejností je pro mě utrpení.

Díky, že jste mě z té kalvárie dostala.“

„Už mám praxi. Skoro až moc.“

Potřásli si pravicemi. „Těší mě, že vás konečně poznávám, doktorko Islesová,“ řekl Robinson. „Rád by se s vámi setkal i pan Crispin, ale před pár měsíci byl na operaci kyčle a dosud mu dělá potíže delší dobu stát. Požádal mě, abych vám vyřídil pozdrav.“

„Když jste mě zval, nevaroval jste mě, že tady budou takové davy žurnalistů.“

Robinson rozpačitě pokrčil rameny. „Nezbytné zlo.“

„Nezbytné kvůli čemu?“

„Kvůli přežití našeho muzea. Od té doby, co se v novinách objevil první článek o Madam X, prodáváme rekordní množství vstupenek. A to jsme ji ještě ani nevystavili.“

Robinson vedl Mauru spletí chodeb. Jako vždycky v neděli večer vládl na rentgenologickém oddělení klid.

Místnosti, které míjeli, byly neosvětlené a pusté.

„Je tam dost málo místa,“ poznamenal. „Sotva pro několik lidí.“

„Kdo další bude u vyšetření?“

„Moje kolegyně Josephine Pulcillová, radiolog doktor Brier a technik. Abych nezapomněl, taky televizní štáb.“

„Někoho jste si najali?“

„Ne. Jsou z kanálu Discovery.“

Maura se překvapeně zasmála. „Vážně začínám být napjatá.“

„Ovšem znamená to, že si musíme dávat pozor na každé slovo.“ Robinson se zastavil přede dveřmi s nápisem CT a tiše dodal: „Možná už natáčejí.“

Nehlučně vklouzli do přední, sledovací části komplexu CT. Nevelký prostor zaplňovali členové televizního štábu a skutečně už zaznamenávali slova doktora Briera, který právě vysvětloval podstatu použité technologie.

„Zkratkou CT označujeme počítačovou tomografii. Náš přístroj vysílá z tisíců různých úhlů k vyšetřovanému subjektu rentgenové paprsky. Počítač informace zpracuje a vytvoří trojrozměrné zobrazení příslušné oblasti těla.

Výsledek uvidíte na monitoru. Bude mít podobu průřezů, jako bychom opravdu rozřezávali jednotlivé orgány na tenké plátky.“

Zatímco natáčení pokračovalo, Maura se protáhla k širokému pozorovacímu oknu. Nakoukla dovnitř a za sklem poprvé spatřila Madam X.

V poklidném světě muzeí znamenaly egyptské mumie něco jako rockové hvězdy. Kolem vitrín s mumiemi jste obvykle našli školáky, kteří si s tvářemi přitisknutými ke sklu dychtivě užívali vzácného pohledu na smrt. Za moderních časů se běžně nevystavovaly lidské mrtvoly, a pokud ano, bývalo to právě jenom v přijatelné mumifikované podobě. Publikum milovalo mumie a Maura nebyla žádná výjimka. Fascinovaně zírala, přestože vlastně neviděla nic jiného než jakýsi balík s obrysy lidského těla, spočívající uprostřed otevřené bedny. Samotné tělo dokonale skrývaly pruhy starobylého plátna, přes obličej mělo připevněnou kartónovou masku, namalovanou ženskou tvář s nádhernýma tmavýma očima.

Ale pak Mauřinu pozornost upoutala další žena, přítomná ve vyšetřovacím prostoru, zřejmě velmi mladá. Skláněla se

nad bednou a rukama v bavlněných rukavicích odstraňovala vrstvy polyetylenové pěnové fólie obklopující mumii. Když se narovnala a odhrnula si z obličeje prstýnky černých vlasů, objevily se oči, tmavé a půvabné jako ty, které byly namalované na masce. Se svými středomořskými rysy by se hodila na obraz ve kterémkoliv egyptském chrámu, ovšem oblékala se zcela moderně, svědčily o tom vypasované modré džíny a tričko s nápisem Live Aid.

„Je krásná, viďte?“ zamumlal doktor Robinson, který si mezitím stoupl vedle Maury. Chvilku uvažovala, jestli se jeho poznámka týká Madam X, nebo té mladé ženy. „Jak se zdá, je ve vynikajícím stavu. Jen doufám, že tělo uvnitř se uchovalo stejně jako obaly.“

„Dokážete odhadnout její stáří?“

„Vzorek vnějšího obalu jsme poslali na uhlíkovou analýzu. Skoro jsme si zruinovali rozpočet, ale Josephine na tom trvala. Podle výsledků se jedná o druhé století před Kristem.“

„To je období Ptolemaiovců, ne?“

Robinson se potěšeně usmál. „Vyznáte se v egyptských dynastiích.“

„Na vysoké jsem jako hlavní předmět měla antropologii, ale obávám se, že víc než tohle a kmen Janomamo jsem si nezapamatovala.“

„Přesto jste mě potěšila.“

Maura pozorovala zabalené tělo a dál žasla nad skutečností, že to, co tady leží v bedně, je více než dva tisíce let staré. Jakou pouť asi ta žena vykonala, celými věky a přes oceán –, aby posléze skončila na rentgenologickém oddělení bostonské nemocnice, hltaná očima zvědavců?

„Během tomografického vyšetření ji necháte v té bedně?“

zeptala se.

„Nechceme s ní zbytečně hýbat. Bedna nijak nepřekáží. I tak dobře uvidíme, co je pod plátěnými obaly.“

„Vy jste tedy pod ně dosud vůbec nenakoukli?“

„Myslíte, jestli jsme jich část neodmotali?“ Robinson v hrůze vytřeštil své vlídné oči. „Proboha, ne! Před sto lety by archeologové něco podobného asi provedli, a právě proto bohužel tolik mumií těžce poškodili. Pod vnějšími obaly jsou pravděpodobně vrstvy pryskyřice, takže ty plátěné pruhy by se ani odmotat nedaly. Zřejmě byste je musela odštípat, což by mumii nejen poškodilo, ale také zneuctilo.

To bych nikdy neudělal.“ Kurátor širokým oknem pohlédl směrem k oné mladé tmavovlásce. „A kdybych se toho přece jen odvážil, Josephine by mě určitě přizabila.“

„To je ta vaše kolegyně?“

„Ano. Doktorka Pulcillová.“

„Vypadá na šestnáct.“

„Že? Ovšem je úžasně chytrá. Sama zařídila tohle vyšetření. Právní zástupci nemocnice se stavěli proti, ale Josephine dokázala prosadit svou.“

„Proč by měli mít právníci námitky?“

„Chcete to vědět? Tvrdili, že naše pacientka nemůže nemocnici poskytnout informovaný souhlas.“

Maura se nevěřícně zasmála. „Požadovali informovaný souhlas od mumie?“

„Advokáti jsou prostě puntičkáři. I v případě pacientky, která je pár tisíc let po smrti.“

Doktorka Pulcillová odstranila poslední kus fólie a přešla do sledovací místnosti k ostatním. Mumie spočívala v bedně a čekala na první sadu rentgenových paprsků.

„Doktore Robinsone?“ ozval se technik, prsty nad klávesnicí počítače. „Než začneme se snímkováním, je nutné uvést základní údaje o pacientce. Jaké datum narození mám napsat?“

Kurátor svraštil čelo. „A sakra. Vážně potřebujete datum narození?“

„Dokud nevyplním tyhle formuláře, snímkování nemůže začít. Zkusil jsem rok nula, ale počítač to nebere.“

„Co kdybychom použili včerejší datum? Jako by jí byl právě jeden den?“

„Fajn. A teď chce počítač znát pohlaví. Mužské, ženské, nebo jiné?“

Robinson zamžikal. „Opravdu je tam rubrika jiné?“

Technik se pobaveně ušklíbl. „Jo. Ještě nikdy jsem ji nepoužil.“

„Tak dneska máte příležitost. Na té masce je ženská tvář, ale člověk nikdy neví. Jistí si budeme teprve po snímkování.“

„Dobrá,“ řekl radiolog doktor Brier. „Jsme připravení.“

Robinson pokývl. „Pustíme se do toho.“

Všichni se shlukli kolem obrazovky a čekali, až se objeví první snímky. Zároveň viděli, jak za širokým oknem zajíždí Madam X do kruhového otvoru tunelu, kde ji budou z nesčetných úhlů ostřelovat rentgenové paprsky. V lékařství nepředstavuje počítačová tomografie nic nového, její využití jako pomocníka archeologů je však poměrně nedávné. CT

vyšetření mumie nikdo z přítomných dosud nesledoval, a zatímco se tam tísnili, všimla si Maura televizní kamery nasměrované k jejich obličejům a chystající se zachycovat reakce. Nicholas Robinson se pohupoval na patách.

Vyzařoval tolik nervozity, že by stačil nakazit celou místnost. I Maura cítila, jak se jí zrychluje tep. Dychtivě se skláněla k monitoru, aby lépe viděla. První zobrazení vzbudilo pouze netrpělivé vzdechy.

„To je průřez bednou,“ vysvětlil doktor Brier.

Maura se otočila k Robinsonovi. Jeho pevně stisknuté rty tvořily tenkou linku, neukáže se, že Madam X není nic

jiného než prázdný ranec hadrů? Doktorka Pulcillová se tvářila stejně napjatě. Dlaní svírala opěradlo radiologovy židle, zírala přes jeho rameno a čekala, kdy monitor nabídne obraz čehokoliv průkazně lidského, čehokoliv, co by potvrdilo, že ten plátěný zámotek skutečně ukrývá mrtvolu.

Další záběr všechno změnil. Byl to překvapivě jasný kotouč, a sotva se objevil, přítomní vydechli úlevou.

Kost.

„Vršek lebky,“ řekl doktor Brier. „Blahopřeju.

Každopádně tam uvnitř někoho máte.“

Robinson a Pulcillová se vzájemně poklepávali po zádech. „Přesně na tohle jsme čekali!“ radoval se kurátor.

Pulcillová se zazubila. „Teď můžeme dokončit přípravu té expozice.“

„Mumie!“ Robinson zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Mumie každý zbožňuje!“

Vzápětí všichni opět upnuli pozornost k obrazovce. Nové průřezy lebky ukazovaly, že lebeční dutinu nevyplňuje mozek, ale spleť vláken připomínající klubko červů.

„To jsou proužky plátna,“ poznamenala doktorka Pulcillová, okouzlená, jako by v životě neviděla nic krásnějšího.

„Není tam žádná mozková hmota,“ konstatoval technik sedící u počítačové klávesnice.

„Mozek obvykle odstraňovali.“

„Je pravda, že nosní dírkou prostrčili háček a takhle mozek postupně vytrhali?“ zeptal se technik.

„Skoro. Ovšem vytrhat se mozek nedá, na to je příliš měkký. Nejspíš používali nějaký prostředek, kterým tkáně rozmělnili do tekutého stavu, potom tělo naklonili a mozek nosem odkapal.“

„Páni, to je tedy síla,“ podotkl technik. Slova Pulcillové však přímo hltal.

„Někdy nechávali lebeční dutinu prázdnou, jindy ji vycpali proužky plátna, jak to vidíte tady. A přidávali kadidlo.“

„Kadidlo? Vždycky mi vrtalo hlavou, co to vlastně je.“

„Vonná pryskyřice ze vzácného afrického stromu. Ve starověku ji vysoce oceňovali.“

„Aha, proto ji jeden ze tří mudrců přinesl do Betléma.“

Doktorka Pulcillová přikývla. „Byl to velmi hodnotný dar.“

„Takže právě se dostáváme pod úroveň očnic,“ opět se ozval doktor Brier. „Vidíte horní čelist a…“ Radiolog se odmlčel. Udiveně pozoroval nečekaný úkaz.

„Dobrotivé nebe,“ zamumlal Robinson.

„Je to něco kovového,“ řekl doktor Brier. „V ústní dutině.“

„Mohlo by jít o plátek zlata,“ poznamenala Pulcillová. „V

antice občas vkládali mrtvým do úst jazyk ze zlatých plátků.“

Robinson se pootočil k televizní kameře zaznamenávající každý výrok. „Jak se zdá, v ústech je kov. Což by odpovídalo naší odhadované dataci do antického období…“

„Co je zase tohle…!“ zvolal doktor Brier.

Maura očima rychle sklouzla zpátky k monitoru počítače.

V dolní čelisti mumie cosi jasně jiskřilo. U člověka mrtvého dva tisíce let se nic podobného rozhodně nemělo vyskytovat.

Maura se naklonila blíž. Upřeně pozorovala detail, jaký by nezpůsobil sebemenší rozruch, pokud by se jednalo o čerstvou mrtvolu, která právě dorazila na pitevní stůl. „Jistě, je to nemožné,“ řekla Maura tiše. „Ale víte, čemu se to podobá?“

Radiolog přikývl. „Ano, zubní plombě.“

Maura pohlédla na doktora Robinsona, neméně zaskočeného než všichni ostatní. „Objevilo se něco takového u egyptských mumií už dřív?“ zeptala se. „Opravy zubů, zaměnitelné s moderními plombami?“

Muzejní kurátor zavrtěl hlavou, oči vytřeštěné. „Což ovšem neznamená, že by to Egypťané nedokázali. Jejich lékařské znalosti patřily ve starověku k nejpokročilejším.“

Otočil se ke kolegyni. „Josephine, povíš nám o tom víc? Je to tvoje parketa.“

Doktorka Pulcillová s odpovědí nepospíchala. „No…

existují lékařské papyry ze Staré říše. Popisují, jak upevňovat viklající se zuby a zhotovovat zubní můstky.

Jeden léčitel se proslavil jako výrobce umělého chrupu.

Víme tedy, že v oblasti péče o zuby byli velmi dovední.

Značně předstihli svou dobu.“

„Ale dělali takovéhle zákroky?“ ukázala Maura na obrazovku počítače.

Doktorka Pulcillová si utrápeně povzdechla. „Pokud ano,“ odpověděla tiše, „není mi o tom nic známo.“

Na monitoru se teď střídaly průřezy v různých odstínech šedi. Jako by někdo z těla odkrajoval tenké plátky. Madam X mohly rentgenové paprsky bombardovat z nesčetných úhlů. Masivní dávky radiace pacientku neohrožovaly, nemusela se obávat karcinomu ani žádných jiných vedlejších účinků. Nepolevující útoky paprsků přijímala bez nejmenších protestů.

Robinson se dosud ještě nevzpamatoval z předešlých snímků a celý napjatý se v duchu připravoval na další nepříjemné překvapení. Objevila se první zobrazení tmavé a prázdné hrudní dutiny.

„Plíce byly zřejmě vyjmuty,“ prohodil radiolog. „Vidím jenom scvrklý zbytek mezihrudí.“

„To je srdce,“ řekla Pulcillová, teď už klidnějším hlasem.

Tohle tu alespoň očekávala. „Vždycky se snažili nechat srdce in situ.“

„Pouze srdce?“

„Ano,“ přikývla. „Srdce považovali za sídlo rozumu, a nikdy je proto neoddělovali od těla. Kniha mrtvých uvádí tři různá zaklínadla, která měla zajistit, aby srdce zůstalo na původním místě.“

„A co ostatní vnitřní orgány?“ zeptal se technik. „Slyšel jsem, že je dávali do zvláštních nádob.“

„To platí pro období do jedenadvacáté dynastie. Zhruba kolem roku tisíc před naším letopočtem začali vnitřní orgány, uložené ve čtyřech balíčcích, vracet zpátky do těla.“

„Takže bychom je měli vidět?“

„U mumie z éry Ptolemaiovců ano.“

„Myslím, že můžu docela dobře odhadnout, v jakém stáří zemřela,“ řekl radiolog. „Má plně prořezané zuby moudrosti a uzavřené lebeční švy. Ale na páteři nevidím žádné degenera-tivní změny.“

„Dospělá mladá žena,“ konstatovala Maura.

„Patrně pod pětatřicet.“

„V době, kdy žila, patřil pětatřicetiletý člověk už do středního věku,“ poznamenal Robinson.

Snímkování se posunulo pod hrudní koš. Rentgenové paprsky pronikaly vrstvami plátěných obalů, vyschlou kůží a

kostmi až do břišní dutiny. To, co Maura spatřila, jí připadalo přízračně neznámé a cizí, jako by pitvala mimozemšťana. Místo jater, sleziny, žaludku a slinivky nacházela hadovitě svinutá klubka plátna, vnitřní prostředí postrádající jakékoliv rozpoznatelné rysy. Jenom jasně zřetelné hrbolky obratlů napovídaly, že jde skutečně o lidské tělo, ovšem vykuchané do podoby pouhé skořápky a pak vycpané jako hadrová panenka.

Maura sice anatomii mumií neovládala, ale pro Robinsona a Pulcillovou to byl důvěrně známý terén. Oba dychtivě sledovali další a další snímky a vzájemně se upozorňovali na charakteristické detaily.

„Tamhle, vidíte?“ řekl Robinson. „To jsou ty čtyři plátěné balíčky s vnitřními orgány.“

„Takže se dostáváme k pánvi,“ ukázal doktor Brier na dva světlé oblouky, horní okraje kyčelních hřebenů.

Počítač shromažďoval a zpracovával údaje poskytované nesčetným množstvím rentgenových paprsků a pánev se plátek po plátku zvolna vynořovala. Byl to jakýsi digitální striptýz a každé zobrazení přinášelo nový lákavý pohled.

„Všimněte si tvaru pánevního vchodu,“ poznamenal doktor Brier.

„Je to žena,“ řekla Maura.

Radiolog přikývl. „Myslím, že nás o tom konečně přesvědčila.“ S úsměvem se otočil k archeologům. „Teď už

ji oficiálně můžete prohlásit za Madam X. Žádný Pan X

nepřichází v úvahu.“

„A podívejte se na stydkou sponu.“ Maura stále nespouštěla oči z monitoru. „Nejsou tam známky rozdělení.“

„Souhlasím,“ pokývl Brier.

„Co to znamená?“ zeptal se Robinson.

„Když během porodu postupuje dítě pánevním vchodem, v místě spony se od sebe oddalují stydké kosti,“ vysvětlila Maura. „Jak se zdá, tahle žena nikdy nerodila.“

Technik se zasmál. „Prostě bezdětná mumie.“

Skenování se posunulo pod pánev. Objevily se průřezy stehenních kostí obalených vyschlými svalovými tkáněmi.

„Nicku, musíme zavolat Simonovi,“ prohodila Pulcillová.

„Určitě sedí u telefonu.“

„No jo, úplně jsem zapomněl.“ Robinson sáhl do kapsy pro mobil a vyťukal šéfovo číslo. „Simone, uhádnete, na co se právě koukám? Ano, je úžasná. A navíc nám nabídla pár překvapení, takže tisková konference bude opravdu…“

Kurátor náhle zmlkl, oči přilepené k obrazovce.

„Co to má sakra být?“ vyhrkl technik.

Záběr svítící na monitoru byl tak neočekávaný, že všichni ztratili řeč. Kdyby ve vyšetřovacím tunelu TC ležel živý pacient, Maura by bez nejmenších potíží identifikovala drobný kovový předmět uvízlý v lýtku. Předmět, který

roztříštil útlý dřík lýtkové kosti. Jenže tenhle kousek kovu nepatřil do nohy Madam X.

Ne, do tisíciletí Madam X rozhodně nepatřila kulka ze střelné zbraně.

„Je to přesně to, co si myslím?“ zeptal se technik.

Robinson kroutil hlavou. „Musí jít o posmrtné poškození.

Nic jiného si neumím představit.“

„Poškození dva tisíce let po smrti?“

„Omluvte mě, Simone… Ještě zavolám.“ Robinson vypnul mobil. Otočil se ke kameramanovi a přikázal: „Přestaňte natáčet. Prosím, okamžitě přestaňte natáčet.“

Zhluboka se nadechl. „Dobrá, zkusíme logicky uvažovat.“

Napřímil se, vrátila se mu sebedůvěra, neboť ho napadlo celkem jednoduché vysvětlení. „Lovci suvenýrů často s mumiemi zacházeli velmi neuctivě a nešetrně. Na naši mumii zřejmě někdo vystřelil. A konzervátor se později pokusil poškozenou část zakrýt. Rozmotal plátěné pruhy a pak je znovu zavinul. Proto jsme na nich nenašli místo vstřelu.“

„Tak to nebylo,“ prohlásila Maura.

Robinson zamžikal. „Co tím chcete říct? Jinak si přece kulku v těle mumie vysvětlit nemůžeme.“

„Poranění nohy není posmrtné. Došlo k němu ještě za života té ženy.“

„Vyloučeno.“

„Obávám se, že doktorka Islesová má pravdu,“ ozval se radiolog a otočil se k Mauře. „Máte na mysli ten svalek tvořící se kolem zlomeniny?“

„Jaký svalek?“ zajímal se Robinson. „Co to znamená?“

„Znamená to, že se zlomená kost už začínala hojit. Tahle žena poté, co utrpěla střelné zranění, přinejmenším ještě pár týdnů žila.“

Maura pohlédla na kurátora. „Odkud se k vám ta mumie dostala?“

Robinsonovi opět sklouzly brýle ke špičce nosu. Jako hypnotizovaný zíral přes obroučky na drobný předmět svítící v noze mumie.

Na otázku odpověděla doktorka Pulcillová, hlasem, který se podobal šepotu. „Byla ve sklepním depozitáři muzea. Nick… tedy doktor Robinson ji našel někdy v lednu.“

„A jak ji muzeum získalo?“

Pulcillová zavrtěla hlavou. „To nevíme.“

„Přece máte záznamy. Pátrali jste v archivu?“

„O ní tam žádné údaje nejsou.“ Kurátorovi se konečně vrátil hlas. „Crispinovo muzeum existuje sto třicet let a mnohé záznamy chybějí. Netušíme, jak dlouho byla uložená v tom depozitáři.“

„Jak jste ji vlastně objevil?“

Přestože vzduch ochlazovala klimatizace, na bledém obličeji doktora Robinsona se perlil pot. „Když jsem před třemi lety začal v muzeu pracovat, pustil jsem se do inventarizace sbírek. Tak jsem narazil i na tu mumii. Byla v neoznačené bedně.“

„A to vás nepřekvapilo? Nepřipadalo vám divné, že jste vzácnou egyptskou mumii našel v neoznačené bedně?“

„Ale mumie zase tak vzácné nejsou. V devatenáctém století se daly v Egyptě koupit po pěti dolarech za kus, američtí turisté jich vozili domů celé stovky. Stále ještě se objevují na půdách a v obchodech se starožitnostmi. Kabinet kuriozit v Niagara Falls dokonce tvrdí, že má ve svých sbírkách faraóna Ramsese I. Najít mumii v muzejním sklepě tedy příliš překvapující není.“

„Doktorko Islesová?“ řekl radiolog. „Máme hotový detailní záběr. Možná byste se na něj chtěla podívat.“

Maura se otočila k monitoru. Obrazovku zaplňoval tradiční rentgenový snímek, stejný jako ty, které si věšela na prohlížecí panel v márnici. Nepotřebovala, aby jí radiolog podával bližší vysvětlení.

„Teď už nelze pochybovat,“ konstatoval doktor Brier.

Přesně tak. Veškeré pochybnosti zmizely. V té noze je kulka ze střelné zbraně.

Maura vytáhla mobilní telefon.

„Kam chcete volat?“ nervózně se zeptal Robinson.

„Musím zařídit převoz do márnice,“ odpověděla Maura.

„Z Madam X se stal případ pro úřad soudního lékaře.“

Kapitola 3

„Je to jen moje představa,“ prohodil detektiv Barry Frost, „nebo my dva vždycky vyfásneme ty nejzamotanější záhady?“

Ano, Madam X rozhodně mezi zamotané záhady patří, pomyslela si detektiv Jane Rizzoliová, zatímco míjela televizní přenosové vozy a odbočovala k parkovišti úřadu soudního lékaře. Bylo teprve osm ráno, ale hyeny už tu číhaly, lačné po pikantních podrobnostech posledního senzačního případu, případu, na který Jane včera večer během Mauřina telefonátu reagovala nedůvěřivým smíchem.

Když teď spatřila všechny ty zpravodajské vozy, uvědomila si, že nastal čas brát situaci vážně a připustit možnost, že přece jen nejde o rafinovaný kanadský žertík soudní lékařky, ostatně známé svým mimořádným nedostatkem smyslu pro humor.

Na parkovišti chvíli zůstala sedět za volantem, pozorovala televizní dodávky a v duchu se ptala, o kolik víc kamer tady asi uvidí, až s Frostem opět vyjdou z budovy.

„Tahle mrtvola alespoň nebude páchnout,“ poznamenala.

„Jenže z mumií můžeš chytit nemoci.“

Jane se otočila ke kolegovi, jehož bledý chlapecký obličej vypadal opravdu znepokojeně. „Jaké nemoci?“ zeptala se.

„Víš, když je teď Alice pryč, hodně se dívám na televizi.

Včera večer jsem sledoval na Discovery pořad o mumiích, co jsou plné spor.“

„Aha, těch děsivých spor.“

„Tohle není legrace,“ ohradil se Frost. „Člověk se od nich snadno nakazí.“

„Kristepane, doufám, že se Alice brzy vrátí. Jinak ti hrozí předávkování kanálem Discovery.“

Z auta vystoupili do dusivého parna, v němž Janeiny už tak dost neposlušné tmavé vlasy rázem zkudrnatěly. Během čtyř let, co pracovala v oddělení vražd, už do úřadu soudního lékaře putovala mockrát. V lednu se smekala po ledu, v březnu občas zmokla, v srpnu jí podrážky propalovala rozžhavená dlažba. Těch několik desítek kroků Jane důvěrně znala, stejně jako svůj neveselý cíl. Kdysi věřila, že časem získá imunitu proti hrůzám, které nabízí ocelový pitevní stůl, a tenhle úkol bude snadnější. Ale od okamžiku, kdy se jí před rokem narodila dcera Regina, znamenala pro Jane smrt mnohem větší děs než dřív.

Mateřství vás neposílí, právě naopak, jste zranitelnější, neustále se bojíte, co by vám smrt mohla vzít.

Ovšem dnes tělo čekající v márnici vyvolávalo spíš zájem, nikoliv hrůzu. V předpokoji pitevny Jane rovnou

přešla k širokému oknu, aby se podívala, co to vlastně leží na pitevním stole.

Jméno Madam X vymyslel deník The Boston Globe.

Chytlavá přezdívka navozovala představu smyslné krásky, Kleopatry s temnýma očima. Ale Jane spatřila pouze vyschlou skořápku obalenou hadry.

„Vypadá jako stočená kukuřičná placka plněná lidským masem,“ prohodila Jane.

„Kdo je to děvče?“ zeptal se Frost s pohledem upřeným na okenní sklo.

V pitevně byli dva lidé, které Jane neznala. Hubený čahoun s profesorskými brýlemi a drobná mladá brunetka v modrých džínách vykukujících zpod ochranného pláště.

„Zřejmě to budou archeologové z muzea,“ odpověděla Jane.

„Oba chtějí operaci sledovat.“

„Cože, tohle je archeoložka? Páni!“

Jane ho pohoršeně šťouchla loktem. „Alice na pár týdnů odjede z města a ty už zapomínáš, že jsi ženatý.“

„Prostě mě v životě nenapadlo, že by archeoložka mohla vypadat jako filmová hvězda.“

Vzali si návleky na boty a ochranné pláště a vstoupili do pitevny.

„Zdravím, doktorko,“ řekla Jane. „Opravdu je to případ pro nás?“

Maura se otočila od prohlížecího panelu. Jako obvykle se tvářila smrtelně vážně. Zatímco jiní patologové si občas nad pitevním stolem neodpustili žertíky či ironické poznámky, zaslechnout v přítomnosti mrtvých Mauřin smích bylo vzácné. „Právě to hodláme zjistit.“ Představila dvojici, kterou už předtím viděli širokým oknem. „Odborný kurátor, doktor Nicholas Robinson. A jeho kolegyně doktorka Josephine Pulcillová.“

„Oba jste z Crispinova muzea?“ zeptala se Jane.

„Ano,“ odpověděla za ně Maura. „A taky jsou pěkně nešťastní z toho, co se tu chystám provést.“

„Jde o destruktivní metodu,“ ozval se Robinson. „Přece musí existovat způsob, jak získat potřebné informace, aniž mumii rozřežeme.“

„Proto jsem chtěla, abyste přišli, doktore Robinsone,“

opáčila Maura. „Abyste mi pomohli minimalizovat škody.

Poničit starožitnost je to poslední, co bych si přála.“

„Myslela jsem, že včerejší CT vyšetření jasně prokázalo, že tam je kulka,“ podotkla Jane.

„Tohle jsou rentgenové snímky pořízené dnes ráno,“

ukázala Maura k prohlížecímu panelu. „Zajímal by mě tvůj názor.“

Jane přistoupila blíž a pozorně se zahleděla na prosvětlené snímky. V pravém lýtku zářil předmět, který

nepochybně vypadal jako kulka. „Jo, už chápu, proč jsi včera večer úplně šílela.“

„Nešílela!“

Jane se zasmála. „Tak rozhozenou jsem tě ještě nezažila.“

„Připouštím, že když se ten záběr objevil na obrazovce, dost mě vyvedl z míry, stejně jako všechny ostatní.“ Maura ukázala ke kostem v dolní části pravé nohy. „Všimni si zlomené lýtkové kosti. Frakturu nejspíš způsobil ten projektil.“

„Říkala jsi, že v době, kdy se to stalo, ta žena ještě žila.“

„Je tu vidět tvořící se svalek. Předtím, než ta žena zemřela, kost už se začínala hojit.“

„Každopádně ovinovací plátěné pruhy jsou staré dva tisíce let,“ prohlásil doktor Robinson. „Ověřili jsme si to.“

Jane dál upřeně zírala na rentgenový snímek. Přemýšlela, hledala logické vysvětlení. „Třeba tam není kulka, ale nějaká starověká kovová věcička. Hrot kopí nebo tak něco.“

„Kdepak, Jane, tohle není hrot kopí,“ řekla Maura. „Je to kulka ze střelné zbraně.“

„Nejdřív ji musíš vytáhnout. Chci důkaz.“

„A jestli ti ten důkaz dám?“

„Pak budeme mít zatraceně o čem uvažovat. Nabízejí se snad nějaká přijatelná vysvětlení?“

„Víš, co vyhrkla Alice, když jsem jí večer volal?“ vmísil se rozhovoru Frost. „Cestování v čase. Jo, cestování v čase bylo to první, co ji napadlo.“

Jane se pobaveně ušklíbla. „Odkdy ti Alice takhle blbne hlavu?“

„Teoreticky je přece možné vrátit se v čase,“ namítl Frost. „Tedy i dopravit do starého Egypta střelnou zbraň.“

„Nezůstaneme raději u reálných možností?“ netrpělivě nadhodila Maura.

Jane si znovu pozorně prohlédla kousek kovu, dokonale podobný těm, které tolikrát viděla na rentgenových snímcích bezvládných končetin a roztříštěných lebek. „Zatím se není čeho chytit,“ řekla. „Nezbývá ti než mumii rozříznout a podívat se, co je ta kovová věc zač. Třeba mají archeologové pravdu, doktorko. Třeba opravdu děláš ukvapené závěry.“

„Jako kurátor musím exponáty chránit, a ne je nechávat zbytečně ničit,“ promluvil opět Robinson. „Můžete alespoň omezit poškození na co nejmenší oblast?“

Maura přikývla. „Vynasnažím se.“ Přešla k pitevnímu stolu. „Obrátíme ji. Pokud existuje nějaké místo vstřelu, najdeme ho na pravém lýtku.“

„Nejrozumnější bude pracovat společně,“ řekl Robinson.

Postavil se k hlavě mumie, Pulcillová k nohám. „Je nutné podepřít celé její tělo, žádnou část příliš nezatížit. Takže pomůžeme všichni, ne?“

Maura vsunula ruce v rukavicích pod ramena a vybídla Frosta: „Detektive, mohl byste si vzít na starost boky?“

Frost váhavě pozoroval plátěné oviny plné skvrn.

„Neměli bychom si nasadit ochranné masky?“

„Jenom ji potřebujeme obrátit,“ vysvětlila Maura.

„Slyšel jsem, že mumie přenášejí vážné choroby. Člověk vdechne všelijaké bakterie a spory a dostane zápal plic.“

„Panebože!“ Jane si natáhla rukavice, rázně přistoupila k pitevnímu stolu a uchopila mumii pod boky. „Jsem připravená.“

„Výborně, zvedáme,“ zavelel Robinson. „Teď ji přetočíme. Tak… To je ono…“

„Je lehčí než pírko,“ poznamenala Jane.

„Živé lidské tělo z velké většiny tvoří voda. Když vyjmete vnitřní orgány a mrtvolu vysušíte, zbyde jen zlomek původní hmotnosti. Naše mumie patrně váží, včetně těch obalů, kolem pětadvaceti kilo.“

„Tedy je to něco jako sušené hovězí plátky?“

„Přesně tak. Ovšem z lidského masa. A teď ji položíme zpátky. Opatrně.“

„S těmi sporami jsem si nedělal legraci,“ znovu se ozval Frost. „Popisovali je v televizi.“

„Mluvíte o Tutanchamónově kletbě?“ zeptala se Maura.

„Jistě,“ kývl Frost. „Právě o ní! Skoro všichni, kdo vstoupili do jeho hrobky, rychle zemřeli. Nadýchali se nějakých nakažlivých spor.“

„Vláknitá houba rodu Aspergillus,“ řekl Robinson. „Když lidé Howarda Cartera pronikli do hrobky, pravděpodobně vdechli spory, které se uvnitř za dlouhá staletí nahromadily.

Někteří z nich pak podlehli plicnímu onemocnění aspergilóze.“

„Takže nás Frost nebalamutí?“ podivila se Jane.

„Skutečně tam zaúčinkovala kletba mumie?“

V Robinsonových očích kmitlo podráždění. „O žádnou kletbu samozřejmě nešlo. Ano, pár lidí zemřelo, ale za to, jak se Carter a jeho parta zachovali k chudákovi Tutanchamónovi, by je pořádná kletba měla stihnout.“

„Co mu provedli?“ zajímala se Jane.

„Nakládali s ním hůř než s obyčejnou mršinou. V honbě za amulety a šperky mu zpřelámali kosti, rozpárali ho a doslova roztrhali na kusy. Aby ho dostali z rakve, uřízli mu ruce a nohy. Usekli mu hlavu. To nemělo nic společného s vědou. Bylo to odporné zneuctění.“ Kurátor se sklonil k Madam X a Jane v jeho očích spatřila obdiv, přímo milostné zalíbení. „Nechceme, aby se něco podobného stalo tady.“

„Nebojte se, nechystám se ji zohavit,“ ohradila se Maura.

„Jen trochu odmotám ty plátěné pruhy, abych zjistila, o co tu vlastně jde.“

„Odmotat pruhy se vám patrně nepodaří,“ podotkl Robinson. „Jestli jsou, podle tradice, spodní vrstvy nasáklé pryskyřicí, budou spečené, jako byste je přiklížila.“

Maura ještě jednou pohlédla na rentgenový snímek, pak sáhla po skalpelu a pinzetě. Jane nesledovala zdaleka poprvé, jak Maura rozřezává mrtvoly, ale dosud nikdy ji neviděla tak váhat. Patoložka dlouho jenom držela ostří skalpelu nad lýtkem. Snad se bála provést úvodní řez, kterým už navždy poškodí Madam X. Navíc se oba vědečtí pracovníci, Robinson i Pulcillová, tvářili velmi nesouhlasně.

Konečně se Maura odhodlala. Ale nebylo to obvyklé a sebejisté říznutí do tkání. Tentokrát nejprve pinzetou opatrně nadzdvihovala jednotlivé pruhy plátna a teprve pak ostřím skalpelu zvolna pronikala vrstvami obalu. „Dají se uvolnit docela snadno,“ konstatovala.

Doktorka Pulcillová svraštila čelo. „Tohle neodpovídá tradici. Obalové tkaniny se obvykle namáčely v rozpuštěné pryskyřici. Když ve třicátých letech devatenáctého století rozbalovali mumie, často museli každý pruh namáhavě páčit.“

„Čemu vůbec ta pryskyřice sloužila?“ zeptal se Frost.

„Držela obalové pruhy pevně u sebe. Po ztuhnutí dokonale tělo chránily, asi jako speciálně upravená kartónová krabice.“

„Pronikla jsem poslední vrstvou,“ informovala Maura. „A po pryskyřici nikde ani stopy.“

Jane se předklonila, aby se podívala, co se skrývá pod obvazy.

„To je její pokožka? Vypadá hodně staře.“

„A co byste od kůže vysušené před dvěma tisíci let čekala, detektive Rizzoliová?“ prohodil Robinson.

Maura nůžkami opatrně odstřihla plátěné pruhy a odkryla další úseky pokožky, které připomínaly zahnědlý pergamen obalující kosti. Znovu si prohlédla rentgenový snímek a pak nad lýtko přisunula zavěšenou lupu. „Na kůži nevidím žádný otvor, žádné místo vstřelu.“

„Zranění tedy není posmrtné,“ řekla Jane.

„Všechno souhlasí s tím, co nám prozradil rentgen. Cizí předmět vnikl do těla ještě za života ženy. Zůstala naživu dostatečně dlouho, aby se zlomená kost začala hojit. Aby se rána stačila uzavřít.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Pár týdnů. Možná měsíc.“

„Během té doby se o ni musel někdo starat, ne?

Poskytovat jí stravu a přístřeší.“

Maura přikývla. „O to obtížnější bude určit příčinu smrti.“

„Příčinu smrti?“ podivil se Robinson. „Jak to myslíte?“

„Jinými slovy,“ odpověděla mu Jane, „zajímá nás, jestli se ta žena nestala obětí vraždy.“

„Ale prozatím dokončíme nejnaléhavější úkol.“ Maura sáhla pro skalpel. Mumifikace proměnila maso v kožovitě tuhou hmotu a ostří teď jen velmi nesnadno pronikalo vysušenými tkáněmi.

Jane sklouzla očima na protější stranu pitevního stolu, k doktorce Pulcillové, která tiskla rty, jako by za nimi zadržovala námitky. Ale přes ten zjevný nesouhlas nedokázala archeoložka odvrátit pohled. Všichni včetně Frosta s jeho děsem z nebezpečných spor se nakláněli a upřeně pozorovali odhalenou část nohy. Maura si vzala chirurgické kleštičky a vnořila jejich špičky do místa řezu.

Už po několikavteřinovém pátrání ve vyschlé svalovině klíšťky objevily a lapily svou kořist. Maura ji vylovila a pak nechala dopadnout na ocelový tác. Předmět kovově zařinčel.

Doktorka Pulcillová se prudce nadechla. Ne, nebyl to hrot kopí, nebyl to úlomek čepele nože.

Posléze Maura shrnula situaci. „Teď už můžeme s jistotou konstatovat, že Madam X není stará dva tisíce let.“

Kapitola 4

„Já to prostě nechápu,“ zamumlala doktorka Pulcillová.

„Plátno jsme dali prozkoumat. Uhlíková analýza potvrdila jeho stáří.“

„Jenže tohle je kulka,“ ukázala Jane na tácek. „Ráže dvaadvacet. Ta vaše analýza se zřejmě příliš nepovedla.“

„Prováděli ji v renomované laboratoři. Dataci považovali za nespornou.“

„Pravdu můžete mít obě,“ nevzrušeně poznamenal Robinson.

„Jo?“ pohlédla na něho Jane. „A jak asi?“

Kurátor se zhluboka nadechl a odstoupil od pitevního stolu, jako by potřeboval prostor k přemýšlení. „Čas od času se nabízejí na prodej nejrůznější věci. Určitě jsou mezi nimi padělky, ale jsem přesvědčený, že trh se starožitnostmi je slušně zásobený i pravým zbožím.“

„Například?“

„Například plátěnými obaly mumií. Dají se sehnat mnohem snadněji než samotné mumie. Viděl jsem nabídky na eBay.“

Jane se pochybovačně zasmála. „Sednete si k počítači a přes internet si koupíte obal z mumie?“

„Kdysi vzkvétal mezinárodní obchod s mumiemi.

Vykopávaly se a používaly k přípravě léčiv. Dopravovaly se do Anglie jako hnojivo. Zámožní turisté si je přiváželi z cest a doma pak pořádali ‚rozbalovací‘ večírky. Pozvali jste si přátele, aby sledovali, jak odlupujete pruhy plátna. Protože uvnitř se často skrývaly amulety a šperky, trochu to připomínalo honbu za pokladem. Pokud jste měli úspěch, našli jste pár tretek pro své hosty.“

„Tímhle se bavili?“ prohodil Frost. „Rozbalováním mrtvol?“

„Ano, a v nejlepších viktoriánských domech,“ řekl Robinson. „K mrtvým ze starého Egypta tenkrát chovali opravdu málo úcty. Když dokončili rozbalování, mrtvolu obvykle vyhodili nebo ji spálili. Ale obaly si někdy nechávali na památku. Proto se jich dosud tolik volně prodává.“

„Tyhle obaly tedy můžou být starobylé,“ podotkl Frost. „I když mrtvola starobylá není.“

„Tím by se vysvětlovaly výsledky uhlíkové analýzy.

Ovšem co se týče samotné Madam X…“ Robinson udiveně zakroutil hlavou.

„Stále ještě nelze prokázat, že jde o vraždu,“ konstatoval Frost. „Nikoho nemůžete obvinit na základě střelné rány, která se už začala hojit.“

„Pochybuju, že by ta žena souhlasila s mumifikací,“

namítla Jane.

„Třeba souhlasila,“ opáčil Robinson. Všichni se překvapeně otočili ke kurátorovi, který se tvářil zcela vážně.

„Kdo by si dobrovolně nechal vykuchat mozek a vnitřní orgány?“ ušklíbla se Jane. „Děkuju, nechci.“

„A vidíte, někteří lidé si v závěti vyžádali přesně tohle.“

„Jo, viděl jsem o tom pořad,“ přitakal Frost. „Taky na Discovery. Nějaký archeolog skutečně jednoho chlápka mumifikoval.“

Jane upřeně zírala na mrtvé tělo omotané pruhy plátna.

Zkusila si představit, jak je uvězněná v dusivých vrstvách obvazů. Spoutaná pevnou svěrací kazajkou, tisíc, dva tisíce let, dokud se zvědavý archeolog nerozhodne odmotat látku a odhalit scvrklé tělesné pozůstatky. Nikoliv práchnivějící kosti, ale klihovitě ztuhlé tkáně a kůži. Jane ztěžka polkla.

„Proč by si kdokoliv měl přát něco takového?“

„Jde o jistý druh nesmrtelnosti, chápete?“ odpověděl Robinson. „O alternativu k zetlení. Tělo zůstane uchované.

Vaši blízcí nedovolí, aby podlehlo rozkladu.“

Vaši blízcí. Jane vzhlédla. „Chcete říct, že by to mohl být výraz lásky?“

„Ano. Způsob, jak si trvale podržet milovanou bytost. Jak ji uchránit před červy, před hnilobou.“

Před cestou každého těla, pomyslela si Jane. Teplota v místnosti jako by náhle prudce klesla. „Co když se tu neprojevuje láska, ale spíš touha někoho vlastnit?“

Robinsona taková možnost zjevně znepokojila. „Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval.“

Jane se otočila k Mauře. „Pokračuj v ohledání mrtvoly, doktorko. Potřebujeme informace, se kterými by se dalo pracovat.“

Maura přešla k prohlížecímu panelu, sundala rentgenové snímky nohy a nahradila je snímky z tomografického vyšetření. „Obrátíme ji zpátky na záda.“

Maura začala rozřezávat plátěné pruhy zakrývající trup.

Tentokrát už neztrácela čas snahou co nejméně obal poškodit. Všichni věděli, že tělo, ke kterému pronikala, nepochází ze starověku. Teď šlo o vyšetřování podezřelého úmrtí, a požadované odpovědi mohla poskytnout jedině samotná mrtvola, nikoliv ty kusy plátna. Obal se rozevřel.

Odhalil svrasklou a hnědou, pergamenově tenkou kůži, pod níž se zřetelně rýsovala žebra připomínající klenutou kostěnou hrobku. Maura se přesunula k hlavě mumie, odtrhla namalovanou kartónovou masku a nůžkami se pustila do pruhů omotaných kolem obličeje.

Janein zamyšlený pohled sklouzl k CT snímkům zavěšeným na světelném panelu a pak se vrátil zpátky k

odhalenému trupu. „Při mumifikaci se vyjmou veškeré vnitřní orgány, je to tak?“

Robinson přikývl. „Vyjmutí útrob zpomalí proces rozkladu. To je jeden z důvodů, proč mumifikovaná těla nehnijí.“

„Ale na břiše je vidět jediná drobná rána,“ ukázala Jane na krátký řez vlevo, sešitý nepravidelnými stehy. „Jak můžou všechny vnitřnosti projít tak malým otvorem?“

„Egypťané si s tím prostě uměli poradit, nevelký řez na levé straně jim stačil. A ten, kdo tuhle mrtvolu mumifikoval, jejich postupy dobře ovládal. Přesně je dodržel.“

„Z čeho konkrétně ty starodávné metody vycházely?“

zeptala se Jane. „Jak vlastně vznikne mumie?“

Doktor Robinson pohlédl na svoji kolegyni. „Josephine o tom ví mnohem víc než já. Snad by vám mohla proces mumifikace trochu přiblížit.“

„Doktorko Pulcillová?“ vybídla ji Jane.

Mladá žena se dosud nevzpamatovala z objevu projektilu.

Odkašlala si a napřímila se. „Větší část svých vědomostí jsme načerpali u Hérodota,“ spustila. „Dal by se označit za jakéhosi starořeckého autora cestopisů. Před pětadvaceti staletími se toulal po světě a zaznamenával, co viděl a slyšel.

Potíž je, že ledacos špatně pochopil. Nebo se nechal oklamat místními průvodci.“ Pokusila se o úsměv. „To nám ho dost přibližuje, nemyslíte? Byl na tom stejně jako kterýkoliv

turista v dnešním Egyptě. Neodolal prodavačům různých cetek. Bral vážně báchorky podvodníků. Další prosťáček v cizině.“

„A co napsal o mumifikaci?“

„Vyprávěli mu, že všechno začíná rituální koupelí mrtvoly v rozpuštěném natronu.“

„Natronu?“

„V podstatě jde o směs solí. Snadno ji získáte, když dáte dohromady běžnou kuchyňskou sůl a prášek do pečiva.“

„Vážně?“ rozpačitě se zasmála Jane. „Prášek do pečiva?

Úplně ztrácím chuť péct ještě někdy moučníky.“

„Omyté tělo uložili na dřevěné klády,“ pokračovala doktorka Pulcillová. „Vzali dokonale naostřený nůž z etiopského kamene (patrně obsidiánu) a provedli nevelký řez, jaký tady vidíte. Potom za pomoci nějakého hákovitého nástroje vyjmuli vnitřní orgány, prostě je postupně vytahali tím otvorem. Prázdnou dutinu vypláchli a dovnitř nacpali suchý natron. Natronem také čtyřicet dní posypávali tělo, aby vyschlo. Asi jako když se nasolují ryby.“ Archeoložka se odmlčela. Pozorovala Mauřiny nůžky, které pronikaly poslední vrstvou plátěných pruhů zakrývajících obličej.

„A pak?“ pobídla ji Jane.

Mladá žena polkla. „Tou dobou už tělo ztratilo zhruba pětasedmdesát procent své váhy. Dutinu vyplnili plátnem a pryskyřicí, mohli vrátit zpátky i mumifikované vnitřní

orgány. A…“ Pulcillová se zarazila. Upřeně sledovala, jak z hlavy mumie odpadává zbytek obalů.

Poprvé spatřili tvář Madam X.

K lebce dosud pevně lnuly dlouhé černé vlasy. Vystouplé lícní kosti napínaly kůži. Ale Jane vyděsily především rty.

Byly hrubými stehy sešité dohromady. Jako by na nich pracoval krejčí Frankensteinova monstra.

Pulcillová kroutila hlavou. „Tohle… tohle je zcela v rozporu s tradicí!“

„Ústa se obvykle nesešívala?“ zeptala se Maura.

„Ne! Jak by asi ta žena v posmrtném životě jedla? Jak by mluvila? To je, jako by ji odsoudili k věčnému hladu. A k věčnému mlčení.“

K věčnému mlčení. Jane se dívala na ohyzdné stehy a v duchu mumii kladla otázky: Vyslovila jsi něco, čím jsi svého vraha rozhněvala? Odmlouvala jsi mu? Urazila jsi ho?

Svědčila jsi proti němu? Znamenají ty navždy uzamčené rty tvůj trest?

Mrtvola tu teď ležela zcela odhalená, zbavená všech obalů. Pouhé kosti potažené svrasklou kůží. Maura řízla do trupu.

Jane už mnohokrát sledovala řez ve tvaru Y, a když skalpel pronikl do hrudníku, pokaždé ji zápach přinutil couvnout. I ty nejčerstvější mrtvoly vydávaly alespoň slabý hnilobný puch připomínající siřičitý závan zkaženého dechu,

až na to, že nedýchaly. Jane mu říkala dech smrti a pouhý jeho náznak v ní dokázal vzbudit nevolnost.

Madam X je však jakýchkoliv odporných pachů ušetřila, přestože Maura postupně přeťala žebra, pak je nazdvihla jako starodávný kyrys a odkryla hrudní dutinu. Linula se odtud celkem příjemná vůně připomínající kadidlo. Jane necouvla, naopak se naklonila blíž a začichala. Santalové dřevo, pomyslela si. Kafr. A ještě něco dalšího. Něco podobného lékořici a hřebíčku.

„Tak tohle bych tu nečekala.“ Maura vylovila z hrudníku drobný kousek suchého koření. „Vypadá to jako anýz,“

poznamenala Jane. „Což taky neodpovídá tradici, že?“

„Obvyklejší by byla myrha,“ řekla Pulcillová.

„Rozpuštěná vonná pryskyřice. Odstraňovala zápach a zpevňovala tělo.“

„Získat větší množství myrhy není snadné,“ ozval se Robinson: „Tím se snad vysvětluje, proč ji tady nahradilo koření.“

„Ať už mumifikátor použil cokoliv, podařilo se mu tělo velmi dobře uchovat.“ Maura stáhla z oblasti břicha svazky plátěných pruhů a odložila je do kovové nádoby k pozdějšímu prozkoumání. S pohledem upřeným na dutý trup konstatovala: „Všechno je dokonale vyschlé. A nic nepáchne rozkladem.“

„Jak tedy zjistíte příčinu smrti?“ zeptal se Frost. „Když nemáte k dispozici vnitřní orgány?“

„Nezjistím ji. Zatím ne.“

Frost si znovu prohlédl snímky z tomografického vyšetření, zavěšené na světelném panelu. „A co hlava? Ani v ní není mozek.“

„Lebka se zdá neporušená. Nevidím žádné fraktury.“

Jane dál pozorovala ústa mrtvoly, ty hrubé stehy, jimiž kdosi sešil ženiny rty pevně k sobě, a otřásla se při pomyšlení, jak jehla probodávala citlivou tkáň. Doufám, že k tomu došlo až po smrti a ne zaživa, kdy bys mohla vnímat bolest. Celá rozechvělá se otočila k CT snímkům. „Co znamená ta světlá skvrnka v puse?“

„V ústech jsou dva kovové předměty,“ odpověděla Maura. „Jeden zřejmě bude zubní plomba. Ale v ústní dutině je ještě něco dalšího, mnohem většího. Možná to vysvětluje i sešité rty, měly zajistit, aby ta věc neopustila své místo.“

Patoložka sáhla pro chirurgické nůžky.

Materiálem použitým k šití nebyla nit, ale kožené proužky, teď vyschlé a ztvrdlé na kámen. Maura stehy jeden po druhém opatrně přestřihla. Rty však i poté zůstaly semknuté, jako by natrvalo zamrzly v téhle poloze. Ústa se jenom nepatrně pootevřela a nezbylo než je rozpáčit.

Maura vsunula mezi rty peán a pokusila se škvíru rozšířit.

Kov skřípal o zuby. Náhle se ozval nepříjemný praskavý

zvuk, až sebou Jane škubla. Čelistní kloub se zlomil, dolní čelist klesla a odhalila nádherně rovné zuby, k jakým by se hrdě hlásil každý moderní ortodont.

„Podíváme se, co to má v puse,“ řekla Maura. Sáhla peánem do ústní dutiny, vytáhla z ní obdélníkový zlatý plíšek a odložila jej na ocelový tác, kde přistál s tichým cinknutím. Všichni udiveně zírali.

Vtom se Jane rozesmála. „Někdo má dost zvrácený smysl pro humor.“

Na plíšku byla v angličtině vyražena slova:

NAVŠTÍVILA JSEM PYRAMIDY

KÁHIRA, EGYPT

Maura plíšek otočila. Na druhé straně spatřili tři vyryté symboly: sovu, ruku, ohnutou paži.

„To je kartuš,“ vysvětlil Robinson. „Osobní pečeť. V

Egyptě se prodávají jako upomínkové předměty. Povíte zlatníkovi své jméno, ten je převede do hieroglyfů a na počkání vám zhotoví suvenýr.“

„Co ty symboly znamenají?“ zeptal se Frost. „Vidím tam sovu. Vyjadřuje snad moudrost nebo něco podobného?“

„Ne, tyhle hieroglyfy se nečtou jako ideogramy,“

odpověděl Robinson.

„A co je to ideogram?“

„Obrázkový znak pro určitý pojem. Například obrázek běžícího muže znamená slovo běh. Dva zápasící muži zase znamenají slovo válka.“

„A tady jde o jiné znaky?“

„Ano, jsou to fonogramy. Představují zvuky, podobně jako naše abeceda.“

„Takže co se tu píše?“

„Tohle není moje specializace. Staroegyptské fonogramy umí číst Josephine.“ Otočil se ke kolegyni, a vzápětí se zatvářil ustaraně. „Je ti dobře?“

Mladá žena se zdála bledší než kterákoliv z mrtvol, jež se kdy ocitly na pitevním stole. Upřeně pozorovala kartuš, jako by v těch symbolech viděla cosi nesmírně hrůzného.

„Doktorko Pulcillová?“ oslovil ji Frost.

Archeoložka prudce vzhlédla. Snad ji vyděsil i pouhý zvuk jejího jména. „Nic mi není,“ zamumlala.

„Co ty hieroglyfy?“ zeptala se Jane. „Dokážete je přečíst?“

Pulcillová sklouzla očima zpátky ke kartuši. „Sova…

sova je ekvivalent naší hlásky M. Ta malá ruka pod ní odpovídá písmenu D.“

„A ohnutá paže?“

Pulcillová polkla. „Vyslovuje se jako Á.“

„M-D-Á? Co je to za jméno?“

„Možná Médeia,“ nadhodil Robinson.

„Médeia?“ zamyslel se Frost. „Nejde o postavu ze starořecké tragédie?“

„Ano, z příběhu pomsty,“ řekl Robinson. „Podle pověsti se Médeia zamilovala do vůdce Argonautů Iásóna a měli spolu dva syny. Když ji Iásón opustil kvůli jiné ženě, Médeia obě děti i svoji sokyni zabila. Jen aby se Iásónovi pomstila.“

„Jak Médeia dopadla?“ zeptala se Jane.

„Existují různé verze, ale ve všech se jí podaří útěk.“

„Poté, co zavraždila vlastní děti?“ Jane zakroutila hlavou.

„Hodně mizerný závěr, když ji nechali vyváznout bez trestu.“

„Třeba právě tohle je smysl celé pověsti: že pachatele zločinu nikdy nedostihne spravedlnost.“

Jane pohlédla na kartuš. „Takže Médeia je vražedkyně.“

Robinson přikývl. „A také ta, která přežila.“

Kapitola 5

Josephine Pulcillová vystoupila z městského autobusu.

Jako omámená kráčela po rušné Washington Street, nevnímala hustý provoz ani rytmicky dunící autorádia. Na rohu se rozhodla přejít na protější chodník. Pronikavý skřípot pneumatik auta, které zabrzdilo těsně před ní, jí neotřásl zdaleka tolik jako to, co dopoledne spatřila v pitevně. Médeia.

Určitě šlo o náhodu, byť neuvěřitelnou. Co jiného by to mohlo být? Navíc na kartuši patrně ani nebyl přesný přepis.

Káhirští

prodavači

suvenýrů

dokázali

vykládat

nejfantastičtěji báchorky, jen aby z turistů vylákali dolary. S

nadějí na větší částku drze odpřisáhli, že tu či onu bezcennou cetku nosila sama Kleopatra. Možná rytec dostal za úkol vyrýt na plíšek Maddie, Melody nebo Mabel. Zdálo se značně nepravděpodobné, že by hieroglyfy měly znamenat jméno Médeia, neboť se vyskytovalo vzácně, a převážně v souvislosti s onou starořeckou tragédií.

Náhle zahoukal klakson. Josephine sebou škubla a otočila se. Krokem se vedle ní po ulici sunul černý pick-up. Okénko sjelo dolů a jakýsi mladík křikl: „Hele, krásko, nechceš se svízt? Na klíně mám dost místa!“

Stačilo jediné hrubé gesto s použitím zdviženého prostředníku, aby řidič pochopil, co si mladá žena o jeho nabídce myslí. Zasmál se, auto odburácelo a zanechalo za sebou mračno výfukových plynů. Zatímco stoupala po schodech k domovnímu vchodu činžáku, kde bydlela, ještě jí od těch exhalací slzely oči. V hale se zastavila u dopisních schránek, chvíli v kabelce hledala klíček a pak si povzdechla.

Vydala se k bytu 1A a zaklepala.

Dveře se rozlétly. Vykoukl z nich záhadný tvor s obrovskýma broučíma očima. „Našla jste ty klíče?“ zeptal se.

„Pane Goodwine? Jste to vy, ano?“

„Cože? Jo, promiňte. Moje staré oči už nejsou, co bývaly.

Potřebuju robocopovské brýle, jinak nevidím na hlavičky šroubků.“ Správce budovy si sundal pracovní brýle s tlustými čočkami. Mimozemšťan s očima připomínajícíma obludný hmyz se rázem proměnil v obyčejného šedesátníka, jemuž pocuchané chomáčky šedivých vlasů trčely z hlavy jako miniaturní růžky. „Tak objevila jste svoje klíče, nebo ne?“

„Asi jsem je založila někde v práci. Pořídila jsem si kopie klíčků od auta a klíčů od bytu, ale…“

„Já vím, schází vám klíček k dopisní schránce.“

„Říkal jste, že musíte vyměnit zámek.“

„Udělal jsem to dneska ráno. Pojďte dál, hned vám dám nový klíček.“

Zdráhavě ho následovala do bytu. Jakmile jste navštívili doupě pana Goodwina, trvalo dobrou půlhodinu, než jste odtud vyvázli. Nájemníci mu říkali pan Kutil, a důvody byly zřejmé při prvním pohledu na obývací pokoj, či spíš na to, co by obývacím pokojem mělo být. Každé volné místečko v tomhle správkařském království zaplňovaly staré fény, rádia a elektronické přístroje, vesměs částečně rozebrané či naopak částečně složené. Je to můj koníček, řekl jí kdysi pan Goodwin. Rozhodně nic nevyhazujte.

Všechno dokážu opravit.

Jenom jste si museli nějakých deset let počkat, dřív se totiž k vašemu porouchanému spotřebiči nedostal.

„Doufám, že ty svoje klíče najdete,“ prohodil, zatímco ji vedl kolem desítek odvážně rozpracovaných projektů, na které usedal prach. „Znervózňuje mě, když se někde potulují klíče od bytu a od domu. Svět se hemží mizery, chápete. A slyšela jste, co říkal pan Lubin?“

„Ne.“ Josephine nezajímalo, co prohlašuje nevrlý pan Lubin z protějšího bytu.

„Všiml si černého auta, které čenichá kolem našeho domu. Pomaloučku tady projíždí každé odpoledne a za volantem sedí nějaký chlap.“

„Třeba marně hledá, kde by zaparkoval. Právě proto jen málokdy jezdím autem. Roli samozřejmě hraje i cena benzinu, ale hlavně nerada opouštím své parkovací místo.“

„Náhodou pan Lubin má na tyhle věci nos. Víte, že se dřív živil jako špion?“

Josephine se zasmála. „Vážně tomu věříte?“

„A proč ne? Přece by o něčem takovém nelhal.“

Netušíte, o čem všem lidé dokážou lhát.

Pan Goodwin se značným rachotem otevřel zásuvku a vytáhl z ní klíček. „Tady máte. Ovšem za výměnu zámku vám musím naúčtovat pětačtyřicet babek.“

„Můžu to připsat k šeku za nájem?“

„Jasně,“ zazubil se správce. „Důvěřuju vám.“

Jsem ten poslední člověk, kterému byste měl důvěřovat.

Josephine se otočila k odchodu.

„Ještě okamžik, mám tu pro vás další poštu.“ Pan Goodwin zamířil k jídelnímu stolu zavalenému haraburdím.

Zvedl svazek dopisů a balíček, všechno sepnuté gumičkou.

„Pošťákovi se tolik zásilek nevešlo do schránky, tak jsem mu řekl, že vám to předám.“ Správce kývl směrem k balíčku. „Jak vidím, zase jste si něco objednala od firmy L.

L. Bean. Vyhovuje vám?“

„Ano, vyhovuje. Díky, že jste mi schoval tu poštu.“

„Nakupujete u nich oblečení, nebo tábornické potřeby?“

„Většinou oblečení.“

„A padne vám? I když si ho necháváte posílat?“

„Padne mi dobře,“ křečovitě se usmála. Hodlala zmizet dřív, než se jí začne vyptávat, kde si kupuje spodní prádlo.

„Na shledanou.“

„Já si oblečení radši nejdřív vyzkouším,“ řekl. „Poštou nikdy nedostanete nic, co by pořádně padlo.“

„Šek za nájem vám přinesu zítra.“

„A taky se porozhlédněte po těch klíčích, jo? Dneska si člověk musí zatraceně dávat pozor, a zvlášť takové hezké děvče jako vy. Ke všemu bydlíte úplně sama. Nebylo by dobré, kdyby vaše klíče skončily v nepravých rukou.“

Chvatně opustila byt a vydala se po schodech nahoru.

„Počkejte!“ křikl za ní správce. „Málem bych se vás zapomněl

zeptat.

Neznáte

nějakou

Josephine

Sommerovou?“

Strnula na schodech jako přimražená. V náručí svírala poštovní zásilky, záda zcela nehybná. Pak se velmi pomalu otočila. „Koho?“

„Pošťák chtěl vědět, jestli to nejste vy, ale já mu povídám kdepak, jmenuje se Pulcillová.“

„Proč… proč vám vůbec položil takovou otázku?“

„Protože přišel dopis s číslem vašeho bytu a příjmení není Pulcillová, ale Sommerová. Napadlo ho, že jste se tak možná jmenovala za svobodna. Řekl jsem mu, že pokud vím, nejste vdaná. Přesto, číslo vašeho bytu tam je. A

Josephine zase moc neznám. Usoudil jsem tedy, že to asi budete vy, a přidal jsem dopis k vaší poště.“

Josephine ztěžka polkla. „Děkuju vám.“

„Takže jste to vy?“

Neodpověděla. Mlčky stoupala po schodech, ačkoliv věděla, že správce ji pozoruje a čeká na odpověď. Než stačil vyslovit další otázku, vklouzla mladá žena do svého bytu a zavřela za sebou dveře.

S bušícím srdcem strhla gumičku držící pohromadě poštovní zásilky a vysypala je na čajový stolek. Dopisy a pestrobarevné nabídkové katalogy se rozlétly. Balíček od firmy L. L. Bean odsunula stranou a chvatně začala probírat ostatní pošto, až objevila obálku se jménem JOSEPHINE

SOMMEROVÁ. Neznámý rukopis, bostonské razítko, ale žádná zpáteční adresa.

Někdo v Bostonu zná tohle jméno. Co dalšího o mně ještě ví?

Dlouho jenom seděla, aniž otevřela obálku. Bála se přečíst, co je uvnitř. Bála se, že jakmile dopis otevře, změní se její život. Zatím ještě, naposledy, představovala Josephine Pulcillovou, nenápadnou mladou ženu, která nikdy nemluví o své minulosti. Špatně placenou archeoložku, nicméně dokonale spokojenou, že se může skrývat v útrobách Crispinova muzea a věnovat se útržkům papyru a kouskům starobylého plátna.

Byla jsem tak opatrná, říkala si. Dávala jsem si pozor, abych nevyčnívala, abych nezvedala oči od práce, a přesto mě minulost dostihla.

Josephine se zhluboka nadechla a konečně obálku otevřela. Uvnitř našla lístek se vzkazem obsahujícím pouze čtyři slova, napsaná tiskacími písmeny. Vzkaz jí sděloval to, co stejně už věděla.

POLICISTÉ NEJSOU TVOJI PŘÁTELÉ.

Kapitola 6

Průvodkyně v Crispinově muzeu působila natolik starobylým dojmem, že by ji mohli vystavovat jako samostatný exponát. Ke všemu byla ta šedovlasá trpaslice tak malá, že jen stěží vykukovala přes pult recepční přepážky. „Lituji, ale otvíráme přesně v deset,“ oznámila.

„Vraťte se za sedm minut, pak vám prodám vstupenky.“

„Nepřišli jsme si prohlížet muzeum,“ řekla Jane. „Jsme z bostonského policejního oddělení. Já jsem detektiv Rizzoliová, tohle je detektiv Frost. Pan Crispin nás očekává.“

„Nikdo mě o tom neinformoval.“

„Je pan Crispin přítomen?“

„Ano, se slečnou Dukeovou mají nahoře pracovní poradu,“ zdvořile odpověděla žena, nepochybně zvyklá úzkostlivě dodržovat veškerá společenská pravidla, a vynořila se zpoza pultu. Spatřili tmavou kostkovanou sukni, ortopedické boty s vysokými podrážkami a bílou bavlněnou blůzku

s

přišpendlenou

jmenovkou:

PANÍ

WILLEBRANDTOVÁ, PRŮVODKYNĚ. „Zavedu vás do jeho kanceláře. Ale nejdřív musím zamknout pokladnu. Dnes opět čekáme spoustu návštěvníků a nechci, aby nám tu volně pobíhali.“

„Neobtěžujte se, kancelář najdeme sami,“ opáčil Frost.

„Úplně stačí, když nám prozradíte, kde je.“

„Tady byste snadno zabloudili.“

Frost jí věnoval okouzlující úsměv, určený výhradně starším dámám. „Byl jsem ve skautu, madam. Slibuju, že nezabloudíme.“

Paní Willebrandtová okouzlujícímu úsměvu nepodlehla.

Naopak si Frosta dlouho podezíravě měřila brýlemi s ocelovými obroučkami. „Je to ve druhém patře,“ pronesla posléze. „Můžete jet zdviží, ale je mimořádně pomalá.“

Ukázala na černou klec, která spíš než výtah připomínala středověké kobky pro vězně odsouzené k smrti.

„Vezmeme to po schodech,“ rozhodla se Jane.

„Jsou tamhle, přímo za hlavním sálem.“

Slovo tamhle k orientaci v budově muzea příliš nepomáhalo. Jakmile Jane a Frost vkročili do přízemní výstavní síně, pohltilo je bludiště vitrín. Jako první je zaujala velká vosková figurína gentlemana z devatenáctého století, oděná do kvalitního obleku s vestou. V jedné ruce muž držel kompas, ve druhé zažloutlou mapu. Přestože na ně zíral přes sklo vitríny, jeho oči zároveň upřeně sledovaly jakýsi vznešený a vzdálený cíl, k němuž dokázal dohlédnout pouze on.

Frost se sklonil a nahlas přečetl nápis na kovové destičce u nohou gentlemana. „Doktor Cornelius M. Crispin,

cestovatel a vědec, 1830 až 1912. Poklady, které přivezl ze svých průzkumných výprav po celém světě, se staly základem sbírek Crispinova muzea.“ Detektiv se napřímil.

„Páni! Představ si, uvádět v dokladech takovéhle zaměstnání. Cestovatel.“

„Řekla bych, že pracháč by tu bylo výstižnější.“ Jane se přesunula k další vitríně, kde se ve světle leskly zlaté mince.

„Pojď se mrknout. Píše se tady, že mince pocházejí z Krésovy říše.“

„Jo, Krésus, to byl pracháč.“

„Chceš říct, že skutečně existoval? Já myslela, že jde jen o nějakou báchorku.“

Pokračovali k vitríně zaplněné keramickými nádobami a soškami. „Senzace,“ prohodil Frost. „Víš, to jsou vážně prastaré věcičky, ze Sumeru. Až se Alice vrátí, určitě ji sem vezmu. Tohle muzeum se jí bude líbit. Legrační je, že jsem o něm předtím nikdy neslyšel.“

„Teď už o něm slyšeli všichni. Nic ti tak spolehlivě nezajistí popularitu jako vražda.“

Pronikali stále hlouběji do labyrintu vitrín, míjeli mramorové busty antických Řeků a Římanů, rezavé meče i třpytící se šperky. Pod nohama povrzávaly letité dřevěné podlahy. V sále bylo nakupeno tolik exponátů, že průchod mezi nimi tvořily pouze úzké uličky. Každá odbočka

přinášela nové překvapení, pozornost upoutávaly další a další poklady.

Konečně se dostali na volné prostranství poblíž schodiště vedoucího do prvního patra. Frost k němu zamířil, ale Jane přitahoval úzký vchod rámovaný umělými kameny.

„Rizzoliová?“ ohlédl se Frost.

„Počkej chvilku,“ odpověděla s pohledem upřeným na svůdný nápis lákající nade dveřmi: VÍTEJTE V ŘÍŠI FARAÓNŮ.

Neodolala, vstoupila dovnitř.

Ocitla se v prostoru tak matně osvětleném, že trvalo několik vteřin, než se její oči přizpůsobily šeru. Pak se ze stínů zvolna vynořila místnost plná divů.

„Páni!“ vydechl Frost, který Jane následoval.

Stáli v egyptské pohřební komoře. Stěny pokryté hieroglyfy a smutečními malbami, všude kolem předměty vkládané do hrobky, nasvícené nenápadně umístěnými bodovými světly. Jane spatřila sarkofág, dokořán otevřený, jako by očekával svého věčného obyvatele. Z horní části odklopeného kamenného víka se šklebila vytesaná šakalí hlava. Na zdi visely pohřební masky s namalovanými obličeji a přízračně zírajícíma tmavýma očima. Pod sklem ležel rozvinutý svitek papyru s úryvkem z Knihy mrtvých.

U protější stěny stála prázdná skleněná vitrína. Velikostí a tvarem odpovídala rakvi.

Jane do ní nakoukla. Na dně uviděla fotografii mumie a kartičku s ručně psaným upozorněním: ZDE BUDE ULOŽENA MADAM X. NENECHTE SI UJÍT JEJÍ NÁVRAT!

Madam X se tu sice už neobjeví, ale svému účelu posloužila dokonale, přilákala do muzea davy zvědavců hledajících morbidní vzrušení, dychtících na vlastní oči spatřit podobu smrti. Ovšem jeden z těch milovníků vzrušení zašel mnohem dál. Byl natolik posedlý, že přímo zhotovil mumii. Zbavil jakousi ženu vnitřních orgánů a mozku, dutiny zakonzervoval a vycpal kořením. Pak začal nahé končetiny a trup omotávat pruhy plátna, pečlivě a pevně, jako když pavouk ovíjí tenká lesklá vlákna kolem bezmocného úlovku. Jane pozorovala prázdnou vitrínu a uvažovala o chmurné vyhlídce na věčný spánek v tom skleněném hrobě. Náhle se jí nedostávalo vzduchu, hrudník se prudce sevřel, jako by ona sama byla od hlavy až k patám spoutaná nesčetnými plátěnými pruhy, které ji znehybňovaly a dusily. Mimoděk sáhla po horním knoflíčku blůzy, aby si uvolnila límeček.

„Zdravím, detektivové.“

Jane se polekaně otočila. V úzkém vchodu spatřila ženskou siluetu. Vypasovaný kalhotový kostým zdůrazňoval útlou postavu, krátké blond vlasy ozářené světlem dopadajícím zezadu připomínaly gloriolu.

„Paní Willebrandtová nám řekla, že jste dorazili. Čekali jsme vás nahoře. Ale napadlo mě, jestli jste nezabloudili.“

„Vaše muzeum je opravdu moc zajímavé,“ ozval se Frost.

„Rádi jsme se tady trochu porozhlédli.“

Jane a Frost vyšli z místnosti upravené jako hrobka. Žena si s nimi krátce a neosobně potřásla rukou. V jasnějším světle hlavního sálu Jane zjistila, že je to atraktivní blondýnka po čtyřicítce, snad o století mladší než průvodkyně, s níž se potkali v recepci. „Jsem Debbie Dukeová a zdarma tu vypomáhám.“

„Detektiv Rizzoliová,“ představila se Jane. „A tohle je detektiv Frost.“

„Pojďte prosím se mnou, Simon čeká ve své pracovně.“

Debbie se otočila a zamířila nahoru. Podpatky jejích módních lodiček rytmicky klapaly na dřevěných schodech.

V prvním patře zaujal Jane zvláštní exponát, vycpaný medvěd grizzly stojící na odpočívadle, drápy vystrčené, jako by se chystal vrhnout po každém příchozím.

„Zastřelil ho některý z předků pana Crispina?“ zeptala se Jane.

„To je náš Big Ben,“ poněkud znechuceně se ohlédla Debbie. „Musela bych se podívat do záznamů, ale mám dojem, že si ho Simonův otec přivezl z Aljašky. Víte, sama se teprve seznamuju se sbírkami.“

„Jste tady nová?“

„Od dubna. Snažíme se získat další dobrovolníky, třeba znáte někoho, kdo by se k nám chtěl přidat. Hlavně sháníme mladší pracovníky, kteří by se věnovali dětem.“

Jane nemohla od těch vražedně vyhlížejících medvědích drápů odtrhnout oči. „Myslela jsem, že jste archeologické muzeum,“ prohodila. „Jak sem zapadá medvěd?“

„Vlastně jsme muzeum ledačehos, a proto se tak obtížně prosazujeme. Většinu exponátů shromáždilo pět generací Crispinů, ovšem máme také dost darovaných předmětů. V

prvním patře vystavujeme spoustu zvířat s nebezpečnými tesáky a pařáty. Budete se divit, ale školáci obvykle končí právě tam. Obdivují divoké šelmy. Králíci je nudí.“

„Králík vás nezabije,“ podotkla Jane.

