Křižácké zlato

David Gibbins

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Druhá autorova kniha ze série Jack Howard. Tentokrát je předmětem nebezpečného pátrání ztracený symbol židovské víry - posvátná historická menora.Dlouhá pouť vzácného sedmiramenného svícnu končí v roce 1204 v Konstantinopoli, při obléhání města křižáky. Po mnoha letech se Istanbul stává výchozím bodem i pro podmořského archeologa, který chce odhalit stopu k pokladům ztraceným během křižáckých výprav. Z turecké metropole se novodobí dobrodruzi vydávají k severním ledovcům, na území dávných Vikingů, jež jsou s příběhem menory spjati víc, než se doposud zdálo. Howardovi a jeho kolegům se podaří učinit v krátkém časovém období několik senzačních objevů, které staví na hlavu mnohé dosud uznávané teorie dějin. To vše z nich však činí žádanou kořist pro vražedné šílence a únosce.

KŘIŽÁCKÉ ZLATO

DAVID GIBBINS

Přeložil Michael Havlen

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, instituce, místa a události jsou dílem autorovy představivosti nebo jsou použity náhodně a nemohou být považovány za reálné. Jakákoli podoba se skutečnými nebo jinými fiktivními událostmi, místy, organizacemi nebo osobami, ať již žijícími nebo zemřelými, je zcela náhodná. Faktické pozadí je popsáno v doslovu autora na konci knihy.

Copyright © 2006 David Gibbins

Translation © Michael Havlen, 2007

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-101-4

Poděkování

Rád bych co nejsrdečněji poděkoval svému agentovi Luigimu Bonomimu, své vydavatelce Harriet Evansové a celému týmu nakladatelství Headline. Děkuji Tesse Balshaw-Jonesové, Gaie Banksové, Jenny Batemanové, Alison Bonomiové, Samu Edenboroughovi, Mary Esdaileové, Nicki Kennedyové, Rebece McEvanové, Tonymu McGrathovi, Amandě Prestonové, Rebecce Purtellové, Johnu Rushovi, Poppy Shirlawové a Anne Verrinder Gibbinsové. Stejně jako u mého předchozího románu Atlantida, vychází i tato kniha z mé osobní zkušenosti a je postavena na reálných základech. Proto bych chtěl poděkovat svým rodičům, za to, že mě jako malého kluka mnohokrát vzali do katedrály v Herefordu a o několik let později se ke mně přidali při mém nezapomenutelném studijním pobytu v Římě. Děkuji Briskému archeologickému institutu v Ankaře za to, že mi dovolili studovat Zlatý roh v Istanbulu, stejně jako vedoucímu Life Sciences and Technology Committee při NATO za jeho pozvání do Kyjeva. Dále děkuji týmu Akademik Ioffe, že mě vzali na Ilulissat v Grónsku na skutečně nezapomenutelnou expedici a Kanadským národním parkům (Parks Canada), za to, že otevřeli naleziště v L’Anse aux Meadows. Dík patří i Steveu Aitkenovi a Tomu D’Entremontovi za to, že mi umožnili moje první potopení pod led a odstartovali tak tuhle moji potápěčskou kariéru, a také mému bratru Alanovi za to, že se se mnou potápěl na Yucatánu, ale i za jeho technické zkušenosti. Ze srdce děkuju rovněž Angie a Molly za to, že se mnou ochotně jezdily na Stamford Bridge i na svatý ostrov Iona, kde jsem se mohl těšit i z přítomnosti LNG – i tobě díky.

Děkuji celé té spoustě přátel, kolegů a institucí. Díky nim všem se z mé několikaleté práce na přípravě této knihy stalo hotové dobrodružství a opravdová archeologie pro mě byla stejně vzrušující jako románová fikce. Děkuji Ann Verrinder Gibbinsové, která mě jako předsedkyně výboru NATO pro přírodní vědy pozvala na Kavkaz a ještě dál, a pak mi poskytla dokonalý azyl pro psaní. Děkuji Alanovi, Hughovi a „klukům“. Děkuji Angie a především naší báječné dcerce Molly, která přišla, když tato kniha byla teprve ve stadiu nápadu, a provázela mě po celou dobu, kdy jsem na ní pracoval.