„A to je možná důvod. Všichni se rádi bojíme, ne?“

Debbie se opět otočila a pokračovala v cestě do schodů.

„Čemu slouží druhé patro?“ zeptal se Frost.

„Jsou to prostě další výstavní prostory. Provedu vás tam.

Využíváme je pro různé krátkodobé expozice.“

„Stále tedy získáváte přírůstky?“

„To vůbec není zapotřebí. Ve sklepě je uskladněno tolik věcí, že bychom dobrých dvacet let mohli každý měsíc měnit exponáty, a pořád by nám jich ještě dost zbývalo.“

„A co tam vystavujete teď?“

„Kosti.“

„Máte na mysli lidské kosti?“

Debbie

věnovala

Frostovi

pobavený

pohled.

„Samozřejmě. Jak jinak chcete přilákat pozornost přesyceného publika? Můžeme předvádět nejvzácnější vázu z dynastie Ming nebo vyřezávanou slonovinovou zástěnu ze staré Persie, a návštěvníci stejně utečou rovnou k lidským ostatkům.“

„A odkud ty kosti pocházejí?“

„Věřte mi, tyhle jsou dokonale zdokumentované. Před sto lety je jeden z Crispinů přivezl z Turecka. Už si nepamatuju, který to byl, nejspíš Cornelius. Doktor Robinson usoudil, že nastal čas vynést je ze skladu a ukázat veřejnosti. Celá výstava se zaměřuje na starodávné pohřební zvyky.“

„Mluvíte velmi zasvěceně, jako archeoložka.“

„Já?“ zasmála se Debbie. „Prostě mám spoustu volného času a líbí se mi krásné věci. Taky jsem přesvědčená, že muzea si zaslouží podporu. Viděli jste expozici v přízemí?

Kromě hrozivě vztyčených masožravců vlastníme poklady, které opravdu stojí za vidění. Právě na ně by se muzeum mělo soustředit, ne na vycpané medvědy, jenže musíme nabízet to, co publikum žádá. Proto jsme vkládali tolik nadějí do Madam X. Zvýšené příjmy by pokryly přinejmenším náklady na vytápění.“

Ve druhém patře vstoupili do sálu s výstavou o starověkém pohřbívání. Jane uviděla skleněné ohrádky s kostmi rozloženými na písku, jako by je právě odkryla

lopatka archeologa. Zatímco Debbie rychle procházela kolem nich, Jane se opožďovala, s úžasem pozorovala kostry stočené ve fetální poloze, kosti matčiných končetin objímající zbytky kosterních pozůstatků milovaného dítěte.

To dítě určitě nebylo starší než moje dcera Regina, pomyslela si. Leží tu celá vesnice mrtvých. Jaký člověk mohl tak surově vyrvat lidi z místa jejich věčného odpočinku a odvézt je lodí, aby na ně v cizí zemi civěli zvědavci? Cítil se předek Simona Crispina alespoň trochu provinile, když ty kosti vykopával z hrobů? Příslušníci rodiny Crispinových zacházeli se všemi úlovky stejně, ať už šlo o staré mince, mramorové sochy nebo lidské kosti.

Zařazovali je do sbírek a vystavovali jako trofeje.

„Detektive Rizzoliová?“ pobídla ji Debbie.

Jane s Frostem opustili mlčenlivě mrtvé a následovali Debbii do kanceláře Simona Crispina.

Muž, který je tam očekával, vypadal mnohem křehčeji, než si Jane původně představovala. Z vlasů mu zůstalo už jenom pár bílých pramínků, na lebce a na rukou měl hnědé stařecké skvrny. Ale když si s oběma návštěvníky potřásal rukou, jeho bystré modré oči zářily upřímným zájmem.

„Díky, že jste si pro nás našel čas, pane Crispine,“ řekla Jane.

„Byl bych se moc rád zúčastnil té pitvy,“ odpověděl.

„Jenže kyčel se po operaci ještě úplně nezhojila, pořád se belhám o holi. Posaďte se prosím.“

Jane přelétla pohledem místnost. Masivní dubový psací stůl, křesla potažená odřeným zeleným sametem, tmavé ostění, pseudorománská okna. Pracovna připomínala vybraný pánský klub z minulého století, kde gentlemani usrkávali sherry. Ale podobně jako v celé budově se i tady projevoval věk. Perský koberec byl zoufale prošlapaný, zažloutlé spisy v příruční knihovničce se zdály nejméně sto let staré.

Jane usedla do jednoho ze sametových křesel velikosti vladařského trůnu a rázem si připadala podivně zmenšená, asi jako holčička hrající při školním představení královnu.

Také Frost se uvelebil v mohutném křesle, ovšem příliš královským dojmem nepůsobil, tvářil se spíš zaraženě.

„Hodláme vám všestranně pomáhat s vyšetřováním,“

pokračoval Simon. „Chod muzea teď řídí doktor Robinson.

Já bohužel od té doby, co jsem si zlomil kyčel, nejsem k ničemu.“

„Jak se vám to stalo?“ zeptala se Jane.

„V Turecku jsem spadl do výkopové jámy.“ Jane překvapeně zdvihla obočí a Simon se usmál. „Ano, ještě ve zralém věku osmdesáti dvou let jsem pracoval v terénu.

Víte, nikdy jsem nepatřil k archeologům, kteří se jen zavírají

ve studovnách. Zastávám názor, že badatel si musí umazat ruce, jinak není nic jiného než člověk věnující se svému koníčku.“ Pohrdavý důraz na posledním slovu jasně vyjadřoval, co si pan Crispin o podobných amatérech myslí.

„Žádný strach, Simone, do terénu se vrátíte,“ prohodila Debbie. „Ve vašem věku prostě hojení zabere trochu víc času.“

„Jenže mně už moc času nezbývá. Z Turecka jsem odjel před sedmi měsíci a obávám se, že ve výkopových pracích nastal zmatek.“ Crispin si povzdechl. „Ale určitě tam nemají takový malér, s jakým se teď potýkáme tady.“

„Doktor Robinson vás patrně už informoval o výsledcích včerejší pitvy,“ poznamenala Jane.

„Ano. Výraz ohromení je pro naše pocity velmi slabý. Po takovéhle popularitě naše muzeum rozhodně netouží.“

„A nepochybně po ní netoužila ani Madam X.“

„Vůbec jsem netušil, že ve svých sbírkách nějakou mumii máme, dokud ji Nicholas neobjevil při inventarizaci.“

„V lednu?“

„Ano, brzy potom, co mi operovali kyčel.“

„Jak je možné, že muzeum neví o tak cenném exponátu?“

Crispin se rozpačitě usmál. „Když navštívíte sklepní prostory kteréhokoliv muzea s rozsáhlejšími sbírkami, pravděpodobně zjistíte, že tam vládne stejný nepořádek jako u nás. Existujeme sto třicet let. Za tu dobu se tady vystřídaly

desítky kurátorů a stovky dalších zaměstnanců, průvodců, dobrovolníků. Záznamy z terénu se občas ztratí, evidence nebývá zcela přesná, exponáty se dostanou na nesprávné místo. Nijak tedy nepřekvapuje, že nemáme dokonalý přehled o tom, co všechno vlastníme.“ Simon si opět povzdechl. „Bohužel musím přiznat, že největší díl viny nesu já sám.“

„Proč?“

„Příliš dlouho jsem ponechal řízení muzea výhradně v rukou našeho předchozího kurátora, doktora Williama Scotta-Kerra. Hodně času jsem trávil v zahraničí a nesledoval jsem, co se děje doma. Ale paní Willebrandtová si toho úpadku všimla. William začal špatně zakládat písemnosti a chybně označovat exponáty. Později vinou poruchy paměti už nedokázal určit nejběžnější předměty.

Tragické je, že kdysi to byl skvělý vědec, jako terénní archeolog působil po celém světě. Paní Willebrandtová mi napsala o svých obavách, a když jsem přijel domů, pochopil jsem, že se objevil opravdu vážný problém. Neměl jsem to srdce okamžitě Williama propustit, a jak se ukázalo, ani jsem nemusel. Přímo před budovou ho srazilo auto, na místě zemřel. Bylo mu teprve čtyřiasedmdesát, ovšem vzhledem k chmurné prognóze pro něho smrt znamenala spíš vysvobození.“

„Trpěl Alzheimerovou chorobou?“ zeptala se Jane.

Simon přikývl. „Příznaky se projevovaly dobrých deset let, ale Williamovi se dařilo úspěšně je skrývat. Muzejní sbírky po něm zůstaly v hrozném nepořádku.

Neuvědomovali jsme si, jak zlé to je, dokud jsem před třemi lety na místo kurátora nepřijal doktora Robinsona. Zjistil, že scházejí seznamy přírůstků. Nenašel dokumentaci k řadě beden ve sklepě. Když v lednu otvíral bednu obsahující Madam X, netušil, co je uvnitř. Věřte mi, všichni jsme žasli.

Nikdy by nás nenapadlo, že máme ve sbírkách mumii.“

„Slečna Dukeová nám prozradila, že o většinu exponátů se zasloužili členové vaší rodiny,“ poznamenal Frost.

„Pět generací Crispinů se ohánělo krumpáči a lopatami.

Sběratelství je naše rodinná vášeň. Bohužel je to zároveň velmi nákladná posedlost a tohle muzeum už pohltilo všechno, co zbylo z mého dědictví.“ Další povzdech.

„Důsledkem je současná situace, nedostatek peněz, závislost na dobrovolných pracovnících. A na sponzorech.“

„Nemohla se k vám Madam X dostat právě díky nějakému příznivci?“ zeptal se Frost.

„Pravda, část přírůstků tvoří dary,“ odpověděl Simon.

„Lidé třeba hledají bezpečný úkryt pro vzácnou starožitnost, o kterou se sami nedokážou řádně postarat. Nebo touží po pěkné kovové destičce se svým jménem, umístěné ve stálé expozici. Jsme ochotni přijmout téměř cokoliv.“

„Ale o darované mumii nemáte žádné záznamy?“

„Nicholas nikde nenašel jedinou zmínku. A věřte mi, pátral velmi usilovně. Viděl v tom své poslání. V březnu nastoupila Josephine, aby nám pomohla odborně zařadit Madam X, její původ však nezjistila ani ona.“

„Není vyloučeno, že Madam X přibyla do sbírek v době, kdy byl kurátorem doktor Scott-Kerr,“ nadhodila Debbie.

„Ten člověk s Alzheimerovou nemocí,“ dodala Jane.

„Ano. Mohl poplést dokumentaci. Tím by se ledacos vysvětlovalo.“

„Celkem rozumná teorie,“ připustila Jane. „Ale musíme vzít v úvahu i další možnosti. Kdo všechno má přístup do sklepů?“

„Klíče visí v recepci, může si je tedy vzít prakticky každý ze zaměstnanců.“

„Takže každý z nich mohl v depozitáři uložit Madam X?“

Na okamžik zavládlo ticho. Debbie a starý pán si vyměnili pohled. Simon zbrunátněl. „Nelíbí se mi, co naznačujete, detektive Rizzoliová.“

„Položila jsem otázku, která se logicky nabízí.“

„Jsme ctihodná instituce, pracují u nás skvělí lidé, vesměs dobrovolníci,“ dotčeně prohlásil Simon. „Naše průvodkyně, naši studenti na praxi, ti všichni nám pomáhají, protože jsou hluboce oddáni ochraně kulturních hodnot.“

„Neptala jsem se na oddanost. Zajímá mě, kdo měl přístup do sklepních prostor.“

„Ve skutečnosti vás zajímá, kdo tam mohl schovat mrtvolu.“

„Je to možnost, kterou musíme brát v úvahu.“

„Věřte mi, žádné vrahy tady nezaměstnáváme.“

„Jste si absolutně jistý, pane Crispine?“ zeptala se Jane zcela klidně, její pohled mu však nedovoloval snadno uniknout. Viděla, jak ho otázka znepokojila. Nezbývalo mu než vyrovnat se s děsivou představou, že někdo, koho zná, v současnosti či z minulosti –, zavlekl do téhle hrdé bašty vědeckého poznání smrt.

„Je mi líto, pane Crispine,“ dodala Jane. „Ale nějaký čas tady asi bude dost rušno.“

„Co tím chcete říct?“

„Ve vašem muzeu se záhadně ocitla mrtvola. Třeba vám ji někdo věnoval už před desítkami let. A třeba ji sem ukryl nedávno. Potíž je, že nemáte žádnou dokumentaci. Dokonce ani nevíte, co všechno je ve vašich sbírkách. Potřebujeme si důkladně prohlédnout váš sklepní depozitář.“

Simon zmateně zakroutil hlavou. „Co čekáte, že najdete?“

Jane neodpověděla. Ani nemusela.

Kapitola 7

„Je to opravdu nutné?“ zeptal se Nicholas Robinson.

„Musíte postupovat právě takhle?“

„Bohužel ano.“ Jane mu podala povolení k domovní prohlídce. Zatímco si je pročítal, stála tam a spolu s ní kromě Frosta čekali ještě přizvaní detektivové Tripp a Crowe. Robinson studoval povolení velmi pečlivě a dlouho.

Vždy netrpělivý Darren Crowe si podrážděně odfrkl.

Vzápětí ho Jane zpražila přísným pohledem: Velím tu já, tak se koukej chovat ukázněně!

Robinson dál zachmuřeně zíral na papír. „Pátráte po lidských ostatcích?“ Vzhlédl k Jane. „Pochopitelně je tady najdete. Jste v muzeu. A ujišťuju vás, že ty kostry ve druhém patře jsou skutečně ze starověku. Jestli po mně budete chtít záznamy od jejich zubařů…“

„Nás zajímá, co máte ve sklepě. Odemkněte nám dveře a hned se pustíme do práce.“

Robinson sklouzl očima k detektivům stojícím opodál a všiml si páčidla v rukou detektiva Trippa. „Nemůžete násilím otvírat bedny! Poškodili byste nesmírně cenné artefakty.“

„Uvítáme, když se prohlídky zúčastníte a budete nám radit. Ale s ničím nehýbejte a na nic nesahejte.“

„Proč se snažíte udělat z našeho muzea místo činu?“

„Obáváme se, že Madam X možná není jediné překvapení ve vašich sbírkách. A teď už nás laskavě pusťte do toho sklepa.“

Robinson ztěžka polkl a otočil se ke stařičké průvodkyni, která celou scénu mlčky sledovala. „Paní Willebrandtová, buďte tak hodná a požádejte Josephine, aby sem přišla.

Budu ji tady potřebovat.“

„Je za pět minut deset, doktore Robinsone. Každou chvíli se začnou hrnout návštěvníci.“

„Muzeum dneska musí zůstat zavřené,“ řekla Jane.

„Nechceme, aby reportéři vyčmuchali, co se tu děje. Takže prosím zamkněte hlavní vchod.“

Paní Willebrandtová žádost okázale ignorovala a dál se obracela pouze na kurátora. „Pane doktore?“

Robinson si odevzdaně povzdechl. „Jak se zdá, nic jiného nám nezbývá. Splňte příkaz policie.“ Ze zásuvky pod recepčním pultem vyndal svazek klíčů a zamířil ke schodišti. Kráčeli kolem voskové figuríny doktora Cornelia Crispina, kolem řeckých a římských mramorových bust. Po vrzajících dřevěných schodech pak sestoupili do suterénu.

U sklepních dveří se Robinson zastavil. „Nemám si zavolat advokáta?“ zeptal se. „Jsem podezřelý?“

„Nejste,“ odpověděla Jane.

„Koho tedy podezříváte? Alespoň tohle mi prozraďte.“

„Případ možná sahá do minulosti, kdy jste tu ještě nepracoval.“

„Do jak dávné minulosti?“

„Až k předchozímu kurátorovi.“

Robinson se udiveně zasmál. „Ten chudák měl Alzheimero-vu nemoc. Snad si vážně nemyslíte, že starý William v muzeu schovával mrtvoly?“

„Otevřete ty dveře, doktore Robinsone.“

Kurátor nepřestal kroutit hlavou, ale odemkl. Všechny ovanul chladný suchý vzduch. Vešli dovnitř a Jane uslyšela, jak její kolegové při pohledu na rozlehlý skladovací prostor, téměř do stropu zaplněný řadami beden, tlumeně reptají.

„Dveře prosím nenechávejte otevřené,“ požádal Robinson. „Klimatizace tu udržuje stálou teplotu.“

„A sakra,“ prohodil detektiv Crowe. „Prohlídnout ty bedny nám bude trvat věčnost. Co v nich vlastně je?“

„Máme za sebou více než polovinu inventarizace,“ řekl Robinson. „Dejte mi ještě pár měsíců, abych ji dokončil. Pak vám přesně popíšu obsah každé bedny.“

„Pár měsíců čekat nemůžeme.“

„Rok jsem se prokousával jednou řadou za druhou až k těm policím vzadu. Osobně ručím za obsah beden. Ale na téhle straně jsem ještě žádnou nezkontroloval. Jde o

zdlouhavý proces a s předměty se musí zacházet velmi opatrně, některé jsou úctyhodně staré a skoro se rozpadají.“

„I v klimatizovaném prostředí?“

„Klimatizaci sem pořídili teprve v šedesátých letech.“

Frost ukázal k nejbližší dolní bedně. „Koukněte se na tu cedulku: 1873, Siam.“

„Chápete?“ oslovil Robinson Jane. „Jsou tady poklady, které více než sto let nespatřily světlo světa. Měl jsem v plánu systematicky bedny probrat a obsah podrobně zdokumentovat.“ Kurátor se krátce odmlčel. „Jenže pak jsem objevil Madam X a s inventarizací byl konec. Jinak bychom se dostali mnohem dál.“

„Kde jste ji našel?“ zeptala se Jane. „Ve které části sklepa?“

„Na konci téhle řady, až u zdi.“ Robinson mávl rukou směrem k protější straně skladového prostoru. „Byla úplně vespod.“

„Díval jste se do beden nad ní?“

„Ano. Obsahovaly věci získané kolem roku 1910.

Předměty z otomanské říše, pak nějaké čínské svitky a keramiku.“

„Kolem roku 1910?“ Jane si vybavila zuby mumie, dokonale rovné a s amalgamovou plombou. „Ovšem Madam X téměř určitě pochází z nedávnější doby.“

„Jak se tedy ocitla pod staršími bednami?“ zeptal se detektiv Crowe.

„Zřejmě je někdo přerovnal,“ odpověděla Jane. „Aby k ní ztížil přístup.“

Jane se znovu rozhlédla po té obrovské, uměle vytvořené jeskyni a připomenula si kolumbárium, ve kterém kdysi pohřbili babičku. Na všech mramorových stěnách byla ozdobně vyryta jména zesnulých, jejichž urny tam spočívaly. Vidím teď snad něco podobného? Mauzoleum plné bezejmenných obětí? Přešla na konec řady naskládaných beden, k místu, kde Robinson objevil Madam X. Tuhle část sklepení osvětlovaly dvě žárovky, roh zůstával ve stínu.

„Hledat začneme tady,“ rozhodla.

Frost s Crowem sundali horní bednu a položili ji na zem.

Nápis načmáraný na víku informoval: RŮZNÉ. KONGO.

Frost za pomoci páčidla odklopil víko a nakoukl dovnitř.

Vzápětí prudce couvl, až narazil do Jane.

„Co je tam?“ zeptala se.

Darren Crowe se náhle zasmál. Sáhl do bedny, vytáhl z ní dřevěnou masku a přidržel si ji před obličejem. „Baf!“

„Opatrně!“ napomenul ho Robinson. „Je to velmi cenná věc.“

„A taky zatraceně děsivá,“ zamumlal Frost s pohledem upřeným na fantaskní rysy vyřezané do dřeva.

Crowe odložil masku stranou a vyndal z bedny kus zmačkaných novin použitých jako obalová výplň.

„Londýnské Timesy, ročník 1930. Řekl bych, že jsou ze starší doby než náš pachatel.“

„Opravdu musím protestovat,“ opět se ozval kurátor.

„Dotýkáte

se

vzácných

uměleckých

předmětů,

kontaminujete je. Všichni byste měli mít rukavice.“

„Snad abyste raději počkal venku, doktore Robinsone,“

poznamenala Jane.

„Rozhodně ne! Osobně zodpovídám za stav sbírek.“

Jane se otočila a přistoupila k němu blíž. Ačkoliv jinak působil dojmem zdvořilého a mírného člověka, teď z jeho očí za skly brýlí sršely zuřivé blesky. Někde na ulici by Nicholas Robinson nepochybně jednal s policisty uctivě. Ale tady v muzeu, na vlastním území, byl ve snaze chránit své vzácné poklady odhodlaný tvrdě bojovat.

„Chováte se jako divá zvěř,“ chrlil ze sebe. „Co vás vede k přesvědčení, že tady najdete další mrtvoly? Pracují snad podle vás v muzeích zločinci?“

„Nevím, doktore Robinsone. Pokouším se to zjistit.“

„Tak se obraťte na mě! Mluvte se mnou, vyptávejte se mě, místo abyste páčili bedny. Znám tohle muzeum. Znám lidi, kteří tu pracují a pracovali.“

„Ve funkci kurátora jste teprve třetím rokem,“ namítla Jane.

„Ale už jako student jsem si tu odbýval letní praxe. Znal jsem doktora Scotta-Kerra, v životě by nikomu neublížil.“

Robinson vrhl nevraživý pohled na Crowea, který právě vylovil z bedny jakousi vázu. „Hej! Zacházejte s ní uctivě!

Určitě je nejméně čtyři sta let stará.“

„Asi bude přece jen rozumné v klidu si popovídat,“

usoudila Jane. „Půjdeme, potřebuju si něco vyjasnit.“

Robinson přelétl znepokojeným pohledem trojici detektivů, kteří začali otvírat další bednu. Jenom zdráhavě následoval Jane po schodech vedoucích ze sklepa do výstavního sálu v přízemí. Zastavili se u egyptské expozice, nad hlavami se jim tyčil kašírovaný vchod faraónské hrobky.

„Kdy přesně jste tady praktikoval, doktore Robinsone?“

zeptala se Jane.

„Před dvaceti lety, po třetím a čtvrtém ročníku vysoké školy. Když byl William kurátorem, každé léto se snažil zaměstnat jednoho či dva studenty.“

„A proč teď žádné nemáte?“

„V rozpočtu na ně nezbývá dost peněz. A tak je téměř nemožné nějaké studenty přilákat. Kromě toho si mladý člověk raději vybere práci v terénu, mezi svými vrstevníky.

Netouží být zavřený v zaprášené staré budově.“

„Jak si pamatujete doktora Scotta-Kerra?“

„Měl jsem ho rád,“ odpověděl Robinson a při té vzpomínce mu rty zvlnil náznak úsměvu. „Už tenkrát byl trochu roztržitý, ale vždycky vlídný, vždycky ochotný obětovat každému svůj čas. Bez váhání mi přenechal značnou část odpovědnosti, což pro mě znamenalo tu nejlepší zkušenost. Pravda, později mi to přineslo zklamání.“

„V jakém smyslu?“

„Prostě jsem si od té praxe hodně sliboval. Čekal jsem, že díky ní dostanu hned po doktorátu slušnou práci.“

„Což se nestalo?“

Robinson zavrtěl hlavou. „Skončil jsem u lopaty.“

„U lopaty?“

„Jako smluvní archeolog. Tehdy čerstvý absolvent studia archeologie jiné zaměstnání ani nemohl získat. Říká se tomu správa kulturních zdrojů. Pracoval jsem na stavebních parcelách a budoucích vojenských základnách. Kopal jsem zkušební jámy, hledal známky čehokoliv historicky cenného, aby se eventuální nálezy daly zachránit před buldozery. Taková dřina se hodí jenom pro mladé lidi.

Nemáte žádné výhody, žijete s kufrem v ruce, pořád někde klečíte nebo ležíte na břiše. Když tedy před třemi lety Simon zavolal a nabídl mi funkci kurátora, rád jsem zahodil lopatu, přestože si tady vydělám méně než v terénu. Mimochodem,

ten mzdový rozdíl vysvětluje, proč místo zůstalo ještě dlouho po smrti doktora Scotta-Kerra neobsazené.“

„Jak může muzeum fungovat bez kurátora?“

„Asi vám to bude připadat neuvěřitelné, ale provoz řídila paní Willebrandtová. Celá léta nechávala stejné exponáty ve stejných zaprášených vitrínách.“ Robinson sklouzl očima směrem k recepci a ztlumil hlas. „Prozradím vám velké tajemství. Od těch dob, co jsem tady praktikoval, se sama taky vůbec nezměnila. Ta ženská se určitě narodila jako starožitnost.“

Jane zaslechla dusající kroky a otočila se. Od sklepních schodů k ní chvátal Frost. „Rizzoliová, měla by ses na něco kouknout.“

„Co jste objevili?“

„Zatím si nejsme jistí.“

Všichni tři se vrátili do podzemních skladů. Třísky roztroušené po podlaze svědčily o tom, že detektivové už stačili otevřít několik dalších beden.

„Snažili jsme se sundat dolů tuhle bednu a já se zapřel o zeď,“ začal vysvětlovat detektiv Tripp. „Najednou jsem ucítil, že nějak povoluje. Vidíte?“ Ukázal na cihly. „Crowe, posviť tam baterkou.“

Světelný kužel ozářil kus zdi, mírně vyklenuté dozadu.

Jedna z cihel vypadla. Zůstala po ní nevelká tmavá mezera.

„Za tou zdí je volný prostor,“ řekl Crowe. „Zkoušel jsem svítit do škvíry, ale není vidět ani žádná protější stěna.“

„Co je za těmi cihlami?“ zeptala se Jane Robinsona.

„Nemám tušení,“ zamumlal a dál udiveně pozoroval vyklenuté zdivo. „Vždycky jsem byl přesvědčený, že tyhle zdi jsou masivní. Ale budova je hodně stará.“

„Jak hodně?“

„Nejméně sto padesát let. Alespoň podle instalatéra, který vyměňoval vybavení toalet. Víte, původně to bylo rodinné sídlo.“

„Crispinových?“

„Ano, bydleli tu ještě v polovině devatenáctého století, pak se přestěhovali do nového domu ve čtvrti Brookline a z téhle budovy se stalo muzeum.“

„Kterým směrem vede tahle zeď?“ zeptal se Frost.

Robinson chvíli přemýšlel. „Mám dojem, že k ulici.“

„Na druhé straně tedy není žádný dům.“

„Ne, jenom silnice.“

„Dobrá, vylomíme pár dalších cihel,“ navrhla Jane.

„Uvidíme, co je za nimi.“

Robinson se vyděsil. „Jestli začnete odstraňovat cihly, všechno se může zřítit.“

„Ale nosná zeď to zřejmě není,“ poznamenal Tripp.

„Jinak už by dávno spadla.“

„Žádám, abyste okamžitě přestali,“ řekl Robinson. „Než budete pokračovat, musím mluvit se Simonem.“

„Tak mu rovnou běžte zavolat,“ vybídla ho Jane.

Zatímco kurátor odcházel, detektivové ho vyprovázeli pohledem, nehybná čtyřčlenná skupinka, mlčky čekající, až muž zmizí. Sotva se za ním zavřely dveře, Jane opět věnovala pozornost prohnuté stěně. „Ty spodní cihly ani nespojuje malta. Jsou tam jen volně zasunuté.“

„Co tedy drží zeď nad nimi?“ přemítal Frost.

Jane opatrně vytáhla jednu z volně položených cihel.

Trochu se obávala, že se ty ostatní vzápětí s rachotem zřítí dolů. Ale žádná pohroma nenásledovala. Jane se otočila k Trippovi. „Co tomu říkáš?“

„Horní třetinu zdi musí podpírat nějaká výztuž.“

„Takže dolní dvě třetiny můžu klidně rozebrat?“

„Asi jo. Snad.“

Jane se nervózně zasmála. „Rozhodně umíš člověku dodat sebedůvěru, Trippe.“ Pomalu vytahovala další a další cihly. Všichni tři muži ji s napětím pozorovali. Neuniklo jí, že o pár kroků ustoupili a nechali ji u zdi samotnou.

Nicméně navzdory zvětšujícímu se otvoru zůstával zbytek stěny pevný. Jane nakoukla dovnitř, ale uviděla pouze neproniknutelnou tmu.

„Crowe, podej mi baterku.“

Detektiv splnil příkaz.

Jane si klekla a posvítila do otvoru. Spatřila nerovný povrch protější zdi, vzdálené několik metrů. Světelný kužel zvolna přejížděl po stěně, a náhle odhalil výklenek vytesaný do kamene. A také tvář zírající z šera. Jane sebou prudce škubla.

„Co je?“ vyhrkl Frost. „Co jsi tam viděla?“

Chvíli Jane vůbec nedokázala promluvit. S bušícím srdcem upřeně hleděla na otvor ve zdivu, na temné okno vedoucí do komory, kterou si už nepřála prozkoumat. Ne potom, co mezi stíny objevila tu tvář.

„Rizzoliová?“

Ztěžka polkla. „Myslím, že je načase zavolat úřad soudního lékaře.

Kapitola 8

Pro Mauru to nebyla její první návštěva Crispinova muzea v životě.

Před několika lety, brzy po svém příchodu do Bostonu, našla tohle muzeum v seznamu místních pamětihodností.

Jedné studené lednové neděle prošla hlavním vchodem a očekávala, že se bude muset prodírat davem obvyklých víkendových návštěvníků, nervózních rodičů s otrávenými dětmi. Budova však byla tichá a liduprázdná, personál zastupovala pouze jakási podivná drobná stařenka u recepčního pultu, která od Maury přijala peníze za lístek a dál už si jí nevšímala. Maura pak úplně sama bloudila zšeřelými výstavními sály, míjela zaprášené vitríny plné kuriozit z celého světa a opatřené vybledlými cedulkami, které zřejmě dobrých sto let nikdo neobnovoval. Dýchavičné ústřední topení si nedokázalo poradit s chladem čišícím ze zdí a Maura během prohlídky neodložila kabát ani šátek.

Po dvou hodinách odtud odcházela hluboce sklíčená, jistě i proto, že promarněné odpoledne přímo symbolizovalo její tehdejší život. Nedávno rozvedená a bez přátel v cizím městě si připadala jako opuštěná tulačka putující nevlídnou

ponurou krajinou, kde ji nikdo nevítá, a dokonce vůbec nevnímá.

Do Crispinova muzea už se nevrátila. Až dnes.

Když vkročila do budovy a vdechla její pach starobylosti, náhle pocítila záchvěv téže deprese. Mezitím sice uběhly roky, ale beznaděj, která ji tížila onoho lednového dne, na ni znovu dolehla, aby jí připomenula, že její život se vlastně příliš nezměnil. Ačkoliv teď byla zamilovaná, neděle, obzvlášť neděle, trávila bezcílně a sama.

Tentokrát ovšem pracovní povinnosti vyžadovaly, aby se plně soustředila. Mlčky následovala Jane Rizzoliovou do sklepních skladovacích prostor. Detektivové už stačili natolik zvětšit otvor ve zdi, aby se jím mohla protáhnout.

Ale zaváhala a s obavami sklouzla očima k hromádce cihel.

„Je to bezpečné?“ zeptala se. „Víte určitě, že se na mě zbytek stěny nezřítí?“

„Nahoře cihly podpírá příčný kamenný blok,“ odpověděla Jane. „Mělo to vypadat jako obyčejná zeď, ale já myslím, že kdysi tu možná byly dveře vedoucí do tajné komory.“

„Tajné? Z jakého důvodu?“

„Třeba tu schovávali cennosti. Nebo chlast v časech prohibice. Kdoví? Ani Simon Crispin netuší, k čemu komora sloužila.“

„A věděl o ní?“

„Říká, že jako kluk slýchal pověsti o tunelu spojujícím budovu s domem na protější straně ulice. Ale tahle komora nikam nepokračuje.“ Jane podala Maure baterku. „Jdi první.

Budu se držet těsně za tebou.“

Maura se před otvorem sklonila do podřepu. Vnímala pohledy detektivů, kteří ji pozorovali a čekali, jak zareaguje.

Ať už tam uvnitř bylo cokoliv, znepokojovalo je to. A jejich mlčení způsobilo, že opět zaváhala. Neviděla do temného prostoru, ale tušila v něm jakési nepěkné a záměrně dlouhá léta skrývané překvapení. Svědčil o tom i závan páchnoucího ledového vzduchu. Konečně si klekla a protáhla se otvorem.

Za ním bylo dost místa, aby si mohla stoupnout. Natáhla před sebe ruce, ale nic nenahmátla. Rozsvítila baterku.

A spatřila uříznutou lidskou hlavu.

Maura se zajíkla. Škubla sebou dozadu a narazila do Jane, která se právě vsoukala dovnitř.

„Takže už jsi je viděla,“ prohodila Jane.

„Je?“

Jane rozsvítila svoji baterku. „Jedna je tady.“ Světelný kužel dopadl na tvář, která předtím Mauru vylekala. „A tamhle je druhá.“ Světlo se přesunulo k dalšímu výklenku, k další groteskně scvrklé tváři. „Ale máme tu ještě třetí.“

Jane namířila baterku ke kamenné římse nad Maurou.

Vysušený drobný obličej lemovala záplava lesklých černých

vlasů. Rty kdosi sešil hrubými stehy, jako by je odsuzoval k věčnému mlčení.

„Přesvědč mě, že to nejsou skutečné hlavy,“ řekla tiše Jane. „Prosím.“

Maura sáhla do kapsy pro rukavice. Zatímco si poslepu navlékala latex na vlhké prsty, prochladlé ruce ji příliš neposlouchaly. Jane posvítila na římsu a Maura opatrně sundala podivnou hlavu z kamenné police. Předmět byl nečekaně lehký, ale dostatečně kompaktní, aby nesklouzl z dlaně. Husté a volně rozpuštěné vlasy se hebce otřely o Mauřinu paži. Mimoděk se otřásla. Žádný nylon, pomyslela si, ale opravdové vlasy. Lidské vlasy.

Maura polkla. „Myslím, že je to tsantsa.“

„Cože?“

„Scvrklá hlava. A vypadá jako pravá.“

„Takže bude mít svá léta, ne? Prostě nějaká starožitnost, kterou muzeum získalo z Afriky.“

„Z Jižní Ameriky.“

„Na tom nesejde. Mohly být ty hlavy součástí starých muzeálních sbírek?“

„Ano, jistě.“ Maura v tom šeru pohlédla Jane do očí.

„Ovšem stejně tak by mohly pocházet z nedávné doby.“

Zaměstnanci muzea upřeně pozorovali tři tsantsy spočívající na pracovním stole. Záře laboratorních světel

nemilosrdně odhalovala každý detail, od jemných řas a obočí až po umně spletené bavlněné proužky sešívající rty.

Nápadnou ozdobu dvou hlav tvořily dlouhé a lesklé černé vlasy. Třetí měla vlasy sestříhané do krátkých chuchvalců, které vypadaly jako dámská paruka nasazená na maličkou hlavu panenky. Vlastně všechny tři hlavy byly natolik zmenšené, že nebýt těch zjevně lidských řas a obočí, snadno se mohly splést s gumovými hračkami.

„Vůbec netuším, proč byly za tou zdí,“ tiše poznamenal Simone. „Ani jak se tam dostaly.“

„Celá tahle budova je plná záhad, doktorko Islesová,“

řekla Debbie Dukeová. „Kdykoliv objednáme opraváře nebo instalatéra, najdou řemeslníci nějaká nová překvapení.

Zazděné prostory, chodby, které nic nespojují.“ Pohlédla přes stůl na doktora Robinsona. „Vzpomínáte si na ten malér kvůli osvětlení minulý měsíc? Elektrikář musel probourat polovinu zdi ve druhém patře, aby zjistil, kudy vedou dráty.

Nicholasi? Nicholasi?“

Kurátor s takovým zaujetím zíral na tsantsy, že se probral teprve po opakovaném oslovení. „Ano,“ pokývl. „Tenhle dům je učiněná hádanka.“ Po chvíli dodal tlumeným hlasem: „Občas uvažuju, co dalšího za těmi zdmi ještě objevíme.“

„Takže jsou skutečné?“ zeptala se Jane. „Vážně jde o scvrklé lidské hlavy?“

„Rozhodně jsou skutečné,“ odpověděl Nicholas.

„Problém je…“

„V čem?“

„Prošli jsme s Josephine veškeré inventární záznamy, které jsme našli. Podle knihy přírůstků muzeum opravdu vlastní tsantsy. Roku 1898 je ze svých cest po horním toku Amazonky přivezl doktor Stanley Crispin.“ Robinson se otočil k Simonovi. „Zřejmě váš dědeček.“

Simon přikývl. „Slyšel jsem, že kdysi byly ve sbírkách.

Ale nikdy jsem se nedozvěděl, co se s nimi stalo.“

Robinson nalistoval příslušnou stránku. „Tehdejší kurátor popsal přírůstky následovně: Obřadní trofejní hlavy kmene Jivaro, obě ve výborném stavu.“

Maura okamžitě postřehla, čím Robinsona popis zarazil.

„Řekl jste obě?“

„Ano. Podle záznamů jsou ve sbírkách pouze dvě.“

„Nemohla třetí tsantsa přibýt později, a bez evidence?“

„Samozřejmě mohla. To je další z potíží, s nimiž se stále potýkáme: záznamy nejsou úplné. Právě proto jsem zahájil inventarizaci. Chtěl jsem konečně zjistit, co všechno naše sbírky obsahují.“

Maura zamyšleně pohlédla na trojici podivných scvrklých trofejí. „Pak se ovšem nabízí otázka, která hlava se objevila dodatečně. A kdy?“

„Vsadila bych se, že novější je tahle,“ ukázala Jane k tsantse s krátkými chuchvalcovitými vlasy. „Ráno jsem na jedné holce viděla přesně takový účes.“

„Především je téměř nemožné určit jen podle vnější podoby, jestli se jedná o tsantsu ženskou, nebo mužskou,“

upozornil Robinson. „Zmenšení hlavy dokonale zkreslí rysy a setře rozdíly mezi pohlavími. A za druhé, i některé tradiční tsantsy jsou ostříhané takhle nakrátko, byť je to neobvyklé.

Každopádně

samotná

délka

vlasů

prakticky

nic

neprozrazuje.“

„Jak tedy rozeznáte autentickou scvrklou hlavou od moderní kopie?“ zeptala se Maura.

„Dovolíte, abych na ně sáhl?“

„Ano, ovšem.“

Robinson zamířil ke skříňce pro rukavice. Natáhl si je uvážlivě jako lékař chystající se provést náročnou operaci.

Tenhle člověk by byl úzkostlivě důsledný v každém povolání, pomyslela si Maura. Nevybavovala si žádného spolužáka z medicíny pečlivějšího než Nicholas Robinson.

„Nejprve vám vysvětlím, čím se vyznačují autentické Jivaro tsantsy,“ spustil. „Kdysi jsem se jim dost věnoval, a tak o nich ledacos vím. Kmen Jivaro žije podél hranic mezi Ekvádorem a Peru a často útočí na jiné kmeny. Válečníci si jako trofeje berou hlavy. Jakékoliv, mužské, ženské i dětské.“

„Proč si je odnášejí?“ zeptala se Jane.

„Souvisí to s jejich chápáním duše. Jsou přesvědčení, že existují tři různé druhy duší. S obyčejnou duší se každý člověk už narodí. Druhý typ, duši dávné moudrosti, můžete získat jenom prostřednictvím zasvěcovacích rituálů. Tahle duše vám dodává zvláštní moc. Ovšem pokud se vlastník duše dávné moudrosti stane obětí vraždy, převtělí se ve třetí druh, v duši mstící, která pronásleduje vraha. Překazit oné mstící duši odvetu lze jediným způsobem: uříznete mrtvému hlavu a proměníte ji v tsantsu.“

„Jenže jak tsantsu zhotovíte?“ Jane si znovu prohlédla trojici panenkovsky miniaturních hlaviček. „Copak se vůbec dá lidská hlava takhle zmenšit?“

„Popisy procedury se liší, ale většina zpráv se shoduje na několika základních krocích. Vzhledem k tropickému podnebí musíte začít okamžitě po smrti protivníka. Vezmete useknutou hlavu a vzadu rozříznete kůži, kolmo od temene až ke krku. Potom kůži odloupnete. Jde to docela snadno.“

Maura se otočila k Jane. „V pitevně občas vidíš, jak dělám skoro totéž. Taky stahuju kůži z lebky. Jenomže řez vedu přes temeno, od ucha k uchu.“

„Jo, právě tahle část pitvy se mi nejvíc hnusí,“ podotkla Jane. „Zvlášť když shrnuješ kůži na obličeji.“

„Ach ano, obličej,“ plynule navázal Robinson. „Jivarové jej odloupávají. Chce to zručnost, ale obličej se oddělí

společně se skalpem, všechno hezky pohromadě. Vznikne vám jakási maska z lidské kůže. Jivarové ji obrátí naruby a čistě oškrábou. Pak sešijí oční víčka.“ Zvedl jednu z tsants a ukázal na téměř neviditelné stehy. „Všimněte si, jak jemně je to provedené, řasy vypadají dokonale přirozeně. Jde opravdu o vynikající práci.“

Zazněl v jeho hlase obdiv? uvažovala Maura. Robinson patrně vůbec nezaznamenal, že si Maura a Jane vyměňují rozpačité pohledy. Soustředil se výhradně na řemeslné schopnosti, které proměnily lidskou kůži v archeologickou kuriozitu.

Otočil tsantsu a prohlédl si krk, podobný úzké kožovité trubičce. Nepravidelné stehy vedly po krku vzhůru až k temeni, kde se ztrácely v hustých vlasech. „Kůže oddělená od lebky se povaří s rostlinnými výtažky, aby se rozpustil zbylý tuk,“ pokračoval kurátor. „Když se podaří odstranit veškeré kousky tkání a tuku, Jivarové kůži znovu obrátí a sešijí řez na zadní straně hlavy, jak tady vidíte. Rty spojí k sobě za pomoci tří naostřených dřevěných třísek. Nosní a ušní otvory ucpou bavlnou. V tomhle stadiu je budoucí tsantsa něco jako prázdný vak, a tak muži vyplní dutinu horkými kameny a pískem, aby kůže vyschla, načež ji vydrhnou dřevěným uhlím a nechají viset nad dýmajícím ohništěm. Kůže se postupně scvrkává a tuhne. Celá procedura pravděpodobně netrvá déle než týden.“

„A co se děje potom?“ netrpělivě se zeptala Jane.

„Bojovníci se s trofejemi vrátí ke svému kmeni. Hostinou a rituálním tancem oslavují vítězství. Tsantsy mají na šňůrkách zavěšené kolem krku jako náhrdelníky. O rok později se pořádá druhá oslava. Během ní se síla a moc z ducha oběti přenese na válečníka. A konečně po měsíci následuje třetí oslava. Tam dochází k závěrečným úpravám tsantsy. Jivarové vyjmou ze rtů onu trojici naostřených třísek, dírkami provléknou bavlněné provázky, které pak zauzlují. A přidají ozdobné náušnice. Od té chvíle hlavy představují velmi ceněná vyznamenání. Kdykoliv se chce válečník pochlubit mužností, zavěsí si na krk tsantsu. “

Jane se ironicky usmála. „Jako dnešní svalovci se svými zlatými řetězy. Co jen všichni siláci na těch náhrdelnících mají?“

Maura upřeně pozorovala tři tsantsy na pracovním stole.

Všechny měly stejné rozměry, rty spojené zauzlovanými proužky látky a jemně sešitá oční víčka. „Nevidím mezi těmi hlavami žádný rozdíl. Připadají mi zhotovené přesně tak, jak jste nám právě popsal.“

„Ano,“ přitakal Robinson, „odpovídají tradičním postupům. Ovšem v jednom případě se důležitá odlišnost přece jenom dá najít. A nejde o zástřih vlasů.“ Otočil se k Josephine, která mlčky stála co nejdál od stolu. „Víš, o čem mluvím?“

Mladá žena zaváhala, scvrklé hlavy v ní zřejmě vzbuzovaly odpor. Ale pak si natáhla rukavice, přešla blíž a začala tsantsy jednu po druhé studovat pod ostrým laboratorním světlem. Posléze zvedla tsantsu s dlouhými vlasy a náušnicemi ve tvaru krovek. „Tahle není autentická,“

konstatovala.

Robinson kývl. „Souhlasím.“

„Kvůli těm náušnicím?“ zeptala se Maura.

„Nikoliv,“ řekl Robinson. „Náušnice jsou tradiční.“

„Proč jste tedy vybrala právě tuhle, doktorko Pulcillová?“

pokračovala Maura. „Zdá se mi úplně stejná jako ty dvě další.“

Josephine pozorovala trofejní předmět. Černé vlasy, které jí splývaly na ramena, se barvou a leskem až přízračně podobaly vlasům tsantsy. Snadno by se daly zaměnit. Maury se na okamžik zmocnil nepříjemný pocit, že je to tatáž hlava, ale předtím a potom. Josephine živá a Josephine mrtvá. Byl snad tohle důvod, proč se mladá žena dotýkala tsantsy jen s krajním přemáháním? Poznávala v těch scvrklých rysech samu sebe?

„Jedná se o rty,“ vysvětlila Josephine.

Maura se zatvářila pochybovačně. „Nevidím žádný rozdíl. Všechny tři hlavy mají ústa sešitá bavlněnými provázky.“

„Roli tu hrají obřady kmene Jivaro, jak vám je Nicholas vylíčil.“

„Která část obřadů?“

„Ta, při níž se ze rtů vyjmou dřevěné třísky a nahradí se bavlněnými provázky.“

„To se přece stalo u všech tří hlav.“

„Ano, ale tahle závěrečná úprava se provádí až během třetí slavnosti. V době, kdy je oběť déle než rok po smrti.“

„Josephine má úplnou pravdu.“ Robinson s potěšením sledoval mladou kolegyni, která přesně určila odlišnost, na kterou chtěl upozornit. „Naostřené třísky ve rtech, doktorko Islesová! Pokud tam zůstanou celý rok, zanechají po sobě výrazné otvory.“

Maura si znovu prohlédla hlavy položené na pracovním stole. Dvě měly ve rtech proražené velké dírky. Třetí ne.

„U téhle zhotovitel třísky nepoužil,“ pokračoval Robinson. „Rty sešil hned poté, co hlavu oddělil od těla.

Proto nejde o pravou tsantsu. Ať už na ní pracoval kdokoliv, vynechal několik fází. Třeba dokonale neznal postup. Třeba zamýšlel prodat trofej turistům nebo ji vyměnit za nějaké zboží. Každopádně to není posvátný obřadní předmět kmene Jivaro.“

„Odkud tedy pochází?“

Robinson chvíli mlčel. „Netuším. Můžu říct jediné: není to autentická tsantsa.“

Maura si vzala rukavice a zvedla trofej ze stolu. Častokrát držela v dlaních uříznuté lidské hlavy, tahle však, zbavená lebky, byla překvapivě lehoučká. Koneckonců šlo o pouhou slupku, vyschlou kůži a vlasy.

„S jistotou nedokážu určit ani její pohlaví,“ dodal Robinson. „Ačkoliv rysy, byť jsou značně zdeformované, mi připadají ženské. Na muže příliš jemné.“

„Souhlasím,“ řekla Maura.

„A co barva pleti?“ zeptala se Jane. „Prozradí nám rasu?“

„Ne,“ odpověděl Robinson. „Když se kůže scvrkává, zároveň tmavne. Tahle hlava by mohla být i bělošská. A bez lebky a zubů, které by se daly zrentgenovat, nedokážu odhadnout, jak je stará.“

Maura otočila tsantsu a nakoukla do krčního otvoru.

Působil velmi nezvykle, žádné chrupavky a svalové tkáně, žádná průdušnice, žádný jícen. Krk byl napůl zhroucený dovnitř, takže temná dutina zůstávala skrytá. Náhle si Maura vybavila pitvu Madam X. Připomenula si vyschlá ústa a kovový lesk v hrdle. A připomenula si také otřes, který zažila při pohledu na onu upomínkovou kartuš. Nezanechal snad vrah podobné vodítko i v pozůstatcích téhle oběti?

„Můžete mi sem posvítit?“ požádala.

Josephine přisunula blíž laboratorní lampu a Maura namířila světelný kužel do krční dutiny. V úzkém otvoru

matně zahlédla cosi světlého. „Vypadá to jako papír,“

oznámila.

„Nic překvapujícího,“ řekl Robinson. „Občas se uvnitř najdou zmačkané noviny. Pomáhaly udržet tvar tsantsy během plavby na lodi. Jestli jsou to jihoamerické noviny, alespoň se dozvíme víc o původu hlavy.“

„Máte pinzetu?“

Josephine jednu vytáhla ze zásuvky pracovního stolu.

Maura opatrně vsunula nástroj do krčního otvoru, zachytila papír a postupně vylovila zmačkanou novinovou stránku.

Uhladila ji a zjistila, že text není španělský ani portugalský, ale anglický.

„Indio Daily News?“ udiveně se zasmála Jane. „Jsou z Kalifornie.“

„A všimni si data,“ ukázala Maura na záhlaví stránky.

„Ty noviny jsou jenom šestadvacet let staré.“

„Nicméně trofej může být mnohem starší,“ upozornil Robinson. „Novinami ji třeba někdo vycpal později, kvůli lodní přepravě.“

„Ale jednu věc nám datum potvrzuje: tahle hlava nepatřila do původních muzejních sbírek. Mohlo by jít o další oběť, která se sem dostala přibližně ve stejné době jako…“ Maura se náhle odmlčela a pozorně se zahleděla na Josephine.

Mladá archeoložka byla bledá jako stěna. Tu barvu nevolnosti Maura vídala na tvářích začínajících policistů, kteří poprvé sledovali pitvu. Zpravidla vzápětí klesli na nejbližší židli nebo chvatně zamířili k umyvadlu. Josephine nic takového neudělala. Prostě se otočila a opustila místnost.

„Podívám se za ní.“ Doktor Robinson si stáhl gumové rukavice. „Zdá se, že jí není dobře.“

„Nezdržujte se, půjdu já,“ nabídl se Frost a rovnou vyrazil na chodbu. Robinson ještě chvíli upřeně zíral ke dveřím, jako by zvažoval, jestli nemá detektiva následovat.

„Jsou v muzeu záznamy z doby před šestadvaceti lety?“

zeptala se Maura. „Doktore Robinsone?“

Teprve teď si kurátor uvědomil, že ho Maura oslovila, a otočil se k ní. „Promiňte, co jste říkala?“

„Podle data noviny vyšly před šestadvaceti lety. Máte evidenci z toho období?“

„Aha. Ano, našli jsme knihy přírůstků ze sedmdesátých a osmdesátých let. Ale nevybavuju si, že by tam byla jakákoliv zmínka o tsantse. Pokud tehdy muzeum získalo tsantsu, záznam o ní chybí.“ Robinson pohlédl na Simona.

„Vy si něco takového pamatujete?“

Simon Crispin malátně zavrtěl hlavou. Působil dojmem člověka, který během uplynulé půlhodiny zestárl o deset let.

„Nevím, odkud se tady ta trofej vzala,“ odpověděl. „A vůbec netuším, kdo a proč ji ve sklepě ukryl za tu zeď.“

Maura pozorovala miniaturní scvrklou hlavu s navždy sešitými rty a očními víčky. „Skoro to vypadá,“ řekla tiše, „že někdo si tu sestavoval vlastní sbírku.“

Kapitola 9

Josephine zoufale toužila zůstat sama, ale nenapadal ji žádný vhodný způsob, jak se detektiva Frosta zbavit.

Následoval ji nahoru do její pracovny, teď stál ve dveřích a tvářil se starostlivě. Měl vlídné oči a milý výraz, střapatými světlými vlasy jí připomínal blonďaté hošíky dvojčata, které často vídala na dětském hřišti nedaleko svého bydliště.

Nicméně to byl policista, a policisté ji děsili. Neměla tak ukvapeně odejít z muzejní laboratoře. Neměla na sebe zbytečně upozorňovat. Jenže ty noviny jí vyrazily dech jako prudký úder pěstí, málem při pohledu na ně omdlela.

Indio, Kalifornie. Před šestadvaceti lety.

Místo mého narození. Rok mého narození.

Tohle bylo další přízračné spojení s minulostí a Josephine už vůbec nic nechápala. Potřebovala čas, aby o všem důkladně přemýšlela. Aby zkusila zjistit, proč by se tolik dávných a utajených souvislostí s jejím životem mělo skrývat právě ve sklepení podivného a málo známého muzea, kde si našla práci. Jako by v těch sbírkách někdo schraňoval celý můj život, celou moji minulost. Ale přestože v duchu úporně pátrala po vysvětlení, musela se usmívat a

nenuceně klábosit s detektivem Frostem, který neodbytně postával ve dveřích.

„Už je vám líp?“ chtěl vědět.

„Trochu se mi tam zamotala hlava. Nejspíš vinou nízké hladiny cukru v krvi.“ Josephine se posadila. „Neměla jsem ráno vynechat snídani.“

„Nechcete třeba kávu? Rád vám pro ni zaskočím.“

„Ne, díky.“ Opět se jí podařilo vykouzlit úsměv a doufala, že to postačí, aby detektiv odešel. Ale naopak vstoupil do pracovny.

„Znamenal pro vás objev těch novin něco zvláštního?“

zeptal se vzápětí.

„Nerozumím vám.“

„Prostě jsem si všiml, jak otřeseně jste vypadala, když doktorka Islesová uhladila stránku a viděli jsme, že noviny jsou z Kalifornie.“

Sledoval mě. Stále mě sleduje.

Ne, teď nebyla nejvhodnější chvíle, aby Josephine zpanikařila. Pokud na sebe nebude zbytečně upozorňovat, pokud zůstane ve své roli nenápadné a tiché zaměstnankyně muzea, policie se jí rychle přestane věnovat.

„Nejde jenom o ty noviny,“ řekla. „Celá tahle situace mě děsí. Nálezy mrtvol a částí lidských těl přímo v naší budově!

Vždycky jsem muzea považovala za jakési svatostánky. Za místa určená ke studiu a hloubání. Najednou mi připadá, že

pracuju ve strašidelném zámku, a pořád čekám, kdy se odněkud vynoří nové hrůzy.“

Frost se chápavě pousmál. Vypadal jako chlapec, rozhodně ničím nepřipomínal policistu. Odhadovala, že mu je kolem pětatřiceti, ale cosi v jeho vzhledu působilo dojmem mnohem mladšího, dokonce nezralého člověka.

Všimla si jeho snubního prstenu a pomyslela si: další důvod, proč se od toho muže držet co nejdál.

„Upřímně se vám přiznám, že mi tu taky trochu běhá mráz po zádech,“ prohodil Frost. „Například ze všech těch kostí vystavených ve druhém patře.“

„Jsou dva tisíce let staré.“

„A proto by nás měly méně znepokojovat?“

„Díky svému věku získávají historický význam. Já vím, pro vás se tím zase tak moc nemění. Ale čím delší čas od smrti uplynul, tím větší k ní máme odstup, nemyslíte? Něco jiného je případ takové Madam X, kterou jsme mohli i osobně znát.“ Josephine náhle pocítila úzkost a odmlčela se.

Po chvíli tiše dodala: „Pracovat se starověkými pozůstatky je snazší.“

„Asi jako s keramikou nebo sochami.“

„Svým způsobem ano,“ usmála se Josephine. „Ale musí být co nejzaprášenější.“

„Jinak vás nepřitahují?“

„Zřejmě vás udivuju.“

„Jenom se v duchu ptám, proč se někdo rozhodne trávit život studiem starých kostí a střepů.“

„Jinými slovy, proč si děvče jako já vybralo právě takové zaměstnání?“

Frost se zasmál. „Jste v tomhle baráku drtivě nejmladší exponát.“

Byla to pravda a Josephine se připojila k jeho smíchu.

„Jde mi o pohled do minulosti. Ráda si nad střepy dávné keramiky představuju člověka, který na hrnčířském kruhu zpracovával hlínu. A ženu, která pak v nádobě přinášela vodu. A děcko, které jednoho dne džbán upustilo a rozbilo.

Historie pro mě nikdy nebyla mrtvá. Vždycky jsem v těch předmětech, jaké znáte z muzejních vitrín, cítila její tep.

Víte, takový přístup je mi blízký, vlastně jsem se s ním už narodila, protože…“ Josephine nedokončila větu, neboť si uvědomila, že se dostává na příliš nebezpečný terén. Nemluv o minulosti.

K její úlevě detektiv Frost tu náhlou změnu nepostřehl.

Jeho další otázka už se nezdála příliš dotěrná. „Sice v tomhle muzeu nepracujete dlouho, ale neměla jste někdy pocit, že se tady dějí trochu podivné věci?“

„Jak to myslíte?“

„Sama jste se před chvílí zmínila, že si najednou připadáte jako ve strašidelném zámku.“

„To byl jenom řečnický obrat. Snad mi rozumíte, ne? Po tom, co jste objevili za zdí ve sklepě. A po překvapení, které nám všem připravila Madam X.“ Teplota v klimatizované pracovně jako by neustále klesala. Josephine sáhla pro svetr přehozený přes opěradlo židle. „Koneckonců vaše práce musí být mnohem děsivější. Ptáte se, proč se zabývám starými střepy a kostmi. A já se zase ptám, proč se muž jako vy rozhodl zabývat… úplně čerstvými hrůzami.“ Josephine vzhlédla a spatřila ve Frostových očích záblesk nelibosti.

Detektiva zřejmě zaskočilo, že tentokrát je otázka adresována jemu. Byl zvyklý vyslýchat druhé, nikoliv sdělovat informace týkající se jeho soukromí.

„Promiňte,“ dodala. „Asi se nemám vyptávat, ale pouze odpovídat.“

„To ne. Jenom jsem uvažoval o vašich slovech.“

„O kterých?“

„O těch muž jako vy.“

„Aha.“ Josephine se provinile usmála. „Prostě na mě působíte dojmem velmi slušného a laskavého člověka.“

„Ostatní policisté jsou podle vás hrubiáni?“

Josephine se začervenala. „Čím dál líp, viďte? Ale vážně –myslela jsem to spíš jako poklonu. Musím se totiž přiznat, že policie mi většinou trochu nahání strach.“ Sklopila oči k desce psacího stolu. „A tenhle pocit, řekla bych, má spousta dalších lidí.“

Frost si povzdechl. „Bohužel se nemýlíte. I když zrovna mě se nikdo bát nemusí.“

Přesto se tě bojím, pomyslela si Josephine. Protože vím, co bys mi mohl provést, kdybys znal moje tajemství.

„Detektive Froste?“ Ve dveřích se objevil Nicholas Robinson. „Vaše kolegyně si přeje, abyste přišel dolů.“

„Jistě. Ovšem.“ Frost věnoval Josephine poslední úsměv.

„Ještě si promluvíme, doktorko Pulcillová. A měla byste se najíst, ne?“

Nicholas počkal, až Frost opustí místnost. Pak se zeptal: „Co ti vlastně chtěl?“

„Jenom jsme si povídali, Nicku.“

„Je to detektiv. Nemyslím, že by si jenom povídal.“

„Rozhodně mě tu nevyslýchal, nic takového.“

„Josie, trápí tě něco? Máš snad potíže, o kterých bych měl vědět?“

Přestože v ní otázka vzbudila ostražitost, dokázala Josephine opáčit nevzrušeným tónem: „Jak tě to napadlo?“

„Nejsi ve své kůži. A není to kvůli tomu, co se tu stalo dneska. Když jsem za tebou včera šel po chodbě, hrozně ses vylekala.“

Seděla tam, vděčná, že psací stůl skrývá její zoufale zaťaté ruce. Přestože společně s Robinsonem pracovali teprve krátce, naučil se až nepříjemně dokonale vciťovat do jejích nálad, přesně rozpoznávat, kdy by ji měl rozesmát a

kdy nechat na pokoji. Určitě i teď pochopil, že by ráda zůstala o samotě, nicméně neodešel. Choval se jinak než obvykle. Jinak než člověk, který dosud bezvýhradně respektoval její soukromí.

„Josie?“ řekl tiše. „Nechceš se mi svěřit?“

Zkusila kajícný smích. „Nejspíš mě deptá, že jsem tak vybouchla s Madam X. Že jsem padělek pokládala za pravou mumii.“

„Ta uhlíková analýza nás zmátla oba. Mýlil jsem se stejně jako ty.“

„Jenže egyptologie není tvůj obor. Právě proto jsi zaměstnal mě, a já selhala.“ Josephine se předklonila a promnula si spánky. „Kdybys přijal někoho zkušenějšího, nic podobného by se nestalo.“

„Neselhala jsi. Sama jsi navrhla tomografické vyšetření, vzpomínáš? Měla jsi totiž pochybnosti. A jen díky tobě jsme zjistili pravdu. Tak se kvůli tomu už neobviňuj.“

„Ohrozila jsem pověst muzea. A ohrozila jsem i tvoji pověst, protože ty jsi mi nabídl práci.“

Robinson pár vteřin mlčel. Sundal si brýle a otřel je kapesníkem. Nosit u sebe hedvábné kapesníky patřilo k jeho drobným staromilským zvykům, které jí na něm připadaly tak milé. Občas v ní Nicholas vyvolával představu urozeného starého mládence z dávných, méně zkažených

časů. Z dob, kdy muži zdvořile vstali, jakmile do místnosti vstoupila žena.

„Ta věc má i své světlejší stránky,“ řekl. „Získala nám obrovskou publicitu. Celý svět se dozvěděl, že existuje Crispinovo muzeum.“

„Po takové popularitě nikdo netouží. Ví se o nás hlavně jako o muzeu, kde se ve sklepě skladují oběti vražd.“

Josephine ucítila chladný závan vzduchu z větracího otvoru, a přestože si už oblékla svetr, zachvěla se. „Pořád se ptám, co uvnitř téhle budovy ještě najdeme. Neukrývá strop přímo nade mnou další scvrklou hlavu? Nečeká za nejbližší zdí další Madam X? Mohlo by se vůbec něco podobného stát bez vědomí kurátora?“ Josephine pohlédla na Robinsona.

„Musel to být on, že? Doktor Scott-Kerr. Po všechna ta léta muzeum řídil, nikdo jiný tedy nepřichází v úvahu.“

„Znal jsem ho. Těžko tomu můžu uvěřit.“

„Ale znal jsi ho opravdu?“

Robinson se zamyslel. „Uvažuju, jak dobře jsme Williama znali, my všichni. Jak dobře známe kohokoliv.

Projevoval se jako tichý a úplně obyčejný člověk. Ničím na sebe neupoutával pozornost.“

„A nepopisují obvykle lidé přesně takhle psychopata, co ve sklepě zakopal dva tucty mrtvol? Tichý, úplně obyčejný.“

„Ano, je to celkem běžný popis. A bohužel se hodí skoro na každého.“ Nicholas ironicky potřásl hlavou. „Včetně mě.“

Cestou domů Josephine zamyšleně zírala z okna autobusu. Neříká se snad, že život je plný náhod? ptala se v duchu. Nevyprávějí se spousty překvapujících historek o turistech, kteří někde na pařížské ulici z ničeho nic potkali svého souseda? K nevysvětlitelným situacím dochází neustále a tohle je prostě jedna z nich.

Jenže tady nešlo o první náhodu. Nejdřív se objevilo to jméno na kartuši. Médeia. A teď noviny Indio Daily News.

Na své zastávce vystoupila do lepkavého dusna. Černé mraky vypadaly hrozivě. Zatímco chvatně kráčela k domovu, ozývalo se hřmění. Chloupky na rukou se jí ježily, jako by reagovaly na statickou elektřinu, kterou vzduch prosycovaly množící se blesky. Náhle se rozpršelo, a než Josephine došla k činžovnímu domu, déšť se proměnil v tropický liják. Celá promočená se vřítila po schodech do haly a odemkla dopisní schránku.

Právě vyndala svazek obálek, když se rozlétly dveře bytu 1 A. „Měl jsem dojem, že vás vidím vbíhat dovnitř,“ řekl pan Goodwin. „Venku je pěkná čina, co?“

„Hotové peklo.“ Josephine zavřela schránku. „Jsem ráda, že dneska už nikam nemusím.“

„Dorazil další. Měla byste to nějak vyřídit.“

„Další co?“

„Další dopis adresovaný Josephine Sommerové. Pošťák se mě ptal, jestli jste si vzala ten minulý, a já mu řekl, že jo.“

Josephine přelétla očima zásilky, které vybrala ze schránky, a zahlédla tu obálku. Stejný rukopis. A opět bostonské razítko.

„Pro poštu to představuje jistý problém, chápete?“

pokračoval pan Goodwin. „Nejlepší bude poradit odesilateli, aby používal vaše současné jméno.“

„Ano. Díky.“ Josephine zamířila ke schodišti.

„Už jste našla svoje původní klíče?“ křikl za ní Goodwin.

Bez odpovědi vklouzla do bytu a zavřela dveře. Ostatní dopisy hodila na pohovku, nedočkavě odtrhla okraj obálky adresované Josephine Sommerové a vytáhla přeložený list papíru.

Dlouho jenom zírala na slova REZERVACE BLUE HILLS a uvažovala, proč by jí někdo posílal fotokopii mapky nedalekých turistických tras. Potom list otočila. Na druhé straně spatřila rukopisný vzkaz:

HLEDEJ MĚ

A pod ním číslice:

42 13 06.39

71 04 06.48

Klesla na pohovku, papír se záhadným vzkazem v klíně.

Venku sílila bouře provázená přívalovým deštěm. Hřmění se ozývalo stále blíž, za oknem se míhaly blesky.

HLEDEJ MĚ.

Ta dvě slova neobsahovala žádnou hrozbu. Nic, čeho by se Josephine měla obávat.

Vybavila si první vzkaz, který dostala před pár dny.

Policisté nejsou tvoji přátelé. Ani tam jí nikdo nevyhrožoval, ale spíš diskrétně radil. A policisté skutečně nebyli její přátelé, to věděla už od svých čtrnácti let.

Zaměřila se na ony dvě skupiny číslic. Trvalo pouze několik vteřin, než pochopila, co patrně znamenají.

Bouře dál burácela, nezdálo se tedy nejvhodnější zapínat počítač, ale Josephine přesto nezaváhala. Vyhledala stránku Google Earth a použila číslice jako údaje zeměpisné šířky a délky. Vzápětí obrazovku zaplnila mapa Massachusetts, na níž se zaostřila zalesněná oblast poblíž Bostonu.

Byla to rezervace Blue Hills.

Odhadla jsem to správně, pomyslela si Josephine, ty dvě řady čísel jsou zeměpisné souřadnice. Zjevně označují místo, které mám navštívit, ale z jakého důvodu? Pisatel

neuvádí čas ani datum případné schůzky. A určitě by nikdo nečekal celé hodiny či dny v lese, než se tam objevím.

Kdepak, musí jít o něco jiného. Nemám hledat osobu, ale nějakou věc.

Rychle si na internetu našla informace o rezervaci Blue Hills. Dozvěděla se, že je to území o rozloze téměř tři tisíce hektarů jižně od Miltonu, má dvě stě kilometrů stezek vedoucích lesem, bažinami, loukami i rašeliništi a poskytuje domov

rozmanitým

živočichům

včetně

chřestýšů

stromových. Skutečně lákavé! Příležitost potkat se s chřestýšem. Josephine si z knihovničky podala podrobný plán bostonské oblasti a rozložila jej na konferenčním stolku. Pozorně si prohlédla velkou zelenou plochu představující přírodní rezervaci a uvažovala: budu se brodit močály a prodírat houštím při pátrání… po čem? Po něčem větším, nebo menším než krabička na svačinu?

A jak poznám, že jsem se dostala na správné místo?

Nastal čas zajít k domovnímu všeumělovi.

Seběhla do přízemí a zaklepala na dveře bytu 1A. Pan Goodwin otevřel. Obrovské brýle, které vypadaly jako další pár očí, měl posunuté na čelo.

„Mohla bych vás požádat o laskavost?“

„Právě jsem uprostřed naléhavé práce. Nezdržíte mě dlouho?“

Josephine nakoukla do místnosti plné nejrůznější elektroniky a domácích spotřebičů čekajících na opravu.

„Napadlo mě, že bych si do auta pořídila GPS. A vy takový přístroj máte, ne? Je snadné naučit se s ním zacházet?“

Muž se okamžitě rozzářil. Stačilo se ho zeptat na jakoukoliv technickou hračku a rázem byl ve svém živlu.

„Ale ovšem, samozřejmě! Ani nevím, co bych si bez GPS

počal. Mám tu hned tři. Loni jsem si jedno vzal s sebou do Frankfurtu, když jsem jel navštívit dceru. A po ulicích jsem se pohyboval, jako bych se tam narodil. Vůbec jsem se nemusel ptát na cestu, prostě jsem zadal adresu, a už jsem uháněl. Přál bych vám vidět ty závistivé pohledy. Občas mě někdo přímo na ulici zastavil, jen aby si mohl ten zázrak omrknout.“

„Je to složité?“

„Rád vám všechno předvedu. Prosím, pojďte dál!“ Pan Goodwin úplně pustil z hlavy, čím se předtím zabýval, a pozval Josephine do obývacího pokoje. Ze zásuvky příborníku vytáhl nenápadné zařízení velkosti balíčku karet.

„Vidíte? Zapojím to, a jedeme. Klidně si to vyzkoušejte, tak jednoduchou věc zvládne každý. Ten přístroj je úžasně inteligentní, jde o dokonalou navigaci. Pokud znáte adresu, GPS vás zavede až ke dveřím. Najde vám restaurace, hotely.

Kdybyste chtěla, bude na vás dokonce mluvit francouzsky.“

„Ráda chodím po přírodě. Co když si někde v lese zlomím nohu? Jak zjistím, kde právě jsem?“

„Abyste si mohla přivolat pomoc? Není nic jednoduššího.

Prostě na mobilu vyťukáte devět jedna jedna a sdělíte operátorovi svoje souřadnice.“ Goodwin jí vzal z ruky přístroj a párkrát klepl na obrazovku. „Vidíte? Tohle je naše poloha. Zeměpisná šířka, zeměpisná délka. Kdybych byl turista, nikdy bych do přírody nevyrazil bez GPS. Je stejně nezbytné jako příruční lékárnička.“

„Páni!“ Josephine věnovala správci obdivný úsměv.

„Jenom nevím, jestli mám za tak drahou věc utrácet peníze.“

„Klidně vám přístroj na den půjčím. Pohrajte si s ním.

Sama poznáte, že ovládání není těžké.“

„Nežertujete? To by bylo úžasné.“

„Už jsem vám říkal, mám tu celkem tři. Pak mi povíte, jak jste byla spokojená.“

„Dám na přístroj pozor, slibuju.“

„Nechcete, abych jel s vámi a občas vám trochu poradil?“

„Ne, díky, snad to zvládnu.“ Josephine mávla na rozloučenou a vyšla z bytu. „Vyzkouším si GPS hned zítra na takovém menším výletě.“

Kapitola 10

Josephine odbočila na parkoviště před rezervací a vypnula motor. Chvíli zůstala za volantem a pozorovala vstupní část turistické stezky, vlastně jenom úzkého průchodu prosekaného hustým lesem. Podle vyhledávače Google Earth tady bylo nejbližší místo od souřadnic uvedených na mapce, kam ještě mohla zajet autem. Dál už musela pokračovat pěšky.

Ačkoliv prudký liják v noci ustal, ráno dosud z oblohy nízko visely šedé mraky a vzduch se zdál přímo nasáklý lepkavou vlhkostí. Josephine stála u okraje lesa a upřeně zírala na pěšinu ztrácející se kdesi hluboko v lesním šeru.

Pociťovala chlad, jako by jí na zátylek vanul ledový vichr.

Náhle zatoužila nasednout zpátky do auta a zamknout dveře.

Odjet domů, zapomenout, že vůbec někdy tu mapku dostala.

Ale přestože ji liduprázdný tmavý les děsil, víc se obávala následků, pokud by vzkaz ignorovala. Ať už jej poslal kdokoliv, mohlo by se ukázat, že je to její nejlepší přítel.

Nebo nejhorší nepřítel.

Vzhlédla, neboť ji zkropily studené kapky spadlé z větví nad její hlavou, natáhla si kapuci a vydala se po turistické stezce vpřed.

Rozblácenou pěšinu lemovaly zářivě barevné holubinky a muchomůrky s kloboučky lesklými od deště. Určitě budou jedovaté, hlavně ty nejhezčí, pomyslela si Josephine. Marně se neříká: Jsou odvážní houbaři a jsou staří houbaři, ale žádní odvážní staří houbaři. Souřadnice na přístroji, který držela v ruce, se začaly měnit, čísla se přizpůsobovala jejímu postupu do lesa. GPS mi rozhodně neukáže místo na milimetr přesně, uvědomila si. Nezbývá mi než doufat, že mě zavede co nejblíž k té věci, kterou bych měla najít. Ale jestli je hodně malá, jak ji mezi hustě rostoucímu stromy vypátrám?

V dálce zahřmělo, blížila se další bouřka. Zatím se nemusím vzrušovat, říkala si Josephine. Jestli se tady objeví blesky, nebudu se schovávat pod vysokými kmeny, ale přikrčím se v příkopu. Což je ovšem pouhá teorie… Voda se teď snášela z listí nepřetržitě, kapky bubnovaly do větrovky.

Nylonová kapuce tlumila jejich zvuk, tím jasněji však Josephine slyšela vlastní dech a tlukot svého srdce. Drobné proměny souřadnic naznačovaly, že zvolna směřuje k cíli.

Sice bylo teprve dopoledne, ale v lese jako by se už stmívalo. Nebo takový dojem vyvolávala houstnoucí dešťová mračna hrozící, že mírnou spršku vystřídá prudký liják. Josephine přidala do kroku, až jí od podrážek odstřikovalo bláto. Náhle se zastavila, oči upřené na GPS.

Minula cíl. Potřebovala se vrátit.