Menora… Nejposvátnější symbol židovské víry, ohromný sedmiramenný svícen z ryzího zlata, zmizel v propadlišti dějin právě tak jako dva další nejvzácnější a nejhledanější poklady světa: archa úmluvy a svatý grál. S jistotou se o ní ví, že byla uloupena z vypleněného Šalamounova chrámu v Jeruzalémě a vítězní Římané ji pak triumfálně nesli ulicemi svého města. Když se srdce křesťanství přestěhovalo do Byzance, stěhovala se s ním do Konstantinopole, dnešního Istanbulu, zřejmě i menora. Všechny stopy se pak utopily v oceánu krve, jímž roku 1204 zaplavili město plundrující křižáci…

Píše se 21. století a podmořský archeolog Jack Howard se potápí ‚ v istanbulském přístavu, aby přišel na stopu pokladům ztraceným během křížových výprav. To, co však nalezne, staví mnohé dosud uznávané teorie na hlavu.

Podobným granátem dopadajícím do poklidných akademických vod je nález středověkých písemností, které jeho kolegyně Maria náhodou učiní v jedné zaprášené knihovně. A co je nejlepší? Oba objevy do sebe nádherně zapadají a oba dohromady mají šanci přepsat učebnice dějepisu.

Novodobí dobrodruzi vyrážejí k severním ledovcům, po stopách Vikingů, kteří jsou do příběhu menory pozoruhodně zapletení. Hluboko pod mořem objeví něco, co jim vyrazí dech a z mrazivých pustin je vyžene do dusné mexické džungle, za krvavým odkazem Toltéků a Mayů.

Smrtelné nebezpečí se však z dávných dob proplížilo i do našich časů a vzalo na sebe podobu fanatických nacistů, přesvědčených, že nositeli vikinského odkazu jsou právě oni. Ani tentokrát to Jack, jeho přítel Costas, proslulý svými neuvěřitelnými technickými vynálezy, a další sympatičtí hrdinové nemají lehké. Musejí čelit nejen smrtícímu ledovému oceánu, ale i vražedným šílencům, vypořádat se s únosem a stanout na samé hranici podsvětí. Nechte se překvapit, nakolik jim budou severští bohové nakloněni…

Anglický list Mirror pobavil nedávno své čtenáře touto hádankou:

„Víte, co dostanete, jestliže zkřížíte Indiana Jonese s Danem Brownem? No přece Davida Gibbinse!“

Kupodivu to však není až takový vtip, jak by se mohlo zdát. David Gibbins je totiž skutečně profesí podmořský archeolog, takže dobrodružství jeho hlavního hrdiny vycházejí z reálných poznatků a opírají se o autorovy vlastní zážitky a zkušenosti.

Poté co na Cambridgeské univerzitě obdržel titul doktora filozofie, přednášel Gibbins archeologii v Británii i v zahraničí a stal se vyhlášeným odborníkem na historické lodní vraky a potopená města. Vedl už mnoho expedic zaměřených právě na průzkum podmořských lokalit po celém světě.

V současné době tráví čas střídavým pobytem na místech, kde pracuje nejraději: v Anglii a v Kanadě.

Jeho první román – Atlantida – byl přeložen do více než osmnácti jazyků a stal se nejlepším debutovým literárním počinem roku 2005.

Prolog

Nad město se od západu snesli dva zlataví orli mávající křídly v pomalém, hlubokém rytmu, který je neochvějně přibližoval k tribuně. Jejich dlouhé stíny se v pastelových barvách rozbřesku zlověstně vlnily po chrámech a monumentálních stavbách náměstí, jako by to byly dva přízraky z podsvětí, jež se přišly přihlásit o své místo u slavnostní tabule. V posledním okamžiku ptáci sklopili perutě a stočili se na sever nad Posvátnou cestu. Muž s vavřínovým věncem, jenž stál osamocen na pódiu, ucítil závan jejich křídel a všiml si purpurových stužek, visících z orlích pařátů, i kropenatého lesku na peří potřeném zlatou barvou. Byl to jeho trofejní pár, potomci mocných orlů, které kdysi dávno uloupil z bezútěšných horských hnízd na severním okraji říše a přivezl do Říma na oslavu úplně jiného vítězství. Nyní sledoval, jak dravci vznešeně stoupají nad samotné srdce města. Zdálo se, že jejich křídla se nadouvají stoupajícím dechem lidí, kteří se tlačili po obou stranách Posvátné cesty hluboko dole. V nejvyšším bodu zůstali nehnutě viset, jako by po nich z nebes sáhl sám Jupiter a uvěznil je ve svém sevření. Pak se srdceryvným zaskřehotáním zamávali perutěmi, vrhli se střemhlav dolů ke kapitulnímu chrámu a odlétli pryč, směrem k legiím shromážděným na Martově poli.

Ve vzrušeném tichu, jež následovalo, se všechny oči upnuly k tribuně. Muž si obvyklým způsobem přetáhl plášť přes hlavu a pozvedl pravici s otevřenou dlaní, aby ji všichni dobře viděli. Znamení, které právě dostali, bylo příznivé. Největší vítězosláva všech dob mohla začít.