Trochu pomaleji se vydala stejnou cestou zpátky k ohybu pěšiny a pozorně přitom sledovala stromy kolem sebe. Podle GPS by měla opustit turistickou stezku. Za změtí větví prořídlý porost nabízel lákavý výhled na jakousi mýtinu.

Josephine tam odhodlaně vyrazila. Pod botami jí praskalo klestí, do obličeje ji šlehaly mokré větve. Postupovala hlučně a neobratně jako slon. Právě se chystala seskočit na druhou stranu mohutného padlého kmene, když si všimla velké šlápoty v hlíně. Déšť poničil okraje a rozmazal vzorek podrážky, ale bylo nepochybné, že někdo se tudy prodíral už dřív, ovšem opačným směrem, ke stezce, nikoliv od ní.

Otisk nevypadal čerstvý, nicméně Josephine se zastavila a chvíli pátravě přejížděla očima po okolí. Viděla jenom povislé větve, stromy obalené lišejníkem. Číhal by snad normální člověk celé dny a noci v lese, aby ze zálohy přepadl ženu, která třeba vůbec nepřijde? Ženu, která možná ani nepoznala, že ty dvě skupiny čísel představují zeměpisné souřadnice?

Josephine se uklidnila vlastní logikou, seskočila z kmene a pokračovala v cestě. Znovu sklouzla očima k GPS, sledovala zvolna se měnící číselné údaje. Blížím se k cíli, pomyslela si. Už jsem skoro u něj.

Stromy náhle prořídly. Vyklopýtala z lesa na louku.

Všude přerostlá tráva, květiny sklánějící se pod tíhou dešťové vody. Kam teď? Podle GPS měla Josephine dorazit

právě sem, nikde však neviděla žádné značky, žádné dominanty. Prostě tu byla obyčejná louka, uprostřed níž stála osamělá planá jabloň s větvemi pokroucenými stářím.

Josephine pomalu kráčela mýtinou. Stébla mokré trávy se otírala o nohavice džín, vlhkost pronikala až na kůži. Den se zdál skoro přízračně klidný, kromě krápajícího deště ticho narušoval jen vzdálený štěkot psa. Mířila doprostřed louky a neustále se obezřetně rozhlížela. Nikde nezaznamenala sebemenší pohyb, v lese kolem se nemihlo ani ptačí křídlo.

Co chceš, abych našla?

Vzduch náhle proťalo ostré prásknutí hromu. S obavou zvedla hlavu ke zčernalé obloze. Nejvyšší čas zmizet odtud, uvědomila si Josephine. Stát během bouřky vedle osamělého stromu je čiré bláznovství.

A teprve v tom okamžiku věnovala pozornost samotné jabloni. Tomu, co viselo na hřebíku zatlučeném do kmene.

Předmět se nacházel nad úrovní Josephininých očí a částečně jej zakrývaly větve, proto si ho dosud nevšimla.

Teď udiveně zírala.

Moje ztracené klíče.

Sundala je z hřebíku a prudce se otočila. Horečně očima pátrala po někom, kdo mohl klíče zavěsit na strom. Znovu zahřmělo. Rozběhla se, jako by uslyšela výstřel ze startovací pistole. Řítila se lesem, prodírala se křovisky, vlhké větve ji šlehaly do obličeje. Ale nepoháněl ji strach z bouře.

Poháněla ji představa, že svazek jejích klíčů visel na stromě uprostřed louky v turistické rezervaci. Ačkoliv ty klíče pevně svírala v dlani, připadaly jí cizí. Znečištěné, infikované.

Celá zadýchaná se konečně vypotácela z lesa. Její auto už nebylo na parkovišti samotné, poblíž stálo čísi volvo.

Prokřehlýma, znecitlivělýma rukama jenom s námahou otevřela dveře. Klesla za volant a zamkla.

Jsem v bezpečí.

Chvíli tam bezvládně seděla a odpočívala. Její trhaný dech zamlžil přední sklo. Sklouzla očima ke klíčům, které objevila na té osamělé jabloni. Zdály se stejné jako předtím, pětice klíčů spojených kroužkem ve tvaru ankhu, starodávného egyptského symbolu života. Byly tu dva klíče od bytu, klíčky od auta a od dopisní schránky. Kdosi je měl déle než týden u sebe. Zatímco jsem spala, napadlo ji, mohl ten člověk vstoupit do mého bytu. Nebo ukrást mou poštu.

Nebo přehrabat… Moje auto.

V záchvatu paniky se prudce otočila. Čekala, že spatří netvora, který se na ni chystá vrhnout ze zadního sedadla.

Ale uviděla jenom několik muzejních pořadačů a prázdnou láhev od minerálky. Žádné zrůdy, žádného vraha s napřaženou sekyrou. Celá se schoulila a téměř hystericky se rozesmála.

Někdo se mě snaží připravit o rozum. Stejně jako málem dohnali k šílenství mou matku.

Vsunula klíček do zapalování a už chtěla nastartovat, když pohledem utkvěla na klíčku od zavazadlového prostoru. Uvědomila si, že minulou noc stálo auto zaparkované na ulici nedaleko jejího domu. Všem na očích, nehlídané.

Zamlženým předním sklem se podívala na parkoviště. Po silnici právě přicházeli majitelé volva, mladý pár se dvěma přibližně desetiletými dětmi, chlapcem a dívkou. Hoch vedl černého labradora, ačkoliv spíš to vypadalo, jako by labrador vedl hocha. Přímo ho vlekl a dítě se mamě pokoušelo psa zadržet.

Uklidnilo ji, že tady není sama. Vzala svazek klíčů a vystoupila z auta. Kapky deště jí dopadaly na nepřikryté vlasy, studená voda stékala po krku a vsakovala se do límečku blůzy, Josephine to však téměř nevnímala. Přešla k zadní části auta, chvíli upřeně zírala na kufr a snažila se rozpomenout, kdy jej naposledy otvírala. Určitě po nákupu v supermarketu, kam zajížděla pravidelně jednou týdně.

Vybavila si, jak ze zavazadlového prostoru vyndala nadité plastové tašky a všechny naráz je odnesla do bytu. Kufr by tedy měl být prázdný.

Pes se divoce rozštěkal a chlapec držící vodítko křikl: „Same, ke mně! Co je to se tebou?“

Josephine se otočila. Hoch se snažil odtáhnout labradora k rodinnému volvu, ale pes dál štěkal na Josephine.

„Nezlobte se,“ zavolala chlapcova matka. „Nevím, co to do něj vjelo.“ Převzala od syna vodítko a vlekla vzpírajícího se psa směrem k volvu.

Josephine odemkla zámek. Kufr auta se otevřel.

Když spatřila, co leží uvnitř, vyjekla a pozpátku se odpotácela. Déšť jí nepřestával smáčet vlasy, kapky jí jako tisíce ledových prstů zlehka, ale vytrvale poklepávaly na obličej. Černý labrador se vyškubl a s nepříčetným štěkotem se k ní rozběhl. Jedno z dětí začalo ječet.

Jejich matka vykřikla: „Panebože! Panebože!“

Zatímco muž vyťukával číslo 911, dovrávorala Josephine ke stromu a v šoku klesla na promáčený mech.

Kapitola 11

Mauře Islesové se bez ohledu na počasí a denní či noční dobu vždycky dařilo vypadat dokonale elegantně. Jane se třásla v promoklých plátěných kalhotách, po vlasech se jí řinuly stružky studené vody, a když viděla, jak soudní lékařka vystupuje z černého Lexu, neubránila se drobnému pocitu závisti. Maura měla slušivý účes a dokonce i její větrovka působila dojmem módního oblečení. Jenže doktorka Islesová na rozdíl od Jane nestrávila uplynulou hodinu v hustém deští.

Policisté střežící prostor uzavřený žlutou páskou uctivě ustoupili stranou, jako by dělali cestu královské výsostí. A Maura jim jako skutečná královská výsost vůbec nevěnovala pozornost. Cílevědomě kráčela přímo k zaparkované hondě, u níž čekala Jane.

„Není náhodou Milton tak trochu mimo tvoji pravomoc?“

zeptala se Maura.

„Nejdřív se podívej, co tady máme. Rychle pochopíš, proč zavolali právě nás.“

„Jde o tohle auto?“

Jane přikývla. „Patří Josephine Pulcillové. Před týdnem se jí prý ztratily klíče. Domnívala se, že je někam založila,

ale teď to spíš vypadá, že jí je někdo ukradl. Ať už to byl kdokoliv, získal přístup do jejího auta. Tím by se vysvětloval nález v kufru.“ Jane se otočila k hondě. „Máš, doufám, hodně pevné nervy. Protože mě to určitě bude strašit i ve snu.“

„Něco podobného od tebe slýchám dost často.“

„Jo, ale tentokrát mluvím vážně.“ Jane rukou v rukavici zvedla víko kufru. Vzápětí se kolem rozšířil zápach připomínající zetlelou kůži. Jane dobře znala pachy mrtvol v různém stupni rozkladu. Tenhle pach se však odlišoval.

Nebyl hnilobný. Dokonce nebyl ani lidský. Ostatně ještě nikdy neviděla lidskou bytost, která by se podobala tomu, co teď leželo zkroucené v zavazadlovém prostoru hondy.

Maura jako by na okamžik ztratila řeč. Mlčky pozorovala záplavu zcuchaných černých vlasů, obličej ztemnělý do odstínu dehtu. Všechny kožní záhyby, všechny jemné linie nahého těla zůstaly dokonale zachované, bronzově ztuhlé.

Stejně se uchoval i výraz umírající ženy, zkřivená tvář, ústa otevřená v posledním výkřiku.

„Nejdřív mě napadlo, že to není skutečné,“ pokračovala Jane. „Že jde o nějaký gumový halloweenský převlek, kterým se straší koledníci. Žádná mrtvola, ale falešný zombie. Říkala jsem si totiž, jak by se vůbec dalo z ženského těla vytvořit něco takového.“ Jane se odmlčela, aby se nadechla. „Pak jsem si všimla jejích zubů.“

Maura nahlédla do otevřených úst. „Jsou v nich plomby,“

konstatovala.

Jane se otočila směrem k televiznímu přenosovému vozu, který právě zastavil u policejní pásky. „Doktorko, prozraď mi, jak se dá z ženského těla udělat tohle. Prozraď mi, jak člověka proměníš v halloweenskou příšeru?“

„Nevím.“

Jane se zatvářila mírně překvapeně. Dávno si zvykla považovat Mauru Islesovou za znalkyni schopnou vysvětlit veškeré, i ty nejzrůdnější způsoby zabíjení. „Za týden se to asi nezvládne, co?“ pokračovala Jane. „Možná ani za měsíc.

Musí trvat dost dlouho, než se z ženského těla stane podobná hrůzná věc.“ Nebo mumie.

„Kde je doktorka Pulcillová?“ zeptala se Maura. „Co o tom všem soudí?“

Jane ukázala k silnici, kde se stále rozrůstala řada parkujících vozidel. „Je tamhle, sedí s Frostem v autě. Tvrdí, že nemá tušení, jak se to tělo dostalo do jejího kufru.

Naposledy jela svým autem před pár dny, na nákup. Kdyby mrtvola ležela v kufru déle než den či dva, pravděpodobně by víc páchla. Pulcillová by ji hned ucítila.“

„Svoje klíče postrádá asi týden?“

„Jo, ale není si jistá, jak se jí ztratily. Vzpomíná si, že jednoho dne se vrátila domů a v kabelce už je nenašla.“

„Co tady vlastně pohledávala?“

„Vyrazila si na pěší túru.“

„V tomhle počasí?“

Déšť ještě zesílil. Maura zaklapla víko kufru skrývajícího onu děsivou mrtvolu. „Připadá mi to divné.“

„Vážně?“ zasmála se Jane.

„Mluvím o počasí.“

„No, ani mně se nelíbí, ale kde si mám stěžovat?“

„Josephine Pulcillová se rozhodne úplně sama procházet v dešti po lese?“

Jane pokývla. „Taky mi to nejde na rozum. A samozřejmě jsem se jí zeptala.“

„Co ti odpověděla?“

„Že potřebovala vypadnout někam ven. A že má ráda osamělé vycházky.“

„Hlavně za bouřky.“ Maura přelétla očima k autu, ve kterém seděla Josephine. „Je pohledná, nemyslíš?“

„Pohledná? Spíš vražedně přitažlivá. Budu muset Frosta uvázat na řetěz, jinak se z ní úplně pomine.“

Maura se nepřestávala dívat směrem k Josephine.

„Madam X vyvolala obrovský mediální rozruch. Například březnový Globe o ní přinesl dlouhý článek. Během posledních týdnů se objevily spousty reportáží, všechny provázené fotografiemi.“

„Tedy i fotografiemi Josephine.“

Maura přikývla. „Třeba díky nim získala ctitele.“

Velmi zvláštního ctitele, uvažovala Jane. Někoho, kdo zná všechna tajemství muzejních sklepů. Publicita týkající se Madam X by určitě vzbudila jeho pozornost. Četl by každý článek, studoval každou fotografii. Viděl by Josephininu tvář.

Jane shlédla k zavřenému kufru auta. Byla vděčná, že už nevidí ten nevábný obsah, ženské tělo zkroucené jako v křečích předsmrtné agónie. „Mám dojem, že náš sběratel prostě posílá vzkaz. Sděluje nám, že je dosud naživu, a shromažďuje nové exponáty.“

„Taky nám sděluje, že je přímo tady v Bostonu.“ Maura se znovu otočila Josephininým směrem. „Říkala jsi, že ztratila klíče. Jaké klíče konkrétně?“

„Od auta. A od bytu.“

Maura se zachmuřila. „To nevypadá dobře.“

„Právě teď jí vyměňují zámky. Už jsme mluvili se správcem budovy a zajistíme, aby se dostala bezpečně domů.“

Mauře zazvonil mobilní telefon. Podívala se na číslo volajícího. „Omluv mě,“ zamumlala a odstoupila kousek stranou. Jane si všimla její sklopené hlavy a schoulených ramenou. Jako by se Maura snažila svá slova co nejvíc utajit.

„A sobota večer by se ti nehodila? Už je to tak dlouho…“

Prozradil ji šepot. Volal jí Daniel Brophy, ale Jane v tom tichounkém rozhovoru neslyšela žádnou radost, jenom zklamání. Co jiného jsi čekala, když se zamiluješ do muže, který ti nemůže patřit?

„Ještě zavolám,“ hlesla Maura. Otočila se zpátky k Jane, ale do očí se jí nepodívala, raději se znovu soustředila na hondu. Koneckonců mrtvola představovala mnohem bezpečnější konverzační téma. Mrtvola, na rozdíl od milence, jí nedokázala zlomit srdce, nepřinášela trápení, nenechávala ji v noci osamělou.

„Předpokládám, že kufr prozkoumají technici,“ prohodila Maura věcným tónem, náhle opět v roli chladně a logicky uvažující soudní lékařky.

„Jistě, vozidlo zabavujeme. Kdy provedeš pitvu?“

„Nejdřív budu muset udělat pár předběžných vyšetření.

Rentgen, vzorky tkání. Než začnu řezat, potřebuju přesně vědět, o jakou konzervační metodu se tady jedná.“

„Takže dneska pitvat nebudeš?“

„Určitě až po neděli. Podle celkového vzhledu těla je ta žena hodně dlouho mrtvá. Několik dnů navíc už pitevní zprávu neovlivní.“ Maura kývla směrem k Josephine. „A co doktorka Pulcillová?“

„Výslech pokračuje. Až ji odvezeme domů a převlékne se do suchého, třeba si vybaví další podrobnosti.“

Tahle Pulcillová je nějaká divná, uvažovala Jane, zatímco s Frostem čekali v bytě mladé ženy, až se Josephine vrátí z ložnice. Obývací pokoj byl zařízený ve stylu komůrky chudého studenta. Na látce rozkládací pohovky jako by zanechaly stopy nesčetné kočičí drápky, na konferenčním stolku zůstala špinavá kolečka po sklenicích. Knihovničku zaplňovaly odborné knihy a časopisy. Ale nikde žádné fotografie, žádné upomínkové předměty. Nikde žádná věc, která by o nájemnici prozrazovala cokoliv osobního. Spořič obrazovky počítače předváděl neustále se opakující záběry staroegyptských chrámů.

Konečně se Josephine objevila, zvlhlé vlasy vzadu sepnuté do ohonu. Ačkoliv se převlékla do suchých džín a bavlněného pulovru, zdála se promrzlá a její ztuhlá tvář připomínala sochu nějaké egyptské královny či jiné bájné krasavice. Frost vyloženě civěl, jako by se ocitl v přítomnosti bohyně. Kdyby tu byla jeho manželka Alice, nejspíš by ho pořádně kopla do kotníku. Možná bych ji měla zastoupit.

„Už se cítíte líp, doktorko Pulcillová?“ zeptal se.

„Nechcete si ještě chvíli odpočinout?“

„Díky, jsem připravená.“

„Co třeba šálek kávy, než se do toho pustíme?“

„Uvařím vám ji.“ Josephine zamířila ke kuchyni.

„Ne, měl jsem na mysli vás. Jestli nic nepotřebujete.“

„Froste,“ vyštěkla Jane. „Paní doktorka se právě vyjádřila, že je připravená odpovídat na naše otázky. Tak se snad už posadíme a začneme, ne?“

„Jenom jsem se chtěl napřed ujistit, že jí nic neschází. To je všechno.“

Frost a Jane usedli na značně zvetšelý gauč. Jane i přes polštářek cítila hrot prasklého péra. Sklouzla vedle, takže mezi ní a Frostem vznikla široká mezera. Teď se na sebe dívali z protějších konců gauče, asi jako rozhádaný pár v manželské poradně.

Josephine klesla do křesílka. Výraz jejího obličeje dál byl dokonale nečitelný. Přestože jí mohlo být sotva šestadvacet, zdála se až nepřirozeně rezervovaná. Zřejmě sama sobě přísně zakázala projevovat jakékoliv emoce. Je divná, opravdu divná, opakovala si v duchu Jane. Jsem jediná, kdo si to uvědomuje? Bohužel ano. Frost patrně ztratil veškerou soudnost.

„Promluvíme si ještě o těch klíčích, doktorko Pulcillová,“

zahájila Jane rozhovor. „Ztratily se vám zhruba před týdnem?“

„Když jsem minulou středu dorazila domů, nenašla jsem v kabelce kroužek s klíči. Myslela jsem, že budou někde v práci, ale i tam jsem je hledala marně. Můžete se zeptat pana Goodwina. Naúčtoval si pětačtyřicet dolarů za nový klíček k dopisní schránce.“

„A ten váš svazek klíčů už se neobjevil?“

Josephine sklonila hlavu. Mlčení trvalo pouze okamžik, přesto však vzbudilo Janeinu pozornost. Proč tak jednoduchá otázka vyžadovala přemýšlení?

„Ne,“ odpověděla Josephine. „Ty klíče už jsem nikdy neviděla.“

„Kam si v práci ukládáte kabelku?“ zeptal se Frost.

„Do psacího stolu.“ Josephine se zjevně ulevilo, s touhle otázkou neměla potíže.

„Zamykáte svoji kancelář?“ Frost se předklonil, jako by se bál, aby mu neuniklo jediné slovo.

„Ne. Celý den chodím dovnitř a zase ven, takže pochopitelně nezamykám.“

„Předpokládám, že muzeum uchovává pásky z bezpečnostních kamer. Záznamy lidí, kteří mohli vstoupit do vaší kanceláře.“

„Teoreticky ano.“

„Jak to myslíte?“

„Náš bezpečnostní kamerový systém se odporoučel už před třemi týdny a dodnes není opravený.“ Josephine pokrčila rameny. „Problém rozpočtu. Pořád scházejí peníze, a tak jsme si říkali, že svému účelu do jisté míry slouží i nefungující kamery, alespoň odrazují zloděje.“

„Kterýkoliv návštěvník muzea tedy mohl zajít nahoru a v kanceláři vám sebrat klíče.“

„A díky popularitě Madam X se k nám hrnou hotové davy. Veřejnost konečně objevila Crispinovo muzeum.“

„Ale proč by zloděj bral jenom kroužek s klíči a kabelku tam nechával?“ namítla Jane. „Zmizelo z vaší kanceláře ještě něco dalšího?“

„Ne. Alespoň jsem si nevšimla. Proto jsem si kvůli tomu nedělala starosti. Prostě jsem si myslela, že jsem klíče někde vytrousila. Vůbec mě nenapadlo, že je někdo použije, aby se dostal do mého auta. Aby dal do kufru… tu hroznou věc.“

„U vašeho domu není parkoviště,“ poznamenal Frost.

Josephine zavrtěla hlavou. „Každý si musí poradit sám.

Já parkuju na ulici stejně jako ostatní nájemníci. V autě samozřejmě nenechávám nic cenného. Jenže zloději se vám obvykle do auta vloupají, aby něco sebrali.“ Otřásla se. „Ne, aby vám něco přidali. “

„Má tahle budova bezpečnostní systém?“ zeptal se Frost.

„K tomu se dostaneme za chvíli,“ ozvala se Jane.

„Někdo vzal doktorce Pulcillové klíče. Podle mého názoru jde o nesmírně závažnou okolnost. Ten člověk získal přístup do jejího auta i bytu, což znamená, že se na ni zaměřil.“ Frost se otočil k mladé ženě. „Netušíte proč?“

Josephine uhnula pohledem. „Ne, netuším.“

„Mohl by to být někdo, koho znáte? Někdo, s kým jste se nedávno setkala?“

„Jsem v Bostonu teprve pět měsíců.“

„A kde jste žila předtím?“ zeptala se Jane.

„Sháněla jsem práci v Kalifornii. Do Bostonu jsem se přestěhovala, když mi muzeum nabídlo zaměstnání.“

„Máte nějaké nepřátele, doktorko Pulcillová? Třeba bývalé nápadníky, se kterými jste se nerozešla v dobrém?“

„Ne.“

„A co archeologové? Víte o někom z meh, který by uměl proměnit ženu v mumii? Nebo ve scvrklou hlavu?“

„Takové znalosti jsou dostupné kdekomu. Nemusíte být právě archeolog.“

„Ale vaši přátelé jsou archeologové.“

Josephine pokrčila rameny. „Já zase tolik přátel nemám.“

„Proč ne?“

„Jak už jsem říkala, jsem v Bostonu krátce. Od března.“

„Takže nemáte nejmenší představu, kdo by vás mohl pronásledovat? Ukrást vám klíče? Vystrašit vás mrtvolou uloženou do kufru vašeho auta?“

Sebeovládání poprvé dostalo trhlinu, která odhalila vyděšenou dušičku skrývající se pod onou mramorovou maskou. „Ne,“ hlesla Josephine. „Nevím, kdo mi tohle všechno dělá. Ani proč si vybral mě. “

Jane pozorovala mladou ženu, s jistou závistí obdivovala dokonalou pleť, nádherně černé oči a vlasy. Jaké to asi je, být tak krásná? uvažovala. Vejít do místnosti a cítit na sobě

pohledy všech přítomných mužů? Včetně pohledů, které by sis ráda odpustila?

„Chápete, doufám, že ode dneška musíte být mnohem opatrnější,“ řekl Frost.

Josephine ztěžka polkla. „Ano, chápu.“

„Rozhodně byste neměla zůstávat ve svém bytě,“

pokračoval Frost. „Jestli chcete, odvezeme vás. Kamkoliv.“

„Myslím… Myslím, že bych mohla na nějaký čas odjet z města.“ Josephine se napřímila. Zřejmě ji povzbudilo, že před sebou má konkrétní plán. „Ve Vermontu žije moje teta.

Ubytuju se u ní.“

„Kde ve Vermontu? Potřebujeme na vás kontakt.“

„V Burlingtonu. Jmenuje se Connie Pulcillová. A můžete mi volat, budu s sebou mít mobil.“

„Výborně,“ pokývl Frost. „Hlavně teď už žádné pošetilosti, rozumíte? Žádné samotářské pěší túry.“

Josephine se podařilo vykouzlit náznak úsměvu. „V

nejbliž-ší době se k ničemu podobnému nechystám.“

„Vidíte, právě na tohle jsem se vás chtěla zeptat,“ řekla Jane. „Na ten váš dnešní malý výlet.“

Josephinin úsměv pohasl. Patrně si uvědomila, že Jane Rizzoliovou tak snadno neokouzlí. „Já vím, nebylo to ode mě moc rozumné,“ připustila.

„Deštivý den. Rozmáčené cesty. Co vás tam proboha lákalo?“

„Nebyla jsem sama. V rezervaci se přece objevila i ta rodina.“

„Jenom náhodou projížděli kolem a jejich pes potřeboval trochu na vzduch.“

„Já taky.“

„Podle vašich zablácených bot se nejednalo o krátkou zdravotní procházku.“

„Rizzoliová,“ zasáhl Frost, „co tím sleduješ?“

Jane ho ignorovala. Dál nespouštěla oči z Josephine.

„Doktorko Pulcillová, nechtěla jste nám říct ještě něco k důvodům, které vás přivedly do rezervace Blue Hills? Ve čtvrtek dopoledne, kdy jste, domnívám se, měla být v muzeu?“

„Práce mi začíná až v jednu.“

„Déšť vás neodradil?“

Josephine teď výrazem v obličeji připomínala štvané zvířátko. Bojí se mě, pomyslela si Jane. Co mi tady uniká?

„Byl to pro mě nelehký týden,“ vysoukala ze sebe Josephine. „Potřebovala jsem na chvíli vypadnout, pročistit si hlavu. O té přírodní rezervaci jsem slyšela samou chválu, a tak jsem si tam vyjela.“ Mladá žena se narovnala v ramenou, její hlas; náhle zněl pevněji. Sebejistěji. „To je celé, detektive Rizzoliová. Prošla jsem se po lese. Dopustila jsem se snad něčeho nezákonného?“

Pohledy obou žen se na okamžik střetly. Na okamžik, který Jane zmátl, neboť stále nechápala, o co tu vlastně jde.

„Ne, ničeho nezákonného jste se nedopustila,“ přispěchal Frost. „A mám dojem, že jsme vás dneska potrápili už dost.“

Jane viděla, jak mladá žena s úlevou klouže očima stranou, a pomyslela si: Kdepak, nepotrápili jsme ji dost.

Kapitola 12

„Kdo ti přidělil roli hodného poldy?“ zeptala se Jane, sotva s Frostem nasedli do jejího subaru.

„Jak to myslíš?“

„Dělal jsi na Pulcillovou tak zamilované oči, že mi nezbylo než hrát toho zlého.“

„Vůbec netuším, o čem mluvíš.“

„Nepřála byste si šálek kávy?“ zapitvořila se Jane.

„Sakra, jsi detektiv, nebo číšník?“

„Co tě žere? Chudák holka je k smrti vystrašená.

Ukradnou jí klíče, najde v kufru mrtvolu, zabavíme jí auto.

Nezdá se ti, že by si zasloužila kapku soucitu? Jednala jsi s ní jako s podezřelou.“

„Kapku soucitu? Aha, nic jiného jsi jí tam neprojevoval.

A já už čekala, kdy ji pozveš na rande.“

Za celou dobu jejich spolupráce se Frost na Jane nikdy opravdu nenavztekal. Proto zuřivost, která mu náhle vzplála v očích, působila znepokojivě. Málem děsivě. „Jdi do hajzlu, Rizzoliová!“

„Hele, brzdi.“

„Jsi proti ní zaujatá, uvědomuješ si to? Co ti na ní tak vadí? Že je hezká?“

„Prostě z ní mám divný pocit. Něco mi u ní nesedí.“

„Je rozrušená. Život se jí najednou převrátil vzhůru nohama. Takové věci dokážou člověka pořádně vykolejit.“

„A ty se jí hned vrháš na pomoc.“

„Jenom se snažím chovat normálně slušně. Lidsky.“

„Prozraď mi, choval by ses takhle, kdyby vypadala jako strašák do zelí?“

„Její vzhled s tím nemá nic společného. Proč mi podsouváš bůhvíjaké postranní úmysly?“

Jane si povzdechla. „Pokouším se tě chránit před zbytečnými problémy, chápeš? Jsem matka medvědice a mou povinností je dbát o tvoje bezpečí.“ Zasunula klíček do zapalování a nastartovala. „Kdy vůbec přijede Alice? Není na té návštěvě u rodičů nějak dlouho?“

Frost se zatvářil podezíravě. „Proč se ptáš na Alici?“

„Už je pryč celé týdny. Neměla by se pomalu vrátit domů?“

„No ovšem, Jane Rizzoliová, manželská poradkyně,“

odfrkl si Frost. „Víš, už mi tím začínáš lézt na nervy.“

„Vážně?“

„Vidíš ve mně blbečka, který okamžitě ztratí hlavu.“

Jane vyjela od obrubníku a zařadila se do proudu vozidel.

„Jen jsem pokládala za vhodné něco podotknout. Chci se vyhnout potížím.“

„Jo, tenhle přístup skvěle zafungoval u tvého táty.

Mluvíte spolu, nebo jsi ho už navždycky zatratila?“

Při zmínce o otci Jane křečovitě stiskla volant. Po jedenatřiceti letech ničím nerušeného manželského ráje propadl Frank Rizzoli kouzlu laciných blondýnek. Před sedmi měsíci opustil Janeinu matku.

„Prostě jsem mu řekla, co si myslím o té jeho couře.“

Frost se zasmál. „Jistě. A zároveň jsi ji málem zmlátila.“

„Ani jsem se jí nedotkla. Trochu jsme si vyměnily názory.“

„Snažila ses ji zatknout.“

„Zatknout jsem měla jeho. Ve svém věku se chová jako nějaký pubertální debílek. Vyloženě se ztrapňuje.“ Jane zachmuřeně zírala na silnici. „A teď mě pěkně vytáčí i mamka.“

„Protože někoho má?“ Frost zakroutil hlavou. „Vidíš, k čemu jsi s tím svým moralizováním dospěla? Rozhádáš se i s vlastní matkou.“

„Vyvádí jako středoškolačka.“

„Tvůj táta se na ni vykašlal, tak si někoho našla. A co má být? Korsak je správný chlap. Nech ji, ať si užívá.“

„Moment, nemluvili jsme o mých rodičích. Mluvili jsme o Josephine.“

„O Josephine jsi mluvila ty.“

„Je na ní něco hrozně divného. Všiml sis, jak pořád uhýbá očima? Řekla bych, že se nemohla dočkat, až konečně vypadneme z jejího bytu.“

„Odpověděla ti na každou otázku. Co bys ještě chtěla?“

„Nesvěřila nám zdaleka všechno. Hodně toho zamlčela.“

„Například?“

„Nevím.“ Jane dál upřeně hleděla na silnici. „Ale rozhodně neuškodí trochu si doktorku Pulcillovou proklepnout.“

Z okna nad ulicí Josephine sledovala, jak detektivové Frost a Rizzoliová nasedají do auta a odjíždějí. Teprve pak otevřela kabelku a vytáhla z ní kroužek ve tvaru ankhu, své klíče, které našla zavěšené na plané jabloni, což policistům zatajila. Kdyby se o tom zmínila, musela by jim povědět také o vzkazu, který ji do rezervace Blue Hills přivedl. O

vzkazu adresovaném Josephine Sommerové. A jméno Sommerová se nesměli dozvědět.

Vzala vzkazy i obálky s adresou Josephine Sommerové a roztrhala je. Zoufale by si přála, aby podobně mohla odtrhnout a zničit úseky svého života, na něž se celá ta léta marně snažila zapomenout. Ať se jim sebeusilovněji pokoušela uniknout, vždycky ji nějak dostihly a dál zůstávaly nedílnou součástí jejích myšlenek. Odnesla drobné kousky papíru do koupelny a spláchla je v záchodové míse.

Musím zmizet z Bostonu, uvědomila si.

Právě teď je nejvhodnější chvíle. Policie ví, že jsem vyděšená tím, co se dneska stalo, můj odjezd tedy nevzbudí podezření. Později by třeba detektivové mohli začít klást všetečné otázky a pročítat staré záznamy, ale zatím nemají nejmenší důvod zkoumat moji minulost. Budou předpokládat, že jsem ta, za niž se vydávám: tichá a skromná Josephine Pulcillová, která si během studia archeologie přivydělávala jako číšnice v koktejlovém salonku hotelu Blue Star. Tohle všechno je pravda. Tohle všechno lze snadno ověřit. Pokud jim sama neposkytnu důvod, aby pátrali důkladněji, můj odjezd je nijak nepřekvapí. Vytratím se z Bostonu a nikomu nebude nic nápadné.

Jenže já nechci opustit Boston.

Josephine pozorovala okolí, kterému už přivykla.

Dešťové mraky uvolnily cestu slunečním paprskům, dosud vlhké chodníky se leskly, čisté a svěží. Když sem v březnu přijela, aby nastoupila do zaměstnání, tyhle ulice pro ni byly cizí. Vláčela se ledovým větrem, pevně přesvědčená, že tady dlouho nevydrží. Stejně jako její matka i Josephine milovala teplé podnebí, připadala si stvořená pro pouštní žár, nikoliv pro zimu Nové Anglie. Ale jednoho dubnového dne poté, co roztál sníh, kráčela veřejným parkem kolem pučících stromů a zlatavé záplavy narcisů a náhle pochopila, že sem patří. Že

se v tomhle městě, kde z každé cihly a z každého kamene zní ozvěna historie, cítí dojná. Procházela po staré dlažbě čtvrti Beacon Hill a téměř slyšela klapot koňských kopyt a skřípající kola kočárů. Stála na molu v nákladním přístavišti Long Wharf a představovala si vyvolávání prodavačů ryb, smích námořníků. Josephine, stejně jako její matku, vždycky mnohem víc než současnost zajímaly doby dávno minulé. A Boston historií přímo dýchal.

Teď musím město opustit. A zanechám tu i tohle jméno.

Ozval se domovní zvonek. Josephine sebou vylekaně škubla. Přešla k interkomu, chvíli počkala, aby se jí zklidnil hlas, a teprve pak stiskla tlačítko mikrofonu. „Ano?“

„Josie, to jsem já, Nicholas. Můžu nahoru?“

Nedokázala si narychlo vymyslet, jak by návštěvu zdvořile odmítla, a tak Nicholase pustila bzučákem dovnitř.

Za okamžik se objevil u dveří bytu. Ve vlasech se mu třpytily kapky deště, šedé oči za zamženými brýlemi se zdály ustarané.

„Jsi v pořádku? Slyšeli jsme, co se stalo.“

„Jak jste se o tom dozvěděli?“

„Čekali jsme tě v práci. Pak nám detektiv Crowe pověděl, že máš nějaké potíže. Někdo se prý vloupal do tvého auta.“

„Je to daleko horší.“ Josephine unaveně klesla na gauč.

Nicholas tam stál a pozoroval ji. Jeho pohled jí snad poprvé nebyl příjemný, působil až příliš pátravě. Náhle se cítila

obnažená jako Madam X, když ji zbavili ochranných obalů a odhalili pod nimi krutou pravdu.

„Někdo měl moje klíče, Nicku.“

„Ty, co jsi někam založila?“

„Nikam jsem je nezaložila. Někdo je ukradl.“

„Chceš říct, záměrně?“

„Krádeže zpravidla bývají záměrné.“ Josephine si všimla jeho zmateného výrazu a pomyslela si: Chudáčku Nicku. Jsi už moc dlouho zavřený mezi svými zaprášenými starožitnostmi.

Netušíš, jak zlý je skutečný svět. „Nejspíš se to stalo, když jsem byla v práci.“

„Panebože.“

„Klíče od muzea na kroužku nebyly, takže si nemusíš dělat starost. Sbírky nejsou ohrožené.“

„Nedělám si starost o sbírky, ale o tebe. “ Nicholas se zhluboka nadechl jako plavec chystající se ponořit do velké hloubky. „Josephine, jestli se tady necítíš v bezpečí; můžeš se kdykoliv…“ Náhle se napřímil a odhodlaně prohlásil: „Mám v domě volný pokoj. Kdyby ses tam chtěla ubytovat, budeš vřele vítána.“

Usmála se. „Díky, ale odjíždím z města. Pár týdnů nepřijdu do práce. Je mi líto, že ti nechávám muzeum na krku, zvlášť v takové situaci.“

„Kam jedeš?“

„Připadá mi, že je vhodná chvíle navštívit tetu. Už rok jsme se neviděly.“ Josephine zamířila k oknu a znovu přelétla očima ulici města, po kterém se jí bude stýskat.

„Děkuju ti za všechno, Nicholasi.“ Děkuju ti za to, že jsi byl skoro mým přítelem, jediným, jakého jsem za dlouhá léta poznala.

„O co tu vlastně jde?“ zeptal se Nicholas a přešel těsně za ni. Snadno by ji mohl vzít kolem ramenou, ale nedotkl se jí.

Jenom tam trpělivě postával, jako vždy nablízku, jako vždy připravený pomoct. „Přece víš, že mi můžeš důvěřovat. Ať se děje cokoliv.“

Náhle zatoužila svěřit se mu, prozradit mu pravdu o své minulosti. Ale nepřála si sledovat jeho rozčarování.

Nicholas věřil ve fikci jménem Josephine Pulcillová. Nikdy se k ní nechoval jinak než vlídně a laskavě. Pochopila, že nejlépe se za tu laskavost odvděčí, když ho nezklame a zachová mu iluze.

„Josephine?“ nepřestával naléhat. „Co se dneska stalo?“

„Patrně o tom budou mluvit ve večerních televizních zprávách,“ odpověděla. „Někdo použil mé klíče, aby se dostal do mého auta. Aby mi něco nechal v kufru.“

„Co ti tam nechal?“

Josephine se otočila a pohlédla Nicholasovi do očí. „Další Madam X.“

Kapitola 13

Josephine probudily paprsky podvečerního slunce.

Přivřenýma očima vyhlédla z okna autobusu Greyhound.

Viděla, jak se kolem míhají zlatavě ozářená pole a zelené louky. Minulou noc skoro nespala, a teprve když ráno nasedla do autobusu, usnula vyčerpáním. Neměla představu, kde asi jsou, ale podle pokročilého času se zřejmě blížili k hranici mezi státy Massachusetts a New York. Kdyby jela svým autem, zvládla by tu vzdálenost za pouhých šest hodin. Ovšem autobusem, s přesedáním ve městech Albany, Syracuse a Binghamton, to byla cesta na celý den.

Konečně zastavili v Binghamtonu, její poslední přestupní stanici. Mezitím se úplně setmělo. Josephine se znovu s námahou vysoukala z autobusu a zamířila k telefonní budce.

Dobře věděla, že hovory z mobilu se dají vysledovat, a tak svůj mobil vypnula ještě v Bostonu. Sáhla do kapsy pro čtvrťáky a pak mincemi nakrmila hladový přístroj. I tentokrát uslyšela záznamník s rázným ženským hlasem.

„Pravděpodobně jsem na vykopávkách. Nechte mi prosím své číslo, ozvu se vám.“

Josephine beze slova zavěsila. Potom odvlekla svá dvě zavazadla k dalšímu autobusu a zařadila se do krátké fronty

nastupujících pasažérů. Nikdo nemluvil, všichni se zdáli stejně unavení jako ona a s trpnou odevzdaností se chystali na další úsek své cesty.

V jedenáct hodin večer autobus dorazil do městečka Waverly.

Vystoupila jako jediná a ocitla se před zavřeným obchodem. Ale i tak malá obec určitě měla taxislužbu.

Josephine se vydala k telefonní budce a připravila si čtvrťáky. Vtom si všimla, že otvor pro vhazování mincí je přelepený nápisem MIMO PROVOZ. To byl poslední úder na konci vyčerpávajícího dne. Chvíli jen tupě zírala na rozbitý přístroj a náhle se rozesmála zoufalým chraptivým smíchem, který se rozléhal po prázdném parkovišti. Pokud by nesehnala taxík, musela by se osm kilometrů trmácet pěšky, ve tmě a se dvěma zavazadly.

Zvažovala, jestli má riskovat a použít mobil. Okamžitě mě můžou vystopovat, uvědomovala si. Jenže jsem hrozně utahaná, nic jiného mě nenapadá a nevím, kam jinam bych šla. Uvízla jsem v tomhle zapadákově a jediný člověk, kterého tu znám, se zdá nedosažitelný.

Na silnici se objevila světla reflektorů.

Přijížděl policejní hlídkový vůz s modrým majáčkem.

Josephine strnula. Váhala, měla by uskočit do stínu, nebo spíš zahrát bezradnou ztracenou cestující?

Vzápětí už bylo na útěk pozdě, auto odbočilo na parkoviště u obchodu. Boční okénko sjelo dolů, vykoukl mladý policista.

„Zdravím, slečno. Přijede si vás někdo vyzvednout?“

Odkašlala si. „Právě jsem si chtěla zavolat taxi.“

„Automat nefunguje.“

„Ano, všimla jsem si.“

„Je rozbitý půl roku. Telefonní společnosti skoro přestaly automaty opravovat, když teď každý dává přednost mobilu.“

„Já taky. Použiju ho.“

Muž si ji chvíli pátravě prohlížel, nepochybně uvažoval, co asi dívka, která má mobil, hledala v telefonní budce.

„Potřebuju zjistit číslo,“ vysvětlila Josephine a rozevřela telefonní seznam visící vedle aparátu.

„Fajn, zůstanu tady, dokud taxík nepřijede.“

Zatímco spolu čekali, vykládal policista, že minulý měsíc došlo přímo na tomhle parkovišti k nepříjemnému incidentu týkajícímu se jisté mladé dámy. „V jedenáct večer vystoupila z binghamského autobusu stejně jako vy.“ Od té doby, pokračoval, nikdy nezapomene projet kolem, jen aby se přesvědčil, že se žádná další mladá dáma nestala obětí nežádoucích pozorností. Chránit a pomáhat, takové jsou jeho povinnosti, a kdyby věděla o hrozných věcech, které se občas přihodí dokonce i v tak malém městečku, jako je Waverly s pouhými čtyřmi tisíci a šesti stovkami obyvatel,

rozhodně by se už neodvážila postávat za tmy sama před zavřeným obchodem.

Než dorazil objednaný taxík, mladík už se natolik vžil do role přátelského ochránce občanů, že se Josephine obávala, aby ji nechtěl doprovodit až domů. Jeho hlídkový vůz naštěstí zamířil opačným směrem. S úlevou klesla na sedadlo taxíku a začala promýšlet příští kroky. Především se pořádně vyspí, tam, kde se cítí v bezpečí a kde nemusí skrývat svoji pravou totožnost. Příliš dlouho míchala skutečnost s fantazií. Občas dokonce zapomínala, které podrobnosti z jejího života jsou pravdivé a které vymyšlené.

Stačilo by pár sklenek alkoholu navíc, stačila by chvilka nepozornosti, a celý ten domeček z karet by se zhroutil.

Během kolejních večírků proto zůstávala střízlivá a vynikala v jalovém klábosení, při němž o sobě absolutně nic neprozradila.

Takový život mě nesmírně unavuje, říkala si teď.

Unavuje mě, že musím předem zvažovat důsledky každého svého slova. Dneska se konečně budu moct chovat normálně.

Taxík zastavil u rozlehlé farmářské usedlosti. „Jsme tady, slečno,“ oznámil řidič. „Chcete, abych vám odnesl ty kufry ke dveřím?“

„Díky, zvládnu to sama.“ Zaplatila a pak zavazadla opatřená kolečky odtáhla po pěšině k přednímu vchodu.

Tam předstírala, že hledá klíče, a počkala, až taxikář odjede.

Jakmile zmizel z dohledu, otočila se a zamířila zpátky na silnici.

Pětiminutová chůze ji přivedla ke štěrkované příjezdové cestě protínající hustý les. Měsíc nabízel dost světla, aby Josephine neklopýtala. Skřípot koleček na štěrku se zdál znepokojivě hlasitý. Cvrčci v lese zmlkli, jako by poznali, že do jejich hájemství vnikl vetřelec.

Objevil se ztemnělý dům. Josephine vyšla po schůdcích, několikrát zaklepala na dveře a stiskla tlačítko zvonku, ale jenom si potvrdila svůj předpoklad. Nikdo nebyl doma.

Žádný problém.

Klíč našla tam, kde zůstával schovaný vždycky: pod hraničkou dříví na verandě. Odemkla, vstoupila dovnitř a rozsvítila. Spatřila obývací pokoj, v němž se od její poslední návštěvy před dvěma lety vůbec nic nezměnilo. Každou poličku a každý výklenek zaplňovala tatáž změť neuspořádaných předmětů, na stěnách visely tytéž fotografie zarámované plechovými napodobeninami stříbra. Viděla rozesmáté opálené obličeje pod klobouky se širokou krempou, viděla muže opírajícího se před pobořenou zdí o lopatu, viděla jakousi zrzku, která vkleče a s motyčkou v ruce vykukovala z výkopové jámy. Většinu těch tváří Josephine neznala. Patřily životu a vzpomínkám jiné ženy.

Nechala zavazadla v obývacím pokoji a přesunula se do kuchyně. Vládl tu stejný zmatek jako v obývacím pokoji. Z

háků připevněných ke stropu visely zčernalé hrnce a pánve, okenní parapety nabízely pestrý výběr nejrůznějších věcí od kusů sopečného skla až po keramické střepy. Josephine natočila do konvice vodu a postavila ji na sporák. Zatímco čekala, až se voda začne vařit, prohlížela si momentky přilepené na dveřích lednice. Uprostřed nesourodé sbírky viděla tvář, kterou znala. Byl to její vlastní obličej. Snímek ji zachycoval, když ve třech letech seděla na klíně ženy s havraními vlasy. Sklonila se a zlehka pohladila ženinu tvář.

Dosud si pamatovala hladkost té pleti, vůni těch vlasů.

Konvice pískala, ale Josephine dál upřeně pozorovala fotografii, dál se dívala do hypnotizujících tmavých očí, které jako by pohled opětovaly.

Pískot náhle ustal a čísi hlas pronesl: „Už hodně dávno se mě na ni nikdo nezeptal.“

Prudce se otočila. Naproti ní stála vytáhlá žena středního věku, která právě vypnula hořák. „Gemmo,“ řekla tiše Josephine. „Přece jenom jsi doma.“

Žena se k ní s úsměvem přiblížila a pevně ji objala.

Gemma Hamertonová měla spíš chlapeckou postavu, štíhlou, ale svalnatou, a nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy. V halence bez rukávů klidně předváděla světu paže zbrázděné ošklivými jizvami od popálenin.

„Hned jsem v obýváku poznala tvoje kufry.“ Gemma o krok ustoupila, aby si mohla Josephine důkladně prohlédnout. „Bože můj, každým rokem se jí víc a víc podobáš.“ Potřásla hlavou a zasmála se. „Holka, zdědila jsi skutečně úžasnou DNA.“

„Pokoušela jsem se ti dovolat. Nechtěla jsem nechávat vzkaz na záznamníku.“

„Od rána jsem na cestě.“ Gemma sáhla do kabelky a vylovila výstřižek z novin International Herald Tribune.

„Před odletem z Limy jsem si všimla toho článku. Má něco společného s tím, že ses tu objevila?“

Josephine se podívala na titulek, TOMOGRAFICKÉ

VYŠETŘENÍ MUMIE OHROMILO ODBORNÍKY. „Takže víš o Madam X.“

„Zprávy se šíří rychle, dokonce i v Peru. Svět je dneska malý, Josie.“

„Možná až příliš malý,“ tiše opáčila Josephine. „Nezbývá mi jediné místo, kde bych se ukryla.“

„Po všech těch letech? Nejsem si jistá, jestli se ještě potřebuješ schovávat.“

„Někdo mě vypátral, Gemmo. Bojím se.“

Gemma se zahleděla na Josephine a pak se pomalu posadila ke kuchyňskému stolu. „Pověz mi, co se stalo.“

Josephine ukázala na výstřižek. „Všechno začalo tím vyšetřením Madam X.“

„Pokračuj.“

Zprvu Josephine hovořila přerývaně, už dávno s nikým nemluvila bez zábran, naopak byla zvyklá kontrolovat každé své slovo a zvažovat, jestli by ji nemohlo ohrozit. Ale u Gem-my zůstávala veškerá tajemství v bezpečí. A tak ze sebe Josephine postupně chrlila věty rychleji a rychleji, proud řeči se zdál nezadržitelný. Vypila celkem tři hrnky čaje, než konečně zmlkla, vyčerpaná, ale s pocitem úlevy, přestože okolnosti se příliš nezměnily. Drobný rozdíl tu však byl: už si nepřipadala tak osamělá.

Vyprávění Gemmu ohromilo. „Ve tvém autě se najde mrtvola, a ty se vůbec nezmíníš o takových detailech, jako jsou vzkazy, které jsi dostala poštou? Policii nic neprozradíš?“

„Jak bych mohla? Kdyby se dozvěděli o vzkazech, snadno by zjistili všechno ostatní.“

„Třeba je nejvyšší čas, Josie,“ tiše řekla Gemma.

„Nejvyšší čas, aby ses přestala schovávat a odhalila pravdu.“

„Tohle nesmím své matce udělat. Nesmím ji do toho zatahovat. Jsem ráda, že tu není.“

„Chtěla by tu být. Právě tebe se vždycky snažila chránit.“

„Ale teď mě chránit nemůže. Ostatně by ani nemusela.“

Josephine vstala a odnesla ke dřezu hrnek od čaje. „Tahle záležitost s ní nijak nesouvisí.“

„Opravdu ne?“

„Matka v Bostonu nikdy nebyla. Nikdy neměla nic společného s Crispinovým muzeem.“ Josephine se otočila ke Gemmě. „Nebo snad ano?“

Gemma zavrtěla hlavou. „Nenapadá mě jediný důvod, proč se v muzeu objevily ty podivné narážky na tvoji matku.

Kartuš, noviny z India, staré šestadvacet let…“

„Možná šlo jenom o náhodu.“

„Kdepak, těch náhod je příliš mnoho.“ Gemma obemkla prsty svůj hrnek čaje, jako by chtěla zahnat náhlý chlad. „A co ta mrtvola ve tvém autě? Jak zareagovala policie?“

„Jako v případě vraždy. Zahájili vyšetřování. Kladli mi obvyklé otázky. Pronásleduje mě někdo? Mám nějaké vyšinuté obdivovatele? Existuje v mé minulosti osoba, které se obávám? Jestli se budou vyptávat dál, je pouze otázka času, než vypátrají, kdo je ve skutečnosti Josephine Pulcillová.“

„Třeba se přehrabováním ve tvé minulosti nebudou rozptylovat. Musejí řešit vraždu, a ty je zase tak moc nezajímáš.“

„Nemůžu si dovolit riskovat. Proto jsem zmizela.

Narychlo jsem se sbalila a opustila práci i město, které jsem si zamilovala. Byla jsem tam spokojená, Gemmo. Je to jen malé a dost zvláštní muzeum, ale ráda jsem v něm pracovala.“

„A zaměstnanci? Co když v tom má prsty některý z nich?“

„Vyloučeno.“

„Do lidí nevidíš.“

„Musela bys je znát. Kurátor, ředitel, oba jsou takoví slušní a laskaví. A rozhodně zcela neškodní.“ Josephine se smutně zasmála. „V duchu se ptám, co si o mně asi teď pomyslí. Až se dozvědí, komu vlastně nabídli místo.“

„Skvělé mladé archeoložce. Ženě, která by si zasloužila lepší život.“

„Jenže mám takový, jaký mám.“ Josephine otočila kohoutkem, aby opláchla hrnek. Všechno tu bylo uspořádané stejně jako vždycky: utěrky stále v téže skříňce, lžičky v téže zásuvce. Gemmina kuchyň připomínala dobře vedený archeologický průzkum, věci si uchovávaly svoji původní starobylost. Je nádherné mít někde kořeny, říkala si Josephine, zatímco ukládala hrnek na polici. Jaké by to asi bylo, kdybych si mohla vybudovat domov? Skutečný domov, který bych nemusela opouštět?

„Co teď hodláš dělat?“ zeptala se Gemma.

„Nevím.“

„Můžeš se vrátit do Mexika. Tvoje matka by si to přála.“

„Nezbývá mi než začít úplně znova.“ Josephine se s povzdechem opřela o kuchyňskou linku. „Bože můj, právě jsem ztratila dvanáct let života.“

„Třeba ne. Třeba tě policie pustí z hlavy.“

„Spoléhat na to nemůžu.“

„Tedy opatrně vyčkávej. Sleduj situaci. Tenhle dům bude skoro celé léto prázdný. Já musím být nejpozději do čtrnácti dnů zpátky v Peru, abych dohlédla na vykopávky, takže tady zůstaň, jak dlouho budeš potřebovat.“

„Nechci ti způsobit potíže.“

„Potíže?“ Gemma zakroutila hlavou. „Neumíš si představit, z jakých potíží vysvobodila tvoje matka mě.

Každopádně se domnívám, že poněkud přeceňuješ schopnosti, a pečlivost, policistů. Uvědom si, kolikrát se jim nepodaří případ vyřešit, kolik jejich omylů se propírá v televizních zprávách.“

„O mě se zajímá chytřejší detektiv.“

„Co je na něm tak zvláštního?“

„Na ní. Způsob, jak si člověka prohlíží, otázky, které klade…“

„Tak žena?“ Gemma zdvihla obočí. „To je zlé.“

„Proč?“

„Muži se dají snadno oklamat hezkou tvářičkou.“

„Jestli se do mě detektiv Rizzoliová opravdu zakousne, nakonec se objeví i tady. Budou tě vyslýchat.“

„Ať to klidně zkusí. Co myslíš, že tu vypátrají?“ Gemma mávla rukou kolem sebe. „Jenom se rozhlédni. Projdou kuchyní, omrknou moje bylinkové čaje a zhodnotí mě jako

neškodnou přestárlou hipísačku, od které se nic užitečného nedozvědí. Na padesátiletou ženskou se nikdo nenamáhá podívat trochu blíž a pozorněji, nikoho nezajímají její názory. Jistě, není to zrovna lichotivé, ovšem výhody jsou k nezaplacení, ušetříš si zbytečné problémy.“

Josephine se zasmála. „Takže stačí počkat, až mi bude padesát, a nemám se čeho bát?“

„Pokud jde o policii, nemusíš se příliš bát ani teď.“

„Jenže to, co mě děsí, není jenom policie,“ řekla tiše Josephine. „Jsou tady ty vzkazy. A mrtvola v mém autě.“

„Ano,“ souhlasila Gemma, „tohle se zdá mnohem horší.“

Odmlčela se a pohlédla přes stůl na Josephine. „Ale pak se nabízí otázka, proč jsi pořád ještě naživu.“

Josephine sebou škubla. „Podle tebe bych asi už měla být po smrti.“

„Proč by měl nějaký uchyl ztrácet čas pošetilými vzkazy?

Bizarními dárky zanechanými ve tvém autě? Nebylo by pro něho jednodušší rovnou tě zabít?“

„Třeba mu v tom brání, že se od toho tomografického vyšetření Madam X kolem muzea stále hemží spousta policistů.“

„Ale mate mě ještě další věc. Když ti do auta uložil mrtvolu, přilákal k tobě pozornost. Policie si tě začala víc všímat. Jestli tě opravdu někdo chce zabít, postupuje hodně zvláštním způsobem.“

Takové věty byly pro Gemmu typické: věcné, bezohledně přímé. Jestli tě opravdu někdo chce zabít. Jenže já už jsem dávno mrtvá, pomyslela si Josephine. Děvče, kterým jsem bývala, před dvanácti lety zmizelo z povrchu země. A zrodila se Josephine Pulcillová.

„Určitě by nechtěla, aby ses s tím potýkala sama, Josie.

Zatelefonujeme.“

„Ne. Bude bezpečnější, když nezavoláme. Jestli mě sledují, čekají přesně na tohle.“ Josephine se zhluboka nadechla. „Poradila jsem si sama během studia, poradím si i teď. Jenom potřebuju trochu času, abych načerpala novou energii. Abych si hodila šipkou do mapy a rozhodla se, kam zamířím tentokrát.“ Chvíli mlčela. „A myslím, že budu potřebovat nějaké peníze.“

„Na účtu zůstalo zhruba pětadvacet tisíc dolarů. Jsou ti k dispozici. Připravené, až nastanou horší časy.“

„Horší časy právě nastaly.“ Josephine se zvedla k odchodu. Na prahu kuchyně se zastavila a ohlédla. „Děkuju ti za všechno, co jsi udělala. Pro mě. A pro moji matku.“

„Dlužím jí to, Josie.“ Gemma sklouzla očima ke svým pažím s jizvami od popálenin. „Jenom díky Médei dosud žiju.“

Kapitola 14

V sobotu večer konečně Daniel přišel. Těsně předtím, než dorazil, zajela ještě Maura do místního obchodu nakoupit plněné olivy, francouzské sýry a láhev zbytečně drahého vína. Takhle já k sobě chytře připoutávám milence, napadlo ji, zatímco slečně u pokladny podávala kreditní kartu.

Nabízím úsměvy, polibky, Pinot Noir. Zvítězím nad ním dokonalými večery, na jaké nikdy nezapomene, po kterých nikdy nepřestane toužit. A jednoho krásného dne možná pochopí, co je pro něho nejlepší. Vybere si mě.

Když se vrátila, už na ni v domě čekal.

Sotva otevřela garáž, spatřila jeho auto, zaparkované hezky uvnitř, aby na ně neviděli sousedé a neměli příčinu káravě zdvíhat obočí a vyměňovat si lechtivé narážky.

Zastavila vedle něj a dveře garáže opět rychle zavřela, aby skryla onen přímo hmatatelný důkaz, že dnes večer nebude sama. Na utajování si tak zvykla, že teď už zcela automaticky nejen zavírala garážová vrata, ale také zatahovala závěsy a hravě odbývala nevinné dotazy kolegů a známých. Máš někoho? Nechtěla bys k nám zajít na večeři?

Bude tam jeden prima chlapík. Za tu dobu odmítla tolik pozvání, že nabídky téměř ustaly. Považovali ji všichni za

ztracený případ? Nebo vytušili skutečný důvod, proč nejevila zájem, proč se chovala až nespolečensky?

Ten důvod právě stál ve dveřích a čekal na ni.

Vešla do domu, vzápětí ji přivítala náruč Daniela Brophy-ho. Od chvíle, kdy se viděli naposledy, uplynulo deset dní.

Deset dní stále se prohlubující touhy, vystupňované k nesnesitelné trýznivosti. Nakoupené potraviny zůstaly v autě. Maura by měla vařit večeři, ale jakmile se políbili, na jídlo rozhodně myslet nedokázala. Chtěla jedině Daniela, nic jiného, přímo po něm prahla. Do ložnice vrávorali v záplavě polibků, svatokrádežných, a o to lahodnějších. Kolik dalších hříchů tentokrát spácháme? ptala se v duchu, zatímco sledovala, jak si Daniel rozepíná košili. Dnes večer si nevzal kněžský kolárek. Dnes večer k ní přišel jako milenec, nikoliv jako služebník boží.

Před řadou měsíců porušil posvátné sliby, jimiž se zaslíbil církvi. A zavinila to Maura. Ano, jenom Maura způsobila jeho pád z výšin vznešeného poslání do její postele, do jejího objetí. Byl učenlivý žák a teď už dávno věděl, co ji nejvíc vzruší, čím ji přiměje, aby se k němu dychtivě tiskla, aby sténala slastí.

Konečně roztřesená a zadýchaná spokojeně klesla na polštář. Leželi vedle sebe jako vždycky, ruce a nohy dosud propletené. Dva milenci, kteří vzájemně dokonale znají svá těla.

„Připadá mi, že od našeho posledního setkání uplynula celá věčnost,“ zašeptala Maura.

„Chtěl jsem přijít ve čtvrtek, jenže ten seminář se hodně protáhl.“

„Jaký seminář?“

„Manželské poradenství.“ Daniel se nevesele a ironicky zasmál. „Já jsem opravdu ten pravý, kdo by měl urovnávat narušené vztahy. Svět je plný bolesti a zloby, Mauro. Bylo pro mě utrpení už jenom sedět s těmi lidmi v jedné místnosti. Nejraději bych každému z nich řekl: Tohle nikam nevede, nikdy spolu nebudete šťastní. Prostě jste si špatně vybrali!“

„Možná by to byla ta nejlepší rada.“

„Spíš akt milosrdenství.“ Zlehka jí odhrnul vlasy z čela a pohladil ji po tváři. „Svolení k rozchodu by jim prokázalo nesmírnou laskavost. Snad by si pak našli někoho, s kým by zažili skutečné štěstí. Jako já s tebou.“

Maura se usmála. „A já s tebou zase dostávám hlad.“

Posadila se. Z pomačkaného ložního prádla se šířila vůně jejich milování, živočišný pach horkých těl a touhy. „Slíbila jsem ti večeři.“

„Cítím se provinile, vždycky mě tady nakrmíš.“ Daniel si také sedl a sáhl pro oblečení. „Přiděl mi nějaký úkol.“

„V autě jsem nechala víno. Co kdybys pro tu láhev došel a otevřel ji? Dám do trouby kuře.“

Brzy se kuře peklo. Oba v kuchyni usrkávali víno, Maura krájela brambory, Daniel připravoval salát. Vařili společně jako zamilovaný manželský pár, jako zamilovaný manželský pár se objímali a líbali. Ale my nejsme manželé, připomínala si, zatímco pozorovala Danielův přitažlivý profil, stříbřité vlasy na spáncích. Každou krásnou chvíli museli ukrást. A utajit. Ačkoliv se spolu často smáli, někdy v tom smíchu rozpoznala podtón zoufalství, jako by se snažili jeden druhého přesvědčit, že jsou opravdu šťastní, zatraceně šťastní, navzdory výčitkám svědomí, navzdory všem osamělým nocím. V jeho tváři si Maura všimla přibývajících známek citového vypětí. Během posledních měsíců začal výrazně šedivět. Až bude mít vlasy úplně bílé, říkala si, budeme se dál scházet pouze za staženými závěsy?

A jaké změny vidí Daniel na mně?

Zmizel po půlnoci. Předtím usnula v jeho náruči a neslyšela ho odcházet. Když se probudila, prostěradlo vedle ní už bylo vychladlé.

Ráno sama pila kávu, sama si pekla lívance. Nejhezčí vzpomínky na jinak katastrofální a krátké manželství s Viktorem se pojily ke společně tráveným nedělním ránům, kdy pozdě vstávali z postele a pak se půl dne jenom povalovali na pohovce a četli noviny. S Danielem takové neděle nikdy nezažije. Zatímco v županu klimbala nad stránkami deníku Boston Globe rozloženými všude kolem,

otec Daniel Brophy sloužil v kostele Panny Marie Božího světla mši pro stádo svých oveček. Pro stádo, jehož pastýř tak žalostně zbloudil.

Ozval se domovní zvonek. Maura se na pohovce probrala z dřímoty, ještě rozespalá se posadila a zjistila, že jsou už dvě hodiny po poledni. Možná se vrátil Daniel.

Rozběhla se přes obývací pokoj, pod bosýma nohama jí šustily poházené stránky novin. Když otevřela dveře a spatřila muže stojícího na verandě, náhle zalitovala, že si dosud neupravila vlasy a nepřevlékla se z županu.

„Omluvte mě, trochu jsem se opozdil,“ řekl Anthony Sansone. „Doufám, že nejdu nevhod.“

„Opozdil? Promiňte, ale vůbec jsem vás nečekala.“

„Nedostala jste můj vzkaz? Včera odpoledne jsem vám přece na záznamníku ohlásil, že vás dneska navštívím.“

„Aha. Patrně jsem večer zapomněla záznamník zkontrolovat.“ Měla jsem na práci něco mnohem zajímavějšího. Ustoupila stranou. „Pojďte prosím dál.“

Vešel do obývacího pokoje a zastavil se, očima přelétl rozházené noviny a prázdný šálek od kávy. Maura Anthonyho neviděla už několik měsíců a teď na ni znovu zapůsobila rozvážnost, s níž jako by vždycky zkoumal ovzduší a pátral po detailech, které mu snad mohly uniknout. Na rozdíl od Daniela, ochotného rychle navázat kontakt i s cizími lidmi, Sansone se stále uzavíral za

neviditelnými hradbami. Za všech okolností si udržoval chladný odstup, vystačil si sám. Maura se v duchu ptala, co si asi pomyslel o tom jejím nedělním nepořádku. Každý nemá služebnictvo, namítla vzápětí. Každý neobývá honosné sídlo v Beacon Hill.

„Opravdu nerad vás obtěžuju doma,“ prohodil. „Ale nechtěl jsem, aby to vypadalo jako oficiální rozhovor v úřadu soudního lékaře.“ Otočil se a pohlédl jí do očí. „A taky mě zajímalo, jak se vám vede, Mauro. Dávno jsme se neviděli.“

„Vede se mi docela dobře. Mám spoustu práce.“

„Společnost Mefisto opět jednou týdně pořádá v mém domě večeře. Vaše názory by určitě obohatily náš program a upřímně bychom uvítali, kdybyste se k nám občas připojila.“

„Bavit se o zločinech? Díky, mám jich dost v zaměstnání.“

„Náš přístup je odlišný. Vy sledujete pouze důsledky zločinů. My se zabýváme samotnou podstatou zla.“

Maura začala sbírat z podlahy stránky novin a skládat je na hromádku. „Kdepak, já se do vaší skupiny nehodím.

Neuznávám vaše teorie.“

„Ani po tom všem, co jsme spolu zažili? Ty vraždy vás jistě přiměly, abyste se důkladně zamyslela. Musela jste připustit, že se nabízejí i jiné varianty.“

„Tedy prvopočátky zla, jak je popisují svitky od Mrtvého moře?“ Maura zavrtěla hlavou. „Já se držím vědy. V

náboženských textech hledám historické souvislosti, nikoliv doslovné pravdy. Nikoliv vysvětlení nevysvětlitelného.“

„Tu noc jste tam v horách byla uvězněná společně s námi.

Důkaz jste viděla na vlastní oči.“

Během oné lednové noci málem všichni přišli o život. V

tomhle jediném bodě se mohli shodnout, neboť důkaz byl až příliš skutečný, stejně jako krev, která zůstala na místě činu. Ale jinak se neshodli absolutně v ničem. A základní nesouhlas se týkal povahy zla, které je na té hoře záludně lapilo do pasti.

„Já tam tenkrát viděla sériového vraha, podobného mnoha dalším na tomhle světě,“ odpověděla Maura. „K

pochopení tady nepotřebuju žádné biblické teorie. Ráda přijmu vědecké argumenty, netoužím po báchorkách o pradávných rodech démonů.“ Položila hromádku složených novin na konferenční stolek. „Zlo prostě existuje. Lidé dokážou být suroví, někteří dokonce vraždí. Všichni hledáme vysvětlení.“

„Dokáže věda vysvětlit, proč vrah tělo oběti mumifikoval? Proč zhotovil z ženské hlavy scvrklou miniaturu? Proč další mrtvolu uložil do kufru auta?“

„Vy o těch případech už víte?“ ohromeně se zeptala Maura.

Ale ovšem, jak by o nich nevěděl? Anthony měl kontakty v nejvyšších soudních a bezpečnostních složkách včetně kanceláře policejního prezidenta. Rozruch kolem Madam X

nutně musel přilákat Sansoneovu pozornost. A určitě také vzbudil zájem ostatních členů tajnůstkářského spolku Mefisto, kteří si pěstovali vlastní podivné teorie zločinnosti a boje proti ní.

„Jisté detaily vám patrně unikají,“ pokračoval Anthony.

„A myslím, že byste se s nimi měla seznámit.“

„Než se o nich začneme bavit, půjdu se obléknout.

Omluvte mě prosím.“

V ložnici si na sebe vzala džíny a sportovní košili, jednoduchý domácí oděv, dokonale vhodný pro nedělní odpoledne, ovšem poněkud skromný vzhledem k význačnému návštěvníkovi. Nezdržovala se líčením, jenom si opláchla obličej a trochu se učesala. Pak se podívala do zrcadla. Spatřila mírně opuchlé oči a ve vlasech pár nových šedivých pramínků, kterých si dosud nevšimla. Tak tohle jsem já, pomyslela si. Žena po čtyřicítce. Nezapřu svůj věk a ani se o to nesnažím.

Než opustila ložnici, celým domem už se linula příjemná vůně kávy. Maura šla za zdrojem té vůně do kuchyně, kde Sansone právě vyndával ze skříňky dva hrnky.

„Nezlobíte se, doufám, že jsem si dovolil připravit čerstvou várku.“

Otočil se, zvedl konvici a pečlivě nalil kávu. Vůbec se v kuchyni choval jako doma. Maura pozorovala jeho široká záda. Popuzovalo ji, jak bez nejmenší námahy ovládl její domácnost. Měl prostě takovou schopnost, ať vkročil kamkoliv, do místnosti nebo do domu, pouhou svou přítomností si dokázal okamžitě přivlastnit celý prostor.

Nabídl jí hrnek. K jejímu překvapení přidal přesně tolik cukru a smetany, kolik měla ráda. Byla to drobnost, ale Maura nečekala, že si ji Anthony bude pamatovat.

„Je načase promluvit si o Madam X,“ řekl. „A o tom, s čím se tu možná ve skutečnosti setkáváte.“

„Co všechno víte?“

„Vím, že máte tři úmrtí, která spolu souvisejí.“

„Žádná souvislost se zatím neprokázala.“

„Tři oběti, a všechny až pitvorně zakonzervované? To je dost osobitý podpis.“

„U třetí oběti jsem dosud neprovedla pitvu, nemůžu se k ní tedy vyjádřit. Ani ke způsobu konzervace.“

„Pokud je mi známo, nejednalo se o klasickou mumifikaci.“

„Jestli pojem klasická mumifikace chápete jako prosolování, vysušení a zavinutí, pak opravdu ne.“

„Její rysy jsou poměrně nedotčené?“

„Ano. Dokonce pozoruhodně. Ale tkáně si dosud udržují vlhkost. Podobnou mrtvolu jsem ještě nikdy nepitvala.

Vůbec netuším, jak se ji podařilo uchovat v takovém stavu.“

„A co majitelka auta? Je archeoložka, že? Nemá představu, o jaký konzervační postup tady šlo?“

„Nemluvila jsem s ní. Jak jsem slyšela od Jane, byla ta žena hodně rozrušená.“

Anthony odložil hrnek s kávou a upřeně, skoro útočně pohlédl na Mauru. „Co víte o doktorce Pulcillové?“

„Proč se na ni ptáte?“

„Pracuje pro ně.“

„Pro ně?“

„Pro Crispinovo muzeum.“

„Podle vašeho tónu by člověk soudil, že mluvíte o nějaké zločinecké organizaci.“

„Souhlasila jste se svou účastí na tomografickém vyšetření. Stala jste se součástí té mediální kampaně, kterou kolem Madam X rozpoutali. Musela jste vědět, do čeho jdete.“

„Přizval mě muzejní kurátor, pouze jako pozorovatelku.

O žádné mediální kampani se nezmiňoval. Prostě ho napadlo, že by mě vyšetření mohlo zajímat. A nemýlil se.“

„Když jste přijímala pozvání, vůbec jste Crispinovo muzeum neznala?“

„Jednou před pár lety jsem tam náhodou zašla. Je to poněkud kuriózní soubor exponátů, ale stojí za vidění. Od jiných soukromých muzeí, která zakládají bohaté rodiny, aby se pochlubily svými sbírkami, se zase tolik neliší.“

„Ovšem Crispinové jsou hodně zvláštní rodina.“

„Co je na nich tak zvláštního?“

Anthony se posadil naproti Mauře, takže jejich oči teď byly ve stejné výšce. „Například skutečnost, že nikdo neví, odkud se tu vzali.“

„A co má být?“

„Vám to nepřipadá podivné? První evidovaný Crispin, Cornelius, se z ničeho nic vynořil v Bostonu roku 1850.

Tvrdil, že je anglický šlechtic.“

„Naznačujete, že lhal.“

„V Anglii o něm neexistují žádné záznamy. A mimochodem, ani nikde jinde. Prostě se jednoho dne objevil na scéně, údajně jako pohledný muž s osobním kouzlem.

Skvěle se oženil a rychle získával další a další majetek. On i jeho potomci byli sběratelé a neúnavní cestovatelé. Ze svých výprav přiváželi různé kuriozity, řezby, pohřební předměty, vycpaná zvířata. Ale ze všeho nejvíc se Cornelius a jeho příbuzní zajímali o zbraně. O zbraně jakéhokoliv druhu, používané bojovníky po celém světě. Ten zájem byl pochopitelný, když vezmeme v úvahu, z čeho Crispinové těžili.“

„Z čeho?“

„Z válek, Mauro. Vždycky na nich vydělávali. Už Cornelius zbohatl během občanské války, kdy dodával zbraně jižanům. Jeho potomci úspěšně tradici rozvíjeli, zisk pro ně představovaly veškeré válečné konflikty, ať se odehrávaly v Africe, v Asii nebo na Blízkém východě.

Tajnou dohodu o dodávkách zbraní Crispinové uzavřeli dokonce s Hitlerem, ovšem současně vyzbrojovali i Spojence. V Číně zásobovali armády nacionalistů stejně jako komunistů. Zboží Crispinů směřovalo do Alžíru, Libanonu, Belgického Konga. Bylo jim lhostejné, kdo s kým bojuje. Nestáli na ničí straně, jenom si nechávali dobře zaplatit. Jakmile někde tekla krev, přihrnuli se tam a začali shrabovat peníze.“

„Budiž, ale marně tu hledám souvislost s vyšetřováním.“

„Chtěl jsem, abyste pochopila, jakou má ta instituce historii a jaké dědictví si nese. Crispinovo muzeum bylo zaplaceno krví. Když tou budovou procházíte, musíte si uvědomit, že za každou z těch zlatých mincí a za každým z těch keramických střepů se skrývá nějaké válečné utrpení. Je to nečisté místo, Mauro, vybudované rodinou, která zatajila svoji minulost. Rodinou, jejíž kořeny nikdy nebudeme znát.“

„Je mi jasné, kam míříte. Naznačujete mi, že Crispinové pocházejí z rodu démonů. Že jsou potomky biblických

Nefilim.“ Maura potřásla hlavou a zasmála se. „Moc vás prosím, nezačínejte zase s těmi svitky od Mrtvého moře.“

„Jak se podle vás Madam X ocitla v muzeu?“

„Nepochybně máte připravenou odpověď.“

„Spíš jistou teorii. Domnívám se, že mumii, a stejně tak onu miniaturní hlavu, muzeu věnoval jako projev úcty nějaký obdivovatel, který dobře věděl, co rodina Crispinů představuje.“

„Třetí oběť se nenašla v muzeu. Mrtvola přece ležela v autě doktorky Pulcillové.“

„Doktorka Pulcillová pro muzeum pracuje.“

„A teď je k smrti vyděšená. Ukradli jí klíče a někdo jí poslal zatraceně nechutný dárek.“

„Zřejmě sehrála roli prostředníka. Dárek byl určen Simonu Crispinovi.“

„Ne, řekla bych, že byl určen právě doktorce Pulcillové.

Jde o nápadně krásnou mladou ženu, která upoutala vrahovu pozornost. Totéž si myslí Jane.“ Maura se na okamžik odmlčela. „Proč si nepromluvíte s ní, s vyšetřovatelkou?

Proč jste přišel za mnou?“

„Detektiv Rizzoliová zásadně odmítá netradiční teorie.“

„Což znamená, že se pevně drží reality.“ Maura se zvedla. „Ostatně já taky.“

„Než to všechno odbydete mávnutím ruky, možná byste si měla poslechnout ještě něco o Crispinově muzeu. O části sbírek, kterou nikdy nikdo neviděl. Utajovali ji.“

„Proč?“

„Protože byla tak bizarní a děsivá, že si ji rodina nemohla dovolit předvádět návštěvníkům.“

„Jak jste se o ní dozvěděl?“

„Léta o ní kolovaly pověsti mezi obchodníky se starožitnostmi. Zhruba před šesti roky ji Simon nabídl v neveřejné aukci. Podle všeho příliš utrácel a podařilo se mu rozházet skoro celé zbývající rodinné jmění. Nutně potřeboval doplnit hotovost. Také se chtěl zbavit těch překážejících

snad

ilegálně

získaných

věcí.

Nejznepokojivější na tom je, že opravdu našel kupce, jehož jméno zůstává neznámé.“

„Co tedy Crispin prodal?“

„Válečné trofeje. Nemám na mysli medaile či zrezivělé bajonety. Mluvím o afrických chrastítkách s lidskými zuby, o uších, které zabitým nepřátelům uřezávali japonští vojáci.

O náhrdelníků z prstů, o nádobě plné dívčích…“ Anthony nedokončil větu. „Byla to příšerná sbírka. Ovšem podstatné je, že nejsem jediný, kdo věděl, jak vášnivě rodina Crispinových shromažďuje podivné suvenýry. Možná to věděl i náš archeologický vrah. A rozhodl se do sbírky přispět.“

„Jste přesvědčený, že se jedná o dary.“

„Ano. Nějaký sběratel muzeu věnoval jako výraz obdivu pár svých vlastních vzácností. A tam ležely v zapomenutí.“

„Až donedávna.“

Sansone přikývl. „Teď se záhadný dárce zřejmě rozhodl připomenout. Oznamuje, že je dosud naživu.“ Tiše dodal: „Možná se objeví další dárky, Mauro.“

Ticho náhle přerušil zvonící telefon. Maura sebou vylekaně škubla. Cítila, že se jí okamžitě zrychlil pulz. Jak snadno dokázal Sansone otřást její vírou v zákony logiky a zahalit stínem jasný letní den! Anthonyho paranoia byla nakažlivá a Maura v tom pronikavém zvuku telefonu přímo slyšela zlověstný tón varování před nevítanými zprávami.

Ze sluchátka se však ozval známý a příjemný hlas.

„Doktorko Islesová, tady Carter, laboratoř. Mám pro vás docela zajímavé výsledky z GC-MS.“

„Čeho se týkají?“

„Vzorků tkáně, které jste nám poslala ve čtvrtek.“

„Jde o tu mrtvolu nalezenou v kufru auta? Vy už jste dokončil plynovou chromatografii?“

„Volali mi, abych o víkendu přišel na mimořádnou směnu. Myslel jsem, že je to váš příkaz.“

„Kdepak, můj ne.“ Přes rameno se ohlédla na Anthonyho, který ji pozoroval s takovým napětím, že se raději odvrátila.

„Pokračujte,“ vybídla Cartera.

„Provedl jsem tepelný rozklad tkáňového vzorku a při následné plynové chromatografii a hmotové spektrometrii jsem

objevil

významné

množství

kolagenních

i

nekolagenních bílkovin. Ať už je ta tkáň jakkoliv stará, zůstala opravdu výborně zachovalá.“

„Žádala jsem také, abyste prověřili, jestli vzorek neobsahuje koželužská činidla. Našli jste nějaká?“

„Není tam žádný z benzenediolů, což vylučuje většinu běžných koželužských činidel. Ale zjistil jsem chemickou látku nazývanou 4-izopropenylfenol.“

„Netuším, co to má být.“

„Sám jsem musel trochu pátrat. Ukázalo se, že jde o typický produkt tepelného rozkladu mechu rodu Sphagnum.“

„Mechu?“

„Jo. Bude vám to vůbec k něčemu?“

„Ano,“ odpověděla velmi klidným hlasem. „Myslím, že bude.“ Přesně tohle jsem potřebovala vědět. Zavěsila, ale ještě chvíli upřeně hleděla na telefon. Laboratorní výsledky ji ohromily. Ukazovaly kamsi mimo oblast jejích vědomostí.

S ničím podobným se dosud v pitevně nesetkala, další kroky proto nechtěla podnikat bez odborné konzultace.

„Mauro?“

Otočila se k Sansoneovi. „Neodložíme rozhovor na jindy? Musím vyřídit pár telefonátů.“

„Ještě než se rozloučím, rád bych vám něco navrhl. Znám člověka, který by pro vás mohl být užitečný. Je to doktor Pieter Vandenbrink. Kdybyste si přála, zkontaktuju vás s ním.“

„Proč mi o něm říkáte?“

„Vyhledejte si jeho jméno na internetu. Až si přečtete životopisné údaje, pochopíte, proč vám ho doporučuju.“

Kapitola 15

Televizní přenosové vozy se vrátily a tentokrát jich bylo víc. Jakmile si vrah vysloužil přezdívku, stal se veřejným majetkem. Novinky v případu „archeologa zabijáka“ se snažila získat každá stanice.

Všudypřítomné kamery sledovaly Jane a Frosta po celou cestu z parkoviště do budovy úřadu soudního lékaře. Když se před mnoha lety Jane poprvé viděla ve večerních zprávách, příjemně ji to vzrušovalo. Okouzlení dávno vyprchalo a teď ji pohled na reportéry spíš popuzoval. Místo aby se pro kamery tvářila důležitě, kráčela se skloněnou hlavou a schoulenými rameny. Ve zpravodajském bloku o šesté bude nejspíš vypadat jako hrbatá trpaslice v modrém blejzru.

Vejít do budovy a uniknout dotěrným transfokátorům představovalo úlevu, ale horší zkouška oba detektivy teprve čekala. Zatímco mířili chodbou do pitevny, cítila Jane, jak jí v předtuše toho, co dneska uvidí na pitevním stole, tuhnou svaly a stahuje se jí žaludek.

Když si v předpokoji brali ochranné pláště a návleky na boty, byl Frost nezvykle mlčenlivý. Jane odhodlaně nakoukla širokým oknem dovnitř. Trochu si oddechla, tělo

dosud zůstávalo přikryté, hrůzný zážitek se ještě na pár okamžiků odkládal. S vědomím neúprosné povinnosti vstoupila do pitevny.

Maura právě připevňovala na prohlížecí panel rentgenové snímky chrupu Neznámé ženy číslo 3. Otočila se k detektivům. „Tak co jim říkáte?“ zeptala se.

„Krásné zdravé zuby,“ konstatovala Jane.

Maura přikývla. „Jsou tam dvě amalgamové plomby, stolička vlevo dole má zlatou korunku. Nevidím žádné kazy ani úbytek parodontu, jaký by svědčil o onemocnění dásní.

A konečně tenhle zajímavý detail.“ Maura ťukla prstem do snímku. „Tady chybí oba třenové zuby.“

„Myslíš, že si je dala vytrhnout?“

„Ale není tam po nich mezera. A kořeny řezáků jsou zkrácené a obroušené.“

„Což znamená?“

„Že jí zuby upravoval odborník. Nosila rovnátka.“

„Mluvíme tedy o dobře situované oběti.“

„Přinejmenším ze střední třídy.“

„Například já rovnátka nikdy neměla.“ Jane vycenila zuby s nepravidelnou dolní řadou. „Tohle, doktorko,“

ukázala na rentgenový snímek, „jsou evidentně zuby příslušnice středních vrstev. Platit něco takového by si můj táta nemohl dovolit.“

„Hezký chrup měla i Madam X,“ poznamenal Frost.

Maura opět přikývla. „Odhadovala bych, že obě ženy vyrůstaly v zámožných rodinách, kde nebyl problém uhradit kvalitní zubařskou péči a ortodontické zákroky.“ Sundala snímky chrupu a místo nich přicvakla novou sadu. Na prohlížecím panelu teď zářily kosti dolních končetin.

„A máme tu další věc, která je těm dvěma obětem společná.“

Jane i Frost se zcela současně zajíkli údivem.

Nepotřebovali žádného rentgenologa, aby jim vysvětlil to, co na snímcích viděli.

„Zranění jsou na obou holenních kostech,“ řekla Maura.

„Způsobil je nějaký tupý předmět, možná kladivo nebo železná obruč. Nepochybně se jednalo o tvrdé surové údery se záměrem roztříštit kost. Na obou holeních jsou ve střední části příčné zlomeniny, do měkkých tkání se rozptýlily četné úlomky. Muselo to nesnesitelně bolet. Žena určitě nebyla schopna chůze a v následujících dnech hrozně trpěla. Patrně se tam dostala infekce a z otevřených ran se rychle rozšířila na okolní tkáně. Bakterie zasáhly kost a posléze pronikly do krve.“

Jane se otočila k Mauře. „Mluvila jsi o dnech?“

„Fraktury neměly za následek smrt. Alespoň ne okamžitě.“

„Třeba pachatel nejdřív tu ženu zavraždil. Nemůže jít o posmrtná zranění?“ Panebože, ať jsou posmrtná. Ať to nebylo tak, jak si představuju.

„Je mi líto, ale žila,“ odpověděla Maura. „Nejméně ještě několik týdnů.“ Ukázala na nepravidelný bělavý okraj lemující zlomeninu. „Tohle je vznikající svalek. Kost se začínala sama hojit. A takový proces nenastane za den ani za pár dní. Vyžádá si celé týdny.“

Týdny, během nichž ta žena trpěla. Týdny, kdy jí smrt připadala jako vysvobození. Jane si připomenula rentgenové snímky, které nedávno viděla na tomtéž prohlížecím panelu.

Snímky jiné roztříštěné nohy, jiné fraktury s okrajem prozrazujícím, že kost už se hojila.

„Je to stejné jako u Madam X,“ konstatovala.

Maura kývla. „Ani jednu z obětí vrah nezabil hned. Obě utrpěly závažná a ochromující poranění dolních končetin.

Obě ještě nějaký čas žily. Což znamená, že jim někdo přinášel jídlo a pití. Někdo je udržoval naživu, dostatečně dlouho, aby se stačily objevit první známky hojení, jak nám je zřetelně ukazují rentgenové snímky.“

„Jde o téhož vraha.“

„Vzorec je nápadně podobný. Pachatel jako by se takhle podepisoval. Nejprve oběti zmrzačí, patrně aby jim zabránil v útěku. Pak je týdny nechává naživu a zásobuje jídlem.“

„Co sakra v té době dělá? Užívá si jejich společnosti?“

„To netuším.“

Jane upřeně pozorovala roztříštěné kosti. Lehce jí zatrnulo v nohou, jako pouhý odlesk utrpení, kterým musela projít tahle oběť. „Víš,“ řekla tiše, „když jsi mi tehdy večer poprvé volala kvůli Madam X, myslela jsem, že jde o dávnou vraždu. O starý případ, kdy pachatel zřejmě už bude dlouho po smrti. Ale jestli tu mrtvolu dal do auta doktorky Pulcillové on, pak…“

„Dosud žije, Jane. A je přímo tady v Bostonu.“

Dveře z předpokoje se rozlétly a do pitevny chvatně vešel prošedivělý elegán zhruba po šedesátce. Cestou si zavazoval tkaničky chirurgického pláště.

„Doktor Vandenbrink?“ přivítala ho Maura. „Já jsem doktorka Islesová. Jsem ráda, že jste si udělal čas.“

„Ještě jste, doufám, nezačali.“

„Čekali jsme na vás.“

Potřásli si rukama. Muž byl až chorobně vychrtlý, jeho opálená tvář a rázný krok však svědčily o pevném zdraví.

Zatímco

Maura

všechny

vzájemně

představovala,

Vandenbrink na Jane a Frosta téměř ani nepohlédl. Jeho pozornost zcela upoutával pitevní stůl, kde ležela podivně zkroucená a dosud milosrdně zakrytá oběť. Živí ho nepochybně zajímali mnohem méně než ta mrtvá.

„Doktor Vandenbrink pracuje v Drents Museum v Assenu,“ řekla Maura. „Včera večer přiletěl z Nizozemska, aby se zúčastnil pitvy.“

„Tohle je ona?“ zeptal se muž a dál nespouštěl oči z přikryté mrtvoly. „Tak se na ni podíváme.“

Maura mu podala latexové rukavice. Sama si také jedny navlékla, pak sáhla po látce a začala ji odhrnovat. Jane se už předem obrnila.

Pokroucené nahé tělo ležící na ocelovém stole se v ostrém světle podobalo spálené a ohnuté větvi. Ale to, co si Jane bude znovu a znovu s hrůzou připomínat, byla tvář, černá jako uhel a ztuhlá ve smrtelném výkřiku.

Doktor Vandenbrink se nezdál ani trochu vyděšený, naopak se fascinovaně skláněl blíž. „Krása,“ vydechl. „Jsem opravdu moc rád, že jste mě pozvali. Něco takového rozhodně stojí za tu cestu.“

„Tomu říkáte krása?“ podivila se Jane.

„Mám na mysli stav konzervace. Zatím je tělo téměř dokonale zachované. Ale obávám se, že teď se vlivem vzduchu začne brzy rozkládat. Jde o nejkvalitnější moderní vzorek, s jakým jsem se dosud setkal. Objevit lidské tělo, které v nedávné době podstoupilo tenhle proces, je nesmírně vzácné.“

„Takže víte, co se s ní stalo?“

„Ale ovšem. Je prakticky stejná jako ty ostatní.“

„Ostatní?“

Zvedl k Jane oči posazené tak hluboko, až se jí zmocnil nepříjemný pocit, že na ni zírá lebka. „Detektive Rizzoliová, slyšela jste někdy o dívce z Yde?“

„Ne. Kdo je to?“

„Yde je vesnice v severní části Nizozemí. Roku 1897 dva muži z Yde dobývali rašelinu, která se tam tradičně sušila a používala jako palivo. A náhle je cosi vyděsilo. Našli v bažinách ženu s dlouhými plavými vlasy, zjevně uškrcenou.

Kolem krku měla natřikrát ovinutý dlouhý pruh látky.

Zpočátku vesničané nechápali, co před sebou mají. Žena byla drobná a scvrklá, proto si mysleli, že jde o stařenu.

Nebo snad o nějakého démona. Když se však později přijeli na mrtvolu podívat vědci, ukázalo se, že všechno je jinak.

Jak zjistili, nebyla to stařena, ale dívka, v době smrti asi šestnáctiletá. Dívka, která měla deformovanou páteř. Dívka, kterou někdo zavraždil. Bodl ji pod klíční kost a uškrtil páskem utaženým kolem krku. Potom ji obličejem dolů ponořil do rašeliny, kde zůstala celá staletí. Dokud ji ti dva kopáči nenašli a nevynesli na denní světlo.“

„Celá staletí?“

Vandenbrink přikývl. „Podle uhlíkové analýzy je stará dva tisíce let. Když chodil mezi lidmi Ježíš, to ubohé děvče možná už leželo ve svém hrobě.“

„Copak se dá i po dvou tisíciletích určit příčina smrti?“

ozval se Frost.

„Tělo se výborně uchovalo, od vlasů až po ten pruh látky ovinutý kolem hrdla. K jistému poškození došlo až dodatečně, během kopání rašeliny. Jinak byla mrtvola natolik nedotčená, že odborníci mohli přesně poznat, jak vypadala a co vytrpěla. To je zázrak bažin, detektive.

Nabízejí nám okno do minulosti. V Holandsku, Dánsku, Anglii a Irsku se našly stovky takových těl. Každé z nich je svým způsobem poutník v čase, vyslanec zastupující lidská společenství, která po sobě nezanechala písemné památky, ale pouze tu krutost, trvale vrytou v nešťastných obětech.“

„Ovšem tahle žena,“ kývla Jane směrem k tělu na pitevním stole, „určitě není dva tisíce let stará.“

„Nicméně konzervace proběhla dokonale. Všimněte si zřetelně viditelných kožních lišt na patách a bříšcích prstů.

A pleť má tmavou jako vyčiněná kůže. Rysy nám přesto prozrazují, že jde o bělošku.“ Doktor Vandenbrink pohlédl na Mauru. „Shoduju se s vaším názorem, doktorko Islesová.“

„Chcete říct, že tohle tělo bylo uchováno stejným způsobem jako ta dívka v Nizozemí?“ podivil se Frost.

„Ano. Máte tady novodobou mrtvolu z bažiny.“

„Právě proto jsem doktora Vandenbrinka přizvala,“ řekla Maura. „Mrtvoly z bažin studuje už celá desetiletí.“

„Na rozdíl od mumifikačních technik starověkého Egypta,“ pokračoval Vandenbrink, „v případě bažinových těl neexistují žádné písemné návody. Jedná se totiž o ryze přírodní a nahodilý proces, jemuž dosud příliš nerozumíme.“

„Jak tedy vrah mohl znát správný postup?“ zeptala se Jane.

„Mezi lidmi, kteří se mrtvolám z bažin věnují, se na tohle téma dlouze diskutuje.“

Jane se překvapeně zasmála. „Vy máte nějaký spolek?“

„Samozřejmě. Scházíme se, pořádáme večírky. Značná část našich debat má spíše spekulativní ráz. Ale můžeme své teorie podepřít i řadou vědeckých poznatků. Například víme, které vlastnosti bažin přispívají ke konzervaci mrtvol.

Vhodné močály se vyznačují vysokou kyselostí a nedostatkem kyslíku, jsou v nich vrstvy mechu rodu Sphagnum. Tyto faktory zabraňují rozkladu a pomáhají uchovat měkké tkáně. Zároveň zbarvují pleť do tmavého odstínu, jaký vidíte tady u těla na pitevním stole. Pokud mrtvola leží v bažině po staletí, kosti se postupně rozpustí a zůstanou pouze tkáně, kožnaté a dokonale ohebné.“

„Způsobuje to ten mech?“ zeptal se Frost.

„Je nejdůležitějším prvkem procesu. Mezi polysacharidy obsaženými v mechu Sphagnum a bakteriemi dochází k chemické reakci. Sphagnum váže buňky bakterií a ty pak ztrácejí schopnost odbourávat organické látky. Jestliže

zablokujete bakterie, zastavíte rozklad. Všechno se odehrává v kyselém roztoku obsahujícím odumřelý mech, taniny a holocelulózu, jinými slovy v bahenní vodě.“

„A to je celé? Prostě šoupnete mrtvolu do bažiny a dál už se nemusíte starat?“

„Tak jednoduché to zase není. V Irsku a ve Spojeném království proběhlo několik pokusů s uhynulými selaty.

Uložili je do různých rašelinišť, po několika měsících vyjmuli a zkoumali. Biochemicky se nám vepři dost podobají, lze tedy soudit, že u lidských těl by se dosáhlo stejných výsledků.“

„A došlo k bažinové konzervaci?“

„Pouze za určitých podmínek. Především experimentátoři museli ponořit selata úplně pod hladinu močálu, jinak tkáně začaly hnít. Za druhé to museli provést okamžitě po smrti.

Pokud mrtvé tělo vystavíte byť jenom na pár hodin vlivům vzduchu, rozkladu už nezabráníte.“

Frost a Jane si vyměnili pohled. „Takže jakmile náš pachatel tu ženu zavraždil, nesměl ztrácet čas.“

Vandenbrink kývl. „Jistě ji do vody ponořil velmi brzy po smrti. V případě evropských mrtvol z bažin zřejmě lidé přiváděli dosud živé oběti až k močálům. A zabíjeli je teprve tam, na samém břehu.“

Jane se znovu otočila k rentgenovým snímkům surově roztříštěných holenních kostí. „Tahle oběť s oběma

přeraženýma nohama nemohla nikam dojít. Vrah ji musel nést. Zkuste chvíli uvažovat jako on. Chtěli byste něco takového provádět za tmy? Chodit v noci bažinou?“

„Tedy ji tam hodil za denního světla?“ zamyslel se Frost.

„Prostě ji vytáhl z auta a odnesl k močálu? Pak si nejspíš předem vybral příhodné místo. Místo, kde se mohl pohybovat nepozorovaně, a zároveň někde u silnice, aby se s obětí nevláčel příliš daleko.“

„Jsou tu ještě další nezbytné podmínky,“ podotkl doktor Vandenbrink.

„Jaké?“ zeptala se Jane.

„Voda musí být dostatečně hluboká. A studená. Teplota je rozhodující. A muselo se to odehrát v opuštěné krajině, aby mrtvolu nikdo neobjevil dřív, než se pro ni pachatel vrátil.“

„Dost dlouhý seznam podmínek,“ konstatovala Jane.

„Nebylo by jednodušší napustit vanu vodou a přidat rašelinu?“

„Těžko byste napodobila přírodní prostředí. Bažina je velmi složitý ekosystém, dosud jej ani plně nechápeme. Jde o jakousi chemickou polévku z organických látek, která se vytváří celá staletí. I kdyby se vám podařilo takovou polévku připravit, musela byste ji nejméně po několik týdnů udržovat na úvodních čtyřech stupních Celsia. Mrtvola by se v ní musela máčet měsíce, možná roky. Jak byste dokázala

všechno tak dlouho utajovat? Co třeba zápach? Podezíraví sousedé?“ Vědec zavrtěl hlavou. „Kdepak, ideálním místem je bažina. Skutečná bažina.“

Ale problém stále představovaly ty zpřelámané nohy. Ať už byla oběť živá nebo mrtvá, pachateli nezbývalo než ji odnést či odvléct k okraji močálu, navíc patrně blátivým terénem. „Jak asi mohla být velká?“ zeptala se Jane.

„Podle rozměrů kostry bych výšku odhadovala na nějakých 168 centimetrů,“ odpověděla Maura. „A jak sama vidíš, postavu měla poměrně útlou.“

„Takže vážila asi čtyřiapadesát až osmapadesát kilo.“

„Souhlasím.“

Ovšem i drobná štíhlá žena se po jisté chvíli člověku pronese. Jestli už byla po smrti, důležitou roli hrál čas.

Stačila by delší prodleva a tělo by se nevyhnutelně začalo rozkládat. A pokud ještě žila, potýkal se vrah s dalšími potížemi. Oběť se třeba zoufale bránila. Zatímco ji tahal z auta, riskoval, že někdo uslyší hluk. Kde sis našel tak dokonalé místečko, přímo stvořené pro vraždu?

Zabzučel interkom: Mauřina sekretářka. „Paní doktorko, na lince jedna máte hovor. Volá Scott Thurlow z Národní kriminalistické informační ústředny.“

„Vezmu si to,“ řekla Maura. Cestou k telefonu si stáhla gumové rukavice. „Doktorka Islesová,“ ohlásila se. Chvíli jen poslouchala, náhle se napřímila a významně pohlédla na

Jane. Pozor, důležitá věc! „Díky za zprávu. Hned se na ni podívám: Vydržte.“ Přešla k počítači.

„Co se děje?“ ozvala se Jane.

Maura otevřela jeden ze svých e-mailů a klikla na přílohu. Obrazovku zaplnila sada rentgenových snímků zubů. Na rozdíl od pitevních snímků zachycujících celý chrup tohle byly detailní záběry z ordinace zubního lékaře.

„Ano, právě si snímky prohlížím,“ pokračovala Maura v rozhovoru s Thurlowem. „Na čísle třicet vidím amalgamovou výplň. Je tu dokonalá shoda.“

„Shoda s čím?“ netrpělivě se zeptala Jane.

Maura ji gestem požádala o strpení a dál se věnovala telefonátu. „Otevírám druhou přílohu,“ oznámila. Na obrazovce se objevila fotografie mladé ženy s dlouhými černými vlasy a očima přimhouřenýma v ostrém slunečním světle. Džínová košile, pod ní černé tričko, opálený obličej bez mejkapu, to všechno naznačovalo, že jde o ženu trávící většinu života mimo domov, milující čerstvý vzduch a praktické oblečení. „Potřebuju si ty soubory důkladně prostudovat,“ řekla Maura. „Ještě zavolám.“ A zavěsila.

„Kdo je ta žena?“ zeptala se Jane.

„Jmenuje se Lorraine Edgertonová. Naposledy ji viděli poblíž Gallupu v Novém Mexiku. Zhruba před pětadvaceti lety.“

Jane zamyšleně pozorovala tvář, která se na ně usmívala z obrazovky počítače. „Měla bych si to jméno pamatovat?“

„Teď už ho nezapomeneš. Díváš se do tváře Madam X.“

Kapitola 16

Forenzní psycholog doktor Lawrence Zucker měl tak pronikavý pohled, že si Jane obvykle sedala co nejdál od něho, ale tentokrát přišla na poradu pozdě a nezbylo jí než spokojit se s poslední volnou židlí, přímo naproti Zuckerovi.

Psycholog se beze spěchu probíral fotografiemi rozloženými na stole. Byly to snímky energické mladé Lorraine Edgertonové. Některé ji zachycovaly v šortkách a tričku, jiné v džínách a polovysokých turistických botách.

Nepochybně měla ráda přírodu, svědčila o tom i zdravě opálená pleť. Další fotografie ukazovaly, jak vypadá teď: ztuhlá a seschlá jako kus vyplaveného dřeva, místo obličeje kožnatou masku, těsně přiléhající k lebce. Psycholog vzhlédl a jeho až přízračně světlé oči se soustředily na Jane.

Zmocnil se jí tísnivý pocit, že pronikají do nejtemnějších a nejskrývanějších zákoutí její mysli. Z pětice přítomných detektivů tu Jane byla jediná žena, a snad proto se Zucker zaměřil právě na ni. Ale nedovolila, aby ji zastrašil, a klidně jeho pohled opětovala.

„Říkali jste, že je to už hodně dávno, co slečna Edgertonová zmizela?“ prohodil.

„Pětadvacet let,“ upřesnila Jane.

„A odpovídá ten časový úsek současnému stavu jejího těla?“

„Totožnost Lorraine Edgertonové jsme určili na základě dokumentace zubního lékaře.“

„A taky víme, že mumifikovat mrtvolu netrvá staletí,“

dodal Frost.

„Jistě,“ opáčil Zucker, „ale nemohl ji pachatel zabít později než před pětadvaceti lety? Uvedli jste, že ji nechal naživu dostatečně dlouho, aby se střelné poranění začalo hojit. Co když ji věznil mnohem déle? Může se tělo proměnit v mumii, dejme tomu, během pěti let?“

„Podle vás ji třeba držel v zajetí celá dvě desetiletí?“

„Pouze uvažuju, detektive Froste. Snažím se pochopit, co tím náš neznámý získává. Co ho nutí provádět tyhle bizarní posmrtné rituály. U všech tří obětí s obrovským úsilím zabránil rozkladu.“

„Chtěl, aby přetrvávaly,“ ozval se poručík Marquette, šéf oddělení vražd. „Přál si je mít stále u sebe.“

Zucker pokývl. „Věčné společenství. Ano, to je jedno z možných vysvětlení. Nechtěl je ztratit, a tak je proměnil v upomínkové předměty, jaké mu zůstanou navždy.“

„Proč je tedy vůbec zabíjel?“ podivil se detektiv Crowe.

„Proč si je dál nedržel jako vězeňkyně? Přece víme, že dvě z nich nechal naživu alespoň tak dlouho, než se jim začaly hojit zlomeniny.“

„Možná zemřely právě na následky zranění. Jak jsem si všiml v pitevní zprávě, nelze příčinu smrti spolehlivě určit.“

Jane si opět vzala slovo. „Doktorka Islesová ji sice neurčila, ale víme, že naše dáma z bažiny…“ Zarazila se.

Dáma z bažiny teď detektivové říkali poslední oběti, ale žádný z nich by přezdívku nepoužil na veřejnosti. Netoužili ji číst v novinových titulcích. „Víme, že oběť nalezená v kufru auta utrpěla otevřené tříštivé zlomeniny obou nohou.

Do ran se mohla dostat infekce a způsobit smrt.“

„Konzervace by pak představovala jediný způsob, jak ženu uchovat,“ poznamenal Marquette. „Natrvalo.“

Zucker se znovu sklonil k fotografiím. „Povězte mi něco o téhle Lorraine Edgertonové.“

Jane k němu posunula tenkou složku. „Víc jsme o ní zatím nezjistili. V době, kdy zmizela, byla čerstvou absolventkou vysoké školy a pracovala v Novém Mexiku.“

„Co vystudovala?“

„Archeologii.“

Zucker zdvihl obočí. „Tuším správně, že to hraje roli?“

„Jistě. Tehdy během léta pomáhala Lorraine se skupinou studentů na archeologických vykopávkách v kaňonu Chaco.

Kritického dne řekla ostatním, že si zajede do města. K

večeru odjela na motorce a už se nevrátila. O pár týdnů později se motocykl našel dost daleko za kaňonem, někde u

rezervace kmene Navajo. Pokud vím, je ta oblast velmi málo obydlená. Většinou jsou tam prašné cesty a poušť.“

„Takže neexistují svědci.“

„Vůbec žádní. Navíc uběhlo pětadvacet let. Detektiv, který zmizení vyšetřoval, je po smrti. Máme jenom jeho hlášení. Proto s Frostem poletíme do Nového Mexika a promluvíme si s archeologem, který vykopávky řídil. Byl jedním z posledních lidí, kteří Lorraine viděli živou.“

Zucker pohlédl na snímky. „Působí dojmem docela zdatné mladé ženy.“

„Ano, trávila spoustu času v terénu, tábořila, uměla zacházet s lopatou. Rozhodně nepatřila ke slečinkám, jaké se vzdávají bez boje.“

„Ale měla v noze kulku.“

„Nejspíš jedině tak dokázal pachatel své oběti ovládnout.

Jedině tak mohl zdolat Lorraine Edgertonovou.“

„Dáma z bažiny má obě nohy přeražené,“ připomenul Frost.

Zucker kývl. „Což svědčí pro domněnku, že ty ženy zabil tentýž neznámý pachatel. Co jste zjistili o té oběti z bažin?

O mrtvole nalezené v kufru auta?“

Jane k němu přisunula další útlou složku. „Ještě jsme ji neidentifikovali. Nevíme tedy, jestli tu existuje nějaká souvislost s Lorraine Edgertonovou. Národní kriminalistická informační ústředna pátrá ve své databázi a my prostě

doufáme, že někdo někde naši oběť nahlásil jako pohřešovanou osobu.“

Doktor Zucker sklouzl očima k pitevní zprávě. „Dospělá žena, věk osmnáct až pětatřicet, chrup ve vynikajícím stavu, ortodontické zásahy.“ Vzhlédl. „Překvapilo by mě, kdyby její zmizení nikdo neoznámil. Způsob konzervace vám určitě napoví, ve které části země tu ženu zavraždili. Kolik států má na svém území rašeliniště?“

„Kupodivu hodně,“ řekl Frost. „Příliš nám to tedy nepomůže.“

„Pozor,“ zasmála se Jane a varovně zvedla prst. „Detektiv Frost je teď oficiální policejní znalec v oboru bažin.“

„Mluvil jsem s doktorkou Judith Welshovou, bioložkou z Massachusettské univerzity.“ Frost vytáhl zápisník a nalistoval příslušnou stránku. „Zapsal jsem si, co mi řekla.

Bažiny obsahující mech rodu Sphagnum se vyskytují v Nové Anglii, v Kanadě, u Velkých jezer a na Aljašce.

Všude, kde mají vyhovující teplotu a vlhkost. Rašeliniště se dají najít i na Floridě.“ Vzhlédl. „Nedaleko Disney Worldu se dokonce objevily mrtvoly z bažin.“

„Vážně?“ ušklíbl se detektiv Crowe.

„Je jich víc než stovka a jsou pravděpodobně osm tisíc let staré. Místo se jmenuje Windoverské pohřebiště. Ale těla se příliš neuchovala, na rozdíl od naší dámy z bažiny jde o

pouhé kostry. Tam dole je horko, a tak mrtvoly podlehly rozkladu, přestože byly zcela ponořené v rašelině.“

„Znamená to, že bažiny na jihu můžeme vyloučit?“ zeptal se Zucker.

Frost přikývl. „Konzervace naší oběti proběhla dokonale, ve vodě, která měla teplotu čtyři stupně Celsia nebo nižší.

Jinak by tělo nevypadalo tak dobře.“

„Pak přicházejí v úvahu státy na severu. A Kanada.“

„Kanada by pro pachatele představovala problém,“

poznamenala Jane. „Musel by tělo dopravit přes hranice.“

„Myslím, že vyloučit můžeme i Aljašku,“ řekl Frost.

„Opět by tu byla potíž s hranicemi. Nemluvě o dlouhé jízdě.“

„Pořád ještě zbývá obrovské území,“ připomenul Zucker.

„Řada států, kde jsou vhodné bažiny.“

„Naštěstí se dá jejich počet zúžit,“ prohlásil Frost. „Na ombrogenní bažiny.“

Všichni v místnosti se k němu otočili. „Cože?“ ozval se detektiv Tripp.

„Bažiny fakt mají něco do sebe,“ začal Frost nadšeně vykládat. „Čím víc se o nich dovídám, tím zajímavější mi připadají. Tedy… nejdřív se rostlinné zbytky máčejí ve stojaté vodě. Ta voda je studená a chudá na kyslík, takže mech tam prostě jen leží, ale nehnije. Každým rokem ho

přibývá, až se vytvoří zhruba půlmetrová vrstva. Pokud je voda opravdu stojatá, jde o ombrogenní bažinu.“

Crowe se podíval na Trippa a suše podotkl: „Věda je někdy zatraceně nebezpečná věc.“

„Má něco z toho vztah k našemu případu?“ zeptal se Tripp.

Frost zrudl. „Jo. A když mě pořád nebudete rušit, třeba se trochu poučíte.“

Jane se k němu udiveně otočila. Nečekala by, že se její obvykle klidný parťák rozčílí právě kvůli mechu rodu Sphagnum.

„Jen prosím pokračujte, detektive Froste,“ zasáhl Zucker.

„Rád bych se dozvěděl, čím přesně se ombrogenní bažina liší od jiných bažin.“

Frost se nadechl a trochu se na židli napřímil. „Roli hraje zdroj vody. Slovo ombrogenní označuje bažinu, kam neústí žádné potoky ani podzemní prameny, které by ji obohacovaly kyslíkem a živnými látkami. Musí to být stojatá voda napájená výhradně deštěm, a ta se vyznačuje vysokou kyselostí. Jenom tohle je pravá bažina.“

„Nejde tedy o jakékoliv promáčené plochy.“

„Ne. Pravou bažinu zásobuje pouze dešťová voda. Jinak vznikají obyčejné mokřiny a močály.“

„Jaký to pro nás má význam?“

„Jedině v pravých bažinách jsou podmínky umožňující dokonalou konzervaci mrtvol. Mluvíme tedy o velmi specifickém typu krajiny.“

„A to by nám pomohlo určit, kde vrah mrtvolu uchovával?“

Frost přikývl. „Na severovýchodě existují tisíce hektarů mokřin, ale jen zlomek z nich jsou pravé bažiny. Nacházejí se v Adirondackských horách, ve Vermontu, v severních a pobřežních částech státu Maine.“

Detektiv Tripp potřásl hlavou. „Jednou jsem si vyjel zalovit na sever Maine. Všude samé hluboké lesy plné jelenů, jinak nic. Jestli má náš hoch skrýš někde tam, vypátrat ji bude pořádná fuška.“

„Bioložka Welshová mi říkala, že by dokázala to místo přesněji vymezit, pokud by měla víc informací,“ pokračoval Frost. „A tak jsme jí poslali několik kousků rostlinného materiálu, který doktorka Islesová vybrala z vlasů oběti.“

„Tohle všechno je užitečné,“ opět si vzal slovo Zucker.

„Získáme další údaje do geografického profilu pachatele.

Znáte přece oblíbenou průpovídku kriminalistů: Chodíš tam, kde se vyznáš, a vyznáš se tam, kam chodíš. Lidé mají sklon držet se oblastí, kde je jim dobře, kde se cítí skoro doma.

Třeba náš vrah kdysi zažil kouzelnou dovolenou v Adirondacks. Nebo je lovec jako vy, detektive Trippe, a umí se pohybovat po zapadlých cestách a skrytých tábořištích v

mainských lesích. Dokonalá konzervace oběti z bažiny vyžadovala přesné naplánování. Jak se s tou oblastí tak důvěrně seznámil? Neměl tam chatu? A je místo přístupné ve správnou roční dobu, kdy je voda studená, ale dosud nezamrzlá, aby mohl mrtvolu rychle ponořit do bažiny?“

„Víme o něm ještě něco,“ prohodila Jane.

„Ano?“

„Zcela přesně ovládá konzervační postupy. Znal veškeré nezbytné podmínky, správnou teplotu vody. To jsou odborné vědomosti, jaké většinou lidé nemají.“

„Pokud nejsou archeologové,“ podotkl Zucker.

Jane přikývla. „A jsme zase u toho, co?“

Doktor Zucker se zaklonil a s přivřenýma očima chvíli přemýšlel nahlas. „Vrah je dobře obeznámený se starověkými pohřebními praktikami. Jeho obětí v Novém Mexiku je mladá žena pracující na vykopávkách. Teď si podle všeho vybral další mladou ženu, zaměstnanou v muzeu. Jak ty ženy nachází? Jak se s nimi kontaktuje?“

Psycholog pohlédl na Jane. „Máte seznam přátel a spolupracovníků slečny Pulcillové?“

„Je velmi krátký. Lidé z muzea, sousedé z domu.“

„Žádní nápadníci? Zmínila jste se, že je dost atraktivní.“

„Tvrdí, že od té doby, co se před pěti měsíci přistěhovala do Bostonu, neměla jedinou schůzku.“ Jane se odmlčela.

„Vůbec mi připadá nějaká divná.“

„Divná? V jakém směru?“

Jane zaváhala. Otočila se k Frostovi, který se usilovně vyhýbal jejímu pohledu. „Prostě mi na ní něco nesedí.

Nedokážu to pojmenovat.“

„Detektive Froste, působila na vás stejným dojmem?“

„Ne,“ odpověděl Frost a sevřel rty. „Podle mého názoru je Josephine vyděšená, to je všechno.“

Zucker oba přelétl pohledem a zdvihl obočí. „Výrazně rozdílné hodnocení.“

„Rizzoliová přehání,“ řekl Frost.

„Nepřeháním,“ ohradila se Jane. „Mám z ní takový zvláštní pocit. Jako by se mnohem víc bála nás než pachatele.“

„Možná se bojí tebe,“ neodpustil si Frost. „A kdo by se nebál?“ zasmál se detektiv Crowe.

Psycholog pár vteřin mlčel a Jane se ani trochu nelíbilo, jak pozorně si ji i Frosta prohlížel. Zřejmě zkoumal hloubku jejich roztržky.

„Ta krasavice je dokonalá samotářka, a to mě překvapuje,“ opět promluvila Jane. „Z práce rovnou domů.

Celý její život se vlastně odehrává uvnitř muzea.“

„Co její kolegové?“

„Kurátora tam dělá chlápek jménem Nicholas Robinson.

Čtyřicátník, svobodný, čistý trestní rejstřík.“

„Svobodný?“

„Jo, tohle mě taky zaujalo, ale zatím jsem na něm neobjevila ani skvrnku. Navíc právě on ve sklepě našel Madam X. Ostatní personál tvoří dobrovolníci a jejich průměrný věk se pohybuje kolem stovky let. Neumím si představit, jak takové zkameněliny vytahují mrtvolu z bažiny.“

„Takže nemáte žádné použitelné podezřelé.“

„Zato jsou tu tři oběti, které pachatel pravděpodobně ani nezavraždil ve státě Massachusetts a už vůbec ne v oblasti spadající pod naši pravomoc,“ poznamenal Crowe.

„Ovšem teď se do naší pravomoci dostaly,“ zdůraznil Frost. „Dokončili jsme prohlídku veškerých beden ve sklepě muzea a na další oběti už jsme nenarazili. Jenže člověk nikdy neví, třeba jich pár zůstalo za jinými zdmi.“ Sklouzl očima ke zvonícímu mobilnímu telefonu a náhle se zvedl.

„Omluvte mě, tenhle hovor musím vzít.“

Zatímco Frost opouštěl místnost, Zucker se znovu zahleděl na Jane. „Rád bych se ještě vrátil k tomu, co jste předtím říkala, o slečně Pulcillové.“

„K čemu konkrétně?“

„Vyjádřila jste se, že vám připadá nějaká divná. Ale detektiv Frost na ní nic divného nepozoroval.“

„No, máme odlišný názor.“

„Jak moc odlišný?“

Mohla mu snad prozradit, co si skutečně myslí? Že Frost ztrácí půdu pod nohama, neboť jeho manželka odjela k matce, cítí se osamělý a Josephine Pulcillová má velké hnědé oči?

„Vzbuzuje ve vás ta mladá žena nevraživost?“

„Cože?“ Jane se nevěřícně zasmála. „Podle vás jsem to snad já, kdo…“

„Čím vás znervózňuje?“

„Neznervózňuje mě. Prostě mi vadí, že určitě něco důležitého zatajuje. Jako by si stále chtěla udržet náskok.“

„Před vámi? Nebo před vrahem? Pokud vím, ta žena má plné právo být vyděšená. V autě jí někdo nechal mrtvolu.

Skoro to vypadá jako dárek od vraha, jako obětina či drobná pozornost, chcete-li. Pro jeho příští společnici.“

Pro jeho příští společnici. Při té větě Jane zamrazilo.

„Předpokládám, že jste slečnu Pulcillovou ukryli na bezpečném místě,“ dodal Zucker. Když se nedočkal odpovědi, rozhlédl se kolem stolu. „Jistě se mnou všichni souhlasíte, že by mohla být v ohrožení. Kde vlastně je?“

„Právě se to snažíme zjistit,“ přiznala Jane.

„Vy o ní nevíte?“

„Řekla nám, že odjede do Burlingtonu ve Vermontu, ke své tetě Connii Pulcillové. Ale o tom jménu jsme nenašli žádné záznamy. Opakovaně jsme nechali vzkazy v Josephinině hlasové schránce. Zatím se neozvala.“

Psycholog zakroutil hlavou. „To nejsou dobré zprávy.

Hledali jste ji v jejím bostonském bytě?“

„Není tam. Soused z domu ji viděl v pátek ráno.

Odcházela se dvěma zavazadly.“

„Nemusí být v bezpečí ani mimo Boston,“ řekl Zucker.

„Náš pachatel se zřejmě snadno pohybuje ze státu do státu, zeměpisné hranice ho nijak neomezují. Mohl ji sledovat.“

„Pokud ví, kam jela. Ještě jsme ji nevypátrali ani my.“

„Jenže pro něho je středem zájmu, a snad už delší dobu.

Jestli slečnu Pulcillovou nespouštěl z očí, určitě přesně ví, kam zmizela.“ Zucker se zdál silně znepokojený. „Proč nebere telefon? Protože nemůže?“

Než Jane stačila cokoliv říct, otevřely se dveře. Frost se vrátil. Jediný pohled do jeho obličeje jí prozradil, že se věci zkomplikovaly. „Co se děje?“ vyhrkla.

„Josephine Pulcillová je mrtvá,“ odpověděl.

Strohé oznámení všemi v místnosti otřáslo jako elektrický výboj z paralyzéru.

„Mrtvá?“ Jane vyskočila ze židle. „Jak to? Co se sakra stalo?“

„Zahynula při autonehodě. Ale…“

„Takže ji nezabil náš vrah.“

„Ne,“ řekl Frost. „Náš pachatel to rozhodně nebyl.“

V jeho hlase zaslechla Jane zlost. A zlost vyjadřovaly i jeho pevně semknuté rty a přivřené oči.

„Zemřela v San Diegu,“ dodal Frost. „Před čtyřiadvaceti lety.“

Kapitola 17

Jeli už dobrou půlhodinu, než Jane konečně nadhodila choulostivé téma, kterému se úspěšně vyhýbali během letu z Bostonu do Albuquerque.

„Měl jsi pro ni slabost, co?“ zeptala se.

Frost neodpověděl. Soustředěně se věnoval řízení, pohled strnule upíral na silnici, jejíž černý povrch se ve žhavém slunci Nového Mexika mihotavě chvěl. Za celou dobu, po kterou společně pracovali, Jane mezi nimi ještě nikdy necítila podobnou zeď, ještě nikdy je neoddělovala neproniknutelná bariéra. Tohle nebyl dobrosrdečný Barry Frost, jakého Jane znala. Vystřídal ho zlovolný dvojník.

Jistě vzápětí začne hovořit záhadnými jazyky a jeho hlava se démonicky roztočí kolem své osy.

„Pochop, musíme si o tom promluvit,“ naléhala Jane.

„Buď tak hodná a nech mě být.“

„Nemáš si co vyčítat. Je hezká a obalamutila tě. Může se to stát každému.“

„Ale ne mně. “ Přece jenom se na ni krátce podíval, a zoufalství v jeho očích ji umlčelo. „Nechce se mi věřit, že jsem byl tak slepý,“ dodal a znovu upřel pohled na silnici.

Vteřiny plynuly. Hučela klimatizace, pneumatiky svištivě klouzaly po rozpálené vozovce.

Do Nového Mexika se Jane dostala poprvé v životě.

Dokonce poprvé v životě viděla poušť. Ale krajiny ubíhající za oknem auta si téměř nevšímala. Teď pro ni bylo důležité zacelit onu trhlinu mezi nimi dvěma, což se mohlo podařit jediným způsobem: znovu a znovu o problému mluvit, ať už se to Frostovi líbilo nebo ne.

„Nejsi sám, koho nepříjemně překvapila,“ řekla Jane.

„Nic netušil ani doktor Robinson. Měl jsi vidět, jak se tvářil, když se ode mě dozvěděl, že se vydávala za někoho jiného.

Jestli lhala v něčem tak zásadním, jako je vlastní totožnost, na kolik dalších jejích lží ještě narazíme? Oklamala spoustu lidí včetně svých vysokoškolských profesorů.“

„Ale tebe ne. Ty jsi ji hned prokoukla.“

„Prostě mi u ní něco skřípalo.“

„Policejní instinkt.“

„Jo. Nejspíš.“

„Kam se tedy poděl můj policejní instinkt?“

Jane se zasmála. „Tady zafungovaly úplně jiné instinkty.

Je krásná, vyděšená, jako ve filmu. Odvážný čestný skaut ji samozřejmě touží zachránit.“

„Sakra, kdo to vůbec je?“

Odpověď dosud neznali. Věděli jenom, že to určitě není Josephine Pulcillová, která před čtyřiadvaceti roky zemřela

ve věku pouhých dvou let, nicméně později vystudovala vysokou školu, založila si bankovní účet, získala řidičský průkaz a našla si zaměstnání v celkem bezvýznamném bostonském muzeu. Dítě, které zahynulo při autonehodě, záhadně vstalo z mrtvých, převtělilo se do ženy, jejíž pravý původ zůstával tajemstvím.

„Choval jsem se jako dokonalý kretén,“ povzdechl si Frost.

„Chceš dobrou radu?“

„Ani ne.“

„Zavolej Alici. Řekni jí, ať okamžitě přijede zpátky. Víš, je součástí tvých potíží. Manželku máš pryč, jsi osamělý. A zranitelný. Objeví se hezké děvče a hned ztrácíš hlavu.“

„Přece jí nemůžu nařídit, aby se vrátila.“

„Je to tvoje žena, ne?“

Frost si odfrkl. „Rád bych viděl Gabriela, kdyby se ti pokusil přikazovat, co máš dělat. Asi by dopadl moc špatně.“

„Nechám se přesvědčit rozumnými argumenty, a Alice jistě taky. Na návštěvě u rodičů už je příliš dlouho a ty ji potřebuješ doma. Jen jí zavolej.“

Frost si opět povzdechl. „Všechno je trochu složitější.“

„V jakém smyslu?“

„Prostě máme s Alicí problémy. Od té doby, co začala studovat práva, se s ní skoro nedá mluvit. Jako by jí nic z

toho, co říkám, nestálo za poslech. Celé dny tráví s těmi profesorskými chytráky, a když přijde domů, o čem se asi tak můžeme bavit?“

„Třeba o tvojí práci.“

„Jo, řeknu jí, že jsme někoho zatkli, a ona se zeptá, jestli jsme se nedopustili policejní brutality.“

„A sakra. Přešla na stranu darebáků?“

„Podle Alice jsme darebáci my. “ Frost se otočil k Jane.

„Ty máš obrovské štěstí, uvědomuješ si to? Gabriel je jeden z nás. Chápe, co a proč děláme.“

Ano, měla štěstí. Provdala se za muže, který rozuměl složité situaci policejních složek. Ale věděla, že i šťastné manželství se může snadno a rychle změnit v trosky. Minulé Vánoce sledovala, jak se během večeře rozpadá svazek rodičů, trvající desítky let. Domácí krb se zhroutil pod náporem jediné rozverné blondýny. Proto Jane poznala, že se Barry Frost ocitl na prahu manželské katastrofy.

„Moje máti jako každý rok pořádá sousedský večírek u grilu. Bude tam i Vince Korsak, takže to bude připomínat setkání staré party. Co kdybys přišel?“

„Zveš mě ze soucitu?“

„Zvala jsem tě už párkrát předtím, ale pokaždé jsi mi dal košem.“

„To kvůli Alici.“

„Cože?“

„Nesnáší večírky poldů.“

„Chodíš na její právnické večírky?“

„Jo, chodím.“

„Nejsi náhodou magor?“

Frost pokrčil rameny. „Chci, aby byla šťastná.“

„Poslyš, nerada to říkám, ale…“

„Tak laskavě mlč.“

„Alice je pěkná mrcha, viď?“

„Kristepane. Nemůžeš si ty řeči odpustit?“

„Promiň. Ale mám pravdu.“

Frost zakroutil hlavou. „Je vůbec někdo na mé straně?“

„ Já jsem na tvé straně. Občas mi děláš starosti. Proto jsem do tebe hučela, aby ses té naší krásce Josephine vyhýbal hodně širokým obloukem. Jsem ráda, že jsi konečně pochopil, proč jsem tě varovala.“

Frostovy dlaně skoro křečovitě sevřely volant. „Zajímalo by mě, kdo ta dáma ve skutečnosti je. A co skrývá.“

„Zítra se dozvíme, jestli jsou v databázi její otisky prstů.“

„Co když jenom utíká před bývalým manželem? Možná o nic jiného nejde.“

„Kdyby utíkala kvůli nějakému cvokovi, klidně by se nám svěřila, nemyslíš? Nás by se přece nemusela bát.

Kdepak, před policií se nikdo neschovává bez vážného důvodu.“

Frost upřeně zíral na vozovku. Odbočka na kaňon Chaco byla ještě dobrých padesát kilometrů daleko. „Už se nemůžu dočkat, až ten důvod budeme znát,“ řekl.

Stačilo pouhých deset minut žáru Nového Mexika, aby Jane v duchu přísahala, že si už nikdy nebude stěžovat na bostonské léto. Sotva s Frostem vystoupili z pronajatého klimatizovaného auta, začal jí po obličeji hustě stékat pot.

Rozžhavený písek určitě dokázal propálit i její kožené podrážky. Pouštní slunce zářilo tak nemilosrdně, že i za novými slunečními brýlemi, cestou koupenými u benzinové pumpy, mhouřila oči. Frost si také vybral slušivé tmavé brýle a v obleku s vázankou by vypadal trochu jako tajný agent nebo jeden z oněch „Mužů v černém“, kdyby ovšem nebyl ve tváři fialově rudý. Teď připomínal spíš člověka, kterého každou chvíli sklátí infarkt.

Jak tedy může tu pekelnou výheň snášet tenhle stařík?

Osmasedmdesátiletý emeritní profesor Alan Quigley se skláněl v podřepu na dně výkopové jámy a trpělivě zarýval lopatku do kamenité půdy. Jeho potrhaná plátěná přílba vypadala téměř stejně stará jako on. Sice kopal pod plachtou, ale panující úmorné vedro by jistě sklátilo i mnohem mladšího muže. Ostatně studenti z týmu už zanechali odpolední práce a nedaleko podřimovali ve stínu.

Jenom jejich profesor dál neúnavně odhrabával tvrdou hlínu a sypal ji do kbelíku.

„Hlavní je osvojit si správný rytmus,“ vysvětlil Quigley.

„Pochopit zenovou podstatu kopání, jak často říkám. Tahle mládež se vždycky přihrne plná energie. Představují si honbu za pokladem a snaží se ze všech sil, aby objevili zlato dřív než ostatní, nebo před koncem toho či onoho semestru.

Úplně se schvátí; a když najdou jen prach a kamení, ztratí zájem. Tak dopadne většina z nich. Ale ti opravdu zapálení, ti výjimeční a vzácní, kteří vytrvají, ti si dobře uvědomují, že lidský život je pouhé mžiknutí oka. Za pár měsíců nevykopete to, co se hromadilo celá staletí.“

Frost si sundal sluneční brýle a osušil si zpocené čelo.

„Hm, a co se tu vlastně snažíte objevit vy, profesore?“

„Odpadky.“

„Cože?“

„Tohle je někdejší smetiště. Místo, kam se vyhazovaly nepotřebné věci. Hledáme rozbité nádoby, zvířecí kosti.

Výzkum toho, čeho se lidé zbavovali, vám hodně prozradí o dané komunitě. A zdejší osídlení bylo nesmírně zajímavé.“

Quigley se s námahou zvedl a rukávem si otřel vrásčitý obličej. „Pomalu abych si dal vyměnit kolena. Jo, ta zatracená kolena jsou první, co si v našem povolání zničíte.“

Přistoupil k žebříku a vynořil se z výkopu. „Není tu nádherně?“ poznamenal a zahleděl se na údolí lemované

starověkými ruinami. „Tenhle kaňon býval posvátným místem, konaly se tu náboženské obřady. Už jste si prošli rezervaci?“

„Bohužel ne,“ odpověděla Jane. „Právě dneska jsme přiletěli do Albuquerque.“

„Trmácíte se sem až z Bostonu, a ani si neužijete návštěvu kaňonu Chaco? Snad nejpozoruhodnějšího archeologického naleziště v zemi?“

„Nemáme moc času, profesore. Přijeli jsme jenom za vámi.“

Stařec si odfrkl. „Pak se alespoň rozhlédněte kolem sebe.

Protože tohle je můj život. Kdykoliv jsem nepřednášel na univerzitě, byl jsem tady v kaňonu, strávil jsem tu celkem čtyřicet sezon. Teď jako penzista se můžu věnovat výhradně vykopávkám.“

„Odpadků,“ upřesnila Jane.

Quigley se zasmál. „Ano, někdo to může vidět i takhle.“

„Jde o stejné místo, kde pracovala Lorraine Edgertonová?“

„Ne, tenkrát jsme kopali na druhé straně kaňonu,“ ukázal profesor ke shluku kamenných rozvalin v dálce. „Měl jsem partu studentů a čerstvých absolventů, obvyklou různorodou směsku. Někteří z nich se opravdu zajímali o archeologii, jiné sem přivedla nutnost splácet úvěry. Nebo se prostě chtěli pobavit, možná si užít trochu toho nezávazného sexu.“

Podobná

slova

by

Jane

nečekala

z

úst

osmasedmdesátiletého vědce. Ale Quigley se koneckonců po většinu života pohyboval mezi bujarými mladíky a dívkami.

„Vzpomínáte si na Lorraine Edgertonovou?“ zeptal se Frost.

„No jistě. Po tom, co se stalo, si ji samozřejmě pamatuju.

Patřila k mým absolventům. Byla houževnatá a skutečně oddaná vědě. A jakkoliv se mi pak pokoušeli přisuzovat vinu na tom, co se jí přihodilo, uměla se o sebe dokonale postarat.“

„Kdo se vás pokoušel obviňovat?“

„Její rodiče. Byla jejich jediné dítě, úplně se zhroutili.

Protože vykopávky jsem řídil já, pochopitelně se domnívali, že bych měl nést odpovědnost. Žalovali univerzitu, ale to jim dceru nevrátilo. Soudní tahanice spíš přispěly k tomu, že její otec dostal infarkt. Matka zemřela o pár let později.“

Quigley potřásl hlavou. „Stejně je zvláštní, jak poušť tu dívku pohltila. Lorraine nám jednou odpoledne zamávala, odjela na motorce, a zmizela.“ Pohlédl na Jane. „A podle vás se její mrtvola našla v Bostonu?“

„Ano, ale jsme přesvědčení, že Lorraine Edgertonovou zavraždili tady v Novém Mexiku.“

„Uběhlo tolik let. A teprve teď se dozvídáme pravdu.“

„Pravdu zatím neznáme. Proto jsme tady.“

„Tehdy nás vyslýchal jeden detektiv. Jmenoval se, myslím, McDonald nebo tak nějak. Mluvili jste s ním?“

„Jmenoval se McDowell. Před dvěma roky zemřel, ale máme veškerá jeho hlášení.“

„Zemřel? Panebože, byl mladší než já. Všichni byli mladší než já a teď jsou po smrti. Lorraine. Její rodiče.“

Quigleyho jasně modré oči opět sklouzly k Jane. „A já jsem tu dál, pořád zdravý a svěží. Jenže člověk nikdy neví, co?“

„Pane profesore, sice je to dávno, ale potřebujeme, abyste si vybavil ty letní prázdniny. Abyste nám pověděl o dni, kdy se Lorraine ztratila. A o studentech, kteří s vámi pracovali.“

„Detektiv McDowell vyslechl každého, kdo tu tenkrát byl. Určitě jste četli jeho zprávu.“

„Ale vy jste studenty osobně znal. Jistě jste si schoval nějaké poznámky z terénu. Záznamy o vykopávkách.“

Profesor Quigley s obavou pohlédl na Frosta, jehož tvář se zbarvila do ještě fialovějšího odstínu. „Mladý muži, jak vidím, dlouho už v tom horku nevydržíte. Raději se přesuneme do mé kanceláře v budově správy rezervace. Je klimatizovaná.“

Lorraine Edgertonová stála na fotografii ve druhé řadě, z obou stran obklopená muži. Černé vlasy měla stažené do ohonu, což zvýrazňovalo její zdravě opálený obličej s hranatou bradou a vystouplými lícními kostmi.

„Přezdívali jsme jí Amazonka,“ řekl profesor Quigley.

„Ne snad, že by byla tak silná, ale prostě se ničeho nebála. A nejen ve fyzickém smyslu. Lorraine vždycky mluvila otevřeně, i když jí to třeba mohlo způsobit potíže.“

„A způsobilo?“ zeptal se Frost.

Quigley se s úsměvem díval na tváře svých bývalých studentů, kteří teď už jistě dosáhli středního věku. Pokud žili. „V mém případě rozhodně ne, detektive. Mně její upřímnost připadala osvěžující.“

„Ostatním taky?“

„Víte, jak to chodí v partě. Vznikají konflikty, vytvářejí se různé svazky. A tohle byli mladí lidé po dvacítce, takže musíte počítat s vlivem hormonů. Do takových problémů se zásadně nemíchám.“

Jane upřeně pozorovala fotografii pořízenou uprostřed sezony vykopávek. Dvě řady studentů, přední řada v pokleku. Všichni ve formě, opálení a zdraví, na sobě trička a šortky. Vedle skupinky stál profesor Quigley, obličej trochu plnější a kotlety o kousek delší, ale jinak tentýž hubený čahoun jako dneska.

„Ve skupině výrazně převládají ženy,“ všiml si Frost.

Quigley přikývl. „Obvykle to tak bývá. Archeologie patrně přitahuje víc ženy než muže. A ženy se také ochotněji věnují nezáživným pracím, například čištění a prosévání.“

„Povězte mi něco o těch třech mužích na fotografii,“

požádala Jane. „Co si o nich pamatujete?“

„Zvažujete, jestli některý z nich mohl Lorraine zabít?“

„Stručná odpověď zní ano.“

„Detektiv McDowell je všechny vyslechl. Nenašel nic, co by na mé studenty vrhalo podezření.“

„Stejně bych si ráda poslechla, co si vybavujete.“ Quigley chvíli přemýšlel. Pak ukázal na Asijce vedle Lorraine. „Jeff Chu, medik. Velmi chytrý, ovšem poněkud netrpělivý chlapec. Řekl bych, že se tady dost nudil. Teď je lékařem v Los Angeles. A tohle je Carl, příjmení jsem zapomněl.

Typický lajdák, děvčata po něm vždycky musela uklízet nářadí. A ten třetí mládenec, Adam Stancioff, studoval hudbu. Jako archeolog byl zcela bez talentu, ale vzpomínám si, že skvěle hrál na kytaru. Dívkám se to moc líbilo.“

„I Lorraine Edgertonové?“ zeptala se Jane.

„Adama měl rád každý.“

„Mám na mysli milostné románky. Chodila Lorraine s některým z těch studentů?“

„Lorraine žádné románky nezajímaly. Veškeré úsilí upínala ke své vědecké kariéře. To jsem u ní obdivoval. Kéž bych měl víc takových studentů! Jenže oni na mé přednášky chodili s představou Tomb Raidera. Přehazovat hlínu je nelákalo.“ Quigley se odmlčel. Pátral v Janeině tváři. „Jste zklamaná.“

„Zatím jsem se nedozvěděla nic, co bych neznala už z McDowellova hlášení.“

„Sotva vám asi přispěju nějakými užitečnými informacemi. Ostatně po tolika letech není moje paměť příliš spolehlivá.“

„V rozhovoru s McDowellem jste pochyboval, že by za zmizením Lorraine mohli být vaši studenti. Jste o tom stále ještě přesvědčený?“

„Nemám důvod, abych měnil názor. Víte, detektive Rizzoliová, byli to hodní chlapci. Snad líní, alespoň někteří.

A když ve městě popíjeli, občas to trochu přehnali.“

„Jak často si tam vyrazili?“

„Každých pár dní. Pravda, ani v Gallupu se nenabízejí bůhvíjaké zábavy. Ale stačí se podívat na tenhle kaňon.

Kromě budovy správy rezervace jsou to jen ruiny a několik tábořišť. Během dne přicházejí turisté a to je pro nás drobné rozptýlení, protože tu postávají a kladou nám otázky. Jinak zbývá už jedině výlet do města.“

„Zmínil jste se o turistech,“ ozval se Frost.

„Detektiv McDowell se zaměřil i na ně. Ne, já mezi nimi žádného psychopatického vraha neviděl. Jenže takového člověka bych nepoznal, ani kdyby stál přímo přede mnou. A rozhodně bych si po čtvrtině století nevybavil jeho tvář.“

Ano, tady je jádro problému, pomyslela si Jane. Po pětadvaceti letech vzpomínky blednou. A co hůř, deformují

se. Představy se mění v pravdu… Pohlédla oknem na silnici, spíš jenom vyjetou zpevněnou dráhu, nad níž se v horku chvěl prach. Pro Lorraine Edgertonovou se stala cestou do nicoty. Co se ti v té poušti přihodilo? uvažovala Jane.

Nasedla jsi na motorku, vyřítila se z kaňonu a proklouzla jakousi časovou skulinou, aby ses vynořila o pětadvacet let později, uložená do bedny ve sklepě bostonského muzea. A poušť už dávno vymazala veškeré stopy tvé záhadné jízdy.

„Můžeme si tu fotografii vzít, profesore?“ zeptal se Frost.

„Vrátíte mi ji?“

„Jistě, zcela nepoškozenou.“

„Jiný společný snímek z té sezony nemám. A bez takových fotografií si obtížně studenty vybavuju. Když pracujete rok co rok s jinou desetičlennou skupinou, jména přibývají. Zvlášť pokud to opakujete tak dlouho jako já.“

Jane se otočila od okna. „Každoročně sem berete deset studentů?“

„Omezuju počet na desítku, hlavně z technických důvodů. Vždycky se nám hlásí víc zájemců, než můžeme přijmout.“

Jane ukázala na snímek. „Tady je jenom devět studentů.“

Quigley svraštil čelo. „Ano, máte pravdu. Původně s námi pracoval ještě desátý, ale ten už na začátku léta odjel.

V době, kdy Lorraine zmizela, tady nebyl.“

Tím se vysvětlovalo, proč McDowellovy záznamy obsahovaly výpovědi pouze osmi kolegů a kolegyň Lorraine Edgertonové.

„Kdo byl ten student?“ zeptala se Jane. „Ten, co odjel?“

„Právě dokončil druhý ročník. Velmi chytrý hoch, ovšem výjimečně tichý a trochu nešikovný. Mezi ostatní moc nezapadal. Vlastně jsem ho přijal jen kvůli jeho otci. Ale chlapci se tady nelíbilo a po pár týdnech vykopávky opustil.

Našel si prázdninovou praxi jinde.“

„Vzpomenete si, jak se mladík jmenoval?“

„Rozhodně si pamatuju příjmení. Protože otec, o kterém jsem se zmínil, je Kimball Rose.“

„Měla bych to jméno znát?“

„Z archeologů ho zná každý. Kimball Rose je moderní verze lorda Carnavona.“

„Co to znamená?“

„Že má prachy,“ řekl Frost.

Quigley přikývl. „Přesně tak. Pan Rose má spoustu peněz, vydělal je na naftě a zemním plynu. Archeologii nevystudoval, ale je talentovaný a zanícený amatér a financuje vykopávky po celém světě. Mluvíme tu o desítkách milionů dolarů. Bez takových lidí by neexistovaly žádné granty, nekonala by se jediná výzkumná akce.“

„Dává desítky milionů?“ podivila se Jane. „A co za tu hromadu peněz získává?“

„Co získává? Přece vzrušující zážitky! Nechtěla byste snad jako první vstoupit do starověké, právě objevené hrobky? Jako první nahlédnout do zapečetěného sarkofágu?

Rose potřebuje nás a my potřebujeme jeho. Takhle to v archeologii chodí od samého začátku. Ti, kdo mají peníze, si podávají ruku s těmi, kdo mají vědomosti.“

„Nepamatujete si křestní jméno Roseova syna?“

„Někde tu bude zapsané.“ Profesor rozevřel pracovní deník a začal listovat stránkami. Na psací stůl vypadlo několik mo-mentek a Quigley jednu z nich zvedl. „Tady, to je on. Už jsem si vybavil i jeho křestní jméno. Bradley. Ten mládenec uprostřed.“

Bradley Rose seděl za stolem pokrytým keramickými střepy. Další dva studenti na fotografii alespoň předstírali práci, jenom Bradley zíral přímo do objektivu, jako by studoval pozoruhodné stvoření, které nikdy předtím neviděl.

Téměř v každém směru se zdál zcela obyčejný. Průměrná výška, nevýrazný obličej. Běžný zjev, snadno by se ztratil v davu. Zvláštní byly pouze mladíkovy oči. Jane připomenuly den, kdy navštívila zoo a přes plot se dívala na šedého vlka, který ji svýma světlýma očima sledoval se silně zneklidňujícím zájmem.

„Vyslechli toho člověka policisté?“ zeptala se Jane.

„Neměli důvod. Bradley odjel čtrnáct dní předtím, než Lorraine zmizela.“

„Ale znal ji. Pracovali spolu na vykopávkách.“

„Ano,“ připustil Quigley.

„Někdo si s ním tedy mohl promluvit, ne?“

„Nemělo by to smysl. Podle rodičů byl v té době u nich doma v Texasu. Neprůstřelné alibi, řekl bych.“

„Vzpomenete si, proč tady nezůstal?“ zeptal se Frost.

„Přihodilo se něco? Nesnášel se s ostatními?“

„O žádných konfliktech nevím. Myslím, že se tu prostě nudil. Proto si našel tu stáž v Bostonu. Dost mě tím rozzlobil. Kdybych tušil, že u vykopávek nevydrží, byl bych sem vzal jiného studenta.“

„V Bostonu?“ vyhrkla Jane.

„Ano.“

„Kde konkrétně?“

„V nějakém soukromém muzeu. Jsem si jistý, že ho tam taky dostal otec.“

„Nebylo to náhodou Crispinovo muzeum?“

Profesor Quigley se krátce zamyslel. Pak přikývl. „Mám dojem, že ano.“

Kapitola 18

Jane slýchala, že Texas je obrovský, ale jako rodačka z Nové Anglie si neuvědomovala, co vlastně slovo obrovský znamená. Stejně tak si neuměla představit, jak nemilosrdně září texaské slunce, nebo že vzduch může být žhavější než dračí dech. Během tříhodinové jízdy z letiště viděla kilometry a kilometry přikrčených křovisek a zažloutlých pastvin, kde i hovězí dobytek vypadal jinak, zdál se skoro divoký a nebezpečný, vůbec se nepodobal oněm dobráckým guernseyským kravám na příjemně zelených farmách v Massachusetts. Tohle byla cizí krajina, žíznivá země. A Jane očekávala, že dům Kimballa Rose bude připomínat ranče, které cestou míjeli, všechna ta nízká a roztroušená stavení s bílými ohradními ploty kolem vyschlé hnědé půdy.

O to víc ji rodinné sídlo překvapilo.

Tyčilo se na kopci hýřícím zelení, jaká uprostřed nekonečných vyprahlých plání působila až neskutečně.

Trávník splýval dolů jako nádherná sametová sukně. V bíle oploceném padoku se páslo půl tuctu koní se zdravě lesklou srstí. Ale Janein pohled upoutala především samotná rezidence. Žádný rančerský dům, kdepak. Kamenný hrad s věžičkami ozdobenými cimbuřím.

Dojeli k mohutné železné bráně a užasle zírali.

„Na kolik bys to odhadoval?“ zeptala se Jane.

„Na nějakých třicet milionů,“ odpověděl Frost.

„Jenom? Pozemek musí mít nejméně dvacet tisíc hektarů.“

„Jo, ale nezapomínej, že jsme v Texasu. Tady je půda levnější než u nás.“

Jestli třicet milionů dolarů znamená láci, pomyslela si Jane, člověk pochopí, že se ocitl v jiném vesmíru.

„Co si přejete?“ ozval se hlas z interkomu nad bránou.

„Detektivové Rizzoliová a Frost, bostonské policejní oddělení. Přijeli jsme za panem a paní Roseovými.“

„Ví o vás pan Rose?“

„Ráno jsem mu volala. Říkal, že nás přijme.“

Dost dlouho vládlo ticho. Konečně se brána otevřela.

„Prosím, můžete projet.“

Klikatou vozovku vedoucí k vrcholu kopce lemovaly cypřiše a starověké římské sochy. Na kamenné terase stál kruh polámaných mramorových sloupů vytvářejících iluzi antického chrámu, částečně zničeného věkem.

„Kde asi berou vodu pro všechnu tu zeleň?“ divil se Frost. Náhle se ohlédl za fragmentem hlavy mramorového obra, jehož jediné oko zíralo z hebkého trávníku kamsi k obloze. „Poslyš, je podle tebe tenhle kousek pravý?“

„Boháči se nemusejí spokojovat padělky. Vsaď se, že i lord Karnivor…“

„Myslíš Carnavona?“

„Jo. Vsaď se, že měl v baráku samé pravé zboží.“

„Dneska by ho omezovaly zákony. Nemůžeš jen tak sebrat něco v cizí zemi a přivézt si to domů.“

„Zákony platí pro tebe a pro mě, Froste. Na lidi, jako jsou oni, nedosáhnou.“

„Jistě. Každopádně lidé jako Roseovi nebudou skákat radostí, až zjistí, že jim chceme klást všetečné otázky. Do pěti minut nás určitě vyhodí.“

„Pak to bude nejhonosnější dům, z jakého nás kdy vyrazili.“

Zastavili před kamennou arkádou, kde na ně už čekal jakýsi muž. Tohle není nikdo z personálu, ale sám Kimball Rose, pomyslela si Jane. Ačkoliv mu zřejmě bylo přes sedmdesát, stál tam vojácky vzpřímený. Vysoká postava s impozantní hřívou prošedivělých vlasů, dokonale opálená tvář, kalhoty v barvě khaki, sportovní tričko. Nicméně Jane pochybovala, že by se řídil příkladem většiny zámožných penzistů a zabíjel čas loudavými procházkami po golfovém hřišti. Jak prozrazovala rozsáhlá sbírka mramorových soch a sloupů na úbočí kopce, pan Rose pěstoval mnohem náročnější koníčky.

Sotva Jane vystoupila z auta, zamžikala pod náporem rozpáleného vzduchu. Na Kimballa zřejmě vedro vůbec nepůsobilo a ruka, kterou jí podal, byla chladná a suchá.

„Děkuju, že jste byl ochoten okamžitě nás přijmout,“

řekla Jane.

„Souhlasil jsem jenom proto, že nevidím jiný způsob, jak definitivně skoncovat s těmi zbytečnými otázkami. Tady není nic, po čem byste měli pátrat, detektivové.“

„Pak budeme brzy hotovi. Chceme se vás a vaší manželky zeptat pouze na pár věcí.“

„Manželka s vámi nemůže mluvit. Je nemocná a já si nepřeju, abyste ji obtěžovali.“

„Jde o vašeho syna.“

„Otázky týkající se Bradleyho by určitě nezvládla. Už více než deset let bojuje s lymfoblastickou leukemií a jakékoliv rozčilení je pro ni smrtelně nebezpečné.“

„Rozhovor o Bradleym by ji natolik rozrušil?“

„Je to náš jediný syn, nesmírně jí na něm záleží.