Martovým polem se rozlehly dunivé údery bubnů. Určený otrok vystoupil na pódium a natáhl ruku.

„Přímo z mincovny, můj pane.“

Muž si vzal peníz a rychle se odvrátil, aby mu snad z té báječné podívané něco neuniklo. Pozvedl minci do vzduchu, takže ji orámoval vítězný oblouk na počátku Posvátné cesty, kudy měl vejít průvod lidí. Viděl, že mince je stříbrný denár vyražený z válečné kořisti přivezené předchozího dne z říčního přístavu v Ostii. Přimhouřil oči a přečetl nápis vyvedený kolem okraje. IMP CAESAR VESPASIANUS AUG. Imperator Caesar Vespasianus Augustus, držitel tribunské pravomoci, konzul a nejvyšší kněz. Vládcem byl necelý rok, a tak v něm ta slova stále vyvolávala rozechvění. Když spatřil portrét uprostřed mince, spokojeně zamručel. Zobrazoval statného muže s pleší, dvojitou bradou a orlím nosem, jehož pokročilý věk podtrhovaly hluboké vrásky kolem očí i úst a rovné rýhy na čele. Nebyl to sice pěkný pohled, císaře však potěšil. Svou podobiznu nechal záměrně vyvést v tradičním stylu Římské republiky, a tedy bez příkras, na rozdíl od zlořečeného předchůdce Nerona, jehož zženštilé obrazy na řecký způsob teď obyvatelé říše všude strhávali a mazali. Vespasianus byl silný, energický a ctihodný muž, který měl blízko k lidu. Říman jako za starých časů.

Obrátil minci a podržel ji ve výšce, až se od ní odrazily první paprsky slunce vycházejícího za jeho zády. Uprostřed se skláněla plačící žena s účesem, jaký se nosil na východě. Vedle ní se vyjímala vlajka římských legií, úplně stejná, jaké nyní lemovaly Posvátnou cestu. Pod ní bylo slovo, které nařídil vyrazit na všechny mince. Slovo, jež učinilo z dneška jeho slavnostní korunovaci.

IVDAEA.

Judea dobyta.

V tu chvíli dav oněmělý příletem orlů propukl v hlučný ryk, jenž stále sílil. Vytrvalé bubnování vycházející ze závodiště Circus Maximus náhle přerostlo v ohlušující dunění. Pod obloukem se vynořil obří africký slon. V chůzi se klátil do stran téměř až k divákům, kteří natahovali ruce, aby si na něj sáhli. Na slonovi seděli dva urostlí núbijští otroci, jejichž svalnaté paže bily unisono do bubnů zavěšených na bocích. Hned za nimi se zjevilo šest cudných panen s vlasy propletenými stužkami. Díky lesklým bílým šatům vypadaly jako vyslankyně samotných nebes. Následovala kohorta pretoriánské gardy s krunýři na prsou a chocholy na přilbách, jejíž statní členové se vybírali z nejlepších válečníků celé římské říše. Pak se objevilo čelo dlouhého průvodu mužů a chlapců, tvořeného senátory, jezdci i členy Vespasianovy rodiny oděnými v nachových tógách vyšívaných zlatem. Procesí bylo hustě protkané vozy navršenými pohádkovým bohatstvím. Některé přijížděly na zvláštních podvozcích, jiné drželi ve vzduchu otroci ze všech koutů impéria.

Vespasianus sledoval, jak náklad pomalu projíždí kolem a každý nový div vyvolává užaslé zajíknutí davu. Byly tam velkolepé sochy bohů z pozlaceného bronzu, drahocenné královské poklady z východních zemí, zarostlí otroci s těžkými zlatými náhrdelníky z Galie a Germánie, hromady smaragdů a démantů z krajů za řekou Indus, blyštivé hedvábné gobelíny z daleké země zvané Thina. Všechny zázraky, kvůli nimž lidé dřív vyráželi do světa, se dnes soustředily na jediném místě v tomto věčném městě.

Jen Vespasianus věděl, že mnohé z těchto klenotů jsou k vidění naposledy. Na tribuně vedle něj stála tenká mramorová deska z dílny jeho architektů. Na ní se skvěla podrobná rytina plánu města, jemuž vévodila obří oválná stavba. Když projel poslední z vozů, Vespasianus pohlédl nad hlavami průvodu k Neronově Zlatému paláci a k jeho ohromné soše, jejíž ověnčená hlava čněla nad věže chrámů. Na tomto místě dá vystavět obří amfiteátr, největší, jaký město kdy mělo, první z řady projektů, jimiž hodlá předat válečnou kořist římskému lidu.