Rozhodně by neměla slyšet, že ho policie považuje za podezřelého.“

„Netvrdíme, že je podezřelý, pane.“

„Opravdu ne?“ Kimballův pohled byl stejně přímý jako útočný. „Proč jste tedy přijeli?“

„Bradley a slečna Edgertonová se znali. Prostě ověřujeme veškeré souvislosti.“

„Kvůli téhle souvislosti jste nemuseli podnikat tak dlouhou cestu.“ Muž se otočil k hlavnímu vchodu. „Pojďte dál, ať tu věc vyřídíme. Ale rovnou vám říkám, že ztrácíte čas.“

Po nesnesitelném žáru venku Jane uvítala možnost ochladit se uvnitř klimatizovaného domu. Rodinné sídlo Roseových však působilo až příliš chladně, rozlehlá vstupní hala s mramorovou podlahou vyvolávala dojem téměř mrazivé nevlídnosti. Jane zvedla oči ke klenutému stropu podepřenému mohutnými trámy. Ačkoliv mozaiková okna propouštěla pruhy různobarevného světla, dřevěné obložení zdí a středověké goblény jako by pohlcovaly veškerý jas a halily dům do ponurého šera. Tohle není domov, pomyslela si Jane. Tohle je muzeum, kde se muž propadlý sběratelské vášni chlubí nahromaděnými poklady. Sestavená brnění tady stála v řadě jako vojáci. Jednu ze stěn zdobily válečné sekyry a meče, nad nimi visela vyšívaná korouhev, nepochybně s erbem Roseových. Copak opravdu každý člověk sní o tom, že je vlastně šlechtic? ptala se v duchu Jane. A jaké symboly by asi tak mohly být v rodovém znaku Rizzoliových? Nejspíš plechovka piva a televizor.

Sál následující za vstupní halou znamenal přechod do jiného tisíciletí. Uprostřed nádherné mozaiky tu zurčel vodotrysk. Širokým stropním oknem proudily sluneční paprsky na mramorové sochy satyrů a nymf, předvádějících

nedaleko fontány svoji rozvernou hru. Jane by se ráda zdržela a trochu důkladněji si prohlédla mozaiku, ale Kimball už je vedl do další místnosti.

Byla to jeho studovna, a Jane i Frostovi se hned na prahu údivem skoro zatočila hlava. Všude, kam se podívali, samé knihy, tisíce knih zaplňujících tři patra nezasklených galerií. Z výklenků strnule zíraly veliké oči staroegyptských pohřebních masek. Malba na kupolovitém stropě představovala noční oblohu, po níž se přes známá souhvězdí ubíralo královské procesí: faraónská veslice, kočáry, dvořané, ženy nesoucí mísy s pokrmy. V kamenném krbu popraskávala skutečná polena, což se za horkého letního dne zdálo jako nepochopitelné plýtvání. V celém domě se patrně uměle udržoval chlad jedině proto, aby hořící krb působil ještě útulněji.

Usedli do luxusních kožených křesel poblíž ohně.

Přestože venku všechno spaloval červencový žár, tady v zešeřelé pracovně si klidně mohli připadat jako uprostřed prosince, když za okny sněží a člověk se rád zahřeje u plamenů krbu.

„Potřebujeme mluvit hlavně s Bradleym, pane Rosei,“

zahájila Jane rozhovor. „Bohužel se nám ho nedaří najít.“

„Ten chlapec nikde nezůstává dlouho,“ řekl Kimball.

„Například právě teď vůbec netuším, kde je.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Už to bude nějakou dobu. Nevzpomínám si.“

„Tak dávno jste se nesetkali?“

„Vyměňujeme si e-maily. A občas i dopisy. Přece víte, jak to chodí mezi zaneprázdněnými lidmi, detektive.

Naposledy se nám ozval z Londýna.“

„Kde přesně v Londýně se zdržoval?“

„Už nevím. Bylo to před pár měsíci.“ Kimball nervózně po-posedl. „Snad přejdeme k věci, ne? K důvodu vaší návštěvy. Jde o to děvče z kaňonu Chaco.“

„Ano. O Lorraine Edgertonovou.“

„Na jménu nezáleží. Každopádně Bradley s tím neměl nic společného.“

„Jste si stoprocentně jistý?“

„Když zmizela, byl tady u nás. Proto po něm policisté ani nežádali svědeckou výpověď, Bradley je prostě nezajímal.

Ale tohle jste určitě slyšeli od profesora Quigleyho.“

„Ano.“

„Proč nás tedy vůbec obtěžujete? Po pětadvaceti letech?“

„Jak se zdá, dobře jste si zapamatoval podrobnosti.“

„Dal jsem si tu práci a zjistil si ledacos o vás, detektive Rizzoliová, o té pohřešované Edgertonové i o tom, proč se bostonské policejní oddělení plete do případu, který se stal na území Nového Mexika.“

„Pak tedy víte, že se nedávno našla mrtvola Lorraine Edgertonové.“

Kimball Rose přikývl. „V Bostonu.“

„A víte taky, kde v Bostonu to bylo?“

„V Crispinově muzeu. Čtu noviny a sleduju televizní zpravodajství.“

„Toho léta pracoval v Crispinově muzeu váš syn.“

„Ano. Zařídil jsem mu tam prázdninovou stáž.“

„Jak se vám to podařilo?“

„Crispinovo muzeum je věčně bez peněz. Simon neumí hospodařit a málem celý ten podnik přivedl ke krachu.

Věnoval jsem jim slušnou částku a oni Bradleyho zaměstnali. Myslím, že nelitovali, znamenal pro ně velký přínos.“

„Proč odjel z kaňonu Chaco?“

„V té partě amatérů se nudil. Pochopte, Bradley bere archeologii smrtelně vážně. A tam ho byla škoda, musel dřít jako nějaký obyčejný dělník. Celé dny jen odškraboval hlínu.“

„Tohle snad k archeologii patří, ne?“

„Samozřejmě, ale podobné práce vykonávají placení lidé.

Přece nebudu marnit čas kopáním! Vypisuju šeky a dodávám nápady. Řídím projekty, vybírám vhodná místa.

Ani Bradley nepotřeboval dělat v Chacu nádeníka; zatraceně dobře ví, jak zacházet s lopatkou. Kdysi jsme spolu strávili dost dlouhou dobu v Egyptě, jednalo se o projekt, na který jsem najal stovky kopáčů. Už tenkrát projevil výjimečný

talent pro průzkum terénu, vždycky neomylně rozhodl, kde provést sondáž. A neříkám to jen proto, že jde o mého syna.“

„Tedy byl v Egyptě,“ zamyšleně poznamenala Jane.

Vybavila si nápis vyrytý na oné upomínkové kartuši: NAVŠTÍVILA JSEM PYRAMIDY. KÁHIRA, EGYPT.

„Moc se mu tam líbilo,“ navázal Kimball. „A doufám, že jednou se do Egypta vrátí a najde to, co mně se objevit nepodařilo.“

„Co by to mělo být?“

„Ztracené Kambýsovo vojsko.“

Jane se otočila k Frostovi a z jeho výrazu usoudila, že ani on netuší, o čem je řeč.

Rty Kimballa Rose zvlnil nepříjemně povýšenecký úsměv. „Patrně vás musím trochu poučit. Zhruba před dvěma tisíci a pěti sty roky vyslal perský král Kambýses vojáky do egyptské západní pouště, aby obsadili věštírnu v oáze Siwa. Padesát tisíc ozbrojených mužů se vydalo na pochod, a už je nikdy nikdo nespatřil. Písek je prostě pohltil, dodnes nevíme, co se s nimi stalo.“

„Padesát tisíc vojáků?“ podivila se Jane.

Kimball přikývl. „Je to proslulá archeologická záhada.

Celé dvě sezony jsem pátral po stopách Kambýsovy armády.

Objevil jsem všehovšudy kousky kovu a úlomky kostí.

Nálezy byly tak ubohé, že na ně egyptská vláda dokonce ani

nevznesla nárok. Tyhle vykopávky patří k mým největším zklamáním. A věřte mi, selhal jsem málokdy.“ Zahleděl se do plamenů v krbu. „Jednoho dne se tam vrátím. A pak to zmizelé vojsko najdu.“

„Co kdybyste nám mezitím pomohl najít vašeho syna?“

Kimball opět sklouzl očima k Jane. A netvářil se přátelsky. „Co kdybychom raději ukončili náš rozhovor?

Nemyslím, že vám můžu ještě v něčem pomoct.“

„Chceme s Bradleym pouze mluvit. Zeptat se ho na slečnu Edgertonovou.“

„Jakou otázku mu hodláte položit? Zabil jste tu dívku? O

tohle tady přece jde, ne? Potřebujete někoho obvinit.“

„Znal oběť.“

„Oběť nejspíš znalo mnoho dalších lidí.“

„Toho léta si váš syn odbýval prázdninovou stáž v Crispinově muzeu. Na stejném místě, kde se teď objevila její mrtvola. Zvláštní náhoda, že?“

„Žádám vás, abyste opustili můj dům.“ Vykročil ke dveřím, ale Jane se z křesla nezvedla. Pokud Kimball odmítal spolupracovat, nastala chvíle pro jinou taktiku. Pro taktiku, jaká ho určitě vyprovokuje.

„Dál tu máme incident v kampusu Stanfordské univerzity,“ prohodila Jane. „Jistě o něm víte, pane Rosei.

Propuštění přece Bradleymu zařizoval váš právní zástupce.“

Muž se otočil na patě a zamířil k Jane takovým tempem, až Frost instinktivně vstal, aby ji bránil. Ale Kimball Rose se těsně před jejím křeslem zastavil. „Nikdy nebyl odsouzen.“

„Ale zatkli ho. Dvakrát. Poté, co v kampusu obtěžoval studentku. A poté, co během noci vnikl do její ložnice.

Kolikrát jste musel zaplatit kauci, abyste ho dostal z maléru?

Kolik šeků jste vypsal, abyste ho zachránil před vězením?“

„Okamžitě odejděte!“

„ Kde je teď váš syn?“

Než Rose stačil odpovědět, otevřely se dveře. Ztuhl, když se ozval tichý hlas: „Kimballe? Jsou tu kvůli Bradleymu?“

Zuřivost v mužově tváři rychle vystřídal úlek. „Cynthie, neměla bys vstávat z postele. Buď tak hodná, drahoušku, a vrať se zpátky.“

„Rosa mi pověděla, že u nás jsou dva policisté. Jde o Bradleyho, viď?“ Žena se všourala do místnosti a zapadlýma očima se pozorně zahleděla na oba návštěvníky.

Ačkoliv obličej měla vylepšený plastickými operacemi, její věk dostatečně prozrazovala nahrbená záda stejně jako pokleslá ramena. Ale především o něm svědčily sporé chomáčky šedivých vlasů na téměř lysé hlavě. Ať už byl Kimball Rose sebezámožnější, manželku za mladší model nevyměnil. A všechno jejich bohatství, všechny jejich

výsady nedokázaly ovlivnit smutnou skutečnost, že Cynthia Roseová je vážně nemocná.

Byť křehká a opřená o hůl, nedala se Cynthia odbýt a dál nespouštěla z detektivů oči. „Vy víte, kde je náš Bradley?“

zeptala se.

„Ne, madam,“ odpověděla Jane. „Doufali jsme, že se to dozvíme tady.“

Kimball vzal manželku v podpaží. „Dovol, drahá, odvedu tě do tvého pokoje.“

Pohněvaně odstrčila jeho ruku, zároveň však nepřestávala sledovat Jane. „Proč ho hledáte?“

„Cynthie, tohle se tě vůbec netýká,“ opět se ji Kimball pokusil odradit.

„Týká!“ odsekla. „Měl jsi mi říct, že jsou tady. Proč přede mnou všechno tajíš, Kimballe? Mám právo vědět, co je s naším chlapcem!“ Ten výbuch jako by ji zbavil posledních sil. Doklopýtala k nejbližšímu křeslu a ztěžka do něj padla. Seděla tam zcela bez hnutí, v té tmavé studovně klidně mohla představovat další ze starodávných pohřebních artefaktů.

„Znovu se přišli vyptávat na tu dívku,“ rozladěně pronesl Kimball. „Na tu, co se ztratila v Novém Mexiku. Nic jiného je nezajímá.“

„Ale to se stalo už hodně dávno,“ zamumlala Cynthia.

„Právě se našlo její tělo,“ řekla Jane. „V Bostonu.

Potřebujeme si o ní promluvit s vaším synem, ale zatím nevíme, kde je.“

Cynthia se v křesle ještě víc schoulila. „Nevím to ani já,“

zašeptala.

„Nepíše vám?“

„Jen málokdy. Tu a tam od něho dostanu dopis z nějaké daleké končiny. A jednou za čas krátký e-mail, kde ujišťuje, že na mě myslí. A že mě má rád. Ale nikdy nepřijede.“

„Proč nejezdí domů, paní Roseová?“

Žena zvedla hlavu a pohlédla na Kimballa. „Snad byste se měli zeptat manžela.“

„Bradley k nám nikdy příliš netíhnul,“ řekl Kimball Rose.

„Ale ano, dokud jsi ho neposlal pryč.“

„To nemá nic společného s…“

„Nechtěl odejít. Donutil jsi ho.“

„Kam jste ho donutil odejít?“ zeptala se Jane.

„To není důležité,“ zamračil se Kimball.

„Vyčítám si, že jsem ti v tom nezabránila,“ pokračovala Cynthia.

„Kam jste ho poslal?“ obměnila Jane otázku.

„Jen jí to pověz,“ vybídla Cynthia manžela. „Pověz jí, jak jsi ho sám odvezl.“

Kimball si zhluboka povzdechl. „Když mu bylo šestnáct, poslali jsme ho do internátní školy v Maine. Nechtělo se mu tam, ale myslel jsem jedině na jeho dobro.“

„Do internátní školy?“ Cynthia se hořce zasmála. „Šlo o obyčejnou psychiatrickou léčebnu!“

Jane pohlédla na Kimballa. „Je to pravda, pane Rosei?“

„Není! Tu instituci nám doporučili jako nejlepší v celé zemi, a věřte mi, platby dokonale odpovídaly jejímu renomé. Udělal jsem jenom to, co jsem pro syna považoval za nejprospěšnější. Co by udělal každý dobrý rodič. Jednalo se o tak zvanou léčebnou ústavní komunitu. Chlapci se tam vypořádávali se svými… problémy.“

„Nikdy jsme to neměli připustit,“ prohlásila Cynthia.

„Totiž ty jsi to nikdy neměl připustit.“

„Nic jiného nám nezbývalo. Museli jsme ho tam dát.“

„Mnohem líp by mu bylo tady, se mnou. A ne v nějakém výcvikovém táboře uprostřed lesů.“

Kimball si odfrkl. „Výcvikový tábor? Spíš luxusní venkovský klub.“ Otočil se k Jane. „Měli tam vlastní jezero.

Turistické stezky, běžecké lyžařské trasy. Sakra, kdybych já někdy vybočil z normálu, moc rád bych se dostal na takové místo.“

„A to se Bradleymu stalo, pane Rosei?“ zeptal se Frost.

„Vybočil z normálu?“

„Nemluvte o něm jako o bláznovi,“ znovu se ozvala Cynthia. „Nebyl žádný šílenec.“

„Proč tedy skončil v tom ústavním zařízení, paní Roseová?“

„Mysleli jsme si… Hlavně Kimball si myslel…“

„Mysleli jsme si, že ho tam naučí sebeovládání,“

dopověděl za ni manžel. „To je všechno. Spousty hochů potřebují trochu přitáhnout opratě. Bradley tam strávil dva roky a vrátil se jako dobře vychovaný, tvrdě pracující mladý muž. S klidným svědomím jsem ho mohl vzít do Egypta.“

„Stejně se na tebe hněval, Kimballe,“ řekla Cynthia.

„Svěřil se mi.“

„Rodiče někdy stojí před těžkou volbou. A já zvolil rázný zákrok, který syna posunul správným směrem.“

„Jenže teď se nám vyhýbá. Trest za tvůj rázný zákrok dopadl na mě.“ Cynthia sklonila hlavu a rozplakala se.

Všichni mlčeli.

Bylo slyšet jenom popraskávání ohně a Cynthiiny tlumené vzlyky, ze kterých zněla palčivá, nezhojitelná bolest.

Náhle zazvonil Janein mobilní telefon. Okamžitě vstala z křesla a vzdálila se od krbu.

Volal Crowe. „Mám pro tebe překvapení!“ Detektivův bujarý tón ostře kontrastoval se smutkem panujícím v místnosti.

„Co se děje?“ tiše se zeptala Jane.

„FBI má v evidenci její otisky prstů.“

„Mluvíš o Josephine?“

„Jo, nebo jak se vlastně jmenuje. Nechali jsme otisky získané v jejím bytě projít databází AFIS.“

„A trefili jsme se?“

„Už víme, proč naše kráska utekla. Ukázalo se, že se její otisky shodují s těmi, které policie sejmula před dvanácti lety na jistém místě činu v San Diegu.“

„K jakém zločinu tam došlo?“

„K vraždě.“

Kapitola 19

„Obětí byl šestatřicetiletý běloch jménem Jimmy Otto,“

vykládal detektiv Crowe. „Jeho mrtvola se našla v San Diegu poté, co si jakýsi pes vyhrabal chutné sousto: lidský prst. Když majitel psa uviděl, co Fido přitáhl domů, vyděsil se a zavolal na číslo 911. Pes pak zavedl policisty zpátky k tělu pohřbenému v mělkém hrobě na sousedním dvorku.

Oběť byla už pár dní po smrti a zvěř stačila roznést části končetin, takže se nedaly získat žádné použitelné otisky prstů. Mrtvý u sebe neměl peněženku, ale ten, kdo mu sebral doklady, přehlédl kartu od hotelového pokoje, zastrčenou v kapse džín. Byla z místní pobočky řetězce Holiday Inn, kde se host zapsal jako James Otto.“

„Karta od hotelového pokoje?“ zamyslela se Jane. „Oběť tedy nežila v San Diegu.“

„Ne. Muž měl adresu tady v Massachusetts. Bydlel se svojí sestrou. Carrie Ottová přiletěla do San Diega, aby identifikovala bratrovo oblečení. A to, co z něho zůstalo.“

Jane otevřela krabičku Advilu, hodila si do pusy dvě tablety a spláchla je vlažnou kávou. Do Bostonu se s Frostem vrátili až ve dvě po půlnoci a těch ubohých několik hodin spánku opakovaně přerušovala roční Regina, která se

stále chtěla chovat a ujišťovat, že maminka je opravdu zase doma. Ráno se Jane probudila s nesnesitelnou bolestí hlavy.

Komplikace ve vyšetřování všechno jenom zhoršovaly a vinou ostrého světla zářivek; v konferenční místnosti ji nakonec rozbolely i oči.

„Sledujete mě?“ Crowe vzhlédl k Jane a Frostovi, který se zdál stejně vyčerpaný jako jeho kolegyně.

„Jo,“ hlesla Jane. „Co ukázala pitva?“

„Příčinou smrti byla jediná střelná rána v zadní části hlavy. Zbraň se nenašla.“

„A komu patřil dvorek, kde ležela mrtvola?“

„Šlo o pronajatý domek obývaný svobodnou matkou a její čtrnáctiletou dcerou,“ odpověděl Crowe. „Obě se už předtím sbalily a zmizely. Policisté uvnitř domu nastříkali luminol a dceřin pokoj se rozzářil jako Las Vegas. Stopy krve uviděli všude, na podlaze i na stěnách. Právě tam byl Jimmy Otto zabit. V pokoji té dívky.“

„Stalo se to před dvanácti lety?“

„Josephine tehdy bylo kolem čtrnácti,“ poznamenal Frost.

Crowe přikývl. „Ovšem tenkrát se nejmenovala Josephine Pulcillová, ale Susan Cooková.“ Krátce se zasmál. „A chcete něco vědět? Skutečná Susan Cooková zemřela v kojeneckém věku. Ve městě Syracuse, stát New York.“

„Takže další vypůjčená totožnost?“ podivila se Jane.

„Stejně jako v případě matky. Ta používala falešné jméno Lydia Newhouseová. Podle zprávy policejního oddělení ze San Diega měly matka s dcerou ten domek pronajatý tři roky, ale držely se hodně stranou. V době vraždy dcera právě dokončila osmou třídu Základní a střední školy Williama Howarda Tafta. Učitelům připadala velmi chytrá, vědomostmi značně převyšovala své vrstevníky.“

„A matka?“

„Lydia Newhouseová, nebo jak se opravdu jmenuje, pracovala v Muzeu člověka v Balboa Parku.“

„Co konkrétně dělala?“

„Prodávala v krámku se suvenýry. Taky občas pomáhala jako průvodkyně. Všechny v muzeu překvapovalo, kolik toho zřejmě věděla o archeologii, i když tvrdila, že ji nevystudovala.“

Jane svraštila čelo. „A jsme zase zpátky u archeologie.“

„Jo,“ přitakal Crowe. „Pořád se k tomu tématu vracíme.

Archeologie vypadá na jejich rodinnou záležitost. Nejdřív matka. Pak dcera.“

„A prokázalo se vůbec, že mají něco společného s vraždou Jimmyho Otta?“ nadhodil Frost.

„Rozhodně se tak chovaly. Chvatně odjely z města, ovšem předtím vytřely podlahu, omyly zdi a za barákem pohřbily mrtvolu, což se alespoň mně zdá zatraceně podezřelé. Dopustily se jediné chyby: nezakopaly Jimmyho

dost hluboko. Proto ho sousedovic pes hezky rychle vyčmuchal.“

„Já bych jim nic moc nevyčítal,“ ozval se Tripp. „Ten chlap dostal, co si zasloužil.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Frost. „Jimmy Otto byl úchylná zrůda.“

Crowe rozevřel notes. „Detektiv Potrero nám posílá spis, ale tady mám, co jsem se od něho dozvěděl po telefonu. Už ve třinácti se Jimmy Otto vloupal do ložnice jisté ženy, vyházel ze skříně spodní prádlo a rozřezal je nožem. O pár měsíců později ho přistihli v jiném domě, s kudlou v ruce stál nad postelí spící dívky.“

„Kristepane,“ podivila se Jane. „Ve třinácti letech? To se hodně brzy projevil jako deviant.“

„Když mu bylo čtrnáct, vyloučili ho v Connecticutu ze školy. Detektivu Potrerovi se nepodařilo získat od vedení školy veškeré podrobnosti, nicméně zjistil, že se jednalo o surový sexuální útok na spolužačku. Násadou smetáku.

Děvče skončilo v nemocnici.“ Crowe vzhlédl. „A to jsou pouze případy, kdy ho přistihli. “

„Už po druhém incidentu ho přece měli poslat do nápravného zařízení pro mladistvé.“

„Ano, měli. Jenže zazobaný papínek dokáže svou ratolest ze všeho vysekat.“

„I po té záležitosti s násadou smetáku?“

„Ne, tehdy rodiče konečně zpozorněli. Vyděsili se a pochopili, že hýčkaný synáček potřebuje odbornou pomoc.

Nutně. Jejich skvěle placený právník dosáhl zmírnění obžaloby. Ale jen pod podmínkou, že Jimmy podstoupí ústavní léčbu.“

„Myslíš psychiatrickou?“ zeptal se Frost.

„Ne tak docela. Byla to velmi drahá soukromá škola pro chlapce, kteří se, řekněme, chovají příliš impulzivně.

Luxusní místo kdesi v divočině, s nepřetržitým dozorem.

Jimmy tam strávil tři roky. Aby mu jeho milující rodiče byli nablízku, koupili si v tom kraji dům. Zahynuli při havárii svého soukromého letadla, právě když letěli synka navštívit.

Jimmy a jeho sestra zdědili obrovský majetek.“

„Z Jimmyho se tedy stal nesmírně zvrhlý a zároveň nesmírně bohatý grázl,“ dodal Tripp.

Odborná ústavní péče. Luxusní místo kdesi v divočině.

Jane si náhle vybavila včerejší rozhovor s Kimballem Rosem. A zeptala se: „Nebylo náhodou ono výchovné zařízení v Maine?“

Crowe překvapeně zdvihl obočí. „Jak jsi to sakra uhodla?“

„Víme totiž o dalším bohatém zvrhlíkovi, který se dostal do mainského střediska pro chlapce s problémy. “

„O kom mluvíš?“

„O Bradleym Roseovi.“

V místnosti se na několik vteřin rozhostilo ticho. Crowe a Tripp potřebovali strávit překvapivou zprávu.

„Kristova noho,“ řekl posléze Tripp. „Tohle nemůže být náhoda. Jestli tam ti dva mládenci byli ve stejnou dobu, určitě se znali.“

„Povězte nám o té škole trochu víc,“ vybídla Jane kolegy.

Crowe pokývl, ve tváři zachmuřený a soustředěný výraz.

„Hilzbrichův institut byl velmi exkluzivní, velmi drahý. A taky vysoce specializovaný. V podstatě šlo o uzavřené zařízení uprostřed lesů, nesporně chytrý nápad, už vzhledem k typu pacientů, jaké tam léčili.“

„Psychopaty?“

„Sexuální dravce. Od začínajících pedofilů až po pachatele surových znásilnění. Což jenom dokazuje, že i v nejvyšších vrstvách se rodí obyčejní zvrhlíci. Jenže boháči mají schopné právníky, kteří dokážou ochránit takovou mládež před soudním systémem, tedy před vězením, a nabídnout jí přijatelnější alternativu: místo se skvělou stravou a houfem terapeutů snažících se provinilce přesvědčit, že mučit malé holčičky není správné. Jak se ovšem ukázalo, tamější výchovné metody příliš nefungovaly. Před patnácti lety jeden z absolventů téhle údajné školy unesl a zmrzačil dvě dívky. Spáchal to jen pár měsíců poté, co vedení ústavu prohlásilo, že se mladík může bez obav opět zařadit do společnosti. Následoval velký

proces se širokou publicitou, institut musel ukončit činnost a zůstal zavřený dodnes.“

„A co Jimmy Otto? Jak si vedl později?“

„V osmnácti odkráčel z ústavu jako svobodný člověk. Ale netrvalo dlouho a vrátil se ke starým zvykům. Nejdřív ho zatkli v Kalifornii, kde pronásledoval jakousi ženu a vyhrožoval jí. Pak ho zadrželi a vyslýchali tady u nás, ve městě Brookline, kvůli zmizení mladé ženy. Bohužel proti němu neměli dost důkazů a propustili ho. Totéž se opakovalo před třinácti lety, kdy ho sebrali a vyslýchali v případu další zmizelé massachusettské ženy. Než policie stačila Jimmyho obvinit, najednou se ztratil. Nikdo nevěděl, kde je. Až se o rok později objevila jeho mrtvola, zakopaná na tom dvorku v San Diegu.“

„Máš pravdu, Trippe,“ řekla Jane. „Dostal, co si zasloužil. Ale proč ta matka s dcerou utekly? Jestli ho zabily, nepochybně se jednalo o sebeobranu. Neměly důvod narychlo se sbalit a prchnout z města jako zločinci.“

„Třeba důvod měly,“ nadhodil Crowe. „Už tenkrát žily pod falešnými jmény. Netušíme, kdo ve skutečnosti jsou. A netušíme, před čím utíkaly.“

Jane složila hlavu do dlaní a začala si třít spánky.

Doufala, že alespoň trochu zmírní tu nepolevující bolest.

„Hrozně se nám to komplikuje,“ zamumlala. „Nedokážu

sledovat všechny nitky. Zavražděný chlap v San Diegu.

Archeolog zabiják v Bostonu.“

„A jak se zdá, oba případy spojuje mladá žena, jejíž pravé jméno zatím neznáme.“

Jane si povzdechla. „Tak fajn. Co ještě víme o Jimmym Ottovi? Nějaká další zatčení? Nějaké další možné souvislosti s naším současným vyšetřováním?“

Crowe opět zalistoval v notesu. „Už jsou tu jen drobnosti.

Vloupání do domu, Brookline, Massachusetts. Jízda nepovolenou rychlostí a pod vlivem alkoholu, San Diego.

Znovu nebezpečná rychlost a alkohol, Durango…“ Crowe se zarazil. Náhle si uvědomil význam posledního detailu.

„Durango, stát Colorado. Není to blízko Nového Mexika?“

Jane zvedla hlavu. „Dokonce přímo u hranice. Proč?“

„K incidentu došlo v červenci toho roku, co zmizela Lorraine Edgertonová.“

Jane, ohromená novou informací, se na židli prudce zaklonila. Jimmy a Bradley se ve stejné době pohybovali poblíž kaňonu Chaco.

„Máme to,“ řekla tiše.

„Myslíš, že ti dva lovili společně?“

„Dokud někdo Jimmyho v San Diegu nezastřelil.“ Jane pohlédla na Frosta. „Konečně nám všechno do sebe zapadá.

Je tu jasné spojení: Jimmy Otto a Bradley Rose.“

Frost pokývl. „A taky Josephine,“ dodal.

Kapitola 20

Josephine se namáhavě probírala ze spánku, až se náhle s hlasitým výdechem probudila. Srdce jí zběsile tlouklo, noční košili měla propocenou. Na okně ozářeném měsícem se přízračně chvěly tenké záclony. Větve stromů kolem Gemmina domu zapraskaly a opět utichly. Josephine odhodila zvlhlé ložní prádlo a upřeně se zahleděla do tmy.

Bušení srdce zvolna sláblo, pot jí chladil kůži. Už po týdnu stráveném u Gemmy se úzkostný sen opět vrátil. Sen o výstřelu, o stěnách postříkaných krví. Svým snům vždycky věnuj pozornost, učila ji matka. Jsou to hlasy, které ti říkají, co stejně sama víš, šeptem opakují radu, kterou jsi dosud nebrala vážně. Josephine věděla, co ten sen znamená. Nastal čas k útěku. Čas přesunout se jinam. Zdržela se v Gemmině domě déle, než bylo záhodno. Připomenula si, že ze stanice autobusu volala mobilním telefonem. Připomenula si mladého policistu, s nímž toho večera klábosila na parkovišti. Připomenula si taxikáře, který ji sem vezl. Kolik možností, jak mě vypátrat, jsem nabídla! pomyslela si. A o kolika dalších drobných neopatrnostech snad ani nevím.

Vybavila si jiná matčina slova: Pokud tě někdo chce opravdu najít, úplně mu stačí, aby počkal, až uděláš jedinou chybu.

A Josephine se v poslední době dopustila spousty chyb.

Noc byla podivně tichá.

Trvalo chvíli, než Josephine ten zvláštní klid zaznamenala. Usínala za neúnavného koncertování cvrčků, ale teď všude kolem vládlo ticho tak dokonalé, že o to hlasitěji zněl její dech.

Zvedla se z postele a přešla k oknu. Venku měsíc zaléval matným stříbřitým světlem les i zahradu. Nezdálo se, že by odněkud hrozilo nebezpečí. Ale zatímco stála u otevřeného okna, postupně si začala uvědomovat, že ticho přece jenom není absolutní. Mezi údery vlastního srdce zaslechla jakési slabé elektronické pípání. Přicházelo zvenčí, nebo z domu?

Když se na zvuky soustředila, připadaly jí čím dál intenzivnější. A současně sílil i její pocit úzkosti. Slyšela ty pípavé zvuky Gemma?

Josephine zamířila ke dveřím a vykoukla do ztemnělé chodby. Zvuky tady působily ještě neodbytněji.

Potmě se vydala chodbou, bosé nohy se tiše sunuly po dřevěné podlaze. S každý krokem znělo pípání hlasitěji.

Dostala se ke Gemminu pokoji a zjistila, že dveře jsou pootevřené. Zlehka do nich strčila a otevřela je dokořán. V

pokoji plném měsíčního světla spatřila zdroj oněch zvuků:

visící telefonní sluchátko. Právě z něj se šířily signály oznamující přerušené spojení. Její pohled však vzápětí upoutala tmavá kaluž, která se na podlaze leskla jako rozlitý černý olej. Poblíž se krčila jakási postava a Josephine ji nejdřív pokládala za Gemmu. Ale pak se postava vztyčila, přímo proti oknu.

Muž.

Josephine vyjekla a muž prudce škubl hlavou. Vteřinu či dvě na sebe zírali ze tmy, oba strnulí v nekonečném okamžiku, kdy se dravec chystá vrhnout na svou kořist.

Josephine se pohnula jako první.

Otočila se a tryskem se rozběhla ke schodišti. Zatímco pádila dolů, duněly za ní těžké kroky pronásledovatele.

Posledních několik schodů zdolala dlouhým skokem. V

přízemí uviděla otevřené domovní dveře a bez váhání se vyřítila ven. Na verandě se jí do bosých chodidel zabodly skleněné střepy. Ale bolest skoro nevnímala. Pozornost upínala pouze k příjezdové cestě před sebou.

A k přibližujícím se krokům za svými zády.

Schůdky vedoucí z verandy prakticky přelétla. Noční košile v teplém nočním vzduchu vlála jako křídla a na štěrkové příjezdové cestě ozářené paprsky měsíce byla nápadnější než bílá vlajka. Přesto Josephine neodbočila do lesa, neztrácela čas hledáním úkrytu mezi stromy. Vepředu viděla ulici a další domy. Když zabouchám na dveře a budu

křičet, lidé mi pomůžou. Kroky pronásledovatele už neslyšela. Vnímala jenom svůj zrychlený sípavý dech a závany nočního vzduchu.

A pak zazněl výstřel.

Bylo to, jako by ji někdo surově zezadu kopl do nohy.

Skácela se na zem, dlaněmi sklouzla po ostrém štěrku.

Pokusila se zvednout, zraněná noha ji však neunesla. Z lýtka prýštila vlahá krev. Josephine vzlykla bolestí a klesla na kolena. Ulice. Je blízko, tak blízko…

Polykala vzlyky a začala se plazit vpřed. Za stromy svítilo světlo na verandě sousedního domu, a k němu upínala veškeré své naděje. Nevšímala si blížících se kroků, nevšímala si štěrku, který jí dál rozdíral dlaně. Přežití záviselo jedině na tom spásném světle probleskujícím mezi větvemi, a tak se úporně plazila, vlekla svoji zchromenou nohu a zanechávala za sebou lepkavou krvavou stopu.

Náhle světlo zakryl stín.

Velmi pomalu vzhlédla. Pronásledovatel stál před ní, bránil jí v cestě. Tvář pouze černý ovál, oči nerozpoznatelné.

Když se sklonil, Josephine pevně semkla víčka. Čekala druhý výstřel, druhý bolestivý náraz náboje. Čekala poslední okamžik svého života. Ještě nikdy si tak intenzivně neuvědomovala tlukot vlastního srdce, vzduch proudící do plic a z plic. Vteřiny plynuly. Jako by si muž chtěl dokonale vychutnat vítězství a co nejvíc prodloužit její muka.

Zavřenými víčky pronikly jakési mihotavé záblesky.

Josephine otevřela oči. Za stromy blikal modrý majáček.

A vzápětí k ní zamířila dvojice reflektorů. Josephine, napůl ležící a napůl klečící, oblečenou jen v žalostně tenké noční košili, oslnila jejich záře. Auto prudce zabrzdilo, až od pneumatik odlétl štěrk. Dveře se rozlétly, zevnitř zaslechla popraskávání policejní vysílačky.

„Slečno? Jste v pořádku, slečno?“

Zamžikala, pokusila se zjistit, kdo to na ni mluví. Ale hlas zeslábl a reflektory potemněly. Josephine ztratila vědomí, její obličej padl do štěrku.

Frost a Jane stah na příjezdové cestě Gemmy Hamertonové a pozorovali zaschlé krvavé skvrny, které tu po sobě zanechala Josephine, když se zoufale plazila směrem k ulici. V korunách stromů vesele švitořili ptáčkové, letní slunce prozařovalo zbarvující se listy. Ale z téhle stinné části příjezdové cesty jako by čišel chlad. Jane se otočila a pohlédla na dům, do něhož s Frostem dosud nevstoupili.

Byla to celkem obyčejná stavba s fasádou z bíle natřených prken a krytou verandou, podobná mnoha jiným kolem místní silnice. Jane však i na dálku viděla mihotavé odrazy kusů skla z rozbité čelní stěny verandy. Ty střepy varovaly: Stalo se tu něco hrozného. Něco, čemu se nevyhneš.

„Tady upadla,“ ukázal detektiv Mike Abbott k prvním krvavým skvrnám. „Než po ní střelil, uháněla po příjezdové cestě pěkně svižně. Potom ovšem klesla k zemi a musela se plazit. Aby se doplazila tak daleko,“ mávl rukou k místu, kde skvrny končily, „chtělo to zatraceně pevné odhodlání.

Tamhle ji našli policisté z hlídkového vozu.“

„Jakým zázrakem se tu vůbec objevili?“ zeptala se Jane.

„Přijeli na výzvu tísňové linky.“

„Volala Josephine?“ zajímal se Frost.

„Ne. Myslíme si, že číslo 911 vyťukala majitelka domu Gemma Hamertonová. Telefon je v její ložnici. Ale ať už volal kdokoliv, neměl příležitost promluvit, protože hovor se okamžitě přerušil. Když operátorka zkoušela zavolat zpátky, telefon v domě zůstával vyvěšený. Vyslali hlídkový vůz.

Dorazil sem během tří minut.“

Frost se znovu zahleděl na příjezdovou cestu. „Všude je tu spousta krve.“

Abbott přikývl. „Ta mladá žena strávila tři hodiny na operačním sále. Teď leží s nohou v sádře, což je pro nás zřejmě štěstí. Teprve včera večer jsme totiž zjistili, že po dotyčné dámě pátrá bostonské policejní oddělení. Jinak by se jí možná podařilo upláchnout.“ Detektiv se otočil k domu.

„Jestli chcete vidět další krev, pojďte se mnou.“

Vedl je k verandě poseté střepy. Tam se zastavili a vzali si návleky na boty. Jane po Abbottově zlověstné poznámce počítala s nejhorším.

Ale když prošli domovními dveřmi, nic děsivého nespatřila. Obývací pokoj se zdál zcela neporušený. Na stěnách visely desítky zarámovaných fotografií, mnohé z nich zachycovaly ženu s krátce ostříhanými blond vlasy, která před objektivem obvykle stála ve společností různých lidí. Objemnou knihovnu zaplňovaly svazky literatury o historii, výtvarném umění, starověkých jazycích a etnologii.

„Tohle je majitelka domu?“ ukázal Frost k fotografiím blondýnky.

„Ano,“ kývl Abbott. „Gemma Hamertonová. Přednášela archeologii na jedné z místních kolejí.“

„Archeologii?“ Frost a Jane si vyměnili pohled. „Co o ní ještě víte?“

„Spořádaná občanka, pokud je nám známo. Nikdy se ne-vdala. Každé léto jezdila do zahraničí na archeologické výpravy.“

„A proč není v zahraničí i teď?“

„Netuším. Před týdnem se vrátila z Peru, kde se věnovala nějakým vykopávkám. Kdyby tam zůstala, mohla být ještě naživu.“ Abbott se otočil ke schodišti a náhle se zachmuřil.

„Je čas, abych vás zavedl nahoru.“ Nejprve jim však ukázal krvavé šlápoty na dřevěných schodech. „Sportovní obuv.

Velikost devět nebo deset. Určitě patří vrahovi, protože slečna Pulcillová byla bosá.“

„Vypadá to, že hodně rychle běžel,“ dodala Jane při pohledu na rozmazané otisky podrážek.

„Jo, ale ona utíkala rychleji.“

Jane dál pozorovala stopy kroků. Ačkoliv krev už zaschla a oknem nad schodištěm proudilo sluneční světlo, děs z toho pronásledování tu přetrvával. Mimoděk se otřásla a zvedla oči k prvnímu patru. Tam nepochybně čekaly mnohem větší hrůzy. „Stalo se to nahoře?“

„V ložnici paní Hamertonové,“ odpověděl Abbott. Do posledních schodů stoupal poněkud zdráhavě, jako by si nijak netoužil připomínat předvčerejší zážitek. Šlápoty se tady zdály zřetelnější, neboť je zanechaly boty zmáčené dosud čerstvou krví. Vedly od místnosti na konci chodby.

Abbott ukázal do prvních otevřených dveří. Uvnitř byla rozestlaná postel. „Pokoj pro hosty, kde spala slečna Pulcillová.“

Jane svraštila čelo. „Sem je přece od schodů blíž.“

„Jo. Taky mi to připadalo divné. Vrah projde kolem pokoje slečny Pulcillové a zamíří chodbou přímo k paní Hamertonové. Třeba nevěděl, že v domě je někdo další.“

„Nebo ty dveře byly zamčené,“ nadhodil Frost.

„Kdepak, nemají zámek. Vrah prostě z nějakých důvodů tuhle místnost minul a šel rovnou do pokoje paní

Hamertonové.“ Abbott se nadechl a pak pokračoval k hlavní ložnici. Na jejím prahu se zastavil. Váhal.

Když Jane nakoukla dovnitř, pochopila proč. Tělo Gemmy Hamertonové sice už odvezli, poslední okamžiky jejího života však zůstaly zaznamenané ve výmluvných rudých stříkancích na stěnách, ložním prádle a nábytku. Jane vstoupila do pokoje a okamžitě pocítila lehký závan chladného dechu, jako by se o ni právě otřel přízrak. Násilí vždycky zanechává stopy, pomyslela si. Nejen v krvavých skvrnách, ale i v ovzduší.

„Mrtvola ležela zkroucená až v rohu ložnice,“ řekl Abbott. „Ale jak nasvědčují krvavé stříkance, smrtelnou ránu vrah zasadil oběti někde blízko lůžka. Všimněte si tepenných výstřiků v hlavách postele. A tamhle,“ ukázal Abbott ke stěně vpravo, „je zřejmě krev, která odlétla z čepele.“

Jane odtrhla oči od nasáklé matrace a zahleděla se na kapky vržené odstředivou silou, když vrah prudce máchl zakrváceným nožem. Sledovala úhel dopadu. „Je to pravák,“

konstatovala.

Abbott přikývl. „Soudní lékař po ohledání rány prohlásil, že pachatel vůbec neváhal a nehledal na krku nejvhodnější místo, ale jediným čistým řezem proťal hlavní žíly. Podle doktorova odhadu zůstala oběť ještě minutu či dvě při vědomí. Stihla zvednout telefon a odplazit se do rohu

pokoje. Na sluchátku jsou otisky jejích zakrvácených prstů, víme tedy, že číslo vyťukávala až poté, co vrah zaútočil.“

„Takže telefon zavěsil pachatel?“ zeptal se Frost.

„Nejspíš ano.“

„Zmínil jste se, že operátorka zkoušela hovor ověřit, ale na druhém konci linky se stále ozýval obsazovací tón.“

Abbott se zamyslel. „Trochu divné, co? Chlap nejdřív zavěsí a pak položí sluchátko vedle vidlice. Zajímalo by mě, proč to udělal.“

„Asi nechtěl, aby telefon vyzváněl,“ nadhodila Jane.

„Obával se hluku?“ řekl Frost.

Jane přikývla. „Tím by se taky vysvětlovalo, proč u téhle oběti nepoužil střelnou zbraň. Věděl, že v domě je další osoba, a nepřál si ji probudit.“

„Jenže se stejně vzbudila,“ navázal Abbott. „Možná slyšela pád těla. A možná paní Hamertonová stačila vykřiknout. Slečna Pulcillová se každopádně probrala ze spánku. Vstoupila sem. Uviděla vetřelce. A dala se na útěk.“

Jane ještě chvíli upřeně pozorovala kout, kde zemřela Gemma Hamertonová, zhroucená v kaluži vlastní krve.

Konečně Jane opustila místnost a zamířila chodbou zpátky. Ve dveřích pokoje pro hosty se zastavila a zahleděla se na rozestlané lůžko. Vrah prošel kolem, uvažovala. Dveře nebyly zamčené, za nimi spala mladá žena, on je však minul

a pokračoval k hlavní ložnici. Nevěděl snad, že v domě je návštěva, další žena?

Kdepak, určitě o ní věděl. Právě proto vyvěsil telefon.

Právě proto nezabíjel pistolí, ale nožem. Potřeboval, aby první vražda proběhla nehlučně.

Měl totiž v plánu přesunout se hned potom do Josephinina pokoje.

Jane sestoupila po schodišti dolů a vyšla ven. Zářilo odpolední slunce, v bezvětří a horku bzučel hmyz, ale přesto se nedokázala zbavit mrazivého pocitu. Vydala se z verandy na příjezdovou cesto.

Tudy se za ní hnal. Svítil měsíc a vrah ji tedy dobře viděl.

Osamělou dívku v noční košili.

Jane kráčela pomalu, sledovala trasu, po níž utíkala Josephine, bosá chodidla pořezaná střepy. Silnice byla vepředu za stromy a prchající dívka se potřebovala dostat k sousednímu domu. Tam by pak křičela a tloukla na dveře.

Chvíli se Jane zdržela u první velké krvavé skvrny.

Jenže tady ji střela zasáhla do nohy. Josephine upadla.

Jane zvolna pokračovala, nespouštěla oči z krvavých stop, které na štěrkové příjezdové cestě zanechala Josephine, když se plazila po čtyřech a neustále si přitom uvědomovala, že se muž blíží a chystá se ji zabít. Zaschlé hnědočervené šmouhy se táhly dál a dál a končily sotva deset metrů před silnicí. Muselo trvat dlouho, než se zoufalá dívka doplazila

až sem, jistě dostatečně dlouho, aby ji vrah dostihl. Aby ještě jednou stiskl spoušť a zmizel.

Přesto smrtící střelu nevypálil.

Jane se zastavila. Upřeně pozorovala místo, kde Josephine napůl ležela a napůl klečela, když ji objevila policejní hlídka. Nikoho jiného tu policisté neviděli, jenom zraněnou mladou ženu. Ženu, která už měla být mrtvá.

Teprve teď Jane pochopila. Vrah chtěl Josephine živou.

Kapitola 21

Každý lže, říkala si Jane. Ale jen málokdo se dokáže ve svém vylhaném světě zabydlet tak dokonale a úspěšně jako Josephine Pulcillová.

Zatímco s Frostem jeli do nemocnice, uvažovala Jane, co jim Josephine dneska nabídne, jakými novými báchorkami se pokusí vysvětlit nepopiratelná fakta, která o ní zjistili. A v duchu se ptala, jestli Frost těm lžím opět naletí.

„Myslím, že až tam dorazíme, měl bys nechat mluvit jenom mě,“ prohodila.

„Proč?“

„Ráda bych ji vyslechla sama.“

Pohlédl na ni. „Máš k tomu snad nějaký zvláštní důvod?“

Jane zaváhala. Pravdivou odpovědí by ještě prohloubila nepříjemnou roztržku mezi sebou a Frostem. Roztržku, kterou způsobila právě Josephine. „Prostě jsem přesvědčená, že ji líp zvládnu. Od začátku mě před ní instinkt varoval.“

„Instinkt? O nic jiného nešlo?“

„Ty jsi jí věřil. Já ne. A rozhodně jsem se nespletla.“

Frost se otočil k postrannímu okénku. „Spíš jsi na ni žárlila.“

„Cože?“ Jane odbočila na nemocniční parkoviště a vypnula motor. „Tohle si vážně myslíš?“

Frost si povzdechl. „Nechme toho.“

„Ne, buď upřímný. Co jsi tím chtěl říct?“

„Vůbec nic.“ Otevřel dveře auta. „Půjdeme.“

Jane vystoupila a prudce zabouchla dveře. Není náhodou na Frostově poznámce kousek pravdy? uvažovala. Nebudí ve mně skutečnost, že sama nejsem dost půvabná, odpor k tomu, jak snadno proplouvají přitažlivé ženy životem? Muži obdivují krasavice, snesli by jim modré z nebe, a hlavně jim naslouchají. Zatímco my ostatní si sebemenší pozornost musíme zatraceně zasloužit. Ale i kdybych třeba žárlila, podstatné je, že instinkt mě nezklamal.

Josephine Pulcillová je podvodnice.

Mlčky s Frostem vešli do nemocnice, mlčky vyjeli výtahem na chirurgické oddělení. Jane si nevzpomínala, že by se někdy jeden druhému tak nesmírně odcizili. Ačkoliv kráčeli těsně vedle sebe, jako by je odděloval celý světadíl.

Jane se dokonce po celou cestu chodbou na svého kolegu ani nepodívala. Rázně otevřela dveře pokoje číslo 216 a vstoupila dovnitř.

Mladá žena, kterou znali jako Josephine, k nim vzhlédla z lůžka. V tenké nemocniční košili se zdála až dojemně zranitelná. Panna s holubičím pohledem, dáma v nesnázích.

Jak to sakra dokázala? I s neumytými vlasy a s nohou v neforemné sádře vypadala neodolatelně.

Jane neztrácela čas. Zamířila rovnou k posteli a vypálila první otázku: „Co nám povíte o San Diegu?“

Josephine okamžitě sklopila oči k pokrývce, aby se vyhnula Janeinu pohledu. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Tenkrát vám bylo kolem čtrnácti, dost, abyste si zapamatovala, co se té noci odehrálo.“

Josephine zavrtěla hlavou. „Nejspíš jste si mě s někým spletla.“

„Tehdy jste se jmenovala Susan Cooková. Chodila jste na Základní a střední školu Williama Howarda Tafta. Žila jste s matkou, která používala jméno Lydia Newhouseová.

Jednoho rána jste se obě sbalily a narychlo opustily město.

Od té doby o Susan a její matce nikdo neslyšel.“

„A odjet náhle z města je snad protizákonné?“ odsekla Josephine a konečně se zjevným vzdorem pohlédla Jane do očí.

„Ne, tohle protizákonné není.“

„Tak proč se mě na to vyptáváte?“

„Protože velmi protizákonné je střelit člověka zezadu do hlavy.“

Josephine se ve tváři nepohnul ani sval. „Jakého člověka?“ opáčila nevzrušeně.

„Muže, který zemřel ve vaší ložnici.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ zopakovala Josephine.

Obě ženy na sebe chvíli upřeně hleděly. A Jane si pomyslela: Frost tě možná neumí prokouknout, ale nepochybuj, že já to dokážu.

„Znáte chemikálii s názvem luminol?“ zeptala se Jane.

Josephine pokrčila rameny. „A měla bych?“

„Reaguje na železo v zaschlé krvi. Stačí postříkat jakýkoliv povrch luminolem, a zbytky krve se ve tmě rozsvítí jako neonová reklama. Můžete sebepečlivěji drhnout, ale všechny krevní stopy nikdy úplně neodstraníte.

Přestože jste s matkou omyly stěny a vytřely podlahu, krev tam zůstala, skrytá ve spárách, vsáklá do dřevěných lišt.“

Tentokrát Josephine mlčela.

„Když policisté v San Diegu prohledávali váš dům, použili i luminol. Jeden pokoj přímo zářil. Váš pokoj. Tak mi laskavě nevykládejte, že o tom nic nevíte. Určitě jste tam byla. Víte moc dobře, co se stalo.“

Josephine zbledla. „Bylo mi čtrnáct,“ řekla tiše. „Je to hrozně dávno.“

„U vraždy neexistují promlčecí lhůty.“

„U vraždy? Podle vás došlo…“

„Co se té noci stalo?“

„Nejednalo se o vraždu.“

„O co tedy?“

„O sebeobranu!“

Jane spokojeně pokývla. Konečně pokročili o kousek dál.

Josephine alespoň připustila, že ten muž skutečně zemřel v jejím pokoji. „Jak se to přihodilo?“

Mladá žena sklouzla očima k Frostovi, jako by u něho hledala pomoc. Detektiv stál u dveří a z jeho nečitelného chladného výrazu poznala, že od něho nemůže čekat žádnou laskavost, žádné pochopení.

„Je načase vyklopit pravdu,“ řekla Jane. „Už kvůli Gemmě Hamertonové. Zaslouží si, aby jejího vraha stihl trest, nemyslíte? Předpokládám, že byla vaší přítelkyní.“

Při vyslovení Gemmina jména Josephine vyhrkly slzy.

„Ano,“ hlesla. „Víc než přítelkyní.“

„Víte, že je mrtvá?“

„Ano, od detektiva Abbotta. Ale já už to věděla.“

Josephinin hlas se změnil v pouhý šepot. „Viděla jsem ji tam ležet na podlaze…“

„Podle mého názoru spolu ty dvě události, smrt paní Hamertonové a střelba v San Diegu, souvisejí. Jestli pro svoji přítelkyni chcete spravedlnost, odpovíte na mé otázky, Josephine. Nebo vám mám raději říkat Susan Cooková? Pod tím jménem jste přece žila v San Diegu.“

„Teď se jmenuju Josephine.“ Mladá žena si vyčerpaně povzdechla. Už nic nepředstírala. „Tohle své jméno používám nejdéle.“

„Kolik jste jich vystřídala?“

„Čtyři. Vlastně pět.“ Zakroutila hlavou. „Vidíte, ani si to pořádně nepamatuju. Kdykoliv jsme se přestěhovaly, dostala jsem nové jméno. Doufala jsem, že Josephine bude poslední.“

„Jak se jmenujete doopravdy?“

„Záleží na tom?“

„Ano, záleží. S jakým jménem jste se narodila? A nemusíte si nic vymýšlet, protože takový detail si snadno zjistíme.“

Josephine sklonila hlavu a vzdala marný boj. „Příjmení je Sommerová,“ řekla tiše.

„A křestní jméno?“

„Nefertari.“

„Nefertari? To zní hodně neobvykle.“

Josephine se unaveně zasmála. „Moje matka se nikdy nerozhodovala podle běžných zvyklostí.“

„Nejmenovala se tak náhodou nějaká egyptská královna?“

„Ano, jmenovala. Manželka Ramsese Velikého.

Nefertari, pro niž září slunce.“

„Cože?“

„Tohle mi říkávala matka. Milovala Egypt. A často opakovala, že se tam jednou vrátí.“

„Kde je vaše matka teď?“

„Už zemřela,“ tiše odpověděla Josephine. „Před třemi roky v Mexiku. Srazilo ji auto. Když se to stalo, byla jsem na univerzitě v Kalifornii, nemůžu vám tedy o tom neštěstí říct nic bližšího.“

Jane si přisunula židli k nemocničnímu lůžku a posadila se. „Ale můžete nám říct o San Diegu. Co se té noci přihodilo?“

Josephine seděla se svěšenými rameny. Uvědomovala si, že ji zahnali do rohu. „Bylo letní vedro,“ začala. „I v noci.

Matka vždycky trvala na tom, abychom pečlivě zavíraly všechna okna, ale já tenkrát nechala okno ve svém pokoji otevřené. Tak se dostal do domu.“

„Oknem vaší ložnice?“

„Matka zaslechla hluk a zašla ke mně. Napadl ji, bránila se. Bránila mě. “ Josephine pohlédla na Jane. „Nic jiného jí nezbývalo.“

„Viděla jste, jak na ni zaútočil?“

„Spala jsem. Probudil mě výstřel.“

„Pamatujete si, kde v té chvíli matka stála?“

„Neviděla jsem to. Už jsem vám říkala, že jsem spala.“

„Jak tedy můžete tvrdit, že šlo o sebeobranu?“

„Byl v našem domě, v mém pokoji. To je dostatečný důvod, ne? Když se vám někdo v noci vloupá do domu, máte přece právo střílet.“

„Zezadu do hlavy?“

„Otočil se! Srazil ji na zem a otočil se. Pak vystřelila.“

„Myslela jsem, že jste nic neviděla.“

„Takhle mi matka tu scénu popsala.“

Jane se na židli zaklonila, ale dál z Josephine nespouštěla oči. Nechávala plynout vteřiny, nechávala působit ticho.

Ticho, které ještě zdůrazňovalo skutečnost, že Jane pozorně sledovala každé hnutí ve tváři mladé ženy.

„Takže najednou máte v pokoji mrtvolu,“ řekla posléze Jane. „Co se stalo pak?“

Josephine se nadechla. „Matka se o všechno postarala.“

„Tedy smyla krev?“

„Ano.“

„A zakopala na dvorku mrtvolu?“

„Ano.“

„Zavolala policii?“

Josephine sevřela ruce, až jí zbělely klouby. „Ne,“ hlesla.

„Načež jste hned ráno odjely z města.“

„Ano.“

„Tady vám nějak přestávám rozumět,“ prohodila Jane.

„Připadá mi, že se vaše matka zachovala dost nelogicky. Jak tvrdíte, zabila toho muže v sebeobraně.“

„Vnikl do našeho domu. Přistihla ho v mé ložnici.“

„Dobrá, trochu si celou situaci rozebereme. Pokud se někdo vloupá do vašeho domu a ohrožuje vás, máte plné právo použít na svou obranu i smrtící prostředky. Za to by

vás každý policista mohl jen obdivně poklepat po rameni.

Ovšem vaše matka policisty nezavolala. Místo toho odtáhla mrtvolu na dvůr a tam ji zakopala. Smyla krev, popadla dceru a odjela z města. Dává vám tohle smysl? Protože já tady, ať se snažím, jak se snažím, žádný smysl nevidím.“

Jane se prudce naklonila blíž, jako by tím agresivním pohybem chtěla co nejvíc narušit soukromý prostor mladé ženy. „Byla to vaše matka. Musela vám říct, proč jednala tak podivně.“

„Byla jsem vyděšená. Na nic jsem se nevyptávala.“

„A sama vám žádné vysvětlení nenabídla?“

„Utíkaly jsme, nic jiného se nezdálo důležité. Vím, že teď to nedává smysl, ale takhle to prostě bylo. Celé zpanikařené jsme odjížděly z města. A za takových okolností nemůžete volat policii. Už samotný útěk na vás vrhá stín podezření.“

„Nemýlíte se, Josephine. Chování vaší matky působí zatraceně podezřele. Toho muže zezadu střelila do hlavy. Na policisty v San Diegu to nepůsobilo jako sebeobrana. Spíš jako chladnokrevná vražda.“

„Zabila ho, aby mě ochránila!“

„Proč tedy nezavolala policii? Před čím vlastně prchala?“

Jane se naklonila ještě blíž, téměř k obličeji mladé ženy.

„Chci slyšet pravdu, Josephine!“

Josephine zřejmě ztratila poslední zbytek energie.

Choulila se tam se skleslými rameny a poraženecky

sklopenou hlavou. „Před vězením,“ vydechla. „Matka prchala před vězením.“

Přesně na tohle čekali. Ano, tím se mnohé vysvětlovalo.

Jane to poznala z celkového vzezření mladé ženy, z jejího rezignovaného tónu. Josephine pochopila, že bitva je prohraná, a konečně se rozhodla prozradit úzkostlivě střežené tajemství.

„Jaký zločin spáchala?“ zeptala se Jane.

„Podrobnosti neznám. Říkala mi, že když se to stalo, byla jsem ještě v kojeneckém věku.“

„Ukradla něco? Nebo snad někoho zabila?“

„Nechtěla o tom mluvit. A já až do oné noci v San Diegu vůbec nic netušila. Teprve tehdy mi naznačila, proč nemůžeme volat policii.“

„A vy jste se jako poslušné děcko prostě sbalila a odjela s ní pryč?“

„Co jiného jsem podle vás měla dělat?“ Josephine zdvihla hlavu, v očích opět vzdor. „Byla to moje matka. Upřímně jsem ji milovala.“

„Přiznala se vám, že spáchala zločin.“

„Některé zločiny jsou ospravedlnitelné. Existují situace, kdy nemáte na výběr. Ať už provedla cokoliv, musela k tomu mít důvod. Matka byla dobrý člověk.“

„Prchala před zákonem.“

„Pak je ten zákon špatný. “ Josephine chladně opětovala Janein pohled, nehodlala ze svého stanoviska sebeméně slevit. Odmítala připustit, že by její matka dokázala spáchat cokoliv špatného. Mohl by si rodič přát oddanějšího potomka? Snad byla taková oddanost pomýlená a slepá, ale přesto ji Jane musela obdivovat. Moc by se chtěla jednou dočkat něčeho podobného od vlastní dcery.

„Takže matka vás vláčela z města do města, střídala vám jména,“ shrnula Jane. „A kde byl po celou tu dobu váš otec?“

„Otec zemřel v Egyptě ještě předtím, než jsem se narodila.“

„V Egyptě?“ Jane rázem zpozorněla. „Povězte mi o něm víc.“

„Byl Francouz. Patřil ke skupině archeologů, kteří tam prováděli vykopávky.“ Josephininy rty zvlnil teskný úsměv.

„Matka říkala, že byl úžasný, nesmírně vtipný a hlavně laskavý. Právě laskavost na něm měla nejraději. Plánovali svatbu, ale pak došlo k hroznému neštěstí. K požáru.“

Josephine ztěžka polkla. „Tehdy utrpěla popáleniny i Gemma.“

„Gemma Hamertonová s ní byla v Egyptě?“

„Ano.“ Při zmínce o Gemmě znovu mladé ženě vyhrkly slzy. „Je to moje vina, že? Kvůli mně Gemma zemřela.“

Jane pohlédla na Frosta, jehož ta informace zřejmě také zaskočila. Ačkoliv zatím do výslechu nezasahoval, teď už nevydržel mlčet a položil otázku.

„Ve které části Egypta probíhaly ty vykopávky, kde se seznámili vaši rodiče?“

„Nedaleko oázy Siwa. V západní poušti.“

„Po čem pátrali?“

Josephine pokrčila rameny. „Stejně nic neobjevili.“

„A co hledali?“

„Kambýsovo ztracené vojsko.“

V nastalém tichu Jane téměř slyšela, jak do sebe zapadají jednotlivé dílky skládanky. Egypt. Kambýses. Bradley Rose.

Otočila se k Frostovi. „Ukaž jí jeho fotografii.“

Prost sáhl do složky a podal Josephine snímek. Byla to momentka z kaňonu Chaco, kterou jim půjčil profesor Quigley. Zachycovala mladého Bradleyho zírajícího světlýma vlčíma očima přímo do objektivu.

„Poznáváte toho člověka?“ zeptal se Frost. „Jde o starou fotografii. Teď už mu bude kolem pětačtyřiceti.“

Josephine zavrtěla hlavou. „Kdo je to?“

„Jmenuje se Bradley Rose. Před sedmadvaceti lety taky byl v Egyptě. Pracoval na týchž archeologických vykopávkách jako vaše matka. Určitě se znali.“

Josephine upřeně pozorovala snímek, snažila se najít v té tváři nějaké povědomé rysy. „To jméno jsem v životě neslyšela. Matka se o něm nikdy nezmínila.“

„Josephine,“ řekl Frost, „myslíme si, že právě tenhle muž vás pronásleduje a předevčírem na vás zaútočil. A máme důvodné podezření, že je to náš archeolog zabiják.“

Josephine vylekaně vzhlédla. „Znal moji matku?“

„Zúčastnili se stejných vykopávek. Museli se znát. Tím by se vysvětlovalo, proč se teď soustředil na vás. Vaše fotografie se dvakrát objevila v deníku The Boston Globe, pamatujete? Nejprve v březnu, brzy poté, co vás muzeum přijalo do zaměstnání. A pak před pár týdny, v souvislosti s tomografickým vyšetřením Madam X. Možná Bradleyho ty snímky něčím zaujaly. Možná se na ně díval a měl pocit, že vidí vaši matku. Podobáte se jí?“

„Ano. Gemma říkala, že jsem dokonalá matčina kopie.“

„Prozradíte nám křestní jméno své matky?“ ozvala se Jane.

Mladá žena několik vteřin mlčela. Jako by v sobě tohle tajemství pohřbila už nesmírně dávno a nedokázala si je vybavit. Když konečně odpověděla, zněla její slova skoro neslyšně.

„Médeia. Její křestní jméno bylo Médeia.“

„Jméno z té kartuše,“ poznamenal Frost.

Josephine se opět zahleděla na fotografii. „Proč se o něm matka ani nezmínila? Proč jsem nikdy neslyšela jeho jméno?“

„Jak se zdá, vaše matka tu hraje klíčovou roli,“ řekla Jane. „Hraje klíčovou roli ve vrahových motivech. Vy o něm sice nevíte, ale on určitě ví o vás. A pravděpodobně se už nějaký čas pohybuje ve vaší blízkosti, přímo na okraji vašeho zorného pole. Možná denně prochází kolem vašeho domu. Nebo s vámi sedí v autobuse, když jedete do práce.

Až vás odvezeme zpátky do Bostonu, budeme potřebovat seznam všech míst, která častěji navštěvujete. Napíšete nám každou kavárnu, každé knihkupectví.“

„Ale já se do Bostonu nevrátím.“

„Musíte se tam vrátit. Jinak vás nemůžeme ochránit.“

Josephine zavrtěla hlavou. „Líp mi bude někde jinde.

Kdekoliv jinde.“

„Ten člověk vás vystopoval až sem. Myslíte, že vás nenajde znovu?“ Jane mluvila tiše a naléhavě. „Povím vám, jak se Bradley Rose chová ke svým obětem. Nejdřív je zchromí, aby jim zabránil v útěku. Střelí je do nohy jako vás. Stejným způsobem zchromil Madam X. Jistý čas ji ponechal naživu, ukrytou na nějakém místě, kde ji nikdo nemohl slyšet. Věznil ji tam celé týdny a bůhví, co jí během té doby prováděl.“ Jane ještě víc ztlumila hlas, teď už připomínal téměř důvěrný šepot. „A v jeho vlastnictví

zůstala i po smrti. Zakonzervoval si ji na památku. Začlenil ji do svého harému, Josephine. Do svého harému mrtvých duší.“ Jane se krátce odmlčela a pak dodala: „Vy jste jeho příští oběť.“

„Proč mi to všechno vykládáte?“ zasténala Josephine.

„Nejsem snad už dost vyděšená?“

„Dokážeme vás ochránit,“ ozval se Frost. „Zámky ve vašich dveřích už jsme dali vyměnit. Kdykoliv opustíte dům, zařídíme vám doprovod. Někdo vás bude střežit na každém kroku.“

„Když já nevím.“ Josephine se objala kolem ramenou, ale přesto se dál třásla. „Nevím, co mám dělat.“

„Známe vraha,“ řekla Jane. „Známe jeho postupy, takže výhoda je na naší straně.“

Mladá žena mlčky zvažovala své šance. Utíkat? Bojovat?

Neviděla žádnou střední cestu, žádné kompromisní řešení.

„Vraťte se do Bostonu,“ znovu ji vybídla Jane. „Pomozte nám skoncovat s tou hrůzou.“

„Udělala byste to vy, kdybyste byla na mém místě?“ tiše se zeptala Josephine a zvedla oči k Jane.

„Ano.“ Jane neuhnula před jejím pohledem. „Přesně tohle bych udělala.“

Kapitola 22

Dveře jejího bostonského bytu zdobila řada lesklých nových zámků.

Josephine nasadila do drážky bezpečnostní řetízek, zamkla a zasunula závoru. Navíc podložila kliku židlí.

Taková překážka by sice násilnému vstupu nezabránila, ale posloužila by alespoň jako varovný signál.

S nohou v sádře se za pomoci berlí dobelhala k oknu a vyhlédla do ulice. Viděla, jak detektiv Frost právě vychází z domu a nastupuje do auta. Ještě nedávno by se patrně otočil, usmál se na ni a přátelsky jí zamával. Teď už ne. Od jisté doby se choval stejně chladně a odměřeně jako jeho kolegyně Rizzoliová. To je následek mých lží, pomyslela si Josephine. Nebyla jsem upřímná a Frost mi přestal důvěřovat. A nemýlí se, když mi nedůvěřuje.

Největší tajemství jsem jim neprozradila.

Detektiv sice hned po příjezdu překontroloval celý její byt, přesto však cítila nutnost znovu sama projít ložnici, koupelnu i kuchyň, království skromné a maličké, ale její.

Všechno zůstalo tak, jak to tady před týdnem opustila.

Všechno se zdálo útulné, důvěrně známé. Všechno se vrátilo k normálu.

Nicméně později odpoledne, zatímco stála u sporáku a vmí-chávala cibuli a rajčata do bublajícího kastrolu s omáčkou čili, připomenula si náhle Gemmu, která už nikdy nebude připravovat žádné jídlo, nikdy nevdechne příjemnou vůni koření, nikdy si nelokne vína, nikdy neucítí žár sálající z rozpálené trouby.

Když se konečně pustila do večeře, dokázala spolknout sotva pár lžic a ztratila chuť. Seděla u stolu a upřeně pozorovala jedinou dekoraci visící na stěně: kalendář.

Dokazoval, jak nejistá si byla, jestli skutečně zakotví v Bostonu. Prostě se dosud neodhodlala lépe si byt zařídit. Ale dál už váhat nesmím, pomyslela si. Detektiv Rizzoliová má pravdu, je nejvyšší čas definitivně se rozhodnout, zvolit si tohle město za svůj domov. Přestanu utíkat. Dlužím to Gemmě, která se kvůli mně obětovala, která zemřela, abych mohla žít. A já tedy budu žít. Budu se tady cítit doma, najdu si přátele, možná se dokonce zamiluju. A začnu hned.

Venku se podvečer zvolna měnil ve vlahý letní soumrak.

Se sádrou na noze se Josephine musela vzdát obvyklé večerní procházky, příliš se nemohla pohybovat ani po bytě.

A tak si otevřela láhev vína, odnesla si ji k pohovce, posadila se a začala přepínat televizní kanály. Vůbec netušila, že jich tolik existuje, ale vzájemně se skoro nelišily. Půvabné tvářičky. Muži ozbrojení pistolemi. Další krásky. Elegáni s golfovými holemi.

Pojednou se v televizi objevil nový obrázek a ruka držící dálkový ovladač strnula. Běžely večerní zprávy a obrazovku zaplnila fotografie pohledné mladé tmavovlásky.

„… ženu, jejíž mumifikované tělo se našlo v Crispinově muzeu, se podařilo identifikovat. Lorraine Edgertonová už před pětadvaceti lety zmizela z odlehlé přírodní rezervace v Novém Mexiku…“

Byla to Madam X. Vypadá jako moje matka. Vypadá jako já.

Josephine vypnula televizor. Byt náhle připomínal klec, kde zoufalé ptáče marně naráží křídly o drátěné pletivo.

Chci zpátky svůj život!

Po třech sklenkách vína konečně usnula.

Když se probudila, teprve svítalo. Seděla u okna, pozorovala východ slunce a uvažovala, kolik dní ještě zůstane uvězněná uvnitř těchhle stěn. Neustále se bát dalšího útoku a dalších výhrůžných vzkazů, to přece také představovalo jistý druh umírání. Rizzoliové a Frostovi sice pověděla o dopisech adresovaných Josephine Sommerové, ale samotné důkazy bohužel roztrhala a spláchla do záchodu. Policisté průběžně sledovali její byt i poštu.

Teď nezbývalo než čekat, co udělá Bradley Rose.

Venku se rozednilo. Ulicí s rachotem projížděly autobusy, ranní běžci zahajovali svůj okruh kolem bloku, lidé spěchali za prací. Den pokračoval. Přešlo poledne, na

hřišti se hemžily děti, rychle se blížila odpolední dopravní špička.

Večer už to Josephine nevydržela. Všichni vedou normální život, pomyslela si. Všichni, jenom já ne.

Zvedla telefon a zavolala Nicku Robinsonovi. „Chci se vrátit do práce,“ oznámila mu.

Jane se dívala na tvář oběti číslo 0. Ženy, která unikla.

Fotografie Médeie Sommerové pocházela z ročenky Stanfordské univerzity, kde Médeia před sedmadvaceti lety studovala. Byla to tmavovlasá a tmavooká kráska s jemně tvarovanými lícními kostmi, nesmírně podobná své dceři Josephine. Ve skutečnosti chtěl Bradley Rose tebe, pomyslela si Jane. Jenže on sám ani jeho komplic Jimmy Otto tě nedokázali polapit. A tak shromažďovali náhražky, ženy stejného typu. Ovšem žádná z obětí nebyla pravá Médeia, žádná se nevyrovnala originálu. Lovili dál, usilovně pátrali, ale tobě a tvé dceři se stále dařilo udržovat si dostatečný náskok.

Až do San Diega.

Náhle se jejího ramene dotkla čísi dlaň. Jane se v křesle prudce napřímila.

„Páni!“ zasmál se její manžel Gabriel. „Ještě že u sebe nemáš pistoli, jinak bys mě určitě zastřelila.“ Postavil

Reginu na podlahu v kuchyni a dítě se odbatolilo, aby si hrálo se svými oblíbenými pokličkami.

„Neslyšela jsem tě vejít,“ řekla Jane. „Vrátili jste se z hřiště nějak brzy, ne?“

„Počasí nám moc nepřálo. Každou chvíli se rozprší.“

Gabriel se naklonil Jane přes rameno a uviděl snímek Médeie. „To je ona? Její matka?“

„Jsem přesvědčená, že tahle žena je pravá Madam X.

Kromě záznamů z dob studia jsem o ní skoro nic nezjistila.“

Gabriel se posadil ke stolku a přelétl očima skrovné údaje, které bostonská policie zatím dokázala shromáždit.

Poskytovaly velmi chabý, spíš jenom stínový obraz mladé Médeie Sommerové. Gabriel si nasadil brýle, pohodlně se v křesle opřel a začetl se do záznamů ze Stanfordské univerzity. Měl nové brýle s rohovinovými obroučkami a připomínal v nich spíš bankéře než agenta FBI, dokonale ovládajícího střelné zbraně. Jane i po roce a půl manželského života bavilo pozorovat, a také obdivovat, Gabriela, jak to dělala právě teď. Navzdory bouřce, která burácela za okny, navzdory rámusu v kuchyni, kde Regina mlátila pokličkami, se zcela soustředil na stránky policejního spisu.

Jane přešla do kuchyně a zdvihla Reginu, která se okamžitě začala kroutit ve snaze vysvobodit se z objetí.

Copak ti ke spokojenosti nikdy nebude stačit moje náruč?

pomyslela si Jane, zatímco tiskla vzpouzející se dceru a vdechovala nejsladší vůně na světě: vůni dětského šamponu, vůni vlahé kojenecké pleti. Den za dnem Jane poznávala v Regině samu sebe. Poznávala se ve tmavých očích holčičky, v jejích hustých kudrnatých vlasech i v její úporně prosazované samostatnosti. Dcera byla bojovnice, a jak Jane tušila, k bitvám dojde i mezi nimi dvěma. Zároveň však věděla, že ji s dcerou navždy spojuje nezničitelné pouto. Pro bezpečí Reginy by riskovala cokoliv, vydržela cokoliv.

Stejně tak se chovala Josephine ve vztahu ke své matce.

„Příběh plný záhad,“ prohodil Gabriel.

Jane postavila dceru zpátky na podlahu a vzhlédla k manželovi. „Máš na mysli Médeiu?“

„Narodila se a vyrůstala v kalifornském Indiu. Skvělé výsledky na Stanfordské univerzitě. Pak v posledním ročníku z ničeho nic nechá studia a má dítě.“

„A brzy nato matka i dcera beze stopy zmizí.“

„Změnily totožnost.“

„Opakovaně.“ Jane se znovu posadila ke stolku. „Pokud si Josephine vzpomíná, vystřídala celkem pět různých jmen.“

Gabriel vzal do ruky policejní hlášení. „Tohle je zajímavé. V Indiu Médeia vznesla obvinění proti Bradleymu Roseovi a Jimmymu Ottovi. Oba ji neustále a společně

sledovali. Jako vlčí smečka, která se chystá vrhnout na kořist.“

„Ovšem ještě zajímavější je, že Médeia náhle stáhla veškerá obvinění týkající se Bradleyho Rose a odstěhovala se z India. A protože tam nezůstala, aby svědčila proti Jimmymu Ottovi, soud ho nikdy neobžaloval.“

„Proč stáhla obvinění proti Bradleymu?“ zeptal se Gabriel.

„To se už nikdy nedozvíme.“

Gabriel vložil hlášení zpátky do spisu. „Její útěky by možná

vysvětlovalo

právě

to,

že

byla

cílem

pronásledovatelů. Ukrývala se a měnila si jméno, aby zůstala v bezpečí.“

„Ale její dcera si vybavuje jiné důvody. Podle Josephine Médeia prchala před zákonem.“ Jane si povzdechla. „A tady máme další záhadu.“

„Jakou?“

„Neexistují žádné nevykonané příkazy k zatčení Médeie Sommerové. Jestli spáchala nějaký zločin, pak o něm, jak se zdá, nikdo neví.“

Tradice sousedského barbecue v domě Rizzoliových trvala už téměř dvacet let a takovou významnou událost nemohly překazit ani tmavé bouřkové mraky a blížící se hřmění. Janein otec Frank každé léto hrdě zapaloval oheň v

zahradním grilu, kladl na rošt steaky a kuřata a užíval si čestnou funkci šéfkuchaře, alespoň pro ten jediný den v roce, kdy vůbec bral do ruky nějaké kuchyňské náčiní.

Dneska se ovšem role vrchního grilovače v ráji opékaného masa neujal Frank, ale penzionovaný detektiv Vince Korsak. Pečlivě obracel šťavnaté řízky a na obrovskou zástěru obepínající mohutné břicho mu stříkal tuk. Poprvé Jane viděla u zahradního grilu někoho jiného než svého otce a znovu si připomenula, že nic, tedy ani manželství jejích rodičů, netrvá věčně. Měsíc poté, co Frank Rizzoli opustil svoji ženu, nahradil ho Vince Korsak.

Vládou nad grilem teď jasně dával sousedům najevo, kdo se stal novou oporou Angely Rizzoliové.

A nový majitel grilovacích kleští se tak skvělého postavení nehodlal vzdát.

Zatímco hosté, vystrašení sílícím hřměním a černající oblohou, se snažili zachránit mísy s jídlem, než se strhne bouřka, Korsak dál neochvějně pečoval o gril.

„Rozhodně nedovolím, aby tyhle krásný řízečky podlehly zkáze,“ prohlásil.

Jane vzhlédla k mrakům, ze kterých padaly první kapky deště. „Všichni se stěhují dovnitř. Ty steaky přece můžeme dopéct na pánvi.“

„Blázníš? Když člověk s námahou sežene poctivý hovězí a zabalí ho do slaniny, musí ho taky správně grilovat.“

„I když riskuje zásah bleskem?“

„Mám se bát pitomýho blesku?“ zasmál se Korsak.

„Hele, já už jednou byl mrtvej. Další elektrickej šok tomu mýmu budíku neublíží.“

„Zato tahle slanina určitě,“ opáčila Jane s pohledem upřeným na tuk odkapávající do plamínků. Infarkt donutil před dvěma lety Korsaka odejít do penze, ale neodradil ho od tučných jídel. Mamka mu taky příliš nepomáhá, pomyslela si Jane a sklouzla očima k piknikovému stolu v patiu, odkud Angela právě odnášela bramborový salát plný majonézy.

Korsak Angele, která vcházela do domu, zamával. „Víš, tvoje máti mi úplně změnila život,“ řekl. „Při tý hnusný zeleninový a rybí dietě jsem málem chcípnul hlady. Teprve Angela mě naučila, jak najít pravej požitek.“

„Zní to jako reklama na pivo.“

„Tvoje máti je vážně fantastická. Neumíš si představit, k ja-kejm šílenostem mě dokáže přemluvit. Třeba včera večer jsem prvně ochutnal chobotnici. Nebo jednou v noci jsme se spolu šli koupat bez plavek a…“

„Zadrž. Nepotřebuju slyšet podrobnosti.“

„Připadám si, jako bych se znovu narodil. Nikdy se mi ani nesnilo, že potkám takovou skvělou ženskou.“ Korsak obrátil steak na druhou stranu. Maso zasyčelo, z grilu se zvedl voňavý kouř. Jane si vybavila všechna ta dřívější letní

jídla, která na tomtéž grilu připravoval její otec. Ale dneska s mísou steaků pyšně vpluje do domu Korsak. Korsak bude otvírat lahve vína. Téhle radosti ses vzdal, tati. Stála ti nová přítelkyně za to? Nebo už každé ráno lituješ, že jsi mamku opustil?

„Věř mi,“ pokračoval Vince Korsak, „když se na ni tvůj táta vykašlal, musel bejt padlej na hlavu. Ale pro mě vlastně udělal tu nejúžasnější věc na světě.“ Korsak se náhle zarazil.

„Asi mluvím kapku netaktně, co? Prostě si nemůžu pomoct.

Jsem tak zatraceně šťastnej!“

Angela vyšla z domu, v rukou velkou čistou mísu na maso. „Z čeho jsi tak šťastný, Vinci?“ zeptala se.

„Ze steaků,“ řekla Jane.

Matka se zasmála. „Jo, tenhle člověk neztrácí apetit!“

Škádlivě dloubla Korsaka statným bokem. „A nejen v jídle.“

Jane odolala nutkání zakrýt si uši dlaněmi. „Raději půjdu dovnitř. Gabriel mi už jistě touží předat Reginu.“

„Počkej,“ zastavil ji Korsak a ztlumil hlas. „Dokud jsme tady venku, pověz nám něco o svým záhadným případu. Jak jsem slyšel, znáš jméno toho archeologa zabijáka. Je to synek nějakýho prachatýho Texasana, že?“

„Kde jsi o tom slyšel? Tenhle detail jsme nezveřejnili.“

„Mám svý zdroje.“ Korsak spiklenecky mrkl na Angelu.

„Jednou polda, vždycky polda.“

A Vince Korsak býval opravdu chytrý vyšetřovatel. Na jeho úsudek se kdysi Jane mohla spolehnout.

„Doneslo se mi, že ten chlápek je pěkně pošahanej cvok,“

dodal. „Loví mladý dámy a pak si je zakonzervovává jako suvenýry. Je to tak?“

Jane sklouzla očima k matce, která dychtivě naslouchala.

„Snad si o tom popovídáme jindy. Nechci mamku rozrušovat.“

„Jen klidně mluv,“ vybídla ji Angela. „Líbí se mi, když Vince vykládá, co zažíval při akcích. Hodně jsem se od něho dozvěděla o práci detektivů. Plánuju, že si pořídím takovou tu policejní vysílačku.“ Usmála se na Korsaka. „A Vince mě naučí střílet z pistole.“

„Jsem tu snad jediná, kdo si myslí, že to není dobrý nápad?“ zamračila se Jane. „Mami, zbraně jsou nebezpečné.“

„Ty ji přece nosíš, ne?“

„Umím s ní zacházet.“

„Taky to zvládnu.“ Angela se naklonila k dceři. „Jaký je ten vytipovaný pachatel? Podle čeho si vybírá cíle útoků?“

Kristepane, pomyslela si Jane, matka už se ohání odbornými výrazy!

„Ty mladé dámy určitě mají něco společného,“

pokračovala Angela. Pohlédla na Korsaka. „Jaké slovo jsi to použil o studiu obětí?“

„Viktimologie.“

„To je ono. Co nám tedy prozrazuje viktimologie?“

„Jde o stejnou barvu vlasů,“ odpověděl Korsak. „Aspoň jak jsem slyšel. Všechny tři oběti měly černý vlasy.“

„Měla bys být opatrná, Janie,“ řekla Angela. „Když má rád tmavovlásky.“

„Mami, po světě chodí spousty tmavovlásek.“

„Ale tebe má přímo na očích. Jestli sleduje televizní zprávy…“

„Pak ví dost, aby se jí klidil z cesty,“ přerušil Angelu Korsak. „Pokud si uvědomuje, co je pro něho dobrý.“ Začal sbírat z grilu hotové steaky a ukládat je na mísu. „Jane, to děvče jsi už před tejdnem přivezla zpátky do Bostonu, ne? A stalo se něco?“

„Zatím jsme nic nezaznamenali.“

„Nejspíš zmizel z města. Přesunul se na snadnější loviště.“

„Nebo čeká, až se uklidní situace,“ opáčila Jane.

„Jo, s tím je vždycky problém. Nepřetržitě někoho střežit, to vyžaduje hodně lidí. Jak poznáš, kdy hlídání ukončit?

Kdy tomu děvčeti přestane hrozit nebezpečí?“

Nikdy, pomyslela si Jane. Josephine se neustále bude ohlížet přes rameno.

„Myslíš, že vrah zabije znovu?“ zeptala se Angela.

„Jasně,“ pokývl Korsak. „Možná ne v Bostonu. Ale jsem si jistej, že právě teď někde loví.“

„Jak to víš?“

Korsak položil na mísu poslední plátek masa a uhasil gril.

„Tohle totiž lovci dělají.“

Kapitola 23

Mraky se stahovaly po celé nedělní odpoledne a teď bouřka vypukla naplno. Josephine ve své kanceláři bez oken sice neviděla blesky, ale slyšela burácení hromu. Zdi se tak otřásaly, že si vůbec nevšimla Nicholase, který se náhle objevil ve dveřích. Teprve když promluvil, zvedla oči od papírů na psacím stole.

„Odveze tě dneska někdo domů?“ zeptal se.

Váhavě stál na prahu. Jako by se bál vstoupit dovnitř.

Jako by tím mohl porušit nějaký přísný zákaz. Před několika dny detektiv Frost informoval zaměstnance muzea o bezpečnostních opatřeních a ukázal jim fotografii Bradleyho Rose, digitálně upravenou, aby odpovídala věku po dvaceti letech. K Josephine se od jejího návratu všichni chovali zdvořile, ale s jistými rozpaky. Spíš zachovávali uctivý odstup. Nikomu nebylo příjemné pracovat vedle oběti.

A mně je snad v roli oběti příjemně?

„Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli budeš mít doprovod,“

pokračoval Robinson. „Protože jinak bych tě mohl odvézt sám.“

„V šest mě tady vyzvedne detektiv Frost.“

„Aha. Ovšem.“ Nicholas přešlapoval ve dveřích. Zřejmě by rád něco dodal, ale nedostávalo se mu odvahy. Konečně ze sebe vysoukal: „Jsem rád, že ses vrátila.“ A otočil se k odchodu.

„Nicholasi?“

„Ano?“

„Dlužím ti vysvětlení. V řadě věcí.“

Ačkoliv stál velmi blízko, nedokázala se mu podívat do očí. Ještě nikdy se v jeho přítomnosti necítila tak stísněně.

Patřil k několika málo lidem, s nimiž jí většinou bylo dobře, neboť obývali tentýž výlučný koutek vesmíru a sdíleli tutéž neobvyklou vášeň pro mlhavá fakta a zábavné podivnosti.

Ze všech těch, které oklamala, si nejprovinileji připadala právě před Nicholasem. Víc než kdokoliv jiný se snažil být opravdu jejím přítelem.

„Nebyla jsem k tobě upřímná.“ Josephine smutně potřásla hlavou. „Vlastně jsi ode mě slyšel skoro samé lži. Počínaje tím, že se…“

„Já vím,“ tiše ji přerušil. „Ve skutečnosti se ani nejmenuješ Josephine.“

Užasle vzhlédla. Dřív by asi nervózně uhnul očima. Ale tentokrát její pohled opětoval. „Jak jsi to zjistil?“ zeptala se.

„Když jsi odjela z města a já se ti nemohl dovolat, měl jsem starost. Tak jsem zatelefonoval detektivu Rizzoliové a od ní jsem se dozvěděl pravdu.“ Nicholas se náhle

začervenal. „Nerad se přiznávám, ale volal jsem i na tvoji univerzitu. Napadlo mě, jestli…“

„Jestli jsi snad nenabídl místo úplné podvodnici.“

„Stydím se. Promiň, že jsem pátral ve tvém soukromí.“

„Neomlouvej se, Nicholasi. Měl jsi plné právo prověřit si moji kvalifikaci.“ Josephine si povzdechla. „V tomhle jediném jsem ti nelhala. Ale stejně mě překvapuje, že jsi mi dovolil, abych se vrátila do práce. Neřekl jsi jediné slovo.“

„Čekal jsem na vhodný okamžik. Na chvíli, kdy si budeš chtít popovídat. Jsi připravená?“

„Mám pocit, že už všechno víš.“

„Jak bych mohl všechno vědět, Josephine? Připadá mi, že tě začínám poznávat teprve teď. Všechno, co jsi mi vyprávěla o svém dětství, o rodičích…“

„Prostě jsem lhala,“ přerušila ho příkřeji, než zamýšlela.

Znovu zrudl. „Pochop, neměla jsem na vybranou,“ dodala mírnějším tónem.

Robinson vešel do její kanceláře a posadil se. Tolikrát už seděl na téže židli, tolikrát už nad šálky ranní kávy nenuceně s Josephine klábosili o posledních zajímavých předmětech vydolovaných ve sklepě nebo o drobných záhadách, které se někomu z nich podařilo objasnit. Ovšem tohle podobný příjemný rozhovor nebude.

„Umím si představit, jak podvedený si musíš připadat,“

řekla Josephine.

„Nepřeháněj, tak zlé to zase není.“

„Přinejmenším jsi zklamaný.“

Zabolelo ji, když přikývl, protože tím jenom potvrdil, jak se vzájemně odcizili. Hloubku roztržky jako by ještě zdůraznilo další ostré prásknutí hromu.

Josephine přemáhala slzy. „Omlouvám se.“

„Nejvíc mě zklamalo, že jsi mi nedůvěřovala. Měla jsi mi povědět pravdu. Stejně bych tě vždycky hájil.“

„Jak to můžeš tvrdit, když o mně nevíš všechno?“

„Ale znám tě. Jméno nebo třeba města, kde jsi bydlela, jsou podružnosti. Vím, na čem ti záleží, co je pro tebe důležité. Tohle se člověku zapíše do srdce mnohem víc než bezvýznamná otázka, jestli se skutečně jmenuješ Josephine.

To jsem ti přišel říct.“ Robinson se nadechl. „A… ještě něco.“

„Ano?“

Sklopil oči ke svým rukám, náhle křečovitě napjatým.

„Víš, napadlo mě… Totiž… Chodíš ráda do kina?“

„No jistě. Samozřejmě.“

„Výborně. To je… přímo skvělé! Bohužel moc nesleduju programy, ale určitě někde dávají nějaký pěkný film. A když ne teď, tak příští týden.“ Robinson si odkašlal. „Spolehni se, bezpečně, a ve slušnou dobu, bych tě doprovodil domů…“

„Nicholasi, tady jste!“ Ve dveřích se objevila Debbie Dukeová. „Musíme jet, nebo nám zavřou na plavebním úřadě.“

Robinson k ní vzhlédl. „Cože?“

„Slíbil jste, že mi pomůžete dopravit tu bednu na plavební úřad v Revere. Zásilka putuje do Londýna, je tedy třeba vyřídit celní formality. O to se postarám, ale bedna váží přes pětadvacet kilo.“

„Detektiv Frost ještě nepřišel pro Josephine. Nechci ji tady nechávat samotnou.“

„V muzeu je Simon. A taky paní Willebrandtová.

Všechny vchody jsou zamčené.“

Nicholas se otočil k Josephine. „Říkala jsi, že tě vyzvedne v šest? To je až za hodinu.“

„Neboj se, nic se mi nestane.“

„Tak pojďte, Nicku,“ naléhala Debbie. „Kvůli té bouřce se určitě zpomalí provoz. Musíme vyrazit.“

Robinson se zvedl a následoval Debbii Dukeovou z kanceláře. Zatímco na schodech doznívaly jejich kroky, Josephine seděla za svým psacím stolem, zaskočená tím, co se právě odehrálo.

Nesnažil se mě Nicholas Robinson spíš pozvat na rande?

Třesk hromu opět rozechvěl zdi muzea a světla na okamžik zablikala, jako by nebesa odpovídala na její otázku.

Ano, snažil.

Josephine udiveně zakroutila hlavou a pohlédla na stoh přírůstkových deníků. Obsahovaly ručně psané seznamy starožitností, které muzeum získalo v průběhu řady desetiletí. Postupně se tou evidencí probírala, vyhledávala jednotlivé předměty a hodnotila jejich stav. Teď se znovu pokusila soustředit na práci, ale v myšlenkách se nepřestávala vracet k Nicholasovi.

Chodíš ráda do kina?

Usmála se. Ano. A taky mám ráda tebe. Už od začátku.

Rozevřela další deník z dávných dob a poznala mikroskopický rukopis doktora Williama Scotta-Kerra.

Knihy přírůstků byly trvalou památkou na působení každého z kurátorů a měnící se rukopis názorně ukazoval, kdy staří kurátoři odešli a noví je nahradili. Někteří, například právě doktor Scott-Kerr, strávili v muzeu desítky let a Josephine si představovala, jak ti pánové stárnou společně se sbírkami a po skřípajících podlahách denně procházejí kolem exponátů, které jim časem připadají blízké jako důvěrní přátelé. A teď měla před sebou záznamy vzniklé za panování Scotta-Kerra, typicky zkratkovité a špatně čitelné.

– Zub megalodona, místo nálezu nezn. Dar p. Geralda DeVitta.

– Hliněná ucha džbánu zdobená okřídlenými slunečními kotouči. Doba železná. Nalezl dr. C. Andrews v Nebi Samwil.

– Stříbrná mince, patrně 3. st. př. Kr., na averzu vyražena Siréna Parthenopé, na reverzu býk s mužskou hlavou.

Neapol. Zakoupeno ze soukr. sbírky dr. M. Elgara.

Ona stříbrná mince tvořila součást expozice v přízemí, ale o hliněných uchách džbánu Josephine vůbec nevěděla.

Poznamenala si, že je má zkusit vyhledat, a obrátila stránku.

Další tři přírůstky kurátor zapsal jako jednu položku.

– Různé kosti, některé lidské, některé koňské.

– Kovové úlomky, snad zbytky postrojů tažných zvířat.

– Úlomek čepele dýky, patrně perské. 3. st. př. Kr.

Všechno nalezl S. Crispin poblíž oázy Siwa, Egypt.

Josephine se podívala na datum a strnula. Přestože venku dál hřmělo, mnohem víc vnímala tlukot svého srdce. Oáza Siwa, opakovala si znovu a znovu. Simon byl v západní poušti. Téhož roku jako moje matka.

Sáhla pro berle a chodbou se vydala k Simonově pracovně.

Dveře měl otevřené, ale uvnitř se nesvítilo. Nakoukla do místnosti a uviděla ho sedět nedaleko okna. Pozoroval

běsnící bouři, míhající se blesky. Oknem cloumaly prudké nápory vichru, sklo bičovaly proudy deště, jako by zemi trestali rozhněvaní dávní bohové.

„Simone?“ oslovila starého pána.

Otočil se. „Á, Josephine. Pojďte se podívat. Matka příroda nám dneska připravila nádherné představení.“

„Promiňte, měla bych dotaz. Týká se to jednoho záznamu v knize přírůstků.“

„Ukažte.“

O berlích přebelhala pracovnu a podala mu rozevřený deník. Simon Crispin v šeru klouzal očima po stránce a tiše četl: „Různé kosti. Fragment čepele dýky.“ Vzhlédl. „Na co jste se chtěla zeptat?“

„Záznam vás uvádí jako nálezce. Vzpomínáte si ještě, že jste ty předměty přivezl?“

„Ano, ale už celá léta jsem je neměl v rukou.“

„Simone, jedná se o nálezy ze západní pouště. Ta čepel je podle popisu snad perská, ze třetího století před Kristem.“

„Ano, ovšem. A vy si ji chcete sama prozkoumat.“ S

pomocí hole se zvedl. „Dobrá, prohlédneme si ji.

Přesvědčíme se, jestli budete souhlasit s mým odhadem.“

„Vy tedy víte, kde jsou ty předměty uskladněné?“

„Vím, kde by měly být. Pokud je někdo od té doby, co jsem je naposledy viděl, nepřemístil jinam.“

Josephine ho chodbou následovala ke stařičkému výtahu.

Tomu podivnému zařízení nikdy nedůvěřovala a raději se mu vyhýbala, ale tentokrát vzhledem ke svým berlím neměla na výběr. Když Simon zavřel černé mřížové dveře, zmocnil se jí pocit, jako by se ocitla v pasti. Výtah se zlověstně roztřásl. Skřípavě a pomalu sjel do sklepa, kde Josephine s úlevou vystoupila.

Simon odemkl skladovací prostory. „Pokud si vzpomínám,“ prohodil, „jednalo se o celkem pevné předměty, a tak jsme je uložili na zadních policích.“ Vedl ji bludištěm beden. Bostonská policie už ukončila prohlídku, po níž na podlaze zůstaly rozsypané piliny a polystyrénové kuličky. Josephine se za Simonem belhala úzkou uličkou do starší části depozitáře. Míjeli bedny označené jmény lákavě exotických míst. JÁVA. MAND-ZUSKO. INDIE. Konečně se zastavili u řady polic sahajících téměř ke stropu a zaplněných desítkami krabic.

„Výborně.“ Simon ukázal na nevelkou krabici s odpovídajícím datem a evidenčním číslem. „Naštěstí není vysoko.“ Sundal krabici z police a postavil ji na nejbližší bednu. „Trochu si připadám, jako bych vybaloval vánoční dárek. Jenže nás tu čekají věci, které už čtvrtinu století nikdo neviděl. Tak se podíváme, ne?“

Sáhl do krabice a vytáhl nádobku s kostmi.

Většinou to byly pouhé úlomky, ale Josephine rozeznala i pár drobných kousků držících pohromadě, přestože ostatní částí kostry se během staletí rozpadly a zpráchnivěly. Zvedla jeden z nich. Lehce ji zamrazilo.

„Jde o zápěstní kůstky,“ řekla tiše. Lidské.

„Podle mého soudu všechny ty úlomky pocházejí z téhož skeletu. Ano, v člověku se probouzejí vzpomínky.

Nesnesitelný vedro, všude prach. Vzrušení, když jsem doufal, že moje lopatka každou chvíli objasní historickou záhadu. Dřív než mi klouby vypovědí službu. Dřív než zestárnu, což jsem vlastně vůbec nečekal. Tehdy jsem se snad považoval za nesmrtelného.“ Nevesele, a jaksi udiveně, se zasmál. Několik desetiletí až příliš rychle uběhlo a zanechalo ho uvězněného ve zchátralém těle.

Simon znovu pohlédl na nádobku s kostmi. „Tenhle nešťastník si určitě také myslel, že nikdy nezemře. Dokud neviděl spolubojovníky pomatené žízní. Dokud se kolem něho nezhroutila celá armáda. Podobný konec si jistě nepředstavoval. Staletí jsou nemilosrdná i k nejslavnějším říším. Proměňují je v písek.“

Josephine opatrně vrátila zápěstní kůstky zpátky do nádobky. Teď už to byly jenom usazeniny vápníku a fosfátu.

Kosti posloužily svému účelu, pak jejich vlastník zemřel a opustil je, jako když člověk odloží vycházkovou hůlku. Po

dávném perském bojovníkovi, odsouzeném, aby zahynul v cizí poušti, nic jiného nezůstalo.

„Patřil k té ztracené armádě,“ poznamenala.

„Jsem si téměř jistý. Byl jedním z oněch zmizelých Kambý-sových vojáků.“

Josephine pohlédla na Crispina. „Pátrali jste tam společně s Kimballem Rosem.“

„Přece ty vykopávky financoval. A opravdu na nich nešetřil. Přál bych vám vidět, jaký tým shromáždil! Desítky archeologů. Stovky kopáčů. Hledali jsme svatý grál archeologie, stejně nedosažitelný jako třeba Archa úmluvy nebo hrobka Alexandra Velikého. Padesát tisíc perských bojovníků prostě pohltila poušť, a já chtěl být u toho, až budou objeveni.“

„Jenže se je objevit nepodařilo.“

Simon zavrtěl hlavou. „Kopali jsme dvě sezony a získali jsme všehovšudy pár úlomků kostí a kovu. Nepochybně pozůstatky nějakého opozdilce za hlavní skupinou. Tak ubohé nálezy Kimballa ani egyptskou vládu nezajímaly, a tak se dostaly sem k nám.“

„Nevěděla jsem, že jste pracoval pro Kimballa Rose.

Dokonce jste se vůbec nezmínil, že se s ním znáte.“

„Je to vynikající archeolog. A neobyčejně štědrý člověk.“

„A co jeho syn?“ tiše se zeptala Josephine. „Jak dobře jste znal Bradleyho?“

„Aha, Bradley.“ Simon uložil krabici zpátky. „Každý se vyptává na Bradleyho. Policisté. Teď zase vy. Ale upřímně řečeno, já si toho mládence skoro nepamatuju. Nicméně nevěřím, že by pro vás Kimballův syn mohl představovat hrozbu. Tohle vyšetřování bezdůvodně osočuje jejich rodinu.“ Crispin se otočil k Josephine a jeho upřený pohled ji náhle znepokojil. „Vždycky se vám snažil jenom prospět.“

„Jak to myslíte?“

„Nabízely se mi spousty uchazečů. A proč jsem vybral právě vás? Protože mi to doporučil. Stále vám pomáhá.“

Josephine o krok couvla.

„Skutečně jste nic netušila?“ Crispin se k ní zvolna blížil.

„Po celou dobu je vaším tajným přítelem. Žádal mě, abych ho neprozradil, ale myslím, že byste se už měla dozvědět pravdu. Je dobré znát své přátele, zvlášť když jsou tak štědří.“

„Přátelé se vás nepokoušejí zabít.“ Josephine se otočila a uličkou mezi bednami kulhala pryč.

„O čem to mluvíte?“ zvolal.

Dál se proplétala bludištěm, usilovně směřovala k východu ze sklepa. Simon ji následoval. Kdesi vzadu jeho hůl ťukala o betonovou podlahu.

„Josephine, policie se v jeho případě absolutně mýlí!“

Odbočila a konečně spatřila dveře. Byly pootevřené.

Copak jsme je nezavřeli? Jsem si jistá, že jsme za sebou zavírali.

Klapot Simonovy hole se opět přiblížil. „Omlouvám se, že jsem vám to prozradil. Ale opravdu byste měla vědět, jak velkoryse vás Kimball podporuje.“

Kimball?

Josephine se otočila. „Jak o mně vůbec ví?“ zeptala se.

Vzápětí ve sklepě zhaslo světlo.

Kapitola 24

Na město už se snesla noc. Jane vystoupila ze svého subaru a prudkým lijákem přeběhla ke vchodu Crispinova muzea. Domovní dveře nebyly zamčené, a tak vešla dovnitř.

Společně s ní do budovy pronikl mohutný poryv deště a vichru. Propagační brožurky se rozlétly z recepčního pultu a dopadly na vlhkou podlahu.

„Nejvyšší čas začít stavět archu, co?“ prohodil uniformovaný policista hlídkující na chodbě.

„Jo, prší pořádně.“ Jane si svlékla mokrou pláštěnku a pověsila ji na věšák.

„Nepamatuju jediné léto s takovými průtržemi mračen, a žiju tady od narození. Jak jsem slyšel, jde o důsledky globálního oteplování.“

„Kde jsou všichni?“ zeptala se příkře, až policistovi ztuhla tvář. Po tom, co se dnes večer stalo, Jane rozhodně neměla náladu na hovory o počasí.

Muž pochopil, proto odpověděl stejně odměřeně.

„Detektiv Young je ve sklepě. Jeho kolega nahoře vyslýchá kurátora.“

„Nejdřív se podívám do sklepa.“

Jane si vzala gumové rukavice a papírové návleky na boty a zamířila ke schodišti. S každým dalším krokem se připravovala na to, co ji čeká. V suterénu spatřila první varovné známky. Od skladových prostor vedly k výtahu krvavé otisky podrážek. Pánské boty, velikost devět nebo deset. Kromě šlápot viděla Jane i zlověstné šmouhy, jako by kdosi vlekl něco či někoho po podlaze.

„Rizzoliová?“ Detektiv Young se právě vynořil z depozitáře.

„Našli jste ji?“ zeptala se Jane.

„Ne. V muzeu není.“

„Do háje!“ Jane sklouzla očima ke šmouhám. „Unesl ji.“

„Vypadá to tak. Zřejmě ji táhl chodbou a pak ji výtahem vyvezl do přízemí.“

„A dál?“

„Vynesl ji zadními dveřmi. Je tam nákladová rampa a v uličce za ní mohl mít zaparkované auto. Dneska večer by si ho v tom lijáku nikdo nevšiml. Prostě ji naložil a odjel.“

„Ale jak se sakra dostal do budovy? Copak všude nebylo zamčeno?“

„Ta stará průvodkyně, paní Willebrandtová, údajně odcházela asi ve čtvrt na šest a přísahá, že za sebou určitě zamkla. Ovšem vypadá na dobrých tisíc let. Kdo ví, jestli jí ještě slouží paměť.“

„A co ostatní? Kde byl doktor Robinson?“

„S paní Dukeovou vezli do Revere proclít lodní zásilku.

Podle jeho slov se vrátil kolem sedmé, aby dokončil nějakou práci, a v muzeu už nikoho nezastihl. Usoudil, že doktorka Pulcillová odjela domů, a zpočátku si nedělal starosti.

Dokud nenakoukl do její kanceláře a nevšiml si, že tam zůstala kabelka. Hned zavolal na číslo 911.“

„Dneska ji měl odvézt domů detektiv Frost.“

Young přikývl. „Ano, říkal nám to.“

„Kde tedy je?“

„Dorazil těsně po nás. Teď je nahoře.“ Young se odmlčel a pak tiše dodal: „Moc ho neseřvi, jo?“

„Že to zmršil?“

„Radši ať ti sám vysvětlí, co se stalo. Ale nejdřív…“

Otočil se ke dveřím. „Pojď se podívat.“

Následovala ho do muzejního depozitáře.

Šlápoty tady byly zřetelnější, vrahovy podrážky zřejmě natolik nasákly krví, že kolem sebe zanechávaly stříkance.

Young vykročil bludištěm uskladněných starožitností a ukázal k úzké uličce. Konkrétně k objektu zaklíněnému mezi bednami.

„Z obličeje moc nezůstalo,“ poznamenal.

V těch zbytcích Jane přesto dokázala poznat tvář Simona Crispina. Prudký úder zasáhl levý spánek, roztříštil kost i chrupavky a vytvořil prohlubeň, teď vyplněnou zaschlou krví. Čerstvá krev se předtím řinula z rány do uličky, kde se

na betonu rozlila v kaluž a částečně vsákla do poházených pilin. Simon po útoku žil ještě dostatečně dlouho, aby jeho tlukoucí srdce stačilo pumpovat krev, která dál prýštila z rozbité hlavy a rozlévala se na podlaze.

„Vrah si vybral nejpříhodnější chvíli,“ řekl Young.

„Musel dům pozorovat. Věděl, že po odchodu paní Willebrandtové uvnitř jsou jenom dva lidé, doktorka Pulcillová a dvaaosmdesátiletý stařec.“ Young pohlédl Jane do očí. „Prý měla nohu v sádře, nemohla tedy utíkat. A nemohla se ani pořádně bránit.“

Jane se sklonila ke stopám, které tu zanechalo vlečené Josephinino tělo. Tvrdili jsme jí, že bude v bezpečí. Proto se vrátila do Bostonu. Důvěřovala nám.

„Ještě něco bys měla vidět,“ dodal Young.

Jane vzhlédla. „O co jde?“

„Okamžik.“ Detektiv zamířil zpátky k východu. Vynořili se ze změti beden. „Tady je to,“ ukázal Young na zavřené dveře. Na dvě slova napsaná krví:

HLEDEJ MĚ

Jane vystoupala po schodech do druhého patra. Mezitím na místo činu dorazili soudní lékařka a technici se svým vybavením. Zvuky kroků a hlasů se rozléhaly, jako by do budovy vtrhla armáda. Nahoře se Jane zastavila, náhle

unavená a s pocitem nevolnosti vyvolaným krví, smrtí a selháním. Hlavně selháním.

Výborný, dokonale ugrilovaný steak, který sotva před pár hodinami snědla u matky, ji teď v žaludku tížil jako kámen.

Stačí okamžik, pomyslela si, a příjemná letní neděle se změní v tragédii.

Ve výstavním sále s expozicí starobylých lidských kostí prošla kolem kostry matky chovající v náručí ostatky svého dítěte a chodbou se vydala ke kancelářím. Otevřenými dveřmi jedné z nich spatřila Barryho Frosta. Seděl tam sám, ramena skleslá, hlavu v dlaních.

„Froste?“ oslovila ho.

Váhavě se narovnal. Jeho zarudlé a opuchlé oči ji úplně vylekaly. Odvrátil se, jako by se styděl za své zoufalství, a chvatně si rukávem otřel obličej.

„Panebože,“ vydechla. „Co se ti stalo?“

Detektiv zakroutil hlavou. „Nezvládnu to. Nechám se z toho případu odvolat.“

„Prozradíš mi důvod?“

„Zkurvil jsem to. Stačí?“

Jen velmi vzácně od něho slyšela podobné výrazy, proto ji teď vulgární slovo překvapilo víc než samotné přiznání.

Vstoupila do místnosti a zavřela za sebou dveře. Přisunula si židli a posadila se přímo naproti Frostovi, takže se nemohl vyhnout jejímu pohledu.

„Měl jsi ji dnes večer doprovodit domů, viď?“ Frost přikývl. „Byl jsem na řadě.“

„Tak proč jsi pro ni nepřijel?“

„Vypadlo mi to z paměti,“ řekl téměř neslyšně.

„Ty jsi zapomněl?“

Utrápeně si povzdechl. „Ano, zapomněl. V šest jsem ji tady měl vyzvednout, ale myslel jsem na něco jiného. Proto nemůžu dál pracovat na tomhle případu. Musím si vzít volno.“

„Dobrá, udělal jsi kiks. Jenže tu máme pohřešovanou ženu a já potřebuju každou schopnou ruku.“

„Momentálně jsem k ničemu. Zase bych to zkurvil.“

„Sakra, co to s tebou je? Hroutíš se mi tu, zrovna když se bez tebe neobejdu.“

„Alice chce rozvod,“ vysoukal ze sebe.

Jane na něho jen mlčky zírala. Nenapadala ji žádná vhodná odpověď. Pokud by se vůbec hodilo přátelsky obejmout parťáka, bylo to právě teď. Ale ještě nikdy ho neobjímala a zdálo se jí trapné najednou s něčím takovým začínat. Konečně se zmohla na stručnou větu: „To je mi líto.“

„Přiletěla dneska odpoledne,“ pokračoval Frost. „Proto jsem se taky nedostal na tvoje sousedské barbecue. Vrátila se domů, aby mi tu novinku sdělila osobně. Alespoň v sobě měla tolik slušnosti, že mi všechno řekla do očí. A ne po

telefonu.“ Znovu si rukávem otřel obličej. „Věděl jsem, že to mezi námi skřípe, cítil jsem, jak se náš vztah zhoršuje.

Ode dne, kdy začala studovat práva, ji už vůbec nezajímalo, co dělám a o čem s ní mluvím. Viděla ve mně jenom omezeného poldu, kterého si omylem vzala, a teď toho lituje.“

„Doslova takhle se vyjádřila?“

„Ani nemusela. Slyšel jsem to v jejím tónu.“ Frost se hořce zasmál. „Prožili jsme spolu devět let, a najednou pro ni nejsem dost dobrý.“

Jane si nedokázala odpustit otázku, která se logicky nabízela. „Kdo je ten druhý chlápek?“

„Hraje snad roli, jestli existuje nějaký jiný chlap? Prostě už nechce být vdaná. Rozhodně ne za mě.“ Frostovi se zkrabatila tvář. Snažil se nerozbrečet, ale přesto mu vyhrkly slzy. Opět složil hlavu do dlaní a začal se podivně kývat.

Jane ho ještě nikdy neviděla tak zničeného, tak zranitelného.

Skoro ji vyděsil. Nevěděla, jak ho utěšit. Raději než zavřená v místnosti se vzlykajícím mužem by teď byla kdekoliv jinde, třeba i na nejkrvavějším místě činu. Napadlo ji, že by možná měla Frostovi odebrat pistoli. Zbraně a lidé v depresi, to vždycky představovalo nebezpečnou kombinaci. Urazil by se? Odmítl by pistoli odevzdat? Všechny tyhle praktické úvahy vířily Jane hlavou, zatímco ho povzbudivě poklepávala po rameni a mumlala zcela neúčinná slova

soucitu. Vykašli se na Alici. Stejně mi nikdy nebyla sympatická. Teď je ta potvora pryč, ale přesto mi dál ztrpčuje život.

Náhle se Frost zvedl a zamířil ke dveřím. „Už tady nevydržím.“

„A kam chceš jít?“

„Nevím. Domů.“

„Hele, brnknu Gabrielovi. Zůstaneš přes noc u nás.

Vyspíš se na pohovce.“

Frost zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. Potřebuju být sám.“

„Mám dojem, že to není nejlepší nápad.“

„Nechci nikoho vidět, chápeš? Vůbec nikoho.“

Jane ho chvíli pozorovala, snažila se odhadnout, jakou míru nátlaku by mohla ještě zkusit. A uvědomila si, že na Frostově místě by zřejmě taky toužila zalézt do tmavého kouta a s nikým nemluvit. „Určitě?“ zeptala se pro jistotu.

„Jo.“ Napřímil se, jako by si chtěl dodat odvahu předtím, než opustí budovu a projde kolem kolegů, kteří se při pohledu na jeho tvář budou v duchu ptát, co se mu stalo.

„Alice nestojí za jedinou slzu,“ řekla Jane. „Aspoň podle mého názoru.“

„Snad,“ připustil. „Jenže já ji miluju,“ dodal tiše a vyšel z kanceláře.

Jane ho následovala ke schodišti. Pak stála na odpočívadle ve druhém patře, poslouchala kroky sestupující

do přízemí a přemýšlela, jestli Frostovi přece jen neměla sebrat pistoli.

Kapitola 25

Zvuk nepřetržitě dopadajících kapek vody připomínal údery kladivem přímo do bolavé hlavy. Josephine zasténala.

Její hlas se rozléhal, jako by ležela v obrovské jeskyni. V

jeskyni, kde to páchlo plísní a mokrou hlínou. Pomalu otevřela oči. Obklopovala ji neproniknutelná, téměř hmatatelná tma. Ačkoliv měla ruku těsně před obličejem, neviděla žádné obrysy ani sebemenší náznak pohybu. Při pouhém pokusu zaostřit zrak se jí okamžitě rozhoupal žaludek.

Ve snaze překonat nevolnost zavřela oči a přetočila se na bok. Tváří se tiskla k jakési vlhké tkanině. Musím zjistit, kde jsem, uvědomila si a postupně začala zaznamenávat jednotlivé detaily. Kapající voda. Zima. Promáčená stará matrace, odporný pach plesniviny.

Proč si nedokážu vybavit, jak jsem se tu ocitla?

Její poslední vzpomínka se týkala Simona Crispina.

Vylekaným hlasem volal v tom náhle ztemnělém muzejním sklepě. Jenže tam byla úplně jiná tma.

Josephine znovu otevřela oči. Tentokrát se neroztřásla nevolností, ale strachem. Přemohla mírnou závrať a posadila se. Slyšela tlukot vlastního srdce, hučelo jí v uších. Natáhla

ruku přes okraj matrace a dotkla se studené betonové podlahy. Opatrně pokračovala v průzkumu. Objevila džbán s vodou. Prázdný kbelík. A posléze cosi zabaleného v celofánu. Lehce to zmáčkla a ucítila kvasnicovou vůni chleba.

Pátrala dál a dál, její temný svět se postupně rozšiřoval.

Dokonce se odvážila opustit bezpečný ostrůvek matrace.

Zvolna lezla po čtyřech, nohu v sádře vlekla za sebou.

Pojednou zpanikařila: co kdyby už nenašla cestu zpátky k matraci, tomu ubohému kousku pohodlí, a musela věčně zůstat na studené podlaze? Ale jak se ukázalo, „jeskyně“

přece jenom nebyla tak rozlehlá, už za pár minut se Josephine doplazila k drsné betonové zdi.

Opřela se o ni zády a s námahou se postavila. Úplně vyčerpaná opět zavřela oči a trpělivě čekala, až se jí přestane točit hlava. Pak si všimla, že kromě neustále kapající vody slyší i jiné zvuky. Bzučel tu hmyz. Po podlaze tiše přeběhl jakýsi neviditelný tvor.

Belhala se podél stěny, zjišťovala hranice vězení. Stačilo několik kroků, aby se dostala k prvnímu rohu. Skoro ji potěšilo, že to putování poslepu ji nezavede až na samý okraj vesmíru. Pokračovala, dlaní se přidržovala další stěny.

Po dvanáctí kulhavých krocích se zastavila ve druhém rohu.

Vězeňská kobka začínala prozrazovat své rozměry.

Josephine se klopotně sunula kolem třetí zdi, až dospěla k dalšímu rohu. Dvanáct kroků šířka, osmnáct kroků délka, každý má zhruba šedesát centimetrů, počítala v duchu. Tedy přibližně sedm a půl metrů na deset a půl metrů. Betonové zdi, betonová podlaha. Sklep.

Vydala se podél další stěny. Vtom nohou o cosi zavadila.

Sklonila se a prsty ten předmět uchopila. Nahmátla zaoblenou hlazenou kůži, drobné hrbolky umělých drahokamů, jehlový podpatek.

Dámská bota.

Věznili tady i jinou ženu, pomyslela si. Jinou ženu, která spala na té vlhké matraci a pila vodu ze džbánu. Josephine svírala lodičku v dlaních, prsty přejížděla po každé křivce, dychtivě hledala vodítka, která by jí pomohla přiblížit jeho majitelku. Moji sestru v beznaději. Bota byla malá, velikosti pět nebo šest, ozdobená napodobeninami drahokamů. Obuv, jaká se nosí ke slavnostním příležitostem, s kouzelnými šaty a hezkými náušnicemi, k večerům stráveným ve společnosti výjimečného muže.

Nebo nesprávného muže.

Josephine se náhle rozklepala, chladem i zoufalstvím.

Přitiskla botu k hrudi. Botu mrtvé ženy, o tom nepochybovala. Kolik dalších žen v tomhle vězení trpělo?

uvažovala. A kolik jich bude následovat po mně?

Rozechvěle se nadechla. Představovala si hrůzu a děs každé

z těch žen, které se tu bezmocně třásly ve tmě. Ve tmě zostřující jejich smysly.

Slyšela, jak jí srdce pumpuje do žil krev, vnímala studený vzduch naplňující plíce. A cítila pach vlhké kožené boty ve svých dlaních. Když člověk nevidí, pomyslela si, všímá si i drobností, kterým dřív nevěnoval pozornost, podobně jako měsíc obvykle spatříme teprve po západu slunce.

Nepřestala v rukou svírat elegantní botku, svůj ochranný ta-lisman, ale přinutila se dál propátrávat temný prostor.

Napadlo ji, že by se na podlaze mohly skrývat ještě jiné věci, poztrácené minulými vězeňkyněmi. Třeba hodinky, rtěnka… A co se jednoho dne najde po mně? říkala si.

Zanechám tady nějakou stopu, nebo budu prostě patřit mezi ty zmizelé ženy, o jejichž posledních hodinách se už nikdy nikdo nic nedozví?

Betonová zeď náhle končila, vystřídalo ji dřevo.

Josephine se zastavila.

Objevila jsem dveře.

Kulatá klika se sice snadno otáčela, dveře se však ani nepohnuly, věznitel je zřejmě z druhé strany zajistil závorou.

Josephine křičela a bušila do nich pěstmi, ale dřevo bylo pevné, a tak její marné úsilí mělo za následek pouze odřené prsty. Vyčerpaně se o dveře opřela zády. Vtom mezi zrychlenými údery srdce zaslechla nový zvuk. Zvuk, při kterém ztuhla strachem.

Vrčení bylo hluboké, výhrůžné. Ve tmě nedokázala určit jeho zdroj. V duchu viděla ostré tesáky a drápy, blížící se mohutnou stvůru, připravenou zaútočit. Kdesi nahoře zařinčel řetěz, pak se ozvaly podivné škrábavé zvuky.

Josephine vzhlédla, a všimla si paprsku světla, tak slabounkého, že zpočátku nevěřila svým očím. Ale paprsek zvolna sílil. Poznala první světlo úsvitu, pronikající do sklepní kobky škvírou v malém a zabedněném větracím okénku.

Tlapy dál dorážely na prkna, pes by je patrně rád odtrhl a skočil dovnitř. Podle hlasitého vrčení to bylo statné zvíře.

Vím o tobě a ty víš o mně, vířilo Josephine hlavou. Cítíš můj strach a chtěl by ses přesvědčit, jak chutná… Nikdy neměla psa, ale párkrát uvažovala, že si možná jednou pořídí bígla nebo snad shetlandského ovčáka, nějaké přítulné a mírné plemeno. Rozhodně žádnou krvelačnou bestii, která teď hlídala u větracího okénka a jasně dávala najevo, že je schopná komukoliv prokousnout hrdlo.

Pes se rozštěkal. Zaskřípaly pneumatiky, vzápětí řidič vypnul motor.

Josephine strnula, jen srdce jí bušilo. Pes venku štěkal stále zběsileji. Zvedla oči ke stropu, neboť nahoře se ozvaly kroky.

Upustila střevíc na podlahu a pak couvala co nejdál ode dveří, až zády narazila na betonovou zeď. Zarachotila

závora, dveře se otevřely. Josephine se odvrátila, světlo baterky ji oslnilo jako prudká sluneční záře. Věznitel vstoupil dovnitř.

Beze slova tam stál a prohlížel si svou zajatkyni.

Betonová kobka zesilovala veškeré zvuky, Josephine tedy dobře slyšela i mužův pomalý a pravidelný dech.

„Nechte mě jít,“ zašeptala. „Prosím.“

Neodpověděl, a právě tím ji nejvíc děsil. Dokud nespatřila, co muž svírá v ruce, a neuvědomila si, že jí hrozí něco mnohem horšího než pouhé mlčení.

Držel nůž.

Kapitola 26

„Stále ještě máte čas, abyste ji našli,“ prohlásil forenzní psycholog doktor Zucker. „Pokud vrah zopakuje své dřívější postupy, provede s ní totéž co s Lorraine Edgertonovou a tou obětí z bažin. Už ji postřelil, je tedy do značné míry bezbranná a nemůže mu ani utéct. Snad ji nechá naživu celé dny, třeba i týdny, prostě po dobu potřebnou pro veškeré přípravné rituály, než přistoupí k další fázi.“

„K jaké další fázi?“ zeptal se detektiv Tripp.

„K zakonzervování.“ Zucker ukázal na fotografie obětí, rozložené na stole. „Myslím, že si ji vybral do sbírky. Jako svůj nejnovější suvenýr. Zbývá jediná otázka…“ Pohlédl na Jane. „Jakou metodu u slečny Pulcillové použije.“

Jane přelétla očima snímky tří obětí. Zvažovala ony hrůzné nabídky. Být vykuchaná, důkladně nasolená a zabalená v plátěných ovinech jako Lorraine Edgertonová?

Nechat si uříznout hlavu a stáhnout z lebky kůži, takže podoba se pak scvrkne do velikosti obličeje dětské panenky?

Dát se ponořit do temných vod bažiny, která ve tváři navždy uchová křeče smrtelné agónie?

Nebo si vrah přichystal pro Josephine zvláštní plán, nějakou novou techniku, s níž se dosud nesetkali?

V konferenční místnosti zavládlo tíživé ticho. Jane se rozhlédla kolem stolu. Detektivové tu seděli se zachmuřeným výrazem, všichni mlčky přijali znepokojivou pravdu: i téhle oběti se rychle krátil čas. Na místě, kde obvykle vídali Barryho Frosta, zůstala prázdná židle. Bez něho tým vzbuzoval dojem neúplnosti a Jane se co chvíli mimoděk otáčela ke dveřím, jako by doufala, že Frost náhle vejde dovnitř a opět doplní jejich řady.

„Úspěch pátrací akce možná závisí na jediné věci,“

pokračoval Zucker. „Totiž na tom, jak hluboko dokážeme proniknout do mysli únosce. Prostě potřebujeme víc informací o Bradleym Roseovi.“

Jane přikývla. „Už jsme to rozjeli. Snažíme se zjistit, kde pracuje, kde bydlí, s kým se stýká. Sakra, nesmí nám uniknout ani pupínek na jeho zadku.“

„Nejlepším zdrojem informací by měli být rodiče.“

„U těch jsme moc nepochodili. Matka je vážně nemocná a otec nás prakticky vyhodil.“

„Odmítá spolupracovat? Přestože tady jde o život ubohé mladé ženy?“

„Kimball Rose není jen tak někdo. Především je bohatý jako Midas a má za sebou celou armádu právníků. Zákony pro něho neplatí. Ani pro jeho zvrhlého synáčka.“

„Musíte ho víc zmáčknout.“

„Crowe a Tripp se právě vrátili z Texasu,“ řekla Jane.

„Poslala jsem je tam v bláhovém domnění, že by mohla zafungovat trocha chlapáckého nátlaku.“ Otočila se ke Croweovi, jehož široká svalnatá ramena svědčila o minulosti univerzitního zadáka. Jestli někdo dokázal svým mužným zjevem lidi zastrašit, pak to byl Crowe.

„Vůbec jsme se k němu nedostali,“ referoval detektiv.

„Hned u brány nás zastavil nějaký mizera advokát provázený pěti členy ochranky. Nepustili nás ani k domovním dveřím. Roseovi obklopili syna vozovou hradbou a dál se s námi nehodlají bavit.“

„Co vlastně víme o tom, kde by se Bradley mohl pohybovat?“

„Daří se mu zůstávat v utajení,“ ozval se Tripp. „Dávno neplatil kreditní kartou, na účet jeho sociálního pojištění celé roky nepřicházejí žádné vklady. Takže zřejmě není nikde zaměstnaný. Alespoň ne legálně.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Zucker.

„Třináct let. Jistě, pracovat nepotřebuje, prachatý taťka se o něho postará.“

Zucker chvíli přemýšlel. „Z čeho usuzujete, že je ten člověk ještě naživu?“

„Čas od času pošle rodičům dopis nebo e-mail,“

odpověděla Jane. „Podle toho, co tvrdí jeho otec, žije

Bradley v cizině. Tím by se snad vysvětlovalo, proč nám dělá potíže cokoliv o něm zjistit.“

Psycholog svraštil čelo. „Skutečně by otec zašel tak daleko?

Skutečně by chránil a finančně podporoval syna, který je nebezpečný sociopat?“

„Chrání sám sebe, doktore. Své jméno, svoji dobrou pověst. Nepřeje si, aby se veřejnost dozvěděla, jaká zrůda je jeho vlastní syn.“

„Stejně nemůžu uvěřit, že by nějaký rodič kryl dítě i za takových okolností.“

„Co my víme?“ prohodil Tripp. „Třeba má k tomu zvrhlíkovi upřímný citový vztah.“

„Domnívám se, že Kimball chrání taky manželku,“

podotkla Jane. „Jak mi prozradil, trpí leukemií. A vypadá hodně špatně, sotva se držela na nohou. Určitě nepochybuje, že její syn je hodný chlapec.“

Zucker nevěřícně zakroutil hlavou. „Opravdu těžce patologická rodina.“

Což jsem poznala i bez doktorátu z forenzní psychologie.

„Na stopu by vás mohly přivést finanční operace,“ navrhl Zucker. „Kimball přece synovi musí někam posílat peníze, ne?“

„Tohle asi bude problém,“ poznamenal Tripp. „Rodina má spousty účtů, některé v zahraničí. A navíc Kimballovo

soukromí střeží všichni ti mazaní právníci. I když seženeme vstřícného soudce, potrvá dlouho, než něco zjistíme.“

„Zaměříme se na Novou Anglii,“ řekla Jane.

„Prozkoumáme eventuální peněžní převody do bostonské oblasti.“

„A co přátelé? Kontakty?“

„Víme, že před pětadvaceti lety pracoval v Crispinově muzeu. Jak si vybavuje paní Willebrandtová, nesmírně stará průvodkyně, nejraději se tam zdržoval po zavírací době. A tak si na něho nikdo příliš nepamatuje. Nezanechal žádný zvláštní dojem, nenavázal žádné trvalejší přátelské vztahy.

Byl jako duch.“ A ducha připomíná dál, pomyslela si Jane.

Hravě vklouzne do zamčené budovy, jeho tvář uniká bezpečnostním kamerám. Sleduje oběti, aniž si ho někdo všimne.

„O jednom bohatém zdroji informací bych věděl,“

nadhodil Zucker. „Poskytl by nám psychologický profil, jaký si jen můžeme přát. Pokud Hilzbrichův institut uvolní své záznamy.“

Crowe se znechuceně zasmál. „No jo. To je ta luxusní škola pro úchyly.“

„Už třikrát jsem telefonovala bývalému řediteli,“

povzdechla si Jane. „Doktor Hilzbrich nechce záznamy vydat. Ohání se lékařským tajemstvím.“

„V sázce je život mladé ženy. Nemůže odmítnout.“

„Přesto odmítl. Zítra jedu do Maine a zkusím ho trochu zmáčknout. Ráda bych si totiž odvezla ještě něco jiného.“

„Ano? A co by to mělo být?“

„Složka Jimmyho Otta. Taky tam pobýval. A protože Jimmy už je po smrti, snad s jeho záznamy nebude doktor Hilzbrich dělat takové drahoty.“

„A v čem by nám pomohly?“

„Zdá se téměř jisté, že Jimmy a Bradley dost dlouho lovili společně. Oba byli v oblasti kaňonu Chaco. Oba byli ve stejné době v Palo Alto. A oba patrně fascinovala stejná žena, Médeia Sommerová.“

„Jejíž dcera se teď pohřešuje.“

Jane přikývla. „Možná proto si ji Bradley vyhlédl. Aby se pomstil. Za to, že její matka zabila Jimmyho.“

Zucker se zaklonil, ve tváři ustaraný výraz. „Víte, právě tohle mě trápí.“

„Co máte konkrétně na mysli?“

„Tu podivnou shodu okolností, detektive Rizzoliová.

Vám se nezdá nápadná? Před dvanácti lety Médeia Sommerová zastřelila v San Diegu Jimmyho Otta. A teď její dcera Josephine klidně nastoupí do Crispinova muzea, kde kdysi pracoval i Bradley Rose. A kde se našla ukrytá těla dvou jeho obětí. Umíte si takovou náhodu vysvětlit?“

„Ne,“ přiznala Jane. „Taky mi vrtá hlavou.“

„Víte, jak Josephine to zaměstnání získala?“

„Ptala jsem se jí. Říkala, že si přečetla inzerát na webové stránce s nabídkou volných míst pro egyptology. Přihlásila se a za pár týdnů se telefonicky dozvěděla, že může okamžitě nastoupit. Prý ji to samotnou překvapilo.“

„Kdo jí volal?“

„Simon Crispin.“

Zucker zdvihl obočí. „Který je teď, opět čirou náhodou, po smrti,“ pronesl tiše.

Ozvalo se klepání na dveře, do konferenční místnosti na koukl jeden z detektivů. „Rizzoliová, máme tu problém.

Budeš ho muset vyřešit.“

„O co jde?“ zeptala se.

„Do města vtrhl jistý texaský magnát.“

„Kimball Rose?“ překvapeně vyhrkla Jane.

„Je v Marquetteově kanceláři. Máš se tam dostavit.“

„Možná se přece jen rozhodl spolupracovat.“

„Neřekl bych. Všem dává najevo, že chce tvou hlavu.“

„A sakra,“ zamumlal Tripp. „Tohle ti tedy nezávidím.“

„Rizzoliová, nemáme tě doprovodit?“ prohodil Crowe a významně si promnul silné prsty. „Menší psychologická podpora nikdy neuškodí.“

„Díky, zvládnu ho sama.“ Jane stiskla rty, posbírala ze stolu svoje papíry a vstala. Může chtít mou hlavu. Ale já se nevzdám, dokud nedostanu hlavu jeho syna.

Prošla oddělením vražd, zaklepala na dveře poručíka Marquettea a vstoupila dovnitř. Marquette seděl za psacím stolem, tvář zcela nečitelnou. Totéž se ovšem nedalo říct o jeho návštěvníkovi, který Jane přímo probodával opovržlivými pohledy. Odvážila se mu vzdorovat, odvážila se vykonávat svou práci bez obav z jeho vlivu, což v očích muže tak mocného jako Kimball Rose znamenalo neomluvitelnou urážku.

„Představovat vás nemusím,“ konstatoval Marquette. „Už jste se setkali.“

„Ano,“ kývla Jane. „Překvapuje mě, že nás pan Rose navštívil. Marně jsem se k němu pokoušela dovolat.“

Kimball neváhal a rovnou se na ni osopil. „Nemáte sebemenší právo šířit lži o mém synovi, když tady není, aby se bránil.“

„Promiňte, pane Rosei,“ opáčila Jane. „Z čeho soudíte, že šířím lži?“

„Považujete mě za pitomce? Za člověka, který se dostal nahoru jen díky štěstí? Mám své informační zdroje. A využívám je. Dobře vím, čemu vaše vyšetřování slouží.

Snažíte se celý ten praštěný případ hodit na Bradleyho.“

„Připouštím, skutečně se jedná o velmi podivný případ.

Ale jednu věc si musíme ujasnit: rozhodně se nesnažím na nikoho nic hodit. Postupuju směrem, kterým mě vedou důkazy. A v téhle chvíli ukazují právě na vašeho syna.“

„Zjistil jsem si o vás všechno, detektive Rizzoliová. Jste pověstná ukvapenými závěry. Tak třeba před pár lety jste na jedné střeše zastřelila neozbrojeného muže.“

Při zmínce o té bolestné události Jane strnula. Kimball s chutí zabodl dýku ještě hlouběji.

„Dala jste tomu člověku šanci, aby se bránil? Nebo jste si zahrála na soudce i porotu a rovnou stiskla spoušť, jak byste to ráda provedla i Bradleymu?“

„Pane Rosei,“ ozval se Marquette. „Ta střelba nijak nesouvisí s případem.“

„Vážně? Určitě souvisí s touhle ženskou, která připomíná odjištěnou bouchačku. Můj syn je nevinný. Žádné únosy nespáchal.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ opáčil Marquette. „Zatím nám ani nedokážete říct, kde váš syn je.“

„Bradley není schopen násilí. Spíš by se dalo čekat, že se někdo dopustí násilí na něm. Znám svého syna.“

„Opravdu?“ Jane rozevřela spis, vytáhla z něj fotografii a položila ji před Kimballa. Zahleděl se na snímek tsantsy, pitvorně scvrklé lidské hlavy se sešitými rty a očními víčky.

„Pane Rosei, nepochybně víte, jak zní odborný název toho předmětu,“ prohodila Jane.

Kimball mlčel. Z oddělení vražd sem zavřenými dveřmi pronikaly hlasy detektivů a vyzvánění telefonů, ale uvnitř Marquetteovy kanceláře vládlo ticho.

„Něco podobného jste asi už někdy viděl,“ pokračovala Jane. „Zcestovalý archeologický nadšenec jako vy jistě navštívil i Jižní Ameriku.“

„Je to tsantsa, “ konečně odpověděl Rose.

„Výborně. Váš syn by ji také poznal, ne? Předpokládám, že po světě cestoval s vámi.“

„A to je všechno, co na něho máte? Že je archeolog?“

Kimball si pohrdavě odfrkl. „V soudní síni byste musela předvést mnohem lepší výkon.“

„A co žena, kterou pronásledoval? Médeia Sommerová na něho v Indiu podala žalobu.“

„No a? Veškerá obvinění stáhla.“

„Povězte nám něco o té soukromé léčebně v Maine. O

Hilzbrichovu institutu. Pokud vím, věnovali se tam převýchově problémových mladíků.“

Kimball Rose na Jane upřeně zíral. „Sakra, jak jste se…“

„Ani já nejsem pitomá. Taky umím využívat zdroje informací. Dozvěděla jsem se, že šlo o zařízení velmi luxusní, úzce specializované. A dokonale diskrétní, zřejmě vzhledem k zvláštnímu druhu klientely. Prozraďte mi, zabrala u Bradleyho terapie? Nebo se tam pouze spřátelil se stejnými zvrhlíky?“

Kimball se otočil k Marquetteovi. „Žádám, abyste ji odvolal z případu. Jinak se vám ozvou moji právníci.“

„Se zvrhlíky jako Jimmy Otto,“ pokračovala Jane.

„Vybavujete si ještě jméno Jimmy Otto?“

Rose ji ignoroval. Dál se obracel výhradně na Marquettea. „Mám zajít za policejním ředitelem? Klidně to udělám. Podniknu cokoliv, zburcuju každého, koho znám.

Poručíku?“

Marquette mlčel. Mlčel dostatečně dlouho, aby si Jane uvědomila, jak drtivý tlak dokáže Kimball Rose vyvinout, nejen svojí fyzickou přítomností, ale i nevysloveným vlivem. Chápala, že je Marquette ve složité situaci, a v duchu se připravovala na to, co bude následovat.

Marquette ji však nezklamal. „Lituji, pane Rosei,“ řekl.

„Detektiv Rizzoliová je hlavní vyšetřovatel, tedy rozhoduje.“

Kimball na něho civěl, jako by nemohl uvěřit, že dva obyčejní státní zaměstnanci si dovolí takhle vzdorovat. Celý nebezpečně zbrunátnělý se otočil k Jane. „Kvůli vašemu vyšetřování je teď manželka v nemocnici. Zhroutila se tři dny poté, co jste se přišla vyptávat na Bradleyho. Včera jsem ji nechal letecky přepravit sem do nemocnice Dana-Farber. Možná to nepřežije, jen a jen vaší vinou. Nespustím vás z očí, detektive Rizzoliová. Neobrátíte jediný kámen, abych se o tom nedozvěděl.“

„Právě tam nejspíš najdu Bradleyho,“ řekla Jane. „Pod některým z těch kamenů.“

Kimball vyšel z kanceláře a práskl za sebou dveřmi.

„Tohle jste si mohla odpustit,“ poznamenal Marquette.

Jane si povzdechla a zvedla z psacího stolu snímek tsantsy. „Já vím,“ přiznala.

„Do jaké míry jste si jistá, že Bradley Rose je náš pachatel?“

„Na devadesát devět procent.“

„Lepší by bylo devadesát devět celých, devět desetin procenta. Sama jste se teď přesvědčila, s kým tady válčíme.

Jeho manželka je v nemocnici a Kimball přímo běsní. Má dost peněz a konexí, aby nám trvale dělal ze života peklo.“

„Prosím, ať to zkusí. Stejně nezmění nic na tom, že jeho syn je bestiální vrah.“

„Nemůžeme si dovolit žádné další průšvihy, Rizzoliová.

Váš tým už se jedné obrovské chyby dopustil, a doplatila na ni ta mladá žena.“

Pokud Marquette zamýšlel Jane zranit, zvolil opravdu účinný prostředek. Stála tam a křečovitě svírala spis, jako by ji ten svazek papírů dokázal uchránit před výčitkami, které ji trýznily kvůli únosu Josephine.

„Ale to si jistě uvědomujete,“ dodal tiše poručík.

„Ano, uvědomuju,“ odpověděla. A ta chyba mě bude pronásledovat do konce života.

Kapitola 27

Nicholas Robinson bydlel v Chelsea, nedaleko dělnické čtvrti Revere, kde Jane vyrůstala. Podobně jako tenkrát Janeina rodina i Robinson vlastnil skromný domek s krytou přední verandou a miniaturním pozemkem. Předzahrádku zaplňovaly největší rajčatové keře, jaké kdy Jane viděla, ale nedávné prudké lijáky úrodu dost poničily, navíc z úponků viselo i dost přezrálých a hnijících plodů. Zanedbané rostliny měly Jane upozornit, že v neutěšeném stavu bude i jejich majitel. Přesto Jane zaskočilo, jak zdrceně a vyčerpaně Robinson vypadá. Vlasy měl rozcuchané, košili pomačkanou, jako by v ní už pár dní spával.

„Něco nového?“ vyhrkl dychtivě, sotva otevřel dveře.

„Zatím se bohužel nic nového neobjevilo. Můžu dál, doktore Robinsone?“

Unaveně přikývl. „Jistě.“

Ze svého dětství v Revere si Jane pamatovala dominanty obývacího pokoje: televizor a čajový stolek posetý nejrůznějšími dálkovými ovladači, které se během let samy nakloňovaly. Ale v Robinsonově obývacím pokoji neviděla žádnou televizi, žádný oddychový koutek, žádné ovladače.

Všude jenom police přecpané knihami, soškami a

keramickými střepy, na stěnách zarámované mapy starověkého světa. Byl to typický příbytek chudého vědce, nicméně ve zdánlivém zmatku tu vládl určitý řád a každá věc patrně měla své přesně určené místo.

Robinson se rozhlédl po místnosti, jako by si nebyl jistý, co se od něho čeká, a pak bezradně mávl rukama.

„Omlouvám se, asi bych vám měl nabídnout něco k piti, že?

Bohužel nejsem příliš dobrý hostitel.“

„Díky, neobtěžujte se. Co kdybychom se posadili a trochu si popovídali?“

Oba usedli do pohodlných, ale značně prodřených křesel.

Venku ulicí projel burácející motocykl, tady v domě však panovalo tísnivé ticho. „Vůbec nevím, co si počít,“ tiše pronesl Robinson.

„Slyšela jsem, že muzeum možná už zůstane natrvalo zavřené.“

„Nemluvím o muzeu. Měl jsem na mysli Josephine.

Udělal bych cokoliv, abych vám ji pomohl najít, jenže co já asi tak dokážu?“ Ukázal rukou na knihy a mapy. „Jedině v tomhle jsem dobrý. Umím shromažďovat a katalogizovat starodávné artefakty, vykládat neužitečné podrobnosti z historie. Čemu bych tím posloužil? Josephine to nezachrání.“ Poraženecky sklopil hlavu. „Nezachránilo to ani Simona.“

„Možná byste nám dokázal pomoct.“

Robinson zvedl k Jane oči propadlé únavou. „Ptejte se.

Povězte mi, co potřebujete vědět.“

„Začnu osobní otázkou. Jaký byl váš vztah s Josephine?“

Robinson svraštil čelo. „Vztah?“

„Myslím, že pro vás znamenala víc než pouhou kolegyni.“ A z výrazu v jeho tváři Jane usoudila, že mnohem, mnohem víc.

Zavrtěl hlavou. „Jenom se na mě podívejte, detektive Rizzoliová. Jsem o čtrnáct let starší než Josephine, navíc silně krátkozraký. Vydělávám si sotva na živobytí a začínám plešatět. Líbil by se snad někdo jako já někomu, jako je ona?“

„Neměla tedy zájem o citový vztah?“

„Neumím si představit, že by měla.“

„Chcete říct, že to vlastně nevíte? Nikdy jste jí nic nenaznačil?“

Nevesele se zasmál. „Scházela mi odvaha. A taky jsem nechtěl přivádět Josephine do rozpaků. Třeba bych tím zničil pouto, které mezi námi přece jen existovalo.“

„Jaké pouto?“

Robinson trochu ožil. „Víte, Josephine se mi v ledačems podobá, dokonce hodně podobá. Dejte nám úlomek staré kosti nebo zrezivělý hrot kopí a okamžitě na nás dýchne historie. Tohle jsme měli oba společné, vášeň pro dávnou minulost. A mně docela stačilo ke štěstí, že ji s Josephine

sdílím.“ Opět sklonil hlavu a přiznal: „Bál jsem se žádat víc.“

„Proč?“

„Protože je tak krásná,“ odpověděl téměř neslyšně.

„Hrál její půvab roli, když jste ji přijímal do zaměstnání?“

Vzápětí poznala, jak ho tou otázkou urazila. Napřímil se, obličej mu ztuhl. „Nikdy bych nikoho nezaměstnal na základě fyzických předností. Jedinými měřítky pro mě jsou odbornost a praxe.“

„Ovšem Josephine v životopisu neuvedla skoro žádnou praxi. Teprve ukončila doktorandské studium. Přijal jste ji jako specialistku, ačkoliv byla mnohem méně kvalifikovaná než vy.“

„Jenže já nejsem egyptolog. Proto mi Simon poradil, abych získal další odbornou sílu. Snad se mě to mohlo dotknout, ale abych byl upřímný, uvědomoval jsem si, že pro práci s Madam X mi scházejí patřičné vědomosti. Znám své meze.“

„Nemyslíte, že by se našli zkušenější egyptologové?“

„Ano, patrně by se našli.“

„Vy to nevíte určitě?“

„Josephine vybral Simon. Jakmile se na internetu objevil náš inzerát, dostali jsme desítky nabídek. Právě jsem je probíral a třídil, když mi Simon oznámil, že se už rozhodl.

Josephine by na mém předběžném seznamu nebyla první, ale Simon ji prosadil. A dokonce nějakým zázrakem sehnal dost peněz, aby ji mohl zaměstnat na plný úvazek.“

„O jaký zázrak šlo?“

„Kdosi nám věnoval úctyhodnou částku. Mumie vždycky vyvolávají podobnou odezvu. Vzrušují dárce a ti jsou pak ochotnější vytáhnout prkenice. A když se v archeologických kruzích pohybujete tak dlouho jako Simon, zjistíte, kdo má dostatečně tučné konto. Prostě víte, koho o peníze požádat.“

„Ale proč si vybral Josephine? Tahle otázka se mi pořád vrací. Proč ze všech těch archeologů s čerstvými doktoráty, kteří se určitě hlásili, nabídl místo právě jí?“

„Netuším. Původně mě ta volba nijak nenadchla, ale bylo zbytečné cokoliv namítat. Měl jsem totiž dojem, že se Simon rozhodl definitivně a žádnými argumenty bych ho nepřinutil změnit názor.“ Robinson si povzdechl a zahleděl se z okna. „A pak jsem ji uviděl,“ pokračoval tichým hlasem. „Okamžitě jsem si uvědomil, že s nikým jiným bych nepracoval raději. Že s nikým jiným bych…“ Nedokončil větu.

Ulice zaplněná skromnými domky neustále hlučela dopravním ruchem, nicméně tenhle obývací pokoj jako by patřil do zcela jiných, vznešenějších časů, do časů, kdy rozcuchaní podivíni spokojeně stárnuli uprostřed svých map

a knih. Jenže Nicholas Robinson se zamiloval, a ve tváři neměl výraz spokojenosti, ale mučivé úzkosti.

„Josephine je naživu,“ řekl. „Musím tomu věřit.“ Otočil se k Jane. „Taky tomu věříte, viďte?“

„Ano, věřím,“ přikývla. A odvrátila pohled, aby si Robinson nestačil v jejích očích přečíst druhou část odpovědi. Jenom nevím, jestli ji dokážeme zachránit.

Kapitola 28

Toho dne Maura večeřela sama.

Původně plánovala romantickou večeři pro dva. Už včera křižovala uličkami mezi regály supermarketu, vybírala prvotřídní citrony, petržel, telecí nožičky a česnek, všechny příměsi potřebné k přípravě Danielova oblíbeného jídla, osso-buca. Jenže i nejdůmyslnější plány tajných milenců dokáže zhatit jediný telefonát. Teprve před pár hodinami jí Daniel sdělil, že ho čeká oficiální večeře s newyorskými biskupy. Hovor ukončil obvyklými slovy. Promiň, Mauro.

Miluju tě, Mauro. Ani nevíš, jak rád bych se z toho vyvléknul.

Ale nikdy se nevyvlékl.

Telecí nožičky putovaly do mrazáku. Lahodné ossobuco se rozhodla nahradit zapečeným sýrovým sendvičem a sklenkou ginu s tonikem.

Představovala si, kde je právě teď Daniel. Nepochybně za stolem uprostřed skupiny mužů oblečených do ponuré černi.

Nejdřív všichni skloní hlavy a tiše odříkají modlitbu před jídlem. Pak se tlumeně rozcinkají stříbrné příbory a porcelán, nevzrušené hlasy začnou probírat nesmírně důležité církevní záležitosti: klesající počty seminaristů,

stárnutí kněžstva. V každé profesi se pořádaly pracovní večeře, ovšem tihle pánové na závěr neodcházeli domů ke svým manželkám a rodinám. Tyhle pány čekala pouze osamělá lůžka. Poslyš, promlouvala Maura v duchu k Danielovi, zatímco usrkáváš víno a rozprávíš s kolegy, neschází ti mezi nimi ženské tváře, ženský smích?

Vzpomeneš si na mě vůbec?

Položila sýrový sendvič na rozpálenou pánev a sledovala, jak syčí máslo a chléb se opéká dokřupava. Stejně jako míchaná vajíčka patřil i sýrový sendvič k jídlům voleným ze zoufalství a vůně hnědnoucího másla Mauře připomenula všechny ty prázdné večery, které zažívala už během studií, a také bolavé dny po rozvodu, kdy bylo nad její síly vymýšlet a vařit cokoliv složitějšího. Zapékané sýrové sendviče sice voněly máslem, ale současně čpěly porážkou.

Venku padal soumrak a milosrdně zakrýval zanedbané záhony zeleniny, kterou Maura na jaře s takovým nadšením vysazovala. Teď se proměnily v džungli plevele, přerostlého hlávkového salátu a nesklizených hrachových lusků, vyčítavě usychajících na tuhých propletených úponcích.

Jednou dám všechno do pořádku, umiňovala si. Důkladně záhony vypleju a hezky upravím. Ale zatím zeleninová zahrada přímo symbolizovala marné úsilí, stala se další obětí přemíry požadavků a Mauřina trvalého nepokoje.

O klid mě připravuje hlavně Daniel.

V okenním skle spatřila svůj obličej, ochablé rty, drobné vrásky kolem unavených očí. Ten beznadějný výraz jí připadal cizí, téměř se v něm ani nepoznávala. Uvidím na sobě za deset či dvacet let stále totéž zklamání? pomyslela si.

Z pánve se kouřilo, chléb už pomalu černal. Maura vypnula hořák, otevřela okno, aby vyvětrala, a pak si odnesla sendvič ke kuchyňskému stolu. Gin a sýr, nejvhodnější kombinace pro sklíčenou ženu, říkala si, zatímco dolévala sklenku. Napila se a začala probírat poštu, kterou si večer přinesla. Nevyžádané nabídkové katalogy rovnou dávala na hromádku určenou pro kontejner s tříděným odpadem, vedle skládala účty, které hodlala o víkendu zaplatit.

Jedna obálka ji zaujala. Jméno a adresa napsaná psacím strojem, odesilatel neuveden. Maura obálku otevřela a vytáhla z ní přeložený list papíru. Vzápětí jej upustila, jako by ji popálil.

Stránka obsahovala tatáž dvě slova, která Maura viděla napsaná krví na dveřích v Crispinově muzeu.

HLEDEJ MĚ

Vyskočila ze židle, až převrhla sklenku s ginem a tonikem. Kostky ledu zarachotily na podlaze. Maura si jich nevšímala. Pádila k telefonu.

Po třetím zazvonění se ozval rázný hlas: „Rizzoliová.“

„Jane, myslím, že mi napsal!“

„Cože?“

„Právě pročítám poštu. Je to jediný list papíru a…“

„Zpomal. Špatně tě v tom rámusu slyším.“

Maura se na okamžik odmlčela. Snažila se trochu sebrat.

Pokračovala už o trochu klidněji. „Na obálce je moje adresa, uvnitř byl list papíru se dvěma slovy: Hledej mě. “ Nadechla se a tiše dodala: „Musí to být on.“

„Je na tom papíru napsané ještě něco jiného? Cokoliv?“

Maura list obrátila a zamračila se. „Na druhé straně jsou dvě skupiny čísel.“

V telefonu se ozývaly troubící klaksony. Jane zamumlala jakousi kletbu. „Hele, momentálně trčím v zácpě na Columbus Avenue. Jsi doma?“

„Ano.“

„Jedu rovnou k tobě. Máš zapnutý počítač?“

„Ne. Proč?“

„Zapni ho. Potřebuju, abys mi něco ověřila. Myslím, že vím, co ta čísla znamenají.“

„Dobrá, vydrž vteřinku.“ Maura se s telefonem a vzkazem rozběhla do pracovny. „Už jsem ho spustila,“

informovala, zatímco monitor blikl a jemný hukot prozradil, že se počítač probouzí k života. „Tak povídej,“ řekla. „Co je to za čísla?“. „Pravděpodobně se jedná o zeměpisné souřadnice.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Josephine tenkrát dostala úplně stejný vzkaz. A rychle zjistila, že ty skupiny čísel představují souřadnice chráněného území Blue Hills.“

„Proto si tam vyrazila na výlet?“

„Poslal ji tam náš vrah.“

Konečně byl počítač v pohotovosti. „Výborně, jsem připravená. Co mám udělat?“

„Jdi na Google Earth. Čísla zapiš jako zeměpisnou šířku a zeměpisnou délku.“

Maura se znovu zahleděla na záhadný vzkaz a náhle pochopila smysl slov HLEDEJ MĚ. „Panebože,“ vyhrkla.

„Sděluje nám, kde najdeme její mrtvolu.“

„Upřímně doufám, že se mýlíš. Už jsi ta čísla napsala?“

„Hned to bude.“ Maura odložila sluchátko, sklonila se ke klávesnici a pečlivě vyplnila údaje. Mapa světa se na obrazovce začala proměňovat podle zadaných souřadnic.

Maura zvedla sluchátko. „Vyhledávání už probíhá.“

„Co se ukazuje?“

„Severovýchod Spojených států. Massachusetts…“

„Boston?“

„Zdá se, že… Ne, počkej okamžik…“ Maura zírala na monitor. Pojednou jí vyschlo v hrdle. „Je to Newton,“

hlesla.

„Která část Newtonu?“

Maura sáhla po myši. S každým dalším kliknutím se obraz přibližoval a zvětšoval. Viděla ulice, stromy.

Jednotlivé střechy. Vtom si uvědomila, na co se vlastně dívá, a zamrazilo ji. „Je to můj dům,“ zašeptala.

„Cože?“

„Souřadnice ukazují přesně na můj dům.“

„Kristepane. Teď poslouchej. Hned k tobě pošlu hlídkový vůz. Máš dům zamčený? Radši zkontroluj všechny dveře.

Honem, utíkej!“

Maura vyskočila ze židle a rozběhla se k přednímu vchodu. Byl zamčený. Tryskem se vyřítila ke dveřím vedoucím do garáže, také zamčené. Otočila se a vyrazila zpátky do kuchyně. A náhle strnula.

Nechala jsem otevřené okno.

S bušícím srdcem a zpocenými dlaněmi velmi pomalu kráčela chodbou. Vstoupila do kuchyně. Okenní síť proti hmyzu se zdála neporušená, dovnitř tedy nikdo nevnikl. Pod stolem se leskla loužička vody z roztálých kostek ledu.

Maura přešla k zadním dveřím, aby se přesvědčila, jestli jsou zamčené. Samozřejmě byly v pořádku. Před dvěma lety se k ní kdosi vloupal a od té doby dům pečlivě zamykala a

nikdy nezapomněla zapnout alarm. Zavřela kuchyňské okno a zajistila je zástrčkou. Zvolna se vydýchávala, její tep se postupně zklidňoval. Koneckonců je to jenom dopis, říkala si. Provokativní žertík doručený americkou státní poštou.

Maura znovu vzala do rukou obálku, a teprve teď si všimla, že na známce chybí razítko.

Doručil vzkaz osobně. Přišel do naší ulice a hodil mi obálku do schránky.

Co dalšího tu pro mě zanechal?

Vyhlédla oknem. Uvažovala, jaká tajemství se asi ve tmě skrývají. Opět jí zvlhly dlaně. Zamířila k vypínači venkovního osvětlení. Téměř se bála, co by lampy mohly odhalit. Nebude stát přímo za oknem Bradley Rose a civět na ni? Ale když stiskla vypínač, žádné vražedné příšery se neobjevily. Spatřila plynový gril a týkový zahradní nábytek, který si koupila minulý měsíc a dosud vůbec nevyužila. Za patiem, kam ještě dosahovalo světlo, matně viděla pouze tmavý okraj zahrady. Nikde nic nepatřičného, nic znepokojivého.

Pak zahlédla, že se ve tmě vlní jakýsi vybledlý, skoro bílý předmět. Snažila se rozpoznat, o co jde, ale ta věc neustále měnila tvar. Maura vytáhla z kuchyňské skříňky baterku a posvítila do tmy. Světelný kužel ozářil japonskou hrušeň, před dvěma roky zasazenou ve vzdáleném rohu zahrady. Na

nižší větvi viselo cosi bílého a ve větru se to mírně pohupovalo.

Rozdrnčel se zvonek u domovních dveří.

Maura se prudce otočila a zadržela dech. Ale když chvatně zamířila do chodby, za okny obývacího pokoje blikal modrý majáček hlídkového vozu. Otevřela. Na prahu stáli dva uniformovaní newtonští policisté.

„Nestalo se vám nic, doktorko Islesová?“ zeptal se jeden z nich. „Dostali jsme hlášení, že by se k vám mohl pokusit proniknout nějaký násilník.“

„Díky, jsem v pořádku.“ Maura zhluboka vydechla. „Ale potřebuju, abyste mě doprovodili. Chci něco zkontrolovat.“

„Kde?“

„Na konci zahrady.“

Policisté ji následovali chodbou a pak do kuchyně. Tam se Maura zastavila. Nezesměšním se před nimi? napadlo ji.

Nebudou mě pokládat za hysterickou osamělou ženskou, která si vybájila, že kolem hrušní povlávají duchové?

Každopádně v přítomnosti dvou policistů strach pominul a Maura začala uvažovat o praktické stránce celé záležitosti.

Pokud mi vrah opravdu na zahradě něco nechal, uvědomila si, musím se chovat profesionálně.

„Počkejte okamžik,“ požádala oba muže a rozběhla se zpátky na chodbu, kde měla ve skříni krabici s rukavicemi.

„Prozradíte nám, co se děje?“ zavolal druhý z policistů.

Vrátila se do kuchyně a nabídla každému po jednom páru latexových rukavic. „Pro všechny případy,“ poznamenala.

„Co máte na mysli?“

„Třeba půjde o důkazní materiál.“ Vzala baterku a otevřela kuchyňský vchod. Venku letní noc voněla drcenou borovou kůrou a vlhkou trávou. Maura zvolna vykročila zahradou. Světelným kuželem přejížděla po patiu, zeleninových záhonech a trávníku, hledala další možná překvapení. Ale jediná věc, která sem evidentně nepatřila, se lehce pohupovala mezi stíny. Maura se zastavila před hrušní a namířila světlo baterky na předmět visící z větve.

„Tohle jste chtěla zkontrolovat?“ ozval se policista. „Je to jenom obyčejná nákupní taška.“

Jenže není prázdná. Maura si představila všechny ty hrůzy, které by se vešly do igelitky, nejrůznější děsivé suvenýry, jaké vrah mohl odříznout z těla oběti, a náhle ani trochu netoužila nahlédnout dovnitř. Raději vydržím, než přijede Jane, říkala si. Ať se jako první podívá někdo jiný.

„Vylekala vás?“ pokračoval policista.

„Někdo ji tady nechal. Někdo vnikl na moji zahradu a pověsil tašku na strom.“

Muž si navlékl rukavice. „Tak jo. Mrkneme se, co v ní je.“

„Ne. Počkejte…“

Ale policista už sundal nákupní tašku z větve a baterkou si posvítil dovnitř. I ve tmě Maura viděla, jak se zatvářil.

„Co je tam?“ zeptala se.

„Vypadá to jako nějaké menší zvíře.“ Ukázal jí rozevřenou tašku.

Na první pohled obsah skutečně připomínal hustou tmavou kožešinu. Téměř vzápětí si však Maura uvědomila, co to vlastně je, a prsty v latexových rukavicích jí zledovatěly.

Vzhlédla k policistům. „Jsou to vlasy,“ řekla tiše. „A myslím, že lidské.“

Kapitola 29

„Jsou Josephininy,“ prohlásila Jane.

Maura seděla u kuchyňského stolu a upřeně pozorovala důkazní sáček s hustou kšticí černých vlasů. „Nevíme to jistě,“ namítla.

„Mají stejnou barvu. Stejnou délku.“ Jane ukázala na obálku, v níž Maura dostala ten stručný vzkaz. „A tady nám pachatel vlastně prozrazuje, že je poslal on.“

Za oknem se míhala světla baterek, kriminalisté už hodinu pročesávali zahradu. Na ulici parkovaly tři hlídkové vozy, jejich modré majáčky nepřestávaly blikat. Sousedé nepochybně vykukovali za poodhrnutými záclonami a všechno sledovali. Asi byste vřele uvítali, kdybych se odstěhovala, pomyslela si Maura. Protože u mého domu se pravidelně objevují policejní auta, týmy detektivů a techniků, dodávky s žurnalisty a televizními štáby. Moje soukromí se dávno stalo terčem fotoaparátů a kamer…

Nejraději by otevřela domovní dveře a zařvala na reportéry, aby se klidili z jejího chodníku a konečně jí dali pokoj.

Představila si, jak by se to vyjímalo v nočních zprávách: rozzuřená, nepříčetně ječící soudní lékařka.

Nicméně skutečným důvodem jejího vzteku nebyly kamery, ale člověk, který je sem přilákal. Muž, který jí napsal vzkaz a na větev hrušně pověsil svůj odpudivý suvenýr. Maura se otočila k Jane. „Proč to sakra poslal mně?

Jsem jenom soudní lékařka. Pátrání vedeš ty, já stojím až někde na okraji.“

„A co tvoje přítomnost skoro na všech místech činu?

Řekla bych, že jsi v celém případu nejznámější osobnost, už od tomografického vyšetření Madam X. Všude o tobě psali, předváděli tě v televizních zprávách.“

„Tebe snad ne, Jane? Klidně mohl ten suvenýr poslat přímo bostonskému policejnímu oddělení. Proč si vybral právě můj dům? Mou zahradu?“

Jane se posadila naproti Mauře. „Kdyby ty vlasy pošta doručila bostonské policii, jednali bychom podle svých pravidel, neveřejně, bez povyku. Ale takhle se přiřítily hlídkové vozy a v domě máš hordu kriminalistů. Náš chlapec z toho udělal pořádné divadýlko.“ Odmlčela se a pak dodala: „Možná o to mu šlo.“

„Jo, potřebuje publikum,“ prohodila Maura. „Teď si na nedostatek pozornosti rozhodně nemůže stěžovat.“

Venku technici ukončili prohlídku zahrady. Maura slyšela, jak se zavírají dveře dodávky. Následoval slábnoucí hukot odjíždějících vozidel.

„Před chvílí ses ptala, proč se pachatel zaměřil na tebe,“

pokračovala Jane. „Proč ten suvenýr nechal ve tvé zahradě, místo aby ho poslal bostonské policii.“

„Právě jsme se shodly, že chtěl přilákat pozornost.“

„Víš, napadá mě ještě další důvod. A nebude se ti příliš líbit.“ Jane zapnula laptop, který si přinesla z auta, a vyhledala webovou stránku deníku Boston Globe.

„Vzpomínáš si, kdy poprvé psali o Madam X?“

Monitor zaplňovala novinová stránka s titulkem: VĚDCI BRZY ODHALÍ TAJEMSTVÍ ZÁHADNÉ MUMIE. Text doprovázela fotografie Nicholase Robinsona a Josephine Pulcillové stojících po stranách bedny, v níž ležela Madam X.

„Ano, četla jsem to,“ odpověděla Maura.

„Článek převzaly tiskové agentury. Proběhl spoustou novin. Jestli si ho všiml náš vrah, samozřejmě pochopil, že se našla mrtvola Lorraine Edgertonové. A že výsledky tomografického vyšetření vzbudí rozruch. Teď si prohlídni tohle.“

Jane kliknutím otevřela soubor, kam si ukládala různé materiály. Na obrazovce se objevil portrétní snímek mladé ženy s dlouhými černými vlasy a jemně vyklenutým obočím. Nebyla to žádná momentka, ale naaranžovaná ateliérová fotografie, snad určená pro kolejní ročenku.

„Kdo je to?“ zeptala se Maura.

„Jmenovala se Kelsey Thackerová a studovala na vysoké škole. Naposledy ji viděli před šestadvaceti lety, když se vracela domů z nedalekého baru. V kalifornském Indiu.“

„V Indiu?“ Maura si okamžitě vybavila zmačkané noviny, které nedávno vytáhla z oné miniaturní scvrklé hlavy, tsantsy. Noviny staré přesně šestadvacet let.

„Probrali jsme hlášení o pohřešovaných osobách a zaměřili se na ženy zmizelé toho roku v oblasti India.

Kelsey Thackerová se jako hledaná oběť zdála nejpravděpodobnější. A jakmile jsem uviděla její fotografii, byla jsem si jistá.“ Ukázala na snímek. „Myslím, že takhle Kelsey vypadala, než jí vrah uřízl hlavu. Než z lebky odloupl obličej a kůži nechal scvrknout do velikosti nějaké hnusně zvrhlé vánoční ozdoby.“ Jane se rozčileně nadechla.

„Bez lebky sice nemůžeme porovnat zubařské záznamy, ale jsem přesvědčená, že je to ona.“

Maura nespouštěla oči ze snímku. „Hodně se podobá Lorraine Edgertonové,“ řekla tiše.

„A taky Josephine. Půvabná tmavovláska. Zdá se zřejmé, jaký typ žen našeho vraha přitahuje. Taky víme, že sleduje noviny a televizní zprávy. Dozví se o nálezu Madam X v Crispinově muzeu a všechna ta publicita ho vzrušuje. Nebo snad jenom dráždí. Ale každopádně se týká jeho. V článku o mumii uvidí fotku Josephine. Hezká tvář, dlouhé černé

vlasy. Prostě jedna z jeho vysněných dívek. Jedna z dívek, jaké znovu a znovu vraždí.“

„A to ho přiláká do Bostonu.“

„Nepochybně viděl i tenhle článek.“ Jane klikla na další materiál z archivu deníku Boston Globe. Týkal se „dámy z bažiny“. Titulek hlásal: ŽENA VE SVÉM AUTĚ

OBJEVILA MRTVOLU. Připojenou úřední fotografii Maury doplňoval popisek: Podle soudní lékařky nelze zatím určit příčinu smrti.

„Opět snímek půvabné černovlásky,“ konstatovala Jane a pohlédla na Mauru. „Třeba sis té podoby nevšimla, doktorko, ale já ano. Když jsem poprvé uviděla tebe a Josephine vedle sebe, hned mě napadlo, že by tě ledaskdo považoval za její starší sestru. Právě proto jsem požádala, aby newtonští policisté střežili tvůj dům. Asi by nebylo špatné, kdybys na pár dní odjela. A taky by sis mohla pořídit psa. Pořádně velkého hlídacího psa.“

„Jane, mám tu přece poplašné zařízení.“

„Ale pes má zuby. A navíc by ti dělal společnost.“ Jane se zvedla k odchodu. „Já vím, miluješ svoje soukromí.

Ovšem někdy ženská prostě nechce být sama.“

Jenže já jsem sama, pomyslela si Maura, když o chvíli později sledovala, jak Janeino auto odjíždí do noci. Jsem sama uprostřed tichého domu a společnost mi nedělá ani pes.

Zapnula alarm a pak přecházela po obývacím pokoji, neklidná jako zvíře v kleci. Pohledem se neustále vracela k telefonu. Nakonec už nedokázala odolat pokušení. Připadala si jako narkomanka s abstinenčními příznaky. Rukou chvějící se rozčilením zvedla sluchátko a vyťukala číslo Danielova mobilu. Prosím, buď tam. Prosím, mluv se mnou.

Ozvala se hlasová schránka.

Maura zavěsila, aniž nechala vzkaz, a potom dlouho zírala na telefon. Jeho mlčení pociťovala jako zradu.

Danieli, dneska tě moc potřebuju, ale nedokážu tě sehnat, říkala si. Věčně mi unikáš, protože ve skutečnosti tě vlastní jedině Bůh.

Záře reflektorů auta ji přilákala k oknu. Ulicí zvolna projížděl hlídkový vůz newtonského policejního oddělení.

Maura zamávala neznámému policistovi, který ji střežil za noci, kdy milovaný muž zůstával nedosažitelný. A co vidí ten strážník? pomyslela si. Vidí, že u okna přepychového domu svědčícího o životním úspěchu stojí jakási žena.

Osamělá, zranitelná.

Zazvonil telefon.

Daniel, napadlo ji okamžitě. S divoce bušícím srdcem zvedla sluchátko.

„Jste v pořádku, Mauro?“ zeptal se Anthony Sansone.

Neovládla své zklamání a odpověděla zbytečně příkře: „A proč bych neměla?“

„Večer byl ve vašem domě nějaký rozruch.“

Nepřekvapilo ji, že se o tom tak rychle dozvěděl. Sansone vždycky dokázal vycítit i nejslabší otřesy půdy, nejmírnější náznaky blížící se bouře.

„Už je po všem,“ řekla. „Policie odjela.“

„Dnes byste neměla být sama. Co kdybyste si sbalila pár věcí, a já bych se pro vás zastavil? Tady v mé beaconhillské vile můžete pobýt, jak dlouho si budete přát.“

Maura vyhlédla oknem na liduprázdnou ulici a představila si nastávající noc. Třeba vůbec neusnu, pomyslela si. Budu ležet s otevřenýma očima a děsit se každého šramotu, každého zaskřípění. Nebo se můžu uchýlit pod Sansoneova ochranná křídla, do rezidence, dokonale zajištěné proti oněm stovkám a tisícům krvelačných zrůd, které se podle jeho přesvědčení neustále chystají k útoku…

Ano, uvnitř té sametové pevnosti zařízené starožitným nábytkem a vyzdobené středověkými portréty by se nemusela ničeho obávat, ale bylo by to útočiště ve smutném paranoidním světě člověka, který všude kolem sebe vidí spiknutí. Sansone ji od začátku znepokojoval. A ještě teď, řadu měsíců poté, co se s ním seznámila, jí připadal záhadný a nesrozumitelný, muž osamocený se svým bohatstvím a svou zneklidňující vírou, že temné síly z hluboké minulosti lidstva přetrvávají. Jeho dům by jí nabídl bezpečí, ovšem bezpečí ponuré a tísnivé.

Ulice dál byla pustá, hlídkový vůz dávno zmizel. Existuje pouze jediná osoba, s níž bych dnes chtěla být, říkala si Maura. Jenže právě ta je pro mě nedosažitelná.

„Mauro, mám vás tedy vyzvednout?“ zeptal se Sansone.

„Není třeba. Přijedu svým autem.“

Naposledy

Maura

vkročila

do

Sansoneova

beaconhillského sídla v lednu. Plameny krbu tehdy zaháněly zimní mráz. Ačkoliv teď byla vlahá letní noc, uvnitř domu čišel chlad, jako by se ve všech místnostech s tmavým dřevěným ostěním a zachmuřenými tvářemi zírajícími z portrétů už natrvalo usadila zima.

„Večeřela jste?“ prohodil Sansone a předal Mauřinu kabelu s věcmi na spaní svému majordomovi, který se vzápětí diskrétně vytratil. „Můžu vám nechat něco připravit.“

Vybavila si svůj zapečený sýrový sendvič, ze kterého si jenom párkrát ukousla. Těžko se dal pokládat za večeři. Ale na jídlo Maura neměla ani pomyšlení a spokojila se sklenkou vína. Sansone jí nalil těžké Amarone, tak tmavé, že se v salonku, matně osvětleném září krbu, zdálo téměř černé.

Zatímco mlčky usrkávala, přísně ji sledovaly pronikavé oči Sansoneova předka ze šestnáctého století. Portrét visel přímo nad krbem.

„Už hodně dávno jste mě nenavštívila.“ Sansone se posadil do empírového křesla naproti ní. „Pořád jsem doufal, že přece jen přijmete pozvání na některou z těch večeří, co pořádáme pravidelně jednou týdně.“

„Neměla jsem čas. Pro samou práci se ani nezastavím.“

„A je ta spousta práce opravdu jediný důvod?“

Maura upřeně zírala do sklenky vína. „Není,“ přiznala.

„Já vím, pochybujete o našem poslání. Ale stále ještě nás považujete za tlupu pomatenců?“

Vzhlédla a všimla si, že mu rty zvlnil ironický úsměv.

„Prostě se domnívám, že Klub Mefisto má poněkud děsivý názor na svět.“

„A vy takový názor nesdílíte? Denně stojíte v pitevně a sledujete, jak vám přivážejí oběti vražd. Denně vidíte důkazy vryté do mrtvol. Chcete mi tvrdit, že to nikdy neotřese vaší vírou v lidskost?“

„Ne. Moje práce mi pouze znovu a znovu připomíná, že určití lidé nepatří do civilizované společnosti.“

„Jedinci, které lze sotva označit za lidské.“

„Ale oni jsou lidé. Můžete jim dávat různá jména. Lovci, predátoři, dokonce démoni. Přesto mají stejnou DNA jako my.“

„Čím se tedy odlišují? Co je nutí zabíjet?“ Sansone odložil svou sklenku a naklonil se k Mauře. Jeho pohled působil snad ještě znepokojivěji než pohled onoho portrétu

nad krbem. „Co přiměje dítě z prominentní rodiny, aby se proměnilo v monstrum, jakým je Bradley Rose?“

„Nevím.“

„A právě tady je problém. Pokoušíme se hledat příčiny v traumatech z dětství, surových a zneužívajících rodičích, špatných vlivech okolí. Jistě, některé kriminální chování se pravděpodobně dá takhle vysvětlit. A pak jsou tu výjimečné příklady vrahů, kteří svou krutostí překonávají normální chápání. Nikdo netuší, odkud se takoví tvorové berou.

Přesto se v každé generaci a každé společenské vrstvě objevují celé houfy dravců jako Bradley Rose nebo Jimmy Otto. Neustále jsou mezi námi, a my s jejich existencí musíme počítat. A chránit se před nimi.“

Maura svraštila čelo. „Odkud jste se o tom případu tolik dozvěděl?“

„Má obrovskou publicitu.“

„Jméno Jimmy Otto nikde nepadlo. Pro veřejnost zůstává neznámé.“

„Veřejnost neklade otázky, jaké kladu já.“ Sansone sáhl pro láhev a dolil Mauře sklenku. „Moje zdroje v policejních složkách se můžou spolehnout na mou diskrétnost a já zase věřím v pravdivost jejich informací. Spojují nás tytéž obavy a tytéž cíle.“ Odložil láhev na stolek. „Stejně jako nás dva, Mauro.“

„Vždycky si tím nejsem úplně jistá.“

„Oba si přejeme, aby bostonské policejní oddělení tu mladou ženu našlo, a živou. Což znamená, že musíme dokonale znát vrahovy motivy.“

„Policisté mají forenzního psychologa a případ s ním konzultují. Nezanedbávají žádnou stránku věci.“

„Jenže se přidržují stereotypních postupů. Tak a tak se choval v minulosti, proto se tak a tak bude chovat znovu.

Ovšem tenhle únos se diametrálně liší od předchozích únosů. Alespoň od těch, o kterých víme.“

„Čím se liší? Pachatel oběť střelil do nohy, přesně podle své metody.“

„Ale pak se od té metody odchýlil.“

„Co máte na mysli?“

„Lorraine Edgertonová i Kelsey Thackerová se ztratily beze stopy. Po únosech nenásledovaly provokativní výzvy HLEDEJ MĚ. Nenásledovaly vzkazy a suvenýry zasílané policejním a justičním složkám. Obě ženy jednoduše zmizely. U téhle oběti je všechno jinak. Vrah zřejmě touží po vaší pozornosti.“

„Třeba chce být dopaden. Třeba úpěnlivě prosí, aby ho někdo už konečně zastavil.“

„Nebo si publicitu přeje z jiných důvodů. Musíte připustit, že svými okázalými činy si o ni přímo říká. Oběť z bažiny uložil do kufru auta. Chladnokrevně spáchal v muzeu vraždu a únos. A naposledy zanechal suvenýr na vaší

zahradě. Všimla jste si, jak rychle se tam dostavili reportéři?“

„Často odposlouchávají policejní vysílačky.“

„Někdo jim dal tip, Mauro. Někdo je zavolal.“

Upřeně se na Sansonea zahleděla. „Podle vás tenhle vrah tak zoufale stojí o pozornost?“

„Rozhodně se mu jí bohatě dostává. Nabízí se ovšem otázka, čí pozornost vlastně touží získat.“ Anthony Sansone se krátce odmlčel. „Obávám se, že vaši.“

Maura zavrtěla hlavou. „Moji pozornost už má, a dobře to ví. Jeho chování spíš nasvědčuje, že mu jde o daleko větší publikum. Jako by celému světa říkal: Jen se na mě podívejte. Podívejte se, co dokážu.“

„Anebo se naopak snaží oslovit jednu konkrétní osobu.

Někoho, kdo se má ty zprávy dozvědět a zareagovat na ně.

Myslím, že s někým navazuje spojení, Mauro. Možná s jiným vrahem. Možná s příští obětí.“

„Teď si musíme dělat starost hlavně o jeho současnou oběť.“

Sansone pokývl. „Drží ji už tři dny. To nevypadá příliš nadějně.“

„Ostatní oběti nechal naživu mnohem déle.“

„Ale neodstřihl jim vlasy. Nehrál hry s policií a tiskem.

Tenhle únos postupuje po vlastní časové ose.“ Sansoneův

pohled byl mrazivě věcný. „Opakuju: tentokrát je všechno jinak. Vrah změnil metodu.“

Kapitola 30

Čtvrť Cape Elizabeth, kde bydlel doktor Gavin Hilzbrich, byla prosperující předměstí Portlandu v Maine, ale na rozdíl od vzorně udržovaných domů podél ulice se Hilzbrichovo sídlo tyčilo v zadní části pozemku plného přerostlých stromů. Zbylé kousky zanedbaného trávníku chřadly vinou nedostatku slunečního světla. Jane si už na příjezdové cestě vedoucí k rozlehlé stavbě v koloniálním slohu všimla odhrnujícího se nátěru a zelených pásů mechu, které pokrývaly chatrnou střechu. To všechno výmluvně svědčilo o podlomeném zdraví doktorových financí. Jeho dům stejně jako bankovní účet nepochybně kdysi zažily lepší časy.

Muž, který jí otevřel, na první pohled působil dojmem úspěšného a dobře situovaného člověka. Přestože se blížil k sedmdesátce, stál tam vzpřímený, nezkrušený věkem ani ekonomickými nezdary. I v horkém letním počasí si oblékl tvídové sako, jako by se právě chystal odjet přednášet na univerzitu. Ale když se Jane podívala pozorněji, neuniklo jí, že límeček jeho košile má roztřepené klopy a sako visící z hubených ramenou se zdá o několik čísel větší. Muž se nicméně tvářil opovržlivě, zřejmě přesvědčený, že nic z toho, co návštěvnice vysloví, ho nemůže zajímat.

„Doktor Hilzbrich? Detektiv Rizzoliová. Hovořili jsme spolu po telefonu.“

„Už vám nemám co říct.“

„K záchraně té mladé ženy nezbývá moc času.“

„Nebudu se s vámi bavit o svých někdejších pacientech.“

„Včera nám váš někdejší pacient poslal suvenýr.“

„Co tím myslíte?“ zamračil se Hilzbrich. „Jaký suvenýr?“

„Vlasy oběti. Odřízl je až u kořínků, nacpal do nákupní tašky a jako trofej pověsil na větev stromu. Neznám psychiatrický výklad takového jednání. Jsem jenom obyčejná policistka. Ale nechci ani pomyslet, co třeba najdeme příště. A jestli jako další suvenýr pošle kus jejího těla, zaručuju vám, že mě tady uvidíte znovu. Abych vám udělala radost, pozvu si taky pár televizních štábů.“

Významně se odmlčela. „Tak co, promluvíme si?“

Civěl na ni, rty pevně sevřené. Pak bez jediného slova ustoupil a nechal ji vejít.

Uvnitř ucítila kouř z cigaret. Nezdravý zvyk, pomyslela si –a navíc velmi nebezpečný v domě, kde celou chodbu lemují stohy krabic plných papírů. Když Jane letmo nakoukla do otevřených dveří pracovny, uviděla přetékající popelníky a psací stůl pokrytý spisy a dalšími krabicemi.

Následovala Hilzbricha do obývacího pokoje. Místnost se zdála až depresivně tmavá, neboť husté koruny stromů stínily okna. Vládl tu jakýs takýs pořádek, ale koženou

pohovku, na niž Jane usedla, hyzdily nejrůznější skvrny.

Deska jemně vyřezávaného čajového stolku nesla stopy nesčetných hrnků, které se tam zřejmě ledabyle odkládaly bez podšálků. Oba ty kusy nábytku kdysi musely stát spoustu peněz, teď ovšem představovaly jenom vzpomínky na majitelovu blahobytnější minulost. Hilzbrich se evidentně ocitl v tíživé situaci, všehovšudy vlastnil dům, na jehož udržování mu scházely prostředky. Přesto muž sedící naproti Jane nevypadal zlomeně a už vůbec ne pokorně. Pořád to byl každým svým gestem doktor Hilzbrich, s převahou čelící drobné nepříjemnosti, jakou pro něho znamená policejní vyšetřování.

„Na základě čeho tvrdíte, že za únos té mladé ženy je odpovědný můj bývalý pacient?“ zeptal se.

„Máme celou řadu důvodů, abychom podezřívali Bradleyho Rose.“

„Jaké důvody to jsou?“

„Nemůžu uvádět podrobnosti.“

„Nicméně očekáváte, že vám dám k dispozici pacientův psychiatrický chorobopis?“

„Ano, očekávám. V sázce je totiž lidský život. A vy moc dobře znáte své povinnosti.“ Jane se krátce odmlčela. „S

podobnými problémy jste se přece setkal i dříve.“

Jeho náhle ztuhlá tvář Jane prozradila, že Hilzbrich přesně ví, o čem je řeč.

„Jeden z vašich pacientů si už kdysi pěkně zařádil, ne?“

pokračovala Jane. „Rodiče jeho oběti jste taky nepřesvědčil argumentem o lékařském tajemství. Nemůžete se divit, když jim údajně vyléčený zvrhlík rozřezal dceru na kousky.

Nejdřív truchlili, pak dostali vztek a podali na vás žalobu. A noviny si váš ústav hezky vychutnaly.“ Jane sklouzla očima po chátrajícím zařízení pokoje. „Mimochodem, léčíte ještě?“

„Vždyť víte, že nikoliv.“

„No ovšem, asi je dost těžké provozovat psychiatrickou praxi, když přijdete o licenci.“

„Byl to hon na čarodějnice. Ti rodiče prostě potřebovali najít viníka.“

„Viníka nehledali. Zločin měl na svědomí váš úchylný pacient. Člověk, kterého jste prohlásil za vyléčeného.“

„Psychiatrie není neomylná.“

„Musel jste vědět, že to spáchal právě on. Když došlo k vraždě, určitě jste poznal jeho práci, jeho rukopis.“

„Neměl jsem žádný konkrétní důkaz.“

„Spíš jste si přál zamést problém pod koberec. A tak jste nic nepodnikl, neuvědomil jste policii. Hodláte svůj postoj zopakovat i v případě Bradleyho Rose? Nepomůžete nám ho zastavit?“

„Nenapadá mě, v čem bych vám já mohl pomoct.“

„Nechte nás prostudovat Roseův chorobopis.“

„Vy mi nerozumíte. Kdybych vám předal ty záznamy, on by…“ Hilzbrich zmlkl uprostřed věty.

„On?“ Jane se na něho zahleděla tak upřeně, až se odtáhl, jako by ho přimáčkla do křesla. „Mluvíte o Bradleyho otci, nebo se snad pletu?“

Doktor Hilzbrich polkl. „Kimball Rose mě varoval.

Říkal, že za mnou přijdete. A připomenul mi, že psychiatrické záznamy jsou přísně důvěrné.“

„I když je v nebezpečí život mladé ženy?“

„Vyhrožoval, že mě zažaluje, jestli ty záznamy uvolním.“

Hilzbrich se rozpačitě pousmál a přelétl pohledem místnost.

„Stejně tady není co vzít. Dům patří bance. Ústav je dávno zavřený a stát se chystá zabavit i pozemky. Nedokážu uhradit ani tu zatracenou daň z nemovitosti.“

„Kdy s vámi Kimball mluvil?“

Hilzbrich pokrčil rameny. „Volal asi před týdnem, snad o něco dřív. Přesné datum si nepamatuju.“

Muselo to být brzy po mé návštěvě Texasu, uvědomila si Jane. Kimball Rose se tedy od samého začátku pokoušel brzdit vyšetřování, aby chránil svého syna.

Doktor Hilzbrich si povzdechl. „Stejně bych vám ty záznamy nemohl dát. Neexistují.“

„Lžete.“

„Jsou skartované.“

Jane na něho nevěřícně zírala. „Kolik vám za to zaplatil?

Hodně? Nebo jste spíš lacinější děvka?“

Celý zrudlý vstal. „Už vám nemám co říct.“

„Zato já toho pro vás mám spoustu. Především vám chci ukázat, co Bradley provádí.“ Jane vytáhla z diplomatky svazek fotografií a jednu po druhé je položila na čajový stolek. Společně tvořily zrůdný obrazový soubor obětí.

„Tohle jsou mistrovská díla vašeho pacienta.“

„Žádám vás, abyste okamžitě odešla.“

„Jenom se pokochejte jeho uměním.“

Otočil se ke dveřím. „Rád si to odepřu.“

„Sakra, podívejte se! “

Zastavil se a zvolna se obrátil zpátky k čajovému stolku.

Sotva spočinul pohledem na snímcích, v hrůze vytřeštil oči.

Zatímco tam stál jako zkamenělý, Jane se zvedla a přiblížila se těsně k němu.

„Sbírá kuriózní suvenýry zhotovené z mrtvol žen, doktore Hilzbrichu. A právě se chystá přidat do své sbírky Josephine Pulcillovou. Nezbývá nám moc času. Brzy ji zabije a promění v něco podobného, jako vidíte tady.“ Jane ukázala k fotografii mumifikovaného těla Lorraine Edgertonové. „A jestli to udělá, budete mít na rukou její krev.“

Hilzbrich dál upřeně pozoroval snímky. A náhle jako by mu nohy vypověděly službu. Klesl do křesla a celý se schoulil.

„Věděl jste, že je Bradley schopen něčeho takového, viďte?“

Muž zavrtěl hlavou. „Nevěděl.“

„Byl jste jeho psychiatr.“

„Ale více než před třiceti roky! Tenkrát to byl tichý a dobře vychovaný šestnáctiletý chlapec.“

„Takže si ho pamatujete.“

Hilzbrich pár vteřin mlčel. „Ano,“ přiznal posléze.

„Pamatuju si Bradleyho. Ovšem nechápu, v čem by vám jakékoliv moje vzpomínky mohly pomoct. Netuším, kde teď Bradley je. A rozhodně jsem si nikdy nemyslel, že by dokázal spáchat…“ Přelétl očima fotografie. „ Tohle.“

„Protože vám připadal tichý a dobře vychovaný?“ Jane se neubránila cynickému smíchu. „Kdo jiný než vy by měl vědět, že je nutné sledovat právě ty nenápadné? Musel jste vypozorovat určité příznaky, i když mu bylo teprve šestnáct.

Příznaky, které napovídaly, že jednoho dne tohle začne provádět ženám.“

Doktor Hilzbrich si s jistým zdráháním opět prohlédl snímek mumifikovaného těla. „Potřebné vědomosti měl,“

připustil. „A patrně by zvládl i technické detaily. Vášnivě se zajímal o archeologii. Otec mu poslal balík egyptologické literatury a Bradley ty knížky četl znovu a znovu. Přímo posedle. Tedy ano, věděl by, jak tělo mumifikovat. Ale že by na nějakou ženu opravdu zaútočil? Že by ji unesl a

zavraždil?“ Psychiatr odmítavě zavrtěl hlavou. „Bradley nikdy neprojevoval iniciativu, vždycky se spíš podřizoval.

Nebyl vůdcovský typ, navykl si skoro otrocky poslouchat příkazy, což zřejmě zavinil jeho otec.“ Hilzbrich zvedl oči k Jane. „Setkala jste se s Kimballem?“

„Ano.“

„Pak víte, že každého komanduje. Kimball v té rodině velí jako generál. Jedině on určuje, co je nejlepší pro jeho manželku, pro jeho syna. Kdykoliv stál Bradley před volbou, a mohlo jít o velmi prosté věci, třeba o výběr jídla k večeři –, dlouho si převracel v hlavě i sebemenší detaily. Dělalo by mu potíže rozhodnout se ve zlomku vteřiny. A únos vyžaduje právě bleskurychlé jednání, ne? Uvidíte oběť, chcete ji, zmocníte se jí. Nesmíte ztrácet čas zbytečnými úvahami.“

„Ale kdyby si akci důkladně naplánoval, dokázal by ji uskutečnit?“

„Snad o ledačems fantazíroval. Nicméně chlapec, kterého jsem znal, by si ani netroufl postavit se dívce tváří v tvář.“

„Proč se tedy dostal do vašeho institutu? Copak jste se tam nespecializovali na chlapce páchající sexuální delikty?“

„Sexuální úchylky mají řadu forem.“

„A které z nich se projevovaly u Bradleyho?“

„Dotěrné sledování. Utkvělé představy. Voyeurství.“

„Chcete mi tvrdit, že prostě jen šmíroval?“

„No, poněkud překročil meze, a proto ho otec poslal do našeho institutu.“

„Jak moc ty meze překročil?“

„Několikrát ho přistihli u okna dospívající dívky ze sousedství. Pak ji neustále sledoval ve škole, a když ho před spolužáky rázně odmítla, vloupal se do jejího prázdného pokoje a podpálil jí postel. Tehdy soudce dal Bradleyho rodičům ultimátum: buď se kluk začne léčit, nebo ho čeká vězení. Roseovi zvolili nejpřijatelnější řešení. Než skandál stačil proniknout mezi jejich prominentní přátele, uklidili syna do jiného státu. Bradley skončil v institutu a zůstal tam dva roky.“

„Což je dost dlouhá doba.“

„Přesně tak to požadoval jeho otec. Chtěl, aby se chlapec zcela napravil a přestal dělat rodině ostudu. Matka by raději měla syna doma, ovšem Kimball prosadil svůj názor. A Bradley si u nás, pokud vím, nijak nestěžoval. Institut mu mohl nabídnout lesy, turistické stezky a dokonce jezírko, kde se dalo rybařit. Bradleymu se líbilo v přírodě. A našel si i pár kamarádů.“

„Kamarádů jako Jimmy Otto?“

Psychiatr se ušklíbl.

„Vidím, že si Jimmyho taky pamatujete,“ podotkla Jane.

„Ano,“ řekl tiše Hilzbrich. „Na Jimmyho člověk tak snadno nezapomene.“

„Doneslo se k vám, že je po smrti? Před dvanácti lety ho zastřelili. Když se vloupal do domu jisté ženy.“

Hilzbrich přikývl. „Tenkrát mi volal detektiv ze San Diega. V souvislosti s tou střelbou po mně chtěl informace z Jimmyho minulosti. Ptal se, jestli si myslím, že Jimmy mohl pro někoho představovat závažné ohrožení.“

„A vy jste, doufám, takovou možnost připustil.“

„Měl jsem v péči stovky sociopatických chlapců, detektive Rizzoliová. Výrostků, kteří zakládali požáry, mučili zvířata, obtěžovali spolužačky. Ale jen málo z nich mě opravdu děsilo.“ Pohlédl Jane do očí. „Jimmy Otto k nim nesporně patřil. Byl to rozený dravec.“

„A jistě silně ovlivňoval i Bradleyho.“

Doktor Hilzbrich zamžikal. „Co prosím?“

„Copak nevíte o jejich partnerství? Bradley a Jimmy lovili spolu. A seznámili se ve vašem institutu. Nevšiml jste si, že se spřátelili?“

„V ústavu průběžně bývalo pouze třicet pacientů, samozřejmě tedy jeden druhého znali. Zúčastňovali se skupinové terapie. Ale tihle dva hoši se od sebe dokonale lišili.“

„Možná právě proto se jim ve dvojici výborně pracovalo.

Vzájemně se doplňovali. Vůdce a následovník. Sice nevíme, kdo vybíral oběti a kdo přímo zabíjel, ale je nepochybné, že se spřáhli. Společně shromažďovali sbírku trofejí. Až do té

noci, kdy Jimmyho lebku roztříštila kulka.“ Jane nespouštěla z Hil-bricha oči. „A Bradley teď pokračuje bez něho.“

„Pak se musel proměnit v úplně jinou osobu, než si pamatuju. Podívejte, vím, že nebezpečný byl Jimmy. Děsil mě už jako patnáctiletý. Děsil každého včetně svých rodičů.

Ale Bradley?“ Psychiatr zavrtěl hlavou. „Ano, choval se amorálně. Ano, dal by se přesvědčit, aby provedl cokoliv, třeba i zabil. Ale opravdu je to jenom následovník, žádný vůdce. Potřebuje někoho, kdo by ho řídil, kdo by za něj rozhodoval.“

„Tedy dalšího komplice? Dalšího Jimmyho?“

Hilzbrich se otřásl. „Takových zrůd jako Jimmy Otto naštěstí po světě moc nechodí. Nechci ani pomyslet, co všechno se od něho mohl Bradley naučit.“

Jane sklouzla očima k fotografiím na stolku. Rozhodně se naučil dost, aby pokračoval sám. Aby se ve zrůdnosti Jimmymu přinejmenším vyrovnal.

Pohlédla na Hilzbricha. „Říkáte, že záznamy o Bradleym už neexistují.“

„Opakuju, celou jeho složku jsem skartoval.“

„Tak mi dejte chorobopis Jimmyho Otta.“

Hilzbrich zaváhal, žádost ho zřejmě zaskočila. „Proč?“

„Jimmy je mrtvý, takže si nemůže stěžovat na porušení lékařského tajemství.“

„K čemu vám ty záznamy budou?“

„Jimmy byl Bradleyho komplic. Společně cestovali, společně vraždili. Jestli pochopím osobnost Jimmyho, snáze proniknu do myšlenkového světa člověka, jakým se stal Bradley.“

Psychiatr pár vteřin její žádost zvažoval, pak přikývl a zvedl se. „Podívám se po té složce. Ale asi to bude chvíli trvat.“

„Máte ji tady?“

„Myslíte, že si můžu dovolit platit za uskladnění?

Veškeré písemnosti z institutu jsou v mém domě. Když počkáte, někde ten chorobopis najdu.“ Hilzbrich vyšel z místnosti.

Fotografie na čajovém stolku posloužily svému účelu a Jane už je chtěla mít z očí. Zatímco je skládala dohromady, trápily ji představy čtvrté oběti, další půvabné černovlásky, složitě proměňované v mumii. Třeba právě teď Josephine umírá.

Zazvonil Janein mobilní telefon. Položila fotografie zpátky na stolek a přijala hovor.

„To jsem já,“ řekl Barry Frost.

Nečekala, že jí zavolá. V duchu se připravila na nejnovější zprávy o jeho ztroskotaném manželství a vlídně se zeptala: „Jak se daří?“

„Mluvil jsem s doktorkou Welshovou.“

Jane netušila, o koho jde. „To je ta manželská poradkyně, kterou se chystáš navštívit? Dobrý nápad. Všechno s tebou i s Alicí rozebere a určitě dospějete k rozumnému řešení.“

„Ne, k poradkyni jsme ještě nezašli. Kvůli tomu nevolám.“

„Kdo je tedy doktorka Welshová?“

„Bioložka z Massachusettské univerzity. Ta, co mi vykládala o rašeliništích a močálech. Dneska se mi znovu ozvala. Napadlo mě, že by sis ty informace ráda poslechla.“

Rašeliniště a močály? pomyslela si Jane. To je obrovský pokrok. Alespoň Frost už nebrečí nad ztrátou Alice… Letmo se podívala na hodinky. Uvažovala, jak dlouho asi bude Hilzbrich hledat složku Jimmyho Otta.

„… a vyskytuje se opravdu velice vzácně. Proto doktorce Welshové trvalo přesné určení několik dní. Musela se obrátit na nějakého harvardského botanika a ten její závěry potvrdil.“

„Promiň,“ přerušila Frosta Jane. „O čem vlastně mluvíš?“

„O těch kouscích rostlinného materiálu, které jsme našli ve vlasech naší dámy z bažiny. Byly to různé drobné lístečky a shluky semínek. Podle doktorky Welshové pocházejí z rostliny jménem…“ Frost se odmlčel. Listoval stránkami notesu, kam si předtím zapsal poznámky, „…

jménem Carex oronensis. To je odborný název. Jinak je známá jako ostřice Orono.“

„Roste v močálech?“

„A na loukách. Taky má ráda narušený terén, třeba paseky a krajnice silnic. Naše vzorky jsou poměrně svěží a doktorka Welshová usuzuje, že se zachytily ve vlasech, když někdo vlekl mrtvolu od močálu. Ostřice Orono produkuje semínka nejdřív v červenci.“

Jane teď velmi pečlivě volila slova. „Zmínil ses, že je ta rostlina vzácná. Jak vzácná?“

„Na celém světě existuje jediná oblast, kde se tenhle druh ostřice vyskytuje. Penobscot River Valley.“

„A to je kde?“

„V Maine. Poblíž Bangoru.“

Jane oknem zamyšleně hleděla na hradbu stromů obklopujících dům doktora Hilzbricha. Maine. Bradley Rose tam strávil dva roky svého života.

„Rizzoliová,“ řekl náhle Frost. „Chci se vrátit.“

„Cože?“

„Neměl jsem z případu vycouvat. Chci znovu do tvého týmu.“

„Určitě jsi připravený?“

„Potřebuju pracovat. Pomáhat.“

„Už jsi pomohl,“ opáčila. „Vítej zpátky.“

Sotva ukončila hovor, vstoupil do obývacího pokoje doktor Hilzbrich, v náručí tři objemné šanony. Podal je Jane.

„Tady jsou záznamy o Jimmym.“

„Ráda bych se od vás dozvěděla ještě jednu věc, doktore.“

„Ano?“

„Říkal jste, že institut jste musel uzavřít. Co se s tím areálem stalo?“

Hilzbrich potřásl hlavou. „Léta jsem se ho pokoušel prodat, ale marně. Je příliš odříznutý od světa a developeři neprojevili zájem. Dlužím daně, takže o něj teď přijdu.“

„Budovu nikdo nevyužíval?“

„Celé ty roky je prázdná.“

Jane se opět podívala na hodinky. V duchu počítala, kolik hodin denního světla jí zbývá. Pak vzhlédla k Hilzbrichovi.

„Prozraďte mi, jak se tam dostanu.“

Kapitola 31

Josephine nespala. Ležela na zplesnivělé matraci, zírala do tmy svého vězení a v myšlenkách se vracela k onomu dni před dvanácti lety, kdy s matkou prchaly ze San Diega. Bylo to ráno poté, co Médeia setřela krev, omyla stěny a odklidila mrtvolu muže, který vnikl do jejich domu a navždy jim změnil život.

Přejely tehdy mexickou hranici. A zatímco auto uhánělo vyprahlou křovinatou krajinou poloostrova Baja, dívka se dál třásla strachem. Médeia však byla podivuhodně klidná a soustředěná, její ruce pevně svíraly volant. Dívka vůbec nechápala, jak matka může být tak vyrovnaná. Ostatně dosud nechápala spoustu věcí. A teprve toho dne spatřila svoji matku v její skutečné podobě.

Teprve toho dne si uvědomila: Jsem dcerou lvice.

Auto se řítilo po asfaltce, nad níž se chvěl rozpálený vzduch. „To všechno jsem udělala pro tebe,“ řekla Médeia.

„Pro nás obě. Abychom mohly zůstat spolu. Jsme rodina, zlato, a rodina musí držet pohromadě.“ Pohlédla na vyděšenou dceru, která se vedle ní choulila jako poraněné zvířátko. „Pamatuješ si, co jsem ti vykládala o základní rodině? Jak ji definují antropologové?“

V našem domě vykrvácel člověk, pomyslela si dívka.

Zakopaly jsme mrtvolu a nakvap odjely ze země. A matka mi teď nevzrušeně přednáší antropologické teorie?

Médeia navzdory údivu v dceřiných očích pokračovala.

„Podle antropologů základní rodinu netvoři matka, otec a dítě, ale pouze matka a dítě. Otcové přicházejí a odcházejí.

Vyplouvají na moře, pochodují do války. A často se už nevrátí. Ale matku a dítě spojuje trvalé pouto. Matka a dítě představují prapůvodní společenskou jednotku. My jsme taková jednotka, a já udělám cokoliv, abych ji ochránila.

Abych ochránila nás. Proto musíme utíkat.“

A tak utíkaly. Opustily město, kde se jim oběma líbilo. Za tři roky, po které bylo jejich domovem, k němu získaly hlubší vztah, našly si tam přátele.

Stačila jediná noc, stačil jediný výstřel z pistole, a jejich svět se opět převrátil vzhůru nohama.

„Podívej se do palubní přihrádky,“ řekla Médeia. „Je tam obálka.“

Dcera, stále ještě jako v mrákotách, vyjmula obálku.

Uvnitř našla dva rodné listy, dva pasy a řidičský průkaz. „Co je to?“

„Tvoje nové jméno.“

Dívka rozevřela pas, a když uviděla snímek, maně si vybavila, jak se na matčino naléhání nechala před pár měsíci vyfotografovat. Tenkrát ovšem netušila, že je to kvůli pasu.

„Tak co si o něm myslíš?“ zeptala se Médeia.

Dcera upřeně zírala na křestní jméno. Josephine.

„Je moc hezké, viď?“ pokračovala Médeia. „Takhle se ode dneška jmenuješ.“

„Ale proč? Proč si musím znovu měnit jméno?“ Dívčin hlas stoupal do hysterických výšek. „Proč?“

Médeia zajela ke krajnici a vypnula motor. Vzala do dlaní dceřin obličej a přiměla ji, aby se jí dívala do očí. „Pochop, nemáme na výběr. Když neutečeme, pošlou mě do vězení.

Odloučí mě od tebe.“

„Ty jsi přece nic neprovedla! Ty jsi toho člověka nezabila! Udělala jsem to já.“

Médeia uchopila dceru za ramena a prudce jí zacloumala.

„Tohle nikdy nikomu neříkej, rozumíš? Nikdy. Jestli nás někdy dopadnou, jestli nás policie najde, musíš tvrdit, že jsem střílela já. Řekneš zcela jasně: Toho muže zabila matka.“

„Proč mě nutíš lhát?“

„Mám tě ráda a nedovolím, abys kvůli tomu, co se stalo, trpěla. Zastřelila jsi ho, protože jsi mě chránila. A stejně tak chci já chránit tebe. Slib mi, že naše tajemství za žádnou cenu neprozradíš. Slibuješ?“

A dcera slíbila, ačkoliv události uplynulé noci byly dosud příliš živé. Matka ležící na podlaze pokoje, muž stojící nad ní. Chladný lesk pistole na nočním stolku. Jak těžká se zbraň

zdála, když ji dívka zdvihla! Jak se chvěl prst, zvolna tisknoucí spoušť! Vetřelce zabila dcera, nikoliv matka.

Takové bylo jejich společné, přísně střežené tajemství.

„Nikdo se nesmí dozvědět, že jsi ho zastřelila ty,“

pokračovala Médeia. „Je to můj problém, ne tvůj. Nikdy to tvůj problém nebude. Dospěješ, budeš žít svůj život. Šťastný život. A tohle zůstane pohřbené v minulosti.“

Jenže nezůstalo, pomyslela si Josephine, zatímco ležela ve svém vězení. Příběh té noci se vrátil, aby mě pronásledoval.

Sluneční paprsek pronikající škvírou mezi prkny, které zakrývaly větrací okénko, postupně jasněl. Úsvit dávno minul, blížilo se poledne. Ovšem světlo sotva stačilo, aby rozeznala obrysy své ruky, pokud si ji přidržela těsně před obličejem. Jestli tu strávím ještě pár dní, napadlo Josephine, dokážu se jako netopýr pohybovat i ve tmě.

Posadila se, celá roztřesená ranním chladem. Uslyšela řinčení řetězu, venku pes chlemtal vodu. Řídila se jeho příkladem a napila se ze džbánu. Když jí věznitel předevčírem odstřihával vlasy, nechal také na podlaze čerstvou zásobu chleba. A teď Josephine rozzuřily nové díry vykousané v plastovém obalu. Zatracené myši! Najděte si vlastní žrádlo, vybízela je v duchu, zatímco hltavě polykala dva krajíčky. Potřebuju přísun energie, jinak bych se odtud nedostala.

Udělám to pro nás dvě, mami. Pro onu prapůvodní rodinu. Naučila jsi mě, jak přežít, a já tedy přežiju. Protože jsem tvoje dcera.

Hodiny ubíhaly. Procvičovala svaly, opakovala si naplánovaný postup. Jsem dcera své matky. To byla její mantra. Se zavřenýma očima se Josephine znovu a znovu belhala sklepní kobkou, vštěpovala si do paměti, kolik kroků vyžaduje cesta od matrace ke zdi, od zdi ke dveřím. Tma je můj spojenec, připomínala si. Umím jí využít.

Hlídací pes za větracím okénkem se rozštěkal.

Kdesi nad stropem se ozvaly kroky. Josephine vzhlédla, srdce jí zběsile bušilo.

Vrátil se. Teď budu mít příležitost.

Klesla na matraci a schoulila se do klubíčka, zaujala obvyklou polohu vyděšeného a zdeptaného tvora. Věznitel uvidí ženu, která vzdala marný boj, ženu připravenou zemřít. Ženu, s níž nebude mít sebemenší potíže.

Zaskřípal zámek. Dveře se otevřely.

Betonovou celou přelétl světelný kužel baterky. Muž vešel dovnitř. Položil na podlahu džbán čerstvé vody a další balíček chleba. Josephine ležela bez hnutí. Ať ho napadne, že jsem třeba mrtvá.

Kroky se přiblížily, slyšela věznitelův dech. „Čas se krátí, Josephine,“ řekl muž.

Neškubla sebou, ani když se k ní sklonil a přejel jí dlaní po holé kůži na hlavě.

„Copak tě nemá ráda? Nechce tě zachránit? Proč nepřišla?“

Nesmíš se prozradit jediným slovem! Jediným mžiknutím!

Donuť ho, aby se sklonil ještě blíž.

„Celé ty roky se přede mnou úspěšně schovávala. Ale jestli teď nevyleze z úkrytu, dokáže, jak je zbabělá. Jenom zbabělec klidně nechá umřít vlastní dceru.“

Matrace se zhoupla, muž si přiklekl k Josephine.

„Kde je?“ zeptal se. „Kde je Médeia?“

Mlčení mladé ženy v něm vyvolávalo narůstající hněv.

Muž popadl Josephine za zápěstí. „Možná vlasy nestačily.

Možná je čas poslat další suvenýr. Co myslíš, zapůsobí uříznutý prst?“

Ne! Proboha, ne! Strach radil zmítat se, kopat a křičet, udělat cokoliv, aby unikla hrozícímu utrpení. Silou vůle však paniku překonala a dál hrála roli oběti, dokonale ochromené beznadějným zoufalstvím. Věznitel jí baterkou posvítil přímo do obličeje. Oslněná prudkou září nedokázala rozeznat jeho výraz, viděla pouze temné otvory očí. Muž se tak soustředěně snažil získat odpověď, že vůbec nepostřehl, co Josephine drží v druhé ruce. Nevšiml si svalů, napjatých jako tětiva.

„Až začnu řezat,“ prohodil, „třeba se rozpovídáš.“ Pak vytáhl nůž.

Josephine vymrštila ruku vzhůru a onou botou s jehlovým podpatkem naslepo švihla proti věznitelově tváři. Podle tupého zvuku se špička podpatku zabořila do masa. Muž vykřikl a padl na záda.

Popadla baterku a praštila jí o podlahu. Drobná žárovka se roztříštila, sklep zahalila tma. A tma je můj spojenec.

Josephine se odkulila stranou a vyškrábala se na nohy.

Slyšela, jak se muž nedaleko ní plazí po podlaze, ale neviděla ho, stejně jako on neviděl ji. Oba teď dočasně oslepil. Jenže já i ve tmě umím najít dveře.

Veškeré další pohyby určovala předchozí důkladná příprava. Tři kroky od okraje matrace ke zdi. Sedm kroků podél zdi ke dveřím. Sádra na noze ji zpomalovala, a tak Josephine nechtěla ztrácet čas úvahami o správném směru.

Odbelhala sedm kroků. Osm kroků. Devět…

Kde jsou ty zatracené dveře?

Slyšela věznitele. Funěl a podrážděně mumlal kletby.

Zřejmě se pokoušel zorientovat, pak by ji v té neproniknutelné tmě snadněji našel.

Hlavně tiše! Nesmí zjistit, kde právě jsi.

Pomaloučku se přesunovala zpátky. Skoro se ani neodvažovala dýchat, každý krok dělala co nejopatrněji, aby

neprozradila svoji polohu. Dlaní klouzala po betonu. A konečně její prsty nahmátly drsnější plochu.

Dveře.

Stiskla kliku a otevřela. Náhlý skřípot pantů jí připadal ohlušující. Rychle!

Věznitel se k ní hnal jako rozzuřený býk. Chvatně se vybel-hala z kobky a zabouchla dveře. Těsně předtím, než do nich muž uvnitř narazil, stačila zastrčit závoru.

„Josephine, stejně neutečeš!“ zavřískal.

Rozesmála se a ten smích zněl podivně cize, příliš divoce a vítězoslavně. „Právě se mi to podařilo, grázle!“

křikla.

„Budeš litovat! Chtěli jsme tě nechat naživu, ale teď už ne, slyšíš? Teď už ne!“

Muž začal zběsile řvát, v bezmocném vzteku mlátil do dveří. Josephine se zatím za pomoci hmatu a s dunivými nárazy sádry vlekla vzhůru po temném dřevěném schodišti.

Nevěděla, kam schody vedou, a navíc tu nebylo vidět o nic lépe než v té betonové sklepní kobce. Ale s každým dalším krokem jako by se přece jen rozjasňovalo. A s každým dalším krokem si opakovala mantru: Jsem dcera své matky.

Jsem dcera své matky.

Zhruba v polovině schodů spatřila slabé paprsky světla pronikající škvírami kolem zavřených dveří nahoře. Teprve

když se ke dveřím přiblížila, uvědomila si náhle skutečný smysl slov, která za ní před chvílí muž volal.

Chtěli jsme tě nechat naživu. Chtěli.

Dveře na vrcholu schodů se prudce rozlétly. Záplava světla jí až bolestivě oslnila. Josephine zamžikala, aby se její oči přizpůsobily a zaostřily na postavu tyčící se v zářivém obdélníku dveří.

A pak ji poznala.

Kapitola 32

Dvacet let bez jakékoliv údržby společně s ledovými krustami během mrazivých zimních měsíců proměnily soukromou silnici k Hilzbrichovu institutu v rozpraskaný asfalt, na mnoha místech proděravělý útočícími kořeny stromů. Jane zastavila u cedule s nápisem DŮM NA PRODEJ, motor svého subaru nechala běžet naprázdno a přemýšlela, jaké riziko ta zničená cesta představuje. Vjezdu nebránil žádný řetěz. Do areálu mohl proniknout kdokoliv.

A kdokoliv tam na ni mohl číhat.

Vytáhla mobilní telefon a přesvědčila se, že dosud má signál. Zvažovala, jestli by nebylo vhodné přivolat hlídkový vůz místní policie, ale vzápětí usoudila, že jde o hloupý a pokořující nápad. Rozhodně si nepřála, aby se venkovští policisté vysmívali „zhýčkané dámě“ z velkoměsta, která se do strašidelných mainských lesů odváží jedině s doprovodem. Jo, detektive Rizzoliová, zdejší skunkové a dikobrazi dokážou bejt smrtelně nebezpečný.

Rozjela se vpřed.

Subaru nadskakovalo na zdevastované vozovce, o dveře se otíraly větve rozbujelých křovin. Oknem dovnitř zavanul pach tlejícího listí a vlhké hlíny. Silnice se zdála čím dál

zuboženější a Jane se snažila vyhýbat výmolům. Bála se zlomených náprav, bála se uváznout sama uprostřed divočiny. Taková situace by ji zneklidňovala víc než daleko nebezpečnější chůze po ulici kteréhokoliv velkého města.

Ve městě se vyznala a uměla si poradit s jeho nástrahami.

Lesy pro ni představovaly záhadné a neprobádané území.

Konečně stromy ustoupily mýtině. Jane zastavila na zarostlém parkovišti, vystoupila z auta a chvíli pozorovala opuštěný Hilzbrichův institut, který se tyčil před ní. Objekt svým vzhledem dokonale odpovídal původnímu účelu.

Strohost betonu poněkud zmírňovaly okolní parkové plochy, teď ovšem nevábně zaplevelené. Jane si zkusila představit, jak asi dům připomínající pevnost působil na rodiny, jež sem přivážely své nezdárné ratolesti. Ano, tohle zařízení skutečně vypadalo na místo, kde se hoši rychle a jednou provždy napraví. Kde se s nimi nebude jednat v rukavičkách. Kde se nepřipouští pochybení. Betonová budova slibovala tuhý režim, přísně vymezené hranice. Její pancéřovitá fasáda určitě v zoufalých rodičích vzbuzovala naděje.

Ale současný stav domu odhaloval, jak liché ty naděje byly. Většinu oken zakrývala prkna. U vchodu se vršily hromady navátého suchého listí, rezavá voda stékající z ucpaných okapů vytvořila na zdech špinavě hnědé skvrny.

Žádný div, že se doktor Hilzbrich marně pokoušel přilákat zájemce o koupi areálu. Ta budova přímo odpuzovala.

Jane stála na parkovišti a naslouchala. Vítr šelestil větvemi stromů, bzučel hmyz. Nic neobvyklého, prostě jen běžné zvuky letního odpoledne v lese. Vytáhla klíče, které jí půjčil doktor Hilzbrich, a zvolna se vydala k hlavnímu vchodu. Těsně před ním se však zarazila.

Dveřní zámek někdo vypáčil.

Sáhla pro pistoli a zlehka dveře postrčila nohou. Otevřely se a vpustily do temné chodby klínek světla. Jane dovnitř posvítila svou baterkou Maglite. Uviděla plechovky od piva a cigaretové nedopalky, rozházené po podlaze. Ve tmě vzrušeně létalo mračno much. Jane se prudce zrychlil tep, dlaně jako by jí náhle zledovatěly. Ucítila silný zápach čehosi mrtvého. Čehosi ve stadiu rozkladu.

Bože, ať to není Josephine.

Prošla dveřmi. Pod botami jí zaskřípěly skleněné střepy.

Pomalu baterkou propátrávala prostor kolem sebe a na stěnách objevila načmárané kresby a nápisy, GREG A JÁ, NAD8RTI! KARI TI HO VYHULÍ! Typické středoškolské žertíky. Jane postupovala dál, baterku namířila do protějšího rohu. A strnula.

Na podlaze tam leželo cosi tmavého.

Přiblížila se. Hnilobný puch byl nesnesitelný. Spatřila uhynulého mývala, ve kterém se hemžili červi. Okamžitě

pomyslela na vzteklinu a uvažovala, jestli se v budově neskrývají netopýři.

Odporný puch už ji dusil. Vyběhla zpátky na parkoviště a hlubokými nádechy čerstvého vzduchu si dlouho proplachovala plíce. Teprve teď, zatímco stála čelem k lesu, zpozorovala stopy pneumatik. Vedly z asfaltové parkovací plochy a na měkké půdě mezi stromy tvořily jasně viditelnou dvojici vyjetých kolejí. Rozdrcené výhonky a zpřelámané větve prozrazovaly, že vozidlo tudy projelo poměrně nedávno.

Jane se vydala po stopách. Ušla jen krátkou vzdálenost.

Vyjeté koleje končily na začátku turistické pěšiny, příliš úzké pro jakýkoliv automobil. Tabulka s označením trasy dosud zůstala přibitá k nejbližšímu stromu.

OKRUŽNÍ STEZKA

Byla to jedna z někdejších turistických cest patřících k ústavu. Bradley měl rád přírodu, zmínil se doktor Hilzbrich.

Chlapec tedy před lety patrně po téhle trase chodíval. Jane se při pomyšlení, že musí vstoupit do temného lesa, zrychlil tep. Znovu pohlédla na stopy pneumatik. Ten, kdo se tu pohyboval, sice odjel, ale mohl by se kdykoliv vrátit. Cítila váhu pistole na svém boku, přesto se však prsty bezděčně

dotkla pouzdra, aby se ujistila, že zbraň je opravdu tam, kde má být.

Zvolna vykročila pěšinou, místy natolik zarostlou, že občas nezbývalo než odbočit stranou a potom pátrat, kde vlastně trasa pokračuje. Klenba propletených větví zhoustla, teď už nepropouštěla téměř žádné sluneční paprsky. Letmou kontrolou mobilního telefonu Jane zjistila, že signál se ztratil. Na klidu jí to rozhodně nepřidalo. Ohlédla se, stromy vzadu ji obklopovaly neproniknutelnou hradbou. Ale vepředu les naopak řídl a prosvítalo tam denní světlo.

Vyrazila k té mýtině. Míjela stromy, které odumíraly nebo už odumřely a proměnily se v holé kmeny. Z ničeho nic se půda zhoupla a Jane se jednou nohou zabořila až po kotník do bahna. Když ji vytahovala, málem přišla o botu.

Znechuceně přelétla očima zablácené okraje nohavic a pomyslela si: Nesnáším lesy. Nesnáším přírodu. Nesloužím u lesní hlídky, ale u policie.

Vtom vedle sebe uviděla výrazný otisk podrážky: pánská velikost devět či deset.

I nejslabší šelest brouků v trávě se zdál ohlušující. Jane si všimla dalších šlápot vedoucích od turistické stezky a sledovala je kolem velkého trsu orobince. Už jí nevadilo, že boty má celé promáčené a nohavice nasáklé blátem.

Soustředila se na stopy mířící stále hlouběji do močálu. Už by si nedokázala vybavit, kde opustila stezku. Poloha slunce

napovídala, že poledne dávno minulo. Les podivně ztichl.

Nezpívali ptáci, ustal i vítr, jenom komáři dál bzučeli.

Šlápoty náhle odbočily po břehu močálu vzhůru, k suché a pevnější půdě.

Jane se zastavila, zmatená tou nečekanou změnou směru.

Ale pak spatřila strom, jehož kmen obtáčela smyčka nylonového lanka. Šňůra se volně vinula do bažiny, kde mizela pod hladinou tmavohnědé vody.

Jane zkusila za lanko zatáhnout. Kladlo odpor a jen velmi zvolna se vynořovalo z močálu. Zapřela se podpatky o měkkou zem a napnula všechny síly. Z vody se vysunovala větší a větší část šňůry obalené zetlelým listím a úponky různých rostlin. A pak se nad hladinou objevilo cosi jiného.

Jane vykřikla a v šoku se zapotácela. Stačila však zahlédnout obličej ženy s prázdnýma očima, která na ni vykoukla jako podivná a hrůzná vodní víla.

Vzápětí mrtvola klesla zpátky do bažiny.

Kapitola 33

Pátrací akci v močálu, kde voda sahala zhruba po ramena, ukončili potápěči mainské státní policie až za soumraku.

Jane stála na pevném břehu a sledovala, jak se jejich hlavy co chvíli vynořují nad hladinu, aby se muži zorientovali nebo vynesli nějaký další předmět k bližšímu prozkoumání.

V husté kalné vodě vůbec neviděli a museli tedy slizkou hnijící vegetaci kousek po kousku probírat rukama. Jane byla ráda, že je té odporné práce ušetřena.

Zvlášť když spatřila, co posléze vylovili.

Tělo ženy teď leželo nezakryté na plastové podložce, z vlasů potřísněných mechem odkapávala špinavá voda.

Taniny už natolik zbarvily pleť, že policisté nemohli určit rasu, a zatím ani přesnou příčinu smrti. Ovšem s jistotou už věděli, že nešlo o náhodné utonutí. Tělo totiž udržoval pod hladinou pytel naplněný kamením. Jane upřeně pozorovala zmučený výraz ve zčernalém obličeji ženy a pomyslela si: Doufám, že jsi už byla mrtvá, když ti vrah přivazoval ty kameny k pasu. Když tě převalil z břehu a díval se, jak pomalu klesáš do bažiny.

„Kdepak, tohle není vaše pohřešovaná,“ prohodil doktor Daljeet Singh.

Jane vzhlédla k mainskému soudnímu lékaři, který stál vedle ní. Bílý sikhský turban v šeru přímo zářil a výrazně doktora Singha odlišoval od nenápadněji oblečených vyšetřovatelů, shromážděných na místě činu. Když předtím ta exotická postava vystoupila z dodávky, Jane trochu udiveně zírala, uprostřed lesní divočiny by nikoho podobného neočekávala. Ale pak si všimla jeho polovysokých vojenských bot a turistického vybavení uloženého v autě a uvědomila si, že Singh dorazil dobře připravený na drsný mainský terén. Nesrovnatelně líp než ona ve svém velkoměstském kalhotovém kostýmku.

„Mladou ženu, po které pátráte, unesli před čtyřmi dny?“

zeptal se doktor Singh.

„Ano,“ kývla Jane.

„Tahle žena strávila v bažině mnohem delší dobu. Stejně jako ty další nálezy.“ Doktor Singh ukázal na zvířecí ostatky, které policejní potápěči také vyzdvihli z močálu.

Byly tu dvě výborně zachovalé kočky a pes, navíc kosterní pozůstatky různých zvířat, prozatím neidentifikovatelné.

Vaky s kamením připevněné ke všem tělům jasně dokazovaly, že ani tyhle oběti se v bažině neutopily nešťastnou náhodou.

„Náš vrah nejdřív experimentoval se zvířaty,“ pokračoval doktor Singh. Otočil se k mrtvole ženy. „A jak je zřejmé, svou konzervační techniku značně zdokonalil.“

Jane se otřásla a přes močál se zahleděla na zapadající slunce. Frost jí vykládal, že bažiny jsou magická místa, kde se vyskytují nádherné druhy orchidejí, mechů a vážek. Dnes večer za zvlněnou hladinou rašeliniště nic kouzelného neviděla. Viděla pouze řadu studených mrtvých těl.

„Pitvu provedu zítra,“ oznámil doktor Singh. „Pokud byste se chtěla zúčastnit, srdečně vás zvu.“

Nejraději by se rozjela domů do Bostonu. Dala by si horkou sprchu, políbila dceru na dobrou noc a lehla si s Gabrielem do postele. Jenže dosud nedokončila svoji práci.

„Pitva bude v Augustě?“ zeptala se.

„Ano. Kolem osmé. Můžu vás čekat?“

„Přijdu.“ Jane se zhluboka nadechla a narovnala se v ramenou. „Takže si potřebuju najít nocleh.“

„Pár kilometrů odtud je motel Hawthorne. Podávají tam skvělé snídaně. Žádné kontinentální blafy, ale poctivé omelety a lívance.“

„Díky za tip,“ řekla. Jedině patolog dokáže stát nad mrtvolou vytaženou z vody a nadšeně bájit o lívancích.

Svítila si baterkou a vracela se po turistické stezce, teď po obou stranách označené vlajícími kousky policejní pásky.

Na parkovišti zjistila, že většina aut právě odjíždí. Zůstalo jenom pár služebních vozidel. Budovu Hilzbrichova institutu policisté pečlivě prohledali. Kromě odpadků našli pouze onoho rozkládajícího se mývala, kterého Jane objevila

už před nimi. Na Josephine ani na Bradleyho Rose nenarazili.

Ale Bradley tu určitě nedávno byl, říkala si Jane, zatímco pozorovala okraj lesa. Zaparkoval nedaleko těch stromů.

Pěšky šel po turistické stezce a pak odbočil k močálu.

Škubal nylonovou šňůrou, až vyvlekl na břeh jeden ze svých suvenýrů, stejně jako když rybář vytahuje úlovek.

Jane nasedla do auta a poničenou soukromou cestou se rozjela zpátky. Ubohé subaru drkotalo přes výmoly, které ve tmě útočily ještě záludněji. Chvíli poté, co se dostala na hlavní silnici, zazvonil mobilní telefon.

„Už nejméně dvě hodiny se tě marně pokouším dovolat,“

ozval se Frost.

„V močálech není signál. Mainská policie všechno propátrala a našla jenom tu jednu mrtvolu. Uvažuju, že Bradley musí mít ještě nějaký další úkryt…“

„Kde teď jsi?“ přerušil ji Frost.

„Zůstanu tady do zítřka. Ráno se hodlám zúčastnit pitvy.“

„Myslím právě teď. Kde jsi?“

„Momentálně jedu do motelu. Proč se ptáš?“

„Jak se ten motel jmenuje?“

„Hawthorne, jestli jsem si to nespletla. Neměl by být daleko.“

„Fajn. Za pár hodin se tam uvidíme.“

„Chystáš se do Maine?“

„Už jsem na cestě. A s někým tě chci seznámit.“

„S kým?“

„O tom si promluvíme, až dorazím.“

Jane se ještě zastavila v místním obchodě pro nové spodní prádlo a ponožky. K jídlu si koupila celou pizzu s pálivými papričkami. Zablácené kalhoty vyprala a pověsila do koupelny, aby se usušily. Teprve potom se v pokoji motelu Hawthorne posadila. Ukusovala pizzu a pročítala ústavní záznamy o Jimmym Ottovi. Byly to tři objemné svazky, každý z nich představoval jeden rok, který Jimmy strávil jako student v Hilzbrichově institutu. Spíš jako chovanec než student, pomyslela si Jane při vzpomínce na ohyzdnou betonovou budovu uprostřed lesů, bezpečně vzdálenou, neboť měla za úkol izolovat od společnosti mládence, jaké si slušní lidé rozhodně nepřáli vídat v blízkosti svých dcer.

Především tedy mládence typu Jimmyho Otta. Jane zaujal zápis toho, co Jimmy, tehdy teprve šestnáctiletý, vyprávěl během osobního terapeutického sezení.

Když mi bylo třináct, viděl jsem v jedné knížce o historii snímek z koncentračního tábora. Ukazoval nějaké ženy zabité v plynových komorách. Ležely srovnané v řadě, všechny úplně nahé. Hodně jsem na ten obrázek myslel. Na

všechny ty ženské. Byly jich desítky a desítky, prostě tam jen tak ležely, jako by se mi nabízely, abych si s nimi dělal, co budu chtít. Abych je opíchal ze všech stran. Abych jim vrazil klacíky do očí, uřezal bradavky. Přál bych si mít takovou spoustu ženských pohromadě, hezky dlouhou řadu.

Nebylo by to úžasné?

Jenže copak můžete mít pohromadě víc než jednu?

Existuje způsob, jak uchránit mrtvolu před hnitím, jak ji uchovat čerstvou? Moc rád bych to zjistil, protože mě nebaví, když se ženská prostě rozpadne a už mi není k ničemu…

Kdosi zaklepal na dveře pokoje. Jane se prudce napřímila, vrátila nakousnutý klínek pizzy do krabice a nepříliš jistým hlasem zavolala: „Ano? Kdo je tam?“

„To jsem já,“ odpověděl Barry Frost.

„Okamžik.“ Jane zaběhla do koupelny a chvatně si navlékla dosud vlhké kalhoty. Než došla ke dveřím, uklidnila se. Srdce jí přestalo bušit. Otevřela, a čekalo ji překvapení.

Frost nepřišel sám.

Půvabné tmavovlásce stojící vedle něho mohlo být něco málo přes čtyřicet. Na jejím sportovně útlém těle působilo i všední oblečení, vybledlé džíny a černý pulovr, dojmem

vybrané elegance. Žena beze slova proklouzla kolem Jane dovnitř a stroze přikázala: „Zamkněte.“

Frost sice zasunul bezpečnostní závoru, ale návštěvnice se tím nespokojila. Okamžitě zamířila k oknu a poopravila zatažené závěsy tak, aby nikde nezůstala sebemenší škvírka, která by nepřátelským očím dovolila nahlížet do pokoje.

„Kdo jste?“ zeptala se Jane.

Žena se k ní otočila. A dřív než zazněla odpověď, Jane už ji vyčetla z ženina obličeje, z jejího klenutého obočí, z jejích jemně tvarovaných lícních kostí. Takové tváře vídáme namalované na starořeckých urnách, pomyslela si. Nebo na stěnách egyptských hrobek.

„Jmenuju se Médeia Sommerová,“ řekla žena. „Jsem matka Josephine.“

Kapitola 34

„Ale… vy přece máte být dávno mrtvá,“ ohromeně vyhrkla Jane.

Žena se krátce unaveně zasmála. „Jak se alespoň traduje.“

„Je o tom přesvědčená i Josephine.“

„Řekla jsem jí, aby to tvrdila. Bohužel ne každý jí věří.“

Médeia přešla k vypínači a zhasla. Pak se vrátila k oknu, poodhrnula okraj závěsu a opatrně vykoukla ven.

Jane pohlédla na Frosta, který se změnil v pouhou siluetu splývající se stíny. „Jak jsi ji vypátral?“ zašeptala.

„Já ji nevypátral,“ odpověděl Frost. „Našla si mě sama.

Ale ve skutečnosti chtěla mluvit jenom s tebou. Když se dozvěděla, že jsi odjela do Maine, zjistila si moje telefonní číslo a zavolala.“

„Proč ses mi o tom nezmínil do telefonu?“

„Nedovolila jsem mu to,“ ozvala se Médeia. Stále ještě obrácená zády k nim pozorovala ulici. „Co vám teď povím, musí zůstat v téhle místnosti. Nesmíte nic prozradit svým kolegům. Ani náznakem. Jedině tak můžu být dál mrtvá.

Jedině tak bude mít Tari, Josephine, naději normálně žít.“

I ve tmě bylo vidět, jak pevně žena svírá okraj závěsu.

„Na ničem a na nikom jiném než na dceři mi nezáleží,“

dodala tiše.

„Proč jste ji tedy opustila?“ zeptala se Jane.

Médeia se k ní prudce otočila. „Nikdy jsem ji neopustila!

Kdybych jen tušila, co se děje, objevila bych se tu už před několika týdny.“

„Kdybyste jen tušila? Pokud vím, Josephine se o sebe dlouhé roky starala sama. Zatímco vy jste byla bůhvíkde.“

„Musela jsem se od ní držet co nejdál.“

„Proč?“

„Protože bych ji svou blízkostí smrtelně ohrožovala.“

Médeia se znovu zahleděla na ulici. „Tahle věc se Josephine netýká. Představuje pro ně jen vějičku, která mě má vylákat z úkrytu. Ten, o koho jim opravdu jde, jsem já.“

„ Vysvětlíte nám to?“

Médeia si povzdechla a klesla do křesílka u okna, stín bez tváře, tichý hlas ve tmě. „Budu vám vyprávět příběh,“

začala. „Příběh dívky, která se zapletla s nepravým chlapcem. Příběh dívky natolik naivní, že nedokázala poznat rozdíl mezi něžným okouzlením a…“ Na okamžik se odmlčela. „A chorobnou posedlostí.“

„Mluvíte o sobě.“

„Ano.“

„A kdo byl ten mládenec?“

„Bradley Rose.“ Médei se zachvěl hlas. Žena se v křesílku celá schoulila, jako by se čehosi bála. „Bylo mi teprve dvacet. Co ví dvacetileté děvče o životě? Poprvé jsem se dostala za hranice, poprvé na vykopávky. V poušti všechno vypadá jinak. Obloha je modřejší, barvy jsou zářivější. Pak stačí, aby se na vás párkrát usmál slušný ostýchavý kluk, aby vám dával drobné dárky, a myslíte si, že jste zamilovaná.“

„Byla jste v Egyptě s výpravou Kimballa Rose.“

Médeia přikývla. „Hledali jsme ztracené Kambýsovo vojsko. Když mi tu příležitost nabídli, hned jsem po ní skočila. Stejně jako desítky dalších studentů. Ocitli jsme se v západní poušti, splnil se nám životní sen! Přes den jsme kopali, v noci spali ve stanech. Nikdy předtím jsem neviděla tolik hvězd, tolik nádherných hvězd.“ Krátce se odmlčela.

„Na takovém místě by se zamiloval každý. Já byla obyčejná holka z India, odhodlaná konečně začít žít. A zájem o mě projevil Bradley, syn samotného Kimballa Rose, chytrý, tichý, nesmělý. Nesmělí muži vyvolávají dojem, že jsou i neškodní.“

„Ovšem Bradley neškodný nebyl.“

„Nevěděla jsem, jaký doopravdy je. Spoustu důležitých věcí jsem zjistila příliš pozdě.“

„A co jste zjistila o něm?“

„Byl zrůda.“ Médeina hlava se ve tmě vztyčila.

„Zpočátku jsem to samozřejmě nepoznala. Viděla jsem v něm mladíka, který na mě hleděl očima plnýma obdivu.

Který se mnou probíral témata, jaká nás oba fascinovala.

Který mi nosil drobné dárky.

Pracovali jsme spolu. Spolu jsme snídali, obědvali i večeřeli. A časem jsme spolu začali spát.“ Opět se odmlčela.

„Právě tehdy se všechno změnilo.“

„Jak?“

„Najednou jako by mě už nepovažoval za samostatnou osobu. Jako bych se stala jeho součástí. Jako by mě pohltil, vstřebal do sebe. Kdykoli jsem zamířila na druhou stranu tábora, Bradley šel za mnou. Kdykoliv jsem se s někým na chvilku zastavila, Bradley chtěl okamžitě vědět, o čem jsme si povídali. Kdykoliv jsem se jen letmo usmála na jiné muže, rozčílil se. Neustále mě sledoval, doslova špehoval.“

Stará známá historie, pomyslela si Jane. Historie, jaká se znovu a znovu odehrává mezi mnohými milenci a bohužel příliš často končí příchodem detektivů z oddělení vražd.

Médeia patří k těm šťastnějším, podařilo se jí přežít.

Ale nikoliv zcela uniknout.

„Pak si mě Gemma vzala stranou a promluvila mi do duše,“ pokračovala Médeia. „Gemma Hamertonová?“

Médeia přikývla. „Na vykopávkách patřila k těm, kdo už vystudovali. Byla jen o pár let starší než já, ale nejméně o

sto let moudřejší. Pochopila, co se děje, a varovala mě.

Řekla mi, že se nesmím nechat nikým ovládat, a jestli Bradley nezmění chování, měla bych ho poslat k čertu.

Gemma v tomhle směru mohla sloužit jako skvělý příklad, vždycky neústupně prosazovala své názory. Ovšem já tenkrát tak silná nebyla. Nedokázala jsem vztah rázně ukončit.“

„Co se stalo potom?“

„Gemma zašla za Kimballem. Vyzvala ho, aby syna trochu zkrotil. Bradley se o tom rozhovoru zřejmě dozvěděl, vzápětí mi totiž zakázal s Gemmou mluvit.“

„Doufám, že jste poslechla Gemmu a poslala ho k čertu.“

„Měla jsem,“ řekla tiše Médeia. „Ale scházela mi odvaha.

Dneska mi to připadá neuvěřitelné. Když si vybavím, jak naivní a nerozhodná jsem tehdy byla, vůbec se nepoznávám.

Nerozumím té osobě. Té politováníhodné oběti, která neuměla ochránit ani sama sebe.“

„Nakonec jste se s ním přece jen rozešla.“

„Ano, po tom, co provedl Gemmě. Jednou v noci, zatímco spala, Bradley sešil vchod jejího stanu. Polil stan benzinem a zapálil ho. Mně se naštěstí podařilo rozříznout celtu a vytáhnout Gemmu ven.“

„Bradley se ji opravdu pokusil zabít?“

„Nedalo se mu to dokázat, ale já věděla své. Tehdy jsem konečně pochopila, čeho je schopný. Nastoupila jsem do letadla a vrátila se domů.“

„Jenže tím se problém nevyřešil.“

„Ne, nevyřešil.“ Médeia vstala a přešla zpátky k oknu. „A navíc se objevil nový.“ Janeiny oči už se přizpůsobily šeru, takže viděla, jak žena opět nervózně svírá okraj závěsu.

Ulicí velmi zvolna projelo jakési auto.

„Byla jsem těhotná,“ řekla tiše Médeia.

Jane na ni ohromeně zírala. „Josephine je Bradleyho dcera?“

„Ano.“ Médeia se otočila k Jane. „Ale nikdy se to nesmí dozvědět.“

„Tvrdila nám, že jejím otcem byl francouzský archeolog.“

„Celý život jí lžu. Otce jsem jí vylíčila jako báječného člověka, který zemřel ještě předtím, než se narodila. Nejsem si jistá, jestli mi věří, ale já se téhle verze držím.“

„A co ty další věci, které od vás slyšela? O tom, proč jste se neustále stěhovaly a měnily si jména? Josephine je přesvědčená, že utíkáte před policií.“

Médeia pokrčila rameny. „Docela dobré vysvětlení, ne?“

„Docela dobré, ale nepravdivé.“

„Musela jsem uvést nějaký důvod. Důvod, který by ji nevyděsil k smrti. Rozhodně je lepší utíkat před policií než před zrůdou.“

Zvlášť pokud ta zrůda je vlastní otec.

„Proč jste na pronásledování reagovala útěkem?

Nenapadlo vás prostě zajít na policii?“

„Myslíte, že jsem to nezkusila? Pár měsíců potom, co jsem se vrátila domů, objevil se Bradley v mém univerzitním kampusu. Vykládal mi, že jsme spřízněné duše a patříme k sobě. Já mu řekla, že ho už nikdy nechci vidět.

Začal mě sledovat, denně mi posílal kytky. Vyhazovala jsem je a volala na policii. A měla jsem úspěch: Bradleyho zatkli.

Ale jeho otec zmobilizoval své právníky a ti celou záležitost hravě vyřešili. Syn Kimballa Rose byl nedotknutelný.“

Médeia se zhluboka nadechla. „Pak se všechno zhoršilo.

Velmi zhoršilo.“

„V jakém směru?“

„Jednoho dne se Bradley ukázal se starým kamarádem.

Ten člověk mě děsil mnohem víc, než se to kdy podařilo Bradleymu.“

„Jimmy Otto.“

Médeia se mimoděk otřásla. „Bradley budil dojem celkem normálního a spíš nesmělého mladíka. Ovšem Jimmy… Stačilo se mu podívat do očí a hned jste poznali, že je úplně jiný. Těma chladnýma temnýma očima

připomínal žraloka. Když se na vás upřeně zahleděl, uvědomili jste si, že přemýšlí o jediné věci, co by s vámi rád prováděl. A Jimmy mě začal špehovat stejně posedle jako Bradley.

Takže mě teď pronásledovali oba. Jimmy na mě třeba civěl v knihovně. Bradley mi nakukoval do okna. Pořádali jakousi psychologickou štvanici, snažili se, abych se zhroutila. Abych vypadala jako blázen.“

Jane pohlédla na Frosta. „Už tehdy lovili společně.“

„Nakonec jsem odešla z univerzity,“ pokračovala Médeia. „Byla jsem v osmém měsíci těhotenství, umírala mi babička. Vrátila jsem se do India a porodila. O několik týdnů později do města dorazili Bradley s Jimmym. Podala jsem žalobu a policie oba zatkla. Tentokrát jsem se jich hodlala definitivně zbavit. Cítila jsem odpovědnost za své dítě. Ta nesnesitelná situace se měla jednou provždy vyřešit.“

„Ale nevyřešila se. Zalekla jste se a veškerá obvinění proti Bradleymu stáhla.“

„Bylo to trochu jinak.“

„Jak jinak? Obvinění jste stáhla, ne?“

„Uzavřela jsem smlouvu s ďáblem. S Kimballem Rosem.

Nechtěl syna vidět před soudem. A já si zase přála bezpečí pro svoji dceru. Takže jsem stáhla obvinění a Kimball mi

vypsal štědrý šek. Dostatečně štědrý, abych dceři i sobě zařídila nový život s novými jmény.“

Jana zakroutila hlavou. „Vzala jste peníze a utekla? To musela být zatraceně slušná částka.“

„Peníze nehrály hlavní roli. Kimball proti mně jako zbraň použil moji dceru. Vyhrožoval, že jestli nabídku nepřijmu, nechá mi dceru odebrat. Je její dědeček a se svou armádou právníků by mě určitě porazil. Neměla jsem na výběr, a tak jsem souhlasila. Udělala jsem to jedině kvůli dceři. Kvůli ní jsem pořád utíkala. Abych ji držela co nejdál od Roseových, od každého, kdo by jí mohl ublížit. Tomu snad rozumíte, ne? Snad chápete, že matka udělá cokoliv, aby ochránila své dítě.“

Jane přikývla. Tohle chápala dokonale.

Médeia se vrátila ke křesílku a s povzdechem do něj klesla. „Myslela jsem, že když dceři zajistím bezpečí, nikdy nezažije, jaké to je být obětí pronásledování. Že bude chytrá, energická a nebojácná. Přála jsem si, aby z ní vyrostla bojovnice. Stále jsem jí to opakovala. A ona skutečně vyrůstala jako chytrá, energická a nebojácná dívka. Neměla žádný důvod ke strachu.“ Médeia se krátce odmlčela. „Až do San Diega.“

„Do okamžiku, kdy se střílelo v jejím pokoji.“

„Ano. Té noci si uvědomila, že strachu se už nikdy nezbaví. Ráno jsme se sbalily a odjely do Mexika. Skončily

jsme v Ca-bo San Lucas a zůstaly tam čtyři roky. Nic nám nescházelo a byly jsme dobře schované.“ Médeia si povzdechla. „Jenže dívky dospívají. Najednou je jim osmnáct a chtějí o sobě rozhodovat samy. Dcera chtěla jít studovat archeologii, což znamenalo ubytovat se na koleji.

Prostě se řídila matčiným příkladem.“ Médeia se smutně pousmála.

„A vy jste ji nechala odejít?“

„Gemma slíbila, že na ni dohlédne, a tak jsem si myslela, že všechno bude v pořádku. Dcera měla nové jméno, novou totožnost. Nenapadlo mě, že by ji Jimmy dokázal vypátrat.“

V místnosti zavládlo ticho. Jane uvažovala o tom, co Médeia právě vyslovila. „ Jimmy? Ale Jimmy Otto je mrtvý.“

Médeia zdvihla hlavu. „Cože?“

„Přece to víte. V San Diegu jste ho zastřelila.“

„Ne.“

„Střelila jste ho do týla. Mrtvolu jste odvlekla a zakopala.“

„Mýlíte se. To nebyl Jimmy.“

„Koho jste tedy na tom dvorku zahrabala?“

„Bradleyho Rose.“

Kapitola 35

„Bradleyho Rose?“ udiveně opakovala Jane. „Policie ze San Diega nám sdělila něco úplně jiného.“

„Myslíte si snad, že nepoznám otce svého dítěte?“

ohradila se Médeia. „Ten, kdo tenkrát v noci vnikl oknem do dceřiny ložnice, nebyl Jimmy. Byl to Bradley. Jsem přesvědčená, že Jimmy číhal někde nablízku a ten výstřel ho zahnal. Každopádně jsem nepochybovala, že se vrátí. Proto jsme nesměly ztrácet čas. Hned ráno jsme se sbalily a odjely.“

„Mrtvolu identifikovali jako Jimmyho,“ ozval se Frost.

„Kdo ji identifikoval?“

„Jeho sestra.“

„Pak se musela splést. Se stoprocentní jistotou vím, že to nebyl Jimmy.“

Jane rozsvítila stolní lampu a Médeia před světlem ucukla, jako by ji ta malá šedesátiwattová žárovka ohrožovala radioaktivním zářením. „Tohle nedává smysl. Že by se vlastní sestra Jimmyho Otta dopustila takové chyby?“

Jane si podala jeho psychiatrický chorobopis, který ležel na posteli, a začala pročítat záznamy doktora Hilzbricha.

Rychle našla to, co hledala.

„Jimmyho sestra se jmenuje Carrie.“ Jane pohlédla na Fros-ta. „Zavolej Croweovi. Požádej ho, aby zjistil, kde bydlí Carrie Ottová.“

Frost vytáhl z kapsy mobilní telefon.

„Promiňte, ale teď vám nerozumím,“ řekla Médeia. „Co s tím má společného Jimmyho sestra?“

Jane dál listovala Jimmyho materiály z Hilzbrichova institutu, pátrala po veškerých zmínkách o Carrii Ottové. A teprve teď, když je cíleně vyhledávala, uvědomila si, jak často se tu o Carrii píše.

Další návštěva sestry, dnes již druhá.

Carrie přetáhla návštěvní hodiny. Upozornili jsme ji, že musí dodržovat pravidla.

Požádali jsme Carrii, aby omezila své telefonáty.

Carrie se pokusila propašovat do institutu cigarety.

Dvoutýdenní zákaz návštěv.

Návštěva sestry… Návštěva sestry… Opět přijela Carrie.

A posléze Jane objevila zápis, při jehož čtení ji lehce zamrazilo.

Bude nezbytné mnohem důkladněji prozkoumat rodinné vztahy. Carrie projevuje známky abnormální sourozenecké

náklonnosti. Doporučena léčba u dětského psychiatra v Bangoru.

Frost ukončil telefonní hovor. „Carrie Ottová bydlí ve Framinghamu.“

„Řekni Croweovi, aby tam okamžitě poslal tým. S

posilami.“

„Už vyrážejí.“

„Co se děje?“ zeptala se Médeia. „Proč se tak soustřeďujete na Jimmyho sestru?“

„Protože Carrie Ottová identifikovala tělo, které jste zahrabala na dvorku, jako svého bratra.“

„Ale já vím, že to nebyl Jimmy. Z jakých důvodů by něco takového tvrdila?“

„Soud na něho vydal zatykač,“ vysvětlil Frost. „V

souvislosti se zmizením jisté ženy v Massachusetts. Pokud úřady přesvědčíte, že stíhaná osoba je mrtvá, přestanou se o ni zajímat. Najednou je neviditelná. Carrie zřejmě lhala, aby bratrovi pomohla.“

„Carrie pro nás představuje nejdůležitější stopu,“ dodala Jane. „A teď známe přesnou adresu.“

„Myslíte, že tam je moje dcera,“ tiše nadhodila Médeia.

„Ano. A jestli tam není, vsadila bych se, že Carrie bude vědět, kam Jimmy vaši dceru ukryl.“ Jane netrpělivě přecházela po místnosti a co chvíli se dívala na hodinky.

Uvažovala, jak dlouho asi Croweovi a jeho lidem potrvá, než se dostanou do Framinghamu. Chtěla by tam být s nimi, chtěla by rozrazit dveře, hledat v domě Josephine. Právě já bych ji měla najít. Minula půlnoc, ale Jane si nepřipadala ani trochu ospalá. Tělem jí proudily přívaly energie. Celou tu dobu se honíme za dávno mrtvým člověkem, pomyslela si, a skutečný pachatel nám uniká. Jimmy Otto, neviditelný muž.

Děsil mě už jako patnáctiletý, vyjádřil se o něm doktor Hilzbrich. Děsil každého včetně svých rodičů.

Jane se zastavila a otočila se k Frostovi. „Vzpomínáš si, co Crowe říkal o Jimmyho rodičích? O tom, jak zahynuli?“

„Byla to nějaká nehoda, ne? Havárie letadla.“

„Nedošlo k ní v Maine? Přece si v Maine koupili dům, aby zůstali synovi nablízku.“

Jane znovu sáhla po psychiatrických záznamech.

Rozevřela fascikl na přední straně se strojopisně uvedenými osobními údaji. Jimmyho rodiče se jmenovali Howard a Anita Ottovi a měli dvě adresy. První patřila jejich původnímu domovu v Massachusetts. Druhou, mainskou adresu někdo dodatečně připsal plnicím perem.

Frost už vyťukával číslo bostonského policejního oddělení. „Potřebuju, abyste mi zjistili jednoho plátce daně z nemovitosti,“ požádal, zatímco se přes Janeino rameno díval na adresu. „Stát Maine, obec jménem Saponac, Valley Way číslo 165.“ Po chvíli ukončil hovor a oznámil: „Vlastníkem

je jakýsi Evergreen Trust, netuším, čím se zabývá.

Referentka nám ještě zavolá podrobnější informace.“

Jane opět pochodovala po nevelkém pokoji, nervózní a netrpělivá. „Nebude to odtud daleko. Můžeme tam zajet a trochu dům omrknout.“

„Manželé Ottovi zemřeli před více než dvaceti lety. Dům nejspíš několikrát změnil majitele.“

„Anebo dosud patří rodině.“

„Když chvilku počkáš, dozvíme se, co je ta firma Evergreen Trust zač.“

Ale Jane rozhodně neměla náladu čekat. Byla jako závodní kůň na startu, připravená vyrazit. „Jedu,“ oznámila stručně a pohlédla k prádelníku, na který předtím odložila klíčky.

„Raději si vezmeme moje auto.“ Frost už stál ve dveřích.

„Budeme potřebovat GPS.“

„Jedu s vámi,“ ozvala se Médeia.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Jane.

„Jde tu o moji dceru.“

„Právě proto musíte zůstat stranou. Jenom byste nás rozptylovala.“ Jane rázně zasunula do pouzdra pistoli. Gesto působilo dostatečně výmluvně. Máme před sebou vážnou záležitost. Nic pro civilisty.

„Chci nějak pomoct,“ naléhala Médeia. „ Musím nějak pomoct.“

Jane se k ní otočila. Spatřila tu nejodhodlanější ženu, s jakou se kdy setkala. Ženu pevně rozhodnutou bojovat do poslední kapky krve. Jenže tohle nebyla, a nemohla být, Médeina bitva.

„Nejvíc nám pomůžete, když dnes v noci zůstanete tady,“

řekla Jane. „A pečlivě zamknete dveře.“

Valley Way byla zapomenutá venkovská silnice. Z obou stran ji obklopoval hustý les a téměř dokonale zakrýval domy. Číslo připevněné ke sloupku s dopisní schránkou, který stál u krajnice, sice Frostovi a Jane prozradilo, že jsou na místě, ale jediné, co ve tmě viděli, byl začátek štěrkované příjezdové cesty ztrácející se mezi stromy. Jane schránku otevřela. Uvnitř našla hromádku provlhlých reklamních letáků. Všechny adresované MAJITELI DOMU.

„Jestli tu někdo bydlí,“ prohodila Jane, „už pěkně dlouho si nevyzvedává poštu. Nemyslím, že někoho zastihneme doma.“

„Pak taky nikomu nebude vadit, když se tady porozhlédneme,“ konstatoval Frost.

Zvolna projížděli příjezdovou cestou, pod pneumatikami skřípal štěrk. Les byl tak neproniknutelně temný, že dům spatřili teprve za posledním ohybem cesty. Kdysi to mohla být půvabná letní chata s lomenicovou střechou a širokou přední verandou, ale teď všechno obrůstal plevel, od základů

vzhůru se šplhaly úponky popínavých rostlin, dychtivě ovíjely sloupky a zábradlí, jako by se chystaly pohltit celý dům i s jeho nešťastnými obyvateli.

„Barák se zdá zpustlý a opuštěný,“ poznamenal Frost.

„Vystoupím a omrknu ho.“ Jane sáhla na kliku a málem už otevřela dveře auta, vtom se však ozvalo zařinčení řetězu.

Zvuk svou zlověstností připomínal chřestýše. Ze tmy se vyřítilo cosi černého.

Jane se zajíkla a škubla sebou zpátky. Pitbul se vrhl na dveře, jeho drápy skřípavě přejely po skle, za nímž zasvítily vyceněné bílé zuby.

„Kristepane!“ vykřikla Jane. „Kde se tu sakra vzal?“

Pes teď zuřivě štěkal, drápy útočily, jako by se pokoušely rozrazit okno a rozervat plech.

„Tohle se mi nelíbí,“ prohodil Frost.

Jane se zasmála. Smích zněl v těsném uzavřeném prostoru ječivě a skoro pomateně. „Ani já takové hafany zrovna dvakrát nemiluju.“

„Mluvím o tom, že je uvázaný na řetěz. Chata vypadá opuštěná, kdo tedy psa krmí?“

Jane pár vteřin pozorovala dům. Neubránila se pocitu, že temná okna její pohled opětují jako úskočné oči. „Máš pravdu,“ řekla tiše. „Něco tady zatraceně nehraje.“

„Nejvyšší čas přivolat posily.“ Frost sáhl pro mobilní telefon. Ale vyťukat číslo už nestačil.

První střela roztříštila boční okno.

Drobné ostré střepy pokropily Janein obličej.

Bleskurychle schovala hlavu pod přístrojovou desku. Pak nocí práskl druhý výstřel, auto zasáhla další kulka. Frost se mezitím také sklonil a Jane viděla jeho tvář ztuhlou napětím.

Krčili se tam jen kousíček od sebe a snažili se vytáhnout z pouzder pistole.

Třetí kulka cinkla o kapotu.

Autem se začal šířit pronikavý pach, štípal v očích a vysušoval hrdlo. Vyměnili si chvatný pohled a Jane pochopila, že ty hrozivé výpary zaznamenal i Frost.

Benzin.

Téměř současně oba vykopli dveře, každý na své straně.

Jane se vrhla z auta a odkutálela se co nejdál. Vyšlehly plameny. Nevěděla, jak se dostal ven Frost, mohla jenom doufat, že se mu podařilo odsunout do bezpečí, neboť vzápětí explodovala benzinová nádrž. Rozlétly se střepy z okenních skel, k obloze tryskal zářící gejzír ohně a jisker.

Zem byla posetá kusy skla. Jane se přes ně plazila, aby našla úkryt. Trnitý podrost jí trhal rukávy, rozdíral paže.

Překulila se za kmen stromu. Přidržovala se drsné kůry a horečně se pokoušela zahlédnout útočníka. Ale viděla pouze plameny polykající zbytky Frostova auta. Pes úplně šílel, se zběsilým štěkáním a vytím pobíhal kolem ohně, řetěz nepřetržitě řinčel.

Třeskla další rána. Jane uslyšela výkřik bolesti provázený praskotem lámaného křoví.

Střela zasáhla Frosta!

Závojem plamenů a dýmu náhle Jane spatřila obrysy ženské postavy, která se právě objevila na verandě. V

plavých vlasech se odrážela záře ohně. Pak se žena vynořila ze tmy, v rukou pušku. Teprve teď Jane uviděla tvář Debbie Dukeové.

Ne, nikoliv Debbie Dukeové, ale Carrie Ottové.

Carrie se s namířenou puškou vydala po schůdcích dolů.

Nepochybně hodlala Frosta dorazit.

Jane jí to nedovolila. Kohoutek pistole tiskla s přáním, aby už první výstřel byl smrtící. Vůbec neváhala.

Nepociťovala žádný strach, jenom chladný vztek, který ovládal celé její tělo a přesně určoval cíl. V rychlém sledu vypálila třikrát za sebou. Ani jednou neminula ženinu hruď.

Carrie se zapotácela, upustila pušku a zhroutila se na schůdky verandy.

Jane se rozběhla vpřed. Nepřestávala svírat zbraň a sledovat svůj cíl. Carrie tam bezvládně ležela. Dosud žila.

Sténala, v pootevřených očích infernální odlesky plamenů.

Jane se ohlédla. Frosta uviděla schouleného na okraji lesa.

Vydrž. Prosím, zůstaň naživu.

Stačila udělat sotva pár kroků směrem k němu, když jí na záda skočil rozzuřený pitbul.

Domnívala se, že je mimo dosah jeho řetězu, proto si nevšimla, jak se po ní vrhá, a neměla čas alespoň trochu se na útok připravit. Pod tíhou statného psa se skácela obličejem k zemi. Pokusila se zmírnit pád rukama, ale při nárazu si naopak zlomila zápěstí, navíc upustila zbraň.

Bolest byla trýznivá, nesnesitelná. Ve srovnání s ní se psí zuby zakousnuté do ramene zdály jako drobná nepříjemnost, se kterou se lze snadno vypořádat. Jane se přetočila na záda, plnou vahou zalehla psa, ani tím se však neosvobodila. K

pistoli nedosáhla. Pravá ruka zůstávala nepoužitelná, Jane tedy nemohla psa popadnout za chřtán. A tak mu co nejprudčeji zabořila loket do břicha. A znovu a znovu, až uslyšela praskot žeber.

Pes kňučel bolestí a jeho čelisti konečně uvolnily stisk.

Jane se vyškrábala na kolena. A teprve teď si s úžasem všimla, že k obojku pitbula už není připevněný řetěz. Jak se to stalo? Kdo psa pustil?

Odpověď se vynořila ze tmy.

Ve světle ohně se objevil Jimmy Otto. Jako ochranný štít před sebou postrkoval Josephine. Jane se okamžitě vrhla po zbrani, která jí předtím upadla, zazněl však výstřel a kulka rozstříkla hlínu jenom pár centimetrů od natažených prstů.

Jane musela couvnout. Ostatně i kdyby se jí podařilo pistoli zvednout, neodvážila by se střelbu opětovat, aby nezranila Josephine. Dál tedy bezmocně klečela v prachu, zatímco

Jimmy Otto zůstal stát vedle hořícího auta, tvář ozářenou šlehajícími plameny, na čele ošklivě vypadající tmavou zhmožděninu. Josephine se s nohou v sádře mírně kymácela.

Hlavu měla dohola ostříhanou a oči plné strachu. Jimmy jí ke spánku tiskl hlaveň své zbraně.

„Koukej mazat pryč od té pistole!“ křikl na Jane.

„Hned!“

Jane se opřela o levou ruku a s námahou se zvedla.

Zlomené zápěstí bolelo, až se jí dělalo nevolno. Mozek se dostal do jakéhosi mrákotného stavu a odmítal pracovat, právě když by nejvíc potřebovala myslet rychle a přesně.

Stála tam roztřesená, v očích mžitky a po těle studený pot.

Jimmy sklouzl pohledem ke schůdkům verandy, kde ležela jeho krvácející a sténající sestra. Jak se zdálo, nemilosrdně usoudil, že Carrie je ztracená a bylo by zbytečné dál se jí zabývat.

Znovu se otočil směrem k Jane. „To čekání už mě unavuje,“ řekl. „Prozraď mi, kde je.“

Jane zavrtěla hlavou. Následovaly další mžitky. „Nemám tušení, co po mně chcete, Jimmy.“

„Sakra kde je?“

„Kdo?“

Odpověď ho rozzuřila. Bez varování vypálil těsně nad Josephininou hlavou. „Médeia! Vím, že se vrátila. A ty jsi jediná, koho by kontaktovala. Tak mluv, kde je?“

Nečekaný výstřel jí pročistil mozek. Jane se navzdory nevolnosti a bolesti dokázala plně soustředit a věnovat pozornost výhradně Jimmymu. „Médeia je mrtvá,“

odpověděla.

„Ne, není mrtvá. Moc dobře vím, že je naživu. A přišel čas vyrovnat účty.“

„Za to, že zabila Bradleyho? Nic jiného jí nezbývalo.“

„Stejně jako teď mně.“ Jimmy opět Josephine přitiskl ke spánku zbraň a v tu chvíli Jane pochopila, že je skutečně připravený stisknout spoušť. „Jestli Médeia nepřijde zachránit dceru, snad ji bude chtít alespoň pohřbít.“

Náhle ze tmy zavolal ženský hlas: „Přišla jsem, Jimmy.

Tady mě máš.“

Jimmy strnul. Upřeně zíral ke stromům. „Médeio?“

Vzala si moje auto a jela za námi, uvědomila si Jane.

Médeia se vynořila z lesa. Neváhala, nejevila sebemenší známky strachu. Matka lvice přispěchala, aby chránila své mládě. Kráčela do boje rázně, s pevným odhodláním.

Zastavila se jen pár metrů před Jimmym. Ve světle ohně si oba hleděli do očí. „Ten, koho chceš, jsem já. Nech moji dceru odejít.“

„Vůbec ses nezměnila,“ zamumlal udiveně. „Tolik let uplynulo, a vypadáš přesně jako tenkrát.“

„Ani ty ses nezměnil, Jimmy,“ opáčila Médeia s lehkým nádechem ironie.

„Vždycky toužil jenom po tobě. Po jediné ženě, kterou nedokázal získat.“

„Jenže Bradley už tu není. Proč to tedy děláš?“

„Kvůli sobě. Musíš za všechno zaplatit.“ Jimmy dál tiskl pistoli Josephine ke spánku a Jane poprvé spatřila v Médeině tváři hrůzu. Pokud tahle žena vůbec někdy pociťovala strach, pak nikoliv o sebe, ale o dceru. Klíčem k vítězství nad Médeiou vždycky byla Josephine.

„Přece jsi nechtěl moji dceru, Jimmy. Chceš mě.“ Médeia se dokonale ovládala, její obavy skryla maska chladného pohrdání. „Unesl jsi ji, abys mě dostal, i ty hříčky s policií jsi hrál, abys mě dostal. Tak mě tady máš. Pusť moji dceru a můžeš si mě vychutnat.“

„Vážně?“ Jimmy odstrčil Josephine a ta se chvatně odbelhala do bezpečí. Zároveň obrátil pistoli proti Médei, které se i čelem k namířené hlavni dařilo vypadat zcela klidně. Letmo se podívala na Jane. Ten krátký pohled jasně říkal: Poutám jeho pozornost. Ostatní je na vás. Zvolna vykročila k Jimmymu, ke smrtící zbrani. Médein hlas teď zněl sametově, přímo svůdně. „Chtěl jsi mě stejně jako Bradley, že? Když jsme se poprvé setkali, hned jsem ti to poznala na očích. Viděla jsem v nich, co by sis přál se mnou provést. Totéž, co jsi prováděl s těmi dalšími ženami.

Opíchal jsi je, dokud ještě žily? Nebo jsi počkal, až budou

mrtvé? Protože takové máš nejraději, viď, Jimmy? Pěkně ledové. Nehybné. Navždycky tvoje.“

Jimmy beze slova sledoval, jak se k němu Médeia blíží.

Jak ho vábí a dráždí, jak rozněcuje jeho představy. Dlouho ji s Bradleym pronásledovali a teď tu konečně byla. Na dosah ruky. Kořist patřila celá jenom jemu.

Aby se Jane zmocnila své zbraně ležící na zemi, stačilo překonat pouhých několik desítek centimetrů. Nenápadně se k ní sunula a v duchu si opakovala naplánovaný postup.

Prudce se sklonit. Popadnout pistoli. Vypálit. A všechno jen s pomocí levé ruky. Snad se mi podaří vystřelit jednou, třeba i dvakrát, než Jimmy zareaguje, uvažovala. Ale ať budu seberychlejší, pravděpodobně ho nedokážu včas zneškodnit.

Médeia nebo já můžeme dnes v noci zemřít.

Médeia se dál zvolna blížila k Jimmymu. „Celá ta léta ses mě snažil ulovit,“ říkala tiše. „Teď jsem tady, jenže ty mě ve skutečnosti nechceš hned zabít, nemám pravdu? Nechceš, aby lov už skončil.“

„Ale skončil.“ Jimmy zvedl výš ruku držící pistoli a Médeia strnula. Tohle je tedy smrt, před níž jsem tak dlouho utíkala, pomyslela si. Smrt, které neuniknu prosbami ani svůdnými slovy. Jestli jsem doufala, že zvládnu zrůdu, mýlila jsem se.

„Nejde o to, co si přeju nebo nepřeju,“ pokračoval Jimmy. „Dostal jsem úkol a hodlám ho splnit.“ Svaly na předloktích se napjaly. Chystal se stisknout spoušť.

Jane se vrhla pro svou zbraň. Ve chvíli, kdy levou rukou uchopila pažbu, zazněl výstřel. Jane se obrátila, a svět kolem se náhle pohyboval jako ve zpomaleném filmu, na její smysly útočily desítky detailů současně. Viděla, jak Médeia klesá na kolena a překříženými pažemi si chrání hlavu.

Cítila sálavý žár ohně a zároveň vnímala, jak podivně těžká se v levé ruce zdá pistole, když ji zdvíhala k palbě.

Ale zatímco tiskla kohoutek, uvědomila si, že Jimmy Otto krvácí a vrávorá, že její kulka míří na cíl, který už předtím zasáhl výstřel z jiné zbraně.

Jimmy se ve světle plamenů šlehajících za ním kácel jako Ikaros odsouzený k záhubě. Rozhodil ruce, nezadržitelně se hroutil dozadu. Dopadl na kapotu hořícího auta. Okamžitě se mu vzňaly vlasy, hlavu ovinuly plameny. Vzplanula košile.

Jimmy ječel a klopýtal od auta. Vteřinu či dvě se ve smrtelné agónii potácel po dvorku, až klesl k zemi.

„Ne!“ Zmučený výkřik Carrie Ottové ani nezněl lidsky, připomínal spíš chraptivý hrdelní řev umírajícího zvířete.

Žena se pomalu a s nesmírnými bolestmi plazila k bratrovi.

Na štěrku se za ní táhla temná krvavá stopa.

„Neopouštěj mě, zlatíčko. Neopouštěj mě.“

Doplazila se k němu, v zoufalé snaze uhasit plameny si lehla na hořící tělo.

„Jimmy. Jimmy!“

Oheň jí zachvátil vlasy i oblečení, začal spalovat kůži.

Carrie přesto dál bratra křečovitě objímala. Zůstávali těsně přitisknutí k sobě, jejich těla splývala v jedno jediné tělo, neúprosně pohlcované plameny.

Médeia se vztyčila, nezraněná. Ale nedívala se na hořící mrtvoly Jimmyho a Carrie Ottových. Upřeně zírala k okraji lesa.

K Barrymu Frostovi, který se právě, zády opřený o kmen stromu a s pistolí dosud v ruce, zvolna sesouval do trávy.

Kapitola 36

S náhle získanou nálepkou hrdiny si Barry Frost neuměl příliš poradit.

Seděl v bílé posteli, na sobě jenom tenkou krátkou nemocniční košili, a tvářil se spíš rozpačitě než heroicky.

Před dvěma dny ho převezli do bostonské ústřední nemocnice a od té doby tam směřoval nepřetržitý proud gratulantů. Všichni, počínaje policejním ředitelem a konče zaměstnanci služební kantýny, pokládali za svou povinnost vykonat pouť k Frostovu lůžku. Toho odpoledne, kdy dorazila Jane, zastihla uvnitř pokoje tři návštěvníky proplétající se džunglí květin a poletujících balónků s nápisy BRZY SE UZDRAV. Frosta musí mít rád každý, od dětí až po staré dámy, říkala si, zatímco postávala ve dveřích. A dobře vím proč. Frost je bezelstný a obětavý skautík, který vám s úsměvem odhází z cestičky sníh, pomůže nastartovat auto nebo vyšplhá na strom pro vaši kočku.

Dokonce vám zachrání život.

Počkala, a teprve když ti lidé odešli, vstoupila do pokoje.

„Vydržíš ještě jednu návštěvu?“ zeptala se.

Frost se pousmál. „Ahoj. Doufal jsem, že se objevíš.“

„Připadá mi, jako by se tu odehrával happening. Abych se k tobě vůbec dostala, musela jsem se prodrat spoustou tvých

fanynek.“ Jane si s pravou rukou v sádře trochu neobratně přitáhla k posteli židli a posadila se. „Kristepane, na nás dva je ale pohled,“ prohodila. „Jaký dojemný párek zmrzačených válečných veteránů.“

Frost se začal smát, ale okamžitě toho nechal, neboť pohyby bránice se nelíbily sešité řezné ráně po laparotomii.

Schoulil se, obličej mu stáhla bolestivá grimasa.

„Zavolám ošetřovatelku,“ nabídla se Jane.

Frost odmítavě zvedl ruku. „Ne, zvládnu to. Nechci žádné další morfium.“

„Nehraj si na chlapáka. Léky brát musíš.“

„Nechci být zdrogovaný. Dneska potřebuju mít čistou hlavu.“

„K čemu?“

„Přijde za mnou Alice.“

Jane trpěla, když uslyšela ten nadějný tón jeho hlasu.

Raději odvrátila pohled, aby Frost neviděl soustrast v jejích očích. Alice si takového člověka nezasloužila. Patřil k hodným a slušným mládencům, a právě proto bude mít zlomené srdce.

„Asi bych už měla jít,“ řekla Jane.

„Ne, ještě ne. Prosím.“ Zvolna se znovu opřel o polštáře a opatrně vydechl. Snažil se tvářit vesele. „Povídej. Co je nového?“

„Už to máme potvrzené. Debbie Dukeová skutečně byla

Carrie Ottová. Podle paní Willebrandtové se Carrie objevila v muzeu někdy v dubnu a nabídla se jako dobrovolnice.“

„V dubnu? Tedy brzy po nástupu Josephine.“

Jane přikývla. „Trvalo sotva pár měsíců, a Carrie se stala pro muzeum nepostradatelná. Nepochybně ukradla Josephininy klíče. Nejspíš taky nechala na zahradě doktorky Islesové tu tašku s ustřiženými vlasy. Umožňovala Jimmymu bezpečný přístup do budovy. Bratr a sestra každopádně tvořili dokonalý tým.“

„Ale proč by kterákoliv sestra pomáhala bratrovi, jakým byl Jimmy?“

„Té noci jsme jejich výjimečný vztah viděli na vlastní oči. Carrie projevuje známky abnormální sourozenecké náklonnosti, napsal terapeut do Jimmyho chorobopisu.

Včera jsem mluvila s doktorem Hilzbrichem. Říkal, že Carrie nebyla o nic méně úchylná než její bratr. Udělala by pro něho cokoliv, patrně i udržovala to mainské sklepní vězení. Technici tam našli spousty různých vlasů a vláken.

Krvavé skvrny na matraci svědčí o více obětech. Jak vypověděli sousedé z domů kolem silnice, Jimmy a Carrie občas do chaty zajížděli spolu. Několik týdnů se v ní zdrželi a pak na dlouhé měsíce zmizeli.“

„Už jsem slyšel o sériových vraždách, které páchala manželská dvojice. Ale bratr a sestra?“

„Platí tu tentýž vzorec chování. Slabší osobnost vedle

silné. Jimmy byl natolik dominantní, že dokázal zcela ovládat lidi typu Carrie nebo Bradleyho Rose. Dokud Bradley žil, asistoval Jimmymu při lovu, mumifikoval oběti a vyhledával místa vhodná k uložení mrtvol.“

„Hrál tedy jen roli Jimmyho učedníka.“

„Ne. Oba spoluprací něco získávali. Takhle alespoň jejich vztah vysvětluje doktor Hilzbrich. Jimmy uskutečňoval své pubertální sny o sbírce ženských mrtvol, Bradleyho zase poháněla posedlost Médeiou Sommerovou. Právě ona je spojovala. Kořist, kterou chtěli ulovit. Kořist, která jim úspěšně unikala. Jimmy po ní nepřestal pátrat ani po Bradleyho smrti.“

„Jenže místo ní našel její dceru.“

„Pravděpodobně zahlédl Josephinin snímek v novinách.

Je až neuvěřitelně podobná matce, stářím přesně odpovídá věku Médeiny dcery. Navíc si zvolila stejné povolání.

Jimmy nemusel příliš hloubat, aby pochopil, že se Josephine vydává za někoho jiného. A tak špehoval dceru a čekal, jestli se objeví matka.“

Frost zakroutil hlavou. „Zvláštní posedlost. Člověk by předpokládal, že Jimmy po tolika letech na Médeiu zapomene.“

„A co Kleopatra? Nebo trojská Helena? Nepřiváděly snad tyhle dámy muže k šílenství?“

„Trojská Helena?“ zasmál se Frost. „Koukám, že jsi

pěkně načichla archeologií. Už mluvíš skoro jako doktor Robinson.“

„Jenom uvádím příklady posedlosti. Chlap se třeba upne na jedinou ženskou a zůstane mu to celé roky.“ Tiše dodala: „I když ho ta žena nemiluje.“

Frost zrudl a odvrátil pohled.

„Někteří lidé prostě nedokážou jít dál,“ pokračovala Jane.

„Promarňují svůj život citovým vztahem k někomu, koho nemůžou získat.“ Myslela teď na Mauru Islesovou, další osobu, která se trápila láskou k nedosažitelnému člověku a zůstávala polapená v pasti své touhy, v pasti nesprávné volby milence. Tu noc, kdy ho Maura nejvíc potřebovala, kněz Daniel Brophy nepřišel. Místo něho jí ve svém domě nabídl útočiště Anthony Sansone. A právě Sansone také Jane volal a ptal se, jestli je pro Mauru bezpečné, aby se vrátila domů. Někdy toho, s kým byste mohli být nejšťastnější, přehlížíte, neboť trpělivě vyčkává opodál, pomyslela si Jane.

Ozvalo se klepání na dveře, vzápětí dovnitř vstoupila Alice v elegantním kostýmku. Zdála se ještě blonďatější a půvabnější, než jak si ji Jane pamatovala, ta krása však byla ledová. Budila dojem mramorové sochy, dokonale vytvarované, ovšem určené výhradně k obdivu. Už chyběl jenom varovný nápis nesahat! Obě ženy si vyměnily odměřený zdvořilý pozdrav. Jako dvě soupeřky snažící se

upoutat pozornost téhož muže. Dlouhá léta se o Frosta dělily, Jane v roli jeho kolegyně, Alice v roli jeho manželky. Přesto je absolutně nic nespojovalo.

Jane se zvedla k odchodu, ale u dveří si neodpustila poznámku na rozloučenou. „Buďte na něho milá. Je to hrdina.“

Frost mě zachránil, teď musím zachránit já jeho, říkala si Jane, zatímco vycházela z nemocniční budovy a nastupovala do auta. Chudákovi Frostovi se rozletí srdce na kousky, jako když třísknete do něčeho zmrazeného kapalným dusíkem.

V Aliciných očích jsem dobře viděla to nelítostné odhodlání manželky, která už z manželství vycouvala a teď přišla jenom dojednat poslední detaily.

Dneska večer bude Frost nutně potřebovat přátelskou dlaň. Ještě se za ním později vrátím, abych posbírala střepy…

Sotva nastartovala, zazvonil její mobilní telefon. Na displeji se objevilo neznámé číslo.

Stejně tak neznala mužský hlas, který se ozval. „Myslím, že jste udělala velkou chybu, detektive Rizzoliová.“

„Promiňte, kdo volá?“

„Detektiv Potrero, policejní oddělení v San Diegu. Právě jsem měl na lince detektiva Crowea. Slyšel jsem od něho, jak celá ta věc proběhla. Tvrdíte, že jste dostala Jimmyho

Otta.“

„Já ne. Dostal ho můj parťák.“

„Dobrá, ať už jste zastřelili kohokoliv, nebyl to Jimmy Otto. Protože ten zemřel před dvanácti lety. Vím, o čem mluvím, vedl jsem tehdy vyšetřování. A potřebuju vyslechnout ženu, která ho zabila. Je ve vazbě?“

„Médeiu Sommerovou nikam nepovezu. Zůstane tady v Bostonu, můžete sem zajet a promluvit si s ní. Co se týče té střelby v San Diegu, ujišťuju vás, že šlo o zcela oprávněnou sebeobranu. A muž, kterého Médeia zastřelila, nebyl Jimmy Otto, ale mládenec jménem Bradley Rose.“

„Kdepak. Identifikovala ho Jimmyho sestra.“

„Carrie Ottová vám lhala. Ten mrtvý nebyl její bratr.“

„Máme jako důkaz DNA.“

Jane chvíli mlčela. „Jakou DNA?“

„Spis, který jsme vám poslali, tuhle informaci neobsahoval, testy se totiž prováděly až pár měsíců poté, co jsme případ uzavřeli. Víte, Jimmyho hledali v jiném okrese, pro podezření z vraždy. Kontaktovali nás, aby se ujistili, že jejich podezřelý je opravdu po smrti. Požádali Jimmyho sestru o vzorek DNA.“

„Carriiny DNA?“

Potrero si netrpělivě povzdechl, jako by mluvil s nějakým omezencem. „Ano, detektive Rizzoliová, Carriiny DNA.

Chtěli důkaz, že ten mrtvý muž je skutečně její bratr. Carrie

Ottová zaslala poštou stěr z úst a my jsme její DNA porovnali s DNA oběti. Prokázal se blízký příbuzenský vztah.“

„To je vyloučené.“

„Přece znáte tu okřídlenou větu: DNA nikdy nelže. Podle naší laboratoře je Carrie Ottová určitě příbuzná muže, kterého jsme tam na dvorku vyhrabali ze země. Buďto měla Carrie dalšího bratra a ten v San Diegu zemřel po průstřelu lebky, nebo vás Médeia Sommerová obelhala. A zabila někoho jiného.“

„Carrie Ottová žádné další sourozence neměla.“

„To souhlasí. Zbývá tedy pouze druhá možnost: Médeia Sommerová vám lhala. Takže opakuju, je ve vazbě?“

Jane neodpověděla. Nejrůznější myšlenky jí vířily hlavou jako můry, a jedinou z nich nedokázala polapit.

„Panebože,“ řekl detektiv Potrero. „Snad jste ji nenechali na svobodě?“

„Ještě vám zavolám.“ Jane ukončila hovor. Seděla v autě a zírala do předního skla. Viděla dvojici lékařů vycházejících z nemocnice. Kráčeli rázně, bílé pláště jim vlály. Ta chůze jako by symbolizovala sebedůvěru lidí, které netrápí zbytečné pochybnosti. Zato Jane se v pochybnostech přímo topila. Jimmy Otto, nebo Bradley Rose? Kterého z nich před dvanácti lety Médeia ve svém domě zabila?

A proč by o tom lhala?

Koho vlastně zastřelil Frost?

V duchu znovu probírala události oné mainské noci. Smrt Carrie Ottové. Smrt muže, kterého Jane pokládala za Carrieina bratra. Médeia ho oslovovala Jimmy a on na to jméno slyšel. Takže to musel být Jimmy Otto, jak Médeia tvrdila.

Jenže DNA představovala překážku, o niž Jane stále zakopávala, nezpochybnitelný důkaz, který všechno popíral.

Podle DNA v San Diegu nezemřel Bradley Rose, ale příbuzný Carrie Ottové.

Z toho vyplýval jediný závěr. Médeia nám lhala.

A jestli necháme Médeiu vyklouznout, uvažovala Jane, budeme vypadat jako absolutně neschopní. Sakra, možná jsme neschopní, a naši neschopnost jasně dokazuje právě ten vzorek DNA. Protože jak mi připomenul detektiv Potrero, DNA nikdy nelže.

Jane na svém mobilním telefonu vyťukala Croweovo číslo. A náhle se zarazila.

Co když nás tentokrát DNA obelhává?

Kapitola 37

Dcera spala. Ostříhané vlasy dorostou, modřiny už téměř zmizely. Ale jak ji tak Médeia pozorovala v tlumeném světle ložnice, říkala si, že Josephine vypadá slabá a zranitelná jako dítě. Ostatně v jistém směru se znovu dítětem stala.

Vyžadovala, aby se v místnosti celou noc svítilo.

Nevydržela déle než pár hodin o samotě. Médeia nepochybovala, že strach je pouze přechodný a Josephine časem znovu najde svoji odvahu. Prozatím ona bojovnice skrytá v dceři upadla do zimního spánku a hojila si rány, ale brzy se probudí k životu. Médeia znala dceru stejně dobře jako sebe samu, uvnitř té křehce vyhlížející skořápky tlouklo lví srdce.

Médeia se otočila k Nicholasi Robinsonovi, který je pozoroval ode dveří ložnice. Nabídl Josephine pohostinství ve svém domě a Médeia věděla, že tady dcera bude v bezpečí. I když se s tím člověkem setkala teprve během uplynulého týdne, důvěřovala mu. Snad se nezdál nejpřitažlivější, snad působil poněkud toporně a pedantsky, ale v mnoha ohledech se k Josephine velmi hodil. Byl oddaný. A oddanost Médeia dokázala ocenit. Za celá ta

dlouhá léta ji zažila jenom u pár lidí, především u Gemmy Hamertonové. A Gemma pro Josephine zemřela.

Médeia věřila, že Nicholas Robinson by udělal totéž.

Vyšla z domu. Zaslechla, jak za ní Nicholas zamyká bezpečnostní zámek, a cítila jistotu, že ať už se jí samotné přihodí cokoliv, Josephine bude v dobrých rukou. Alespoň na tohle se mohla spolehnout. A jedině proto vůbec dokázala nastoupit do auta a rozjet se směrem k Miltonu.

Pronajala si v té obci dům, který stál osaměle na rozlehlém pozemku zarostlém plevelem. Domem se proháněly spousty myší. Slyšela je, když za bezesných nocí ležela v posteli a pátrala po zvucích nesrovnatelně zlověstnějších, než jaké vydávali hlodavci. Dnes večer ji příliš netěšilo, že se tam vrací. Nicméně jela, a ve zpětném zrcátku sledovala reflektory auta, které se na ni pověsilo.

Ta světla ji provázela po celou cestu až do Miltonu.

Už v domovních dveřích ucítila pach prachu, prošlapaných koberců a patrně i plísňových spor, typický pro staré budovy. Kdesi četla, že plíseň vyvolává vážné choroby. Zaútočí na plíce, obrátí proti vám váš vlastní imunitní systém a nakonec vás třeba zabije. Poslední zdejší obyvatelkou byla jakási sedmaosmdesátiletá žena. V domě zemřela, snad ji udolaly právě plísně. Médeia se neubránila dojmu, že do sebe přímo nasává ony smrtící částečky.

Procházela domem, jako vždycky kontrolovala, jestli jsou

okna zajištěná zástrčkami, a zároveň si uvědomovala smutný paradox: v důsledku své posedlosti bezpečím se neprodyšně uzavírala uvnitř místností plných vzduchu, který by ji mohl otrávit.

V kuchyni si uvařila poctivou silnou kávu, žádné instantní bezkofeinové náhražky. Nejraději by si nalila dvojitou vodku s tonikem, toužila po ní jako narkoman po své dávce drogy. Pořádný doušek alkoholu by jí zklidnil nervy, zahnal by děsy, zákeřně číhající ve všech koutech domu. Ovšem pro dnešní večer se alkohol nehodil, a tak nutkání odolala. Místo vodky vypila šálek kávy, přesně tolik, aby byla dostatečně bdělá, ale nikoliv rozjitřená.

Potřebovala udržet nervy pod kontrolou.

Než si šla lehnout, naposledy vykoukla předním oknem.

Na ulici vládl klid. Dnešní noc tedy snad ještě nebude osudná, trest se možná znovu odkládal. Pokud ano, pak se jednalo pouze o dočasný odklad, jako když se člověk dennodenně probouzí v cele smrti a netuší, kdy ho odvedou na popraviště. Právě ta nejistota dokáže odsouzence dohánět k šílenství.

Zatímco Médeia mířila chodbou do ložnice, nepřipadala si o nic veseleji než takový odsouzený vězeň. Uvažovala, jestli dnešní noc proběhne stejně poklidně jako deset předchozích nocí. Doufala v to, ale věděla, že nevyhnutelné události by se opět jenom oddalovaly. Na konci chodby se

ještě jednou letmo ohlédla k hale a potom zhasla. V šeru za oknem spatřila přední světla jakéhosi auta. Projíždělo kolem nezvykle pomalu. Jako by si řidič dlouze a pozorně prohlížel dům.

A v té chvíli už nepochybovala. Zamrazilo ji, krev v žilách se jí proměnila v ledové krystaly. Stane se to dnes večer.

Náhle se roztřásla. Necítila se připravená a lákalo ji vrátit se k taktice útěku, která jí téměř po tři desetiletí pomáhala přežít. Tentokrát však sama sobě slíbila, že zůstane a bude bojovat. Tentokrát smrt hrozila jenom jí, nikoliv také dceři.

A Médeia byla ochotná dát v sázku vlastní život, pokud by se konečně mohla osvobodit.

Vstoupila do ztemnělé ložnice, kde okna zakrývaly velmi tenké záclony. Kdybych rozsvítila, pomyslela si, moje silueta bude jasně viditelná. Ale když nejsem vidět, nepředstavuju snadný cíl… A tak nechala zhasnuto. Dveře měly pouze jednoduchý zámek, každý útočník by jej zdolal během minuty, ovšem i tu jedinou vzácnou minutu by Médeia mohla potřebovat. Pečlivě zamkla a otočila se k posteli.

Ve tmě zaslechla tichý výdech.

Při tom zvuku se jí zježily vlasy na zátylku. Zbytečně zamykala všechny dveře a kontrolovala okenní zástrčky, vetřelec už čekal uvnitř domu. Přímo v její ložnici.

„Běž od těch dveří,“ pronesl nevzrušeně.

Jen stěží rozeznala mužovy obrysy. Seděl v křesle na druhé straně pokoje. Jeho ruce vidět nemusela. Věděla, že svírají pistoli. Proto poslechla.

„Dopouštíte se velké chyby,“ řekla.

„To ty ses dopustila velké chyby, Médeio. Před dvanácti lety. Jak ses cítila, když jsi zezadu prostřelila bezbrannému chlapci hlavu?“

„Vnikl do mého domu. Do ložnice mé dcery.“

„Nic jí neudělal.“

„Ale mohl.“

„Bradley neměl násilnické sklony. Byl neškodný.“

„Lidé, mezi kterými se pohyboval, neškodní nebyli. A vy jste to věděl. Věděl jste, jaká zrůda je Jimmy.“

„Jimmy mého syna nezabil. Zabila jsi ho ty. Jimmy měl alespoň tolik slušnosti, aby mi ještě v noci zavolal, co se stalo. Aby mi pověděl, že Bradley je po smrti.“

„Tomuhle říkáte slušnost? Jimmy vás využil, Kimballe.“

„A já využil jeho.“

„K pátrání po mé dceři?“

„Ne. Tvoji dceru jsem dávno vypátral sám. Později stačilo věnovat větší finanční dar Crispinovu muzeu a Simon ji zaměstnal. Tam jsem ji dál mohl sledovat.“

„A vůbec vám nevadilo, co jí Jimmy provedl?“ Médeia navzdory namířené zbrani hněvivě zvýšila hlas. „Přece je to vaše vlastní vnučka!“

„Nechal by ji naživu. Tak jsme se s Jimmym dohodli. Až bude po všem, měl ji propustit. Chtěl jsem pouze tvoji smrt.“

„Moje smrt vám Bradleyho nevrátí.“

„Ale uzavře kruh. Zavraždila jsi mého syna. A musíš zaplatit. Jenom lituju, že se o to nestihl postarat Jimmy.“

„Policie vás dopadne. Kvůli pomstě se všeho vzdáte?“

„Ano. Protože mé rodiny se nikdo nesmí dotknout.“

„Nejvíc bude trpět vaše manželka.“

„Manželka je mrtvá.“ Ta slova ve tmě zazněla, jako by na zem dopadly ledové balvany. „Cynthia zemřela včera v noci.

Jediné, co si přála a o čem neustále snila, bylo znovu uvidět našeho syna. Tvou vinou se jí to přání nemohlo splnit.

Bohudík jsem ji dokázal ochránit před krutou pravdou.

Cynthia se nikdy nedozvěděla, že jsi našeho chlapce zavraždila.“ Kimball se zhluboka nadechl a pak s chladnou odhodlaností vydechl. „Takže na mně teď je, abych za celou záležitostí udělal tečku.“

Médeia ve tmě viděla, jak muž zvedá loket, a poznala, že na ni míří pistole. Věděla, co bude následovat. Muselo se to stát, rozhodlo se o tom už tenkrát před dvanácti lety, v noci, kdy zemřel Bradley. Výstřel z dnešního večera bude připomínat ozvěnu onoho předchozího výstřelu. Ozvěnu s

dvanáctiletým zpožděním. Svým způsobem šlo o zvláštní a pokřivenou podobu spravedlnosti, ale Médeia ji chápala.

Sama měla dítě, a kdyby mu někdo ublížil, také by se chtěla pomstít.

Nezazlívala Kimballu Roseovi, k čemu se právě chystal.

V okamžiku, kdy stiskl spoušť, cítila se Médeia podivně smířená s osudem. Vzápětí střela zasáhla její hruď.

Kapitola 38

Takhle tedy příběh skončí, říkám si, zatímco ležím na podlaze své ložnice. Hrudník mi spaluje ostrá bolest, skoro nemůžu dýchat. Kimballovi stačí přejít o pár kroků blíž a vyřídit mě kulkou do hlavy. Ale chodbou už se rozléhá dusot kroků. Vím, že je slyší i Kimball. Místnost se pro něho změnila v past, kde leží žena, po níž právě vystřelil.

Muži kopou do dveří. Do dveří tak hloupě zamčených v domnění, že mi zajistí bezpečí. Ani ve snu by mě nenapadlo, že je nezamykám před vetřelcem, ale naopak před zachránci, před policisty, kteří mě sledovali domů, kteří mě déle než týden nepřetržitě hlídali, neboť ten útok očekávali. Všichni jsme se dnes večer dopustili chyb, snad přímo osudných.

Nepředvídali jsme, že se Kimball během mé nepřítomnosti vplíží do domu. Nepočítali jsme s tím, že na mě bude číhat v mé ložnici.

Ovšem největší chybu udělal sám Kimball.

Dřevo zapraská, dveře se rozlámou. Policisté připomínají zuřící býky. Vtrhnou dovnitř s bojovným křikem, dupotem podrážek a pronikavým pachem potu. Tím hlukem vyvolávají dojem mnohočlenné rozběsněné hordy, ale pak

někdo rozsvítí a já vidím, že na Kimballa míří všehovšudy čtyři detektivové.

„Odhoďte zbraň!“ nařizuje jeden z nich.

Kimball je příliš ohromený, aby zareagoval. Oči má propadlé a plné smutku, tvář ochablou zklamáním.

Odjakživa byl zvyklý rozkazy dávat, nikoliv přijímat. Stojí tam bezradně, svírá pistoli, jako by mu přirostla k dlani a nemohl ji odložit, ani kdyby chtěl.

„Stačí, když zbraň skloníte,“ říká Jane Rizzoliová. „A můžeme si promluvit.“

Předtím jsem ji vůbec neviděla. Její statní a vysocí kolegové mi bránili ve výhledu. Ale teď Jane kolem nich vstupuje do místnosti, drobná a neohrožená. Jedná pozoruhodně sebejistě, přestože její pravou ruku znehybňuje sádra. Letmo se podívá mým směrem, jenom aby se přesvědčila, že mám otevřené oči a nekrvácím. Pak se znovu otočí ke Kimballovi.

„Jestli tu zbraň alespoň skloníte, všem nám usnadníte situaci.“ Detektiv Rizzoliová hovoří nevzrušeně, téměř tónem matky, která se snaží utišit vztekající se dítě. Ze čtveřice jejích kolegů přímo sálají testosterony a chuť řešit věc násilím, ale Rizzoliová zůstává dokonale klidná, přestože jako jediná nedrží v ruce pistoli.

„Zemřelo už dost lidí,“ pokračuje. „Musíme s tím skoncovat. Tady a hned.“

Kimball Rose vrtí hlavou. Tím gestem vyjadřuje spíš marnost než nesouhlas. „Teď už na ničem nezáleží,“ mumlá.

„Cynthia je mrtvá. Ani tohle jí neublíží.“

„Celá ta léta jste před ní tajil Bradleyho smrt?“

„Když ho Médeia zastřelila, byla Cynthia těžce nemocná.

Velmi těžce. Nedoufal jsem, že by přežila ještě měsíc. Chtěl jsem ji nechat zemřít v klidu. Ušetřit ji té hrozné zprávy.“

„Ale vaše manželka krizi překonala.“

Muž se krátce a unaveně zasměje. „Nastala remise, nemoc dočasně ustoupila. Ten nečekaný zázrak trval dvanáct let. A tak mi nezbývalo než dál lhát. Musel jsem se spojit s Jimmym a pomáhat mu, aby pravda nevyšla najevo.“

„K identifikaci mrtvoly tehdy použili stěr z úst vaší manželky, že? Šlo o DNA vaší ženy, nikoliv Carrie Ottové.“

„Bylo nezbytné přesvědčit policii, že ten mrtvý je Jimmy.“

„Jimmy Otto patřil do vězení. Chránil jste vraha.“

„Chránil jsem především Cynthii!“

Ano, chránil ji před bolestí, kterou jsem podle jeho názoru způsobila před dvanácti lety jejich rodině. Já ovšem vinu odmítám. Spáchala jsem jediný hřích: snažila jsem se přežít. Ale samozřejmě si uvědomuju, že Bradleyho smrt zničila i další životy. Tu zkázu čtu v Kimballově zmučené tváři. Neudivuje mě jeho touha pomstít se. Neudivuje mě, že

po mně celých těch uplynulých dvanáct let nepřetržitě pátral, stejně posedle jako Jimmy Otto.

Kimball Rose dosud neodložil zbraň, přestože proti němu stojí popravčí četa detektivů s pistolemi v rukou. Co následuje, zřejmě nemůže překvapit nikoho z přítomných.

Vidím to v Kimballových očích. A nepochybně to v nich vidí i Jane Rizzoliová. Smíření. Rezignaci. Muž bez dalších slov, bez sebemenšího zaváhání vsune hlaveň pistole do úst a stiskne spoušť.

Zazní výstřel, po stěně se rozstříkne šarlatová sprška krve. Kimballovi se podlomí nohy a jeho tělo se zvolna zhroutí jako pytel naplněný kamením.

Není to poprvé, co jsem svědkyní něčí smrti, takový pohled by mnou tedy neměl otřást. Ale zatímco pozoruju Kimballovu zohavenou hlavu, krev prýštící z roztříštěné lebky a tvořící na podlaze ložnice stále větší louži, zmocňuje se mě pocit, že se snad zadusím. Chvatně si rozepínám blůzu a škubu za neprůstřelnou vestu, kterou mě Jane Rizzoliová přinutila nosit. Vesta sice zachytila kulku, nicméně místo nárazu pořád pálí. Určitě tam bude pěkná modřina. Konečně se mi podaří vestu sundat. Odhodím ji stranou. Je mi lhostejné, že čtveřici mužů předvádím svoji podprsenku.

Odtrhnu mikrofon a dráty, připevněné lepicí páskou k pokožce. Ten přístroj mě dnes večer zachránil. Kdybych jej na sobě neměla, policisté by nevyslechli můj rozhovor s

Kimballem. Vůbec by nevěděli, že vetřelec už je uvnitř domu.

Ze silnice se ozývá kvílení blížících se sirén.

Zapnu si blůzu a vstanu. Záměrně se vyhnu pohledu na mrtvolu Kimballa Rose a opustím místnost.

Venku vlahá noc ožívá hlasy z vysílaček a blikajícími majáčky policejních vozidel. V té kaleidoskopické záři jsem jasně viditelná, ale tentokrát před světlem necouvám. Poprvé za čtvrt století se nemusím skrývat ve tmě.

„Jste v pořádku?“

Otočím se. Vedle mě stojí detektiv Rizzoliová. „Je mi docela dobře,“ odpovím.

„Chtěla bych se vám omluvit za to, k čemu tady došlo.

Neměli jsme připustit, aby se k vám dostal tak blízko.“

„Ale teď už je po všem.“ Zhluboka se nadechnu sladké svobody. „Na tom jediném záleží. Konečně je po všem.“

„Ještě vás čekají nepříjemné výslechy. Policejní oddělení v San Diegu znovu vyšetřuje Bradleyho smrt. Budou vám klást spousty otázek týkajících se událostí té dávné noci.“

„S tím si dokážu poradit.“

Jane Rizzoliová pár vteřin mlčí. Pak prohodí: „Jo, vy ano.

Jsem si jistá, že si dokážete poradit s čímkoliv.“ V jejím hlase zaslechnu tón úcty. Úcty, která je nepochybně vzájemná.

„Mohla bych už odjet?“ zeptám se.

„Klidně, pokud stále budeme vědět, kde vás hledat.“

„Najdete mě velmi snadno.“ Vždycky budu tam, kde je moje dcera. V šeru mávnu na rozloučenou a zamířím ke svému autu.

Dlouhá léta jsem snila o téhle chvíli, o dni, kdy se přestanu ohlížet přes rameno, kdy bez obav z následků opět začnu používat své pravé jméno. V mých snech to byl okamžik jásavého štěstí, temné mraky se rozplynou, poteče šampaňské, já budu samou radostí skákat až do stropu.

Skutečnost vypadá úplně jinak. Netřeštím opojením, všechno beru mnohem střízlivěji. Pociťuju úlevu, ale zároveň jsem unavená a trochu si připadám bezradná. Po celé ty roky mě jako neodlučný společník provázel strach.

Teď se musím naučit žít bez něj.

Jedu severním směrem. Strach se ze mě postupně sloupává jako vrstvy zvetšelé tkaniny. Pruhy se odtrhávají a odlétají do noci. Nepokouším se je zadržet. Nechávám svůj věčný strach za sebou a jedu severním směrem, k nevelkému domku v Chelsea.

Za svou dcerou.