Další část průvodu tvořil neobyčejný soubor trpaslíků a zrůd, které bohové stvořili pro vlastní pobavení, sebraných po všech končinách impéria. Některé nesli na stříbrných tácech jako pečená prasata na hostinu; byly tu děti s velikými vypouklými hlavami, ubožáci se scvrklými končetinami či naopak podivní obři. Mezi nimi vedli i řvoucí monstrum s jediným okem na čele, hotového Kyklopa. Po nich následoval šíleně blekotající skřet řídící čtyřspřeží. Jeho kočár ovšem netáhli koně, nýbrž kozy. Skřet byl oblečený jako řecký bůh, na hlavě měl nesmyslně obrovskou zlatou paruku a v rukou třímal transparent se slovy damnatio memoriae, prokletí císařovy památky. Byla to směšná napodobenina nenáviděného Nerona. Vespasianus se plácl do stehen a spolu s celým davem se rozesmál. Choval se jako muž z lidu. Nebyla to jen oslava jeho triumfu, ale zábavné představení impozantních rozměrů. A to nejlepší mělo teprve přijít.

V průvodu vznikla mezera, rozezněly se trubky a pod obloukem projeli bok po boku dva jezdci na koních. Oba měli rudá roucha a vavřínové věnce kolem čela přesně jako císař. Shromáždění propuklo v bouřlivý aplaus a Vespasianus s trochou nostalgie sledoval, jaké ovace sklízejí jeho synové Titus a Domitianus. Při dalším výjevu obecenstvo doslova oněmělo a dokonce i sám Vespasianus cítil, jak mu poklesla čelist. Jezdce vystřídali býci s bílými věnci táhnoucí řadu pojízdných jevišť, na nichž se až do výše oblouku tyčily velkolepé dekorace. Všechny tvořily součást živých obrazů z války a vystupovali v nich zajatci a legionáři. Jedna ze scén zachycovala zpustošenou krajinu a domorodce pobité meči. Na další byly římské obléhací stroje ostřelující vysokou hradbu, na níž se udatně bránili obyvatelé města. Jiné znázorňovaly výjevy naprosté zkázy. Nepřátelské vojáky padlé na bojišti. Rodiny, které v baště na útesu raději spáchaly sebevraždu, než by se vzdaly. Obrovský vypleněný chrám v plamenech, z nichž kněží neměli úniku. Vítězná legie pochodující zničeným, městem před davem spoutaných zajatců a vozů s válečnou kořistí. Obrazy byly tak úděsné, že i krvelačný římský lid oněměl. Nadšením vybuchl teprve poté, co kolem projel poslední z živých obrazů.

Vítězosláva směřovala neúprosně k svému vrcholu. Na scénu vstoupili zajatci, stovky mužů, žen i dětí v řetězech obstoupení legionáři s ostrými kopími v rukou. Podle prastarého zvyku na sobě měli slušivá purpurová roucha, jež měla zakrýt rány a propůjčit jim vzhled nebezpečných protivníků. Vespasianus se předklonil a zaujatě si je prohlížel. Bylo to jiné plémě nežli ti divoši, které před pětatřiceti lety přivezl z Británie. Židovský informátor Josephus mu tvrdil, že jeho lid si myslí, že s Římany přišel jejich vlastní Bůh, aby vyplenil chrám a zničil město. Prý je tím ztrestal za jejich zkaženost. Avšak tito zajatci se chovali hrdě a hlavy měli vztyčené, ne kajícně svěšené na prsa. Uprostřed kráčel vůdce vzbouřenců Šimon spoutaný mezi dvěma legionáři. Byl to pohledný vousatý muž, který se snažil kráčet důstojně, jako by mu na osudu vůbec nezáleželo. Když došel až k tribuně, šlehl po císaři temným pohledem. Vespasianus pocítil bodnutí v duši, prchavý okamžik neklidu však zase rychle zaplašil.

Další fanfára trubek ohlásila vrcholné číslo. Vespasianus se odvrátil od vězňů a zadíval se k oblouku. Josephus mu vyprávěl o kořisti uloupené v chrámu, on se však nemohl dočkat, až ji spatří na vlastní oči. Toužebně očekávané poklady nyní konečně dorazily, ne marnivě naházené na vozech jako předchozí klenoty, ale nesené jednotlivě, aby je každý mohl dobře vidět. Jako první se objevila opona oddělující svatyni od zbytku chrámu. Poté následovala roucha velekněží, těžké kusy oděvu obarvené vzácným tyrským nachem a posázené zářivými drahokamy. Dále svitky jejich starověkého testamentu, posvátných zákonů, kterým Josephus říkal pentateuch. Pak dlouhá řada rituálních předmětů ze svatyně: poháry, tácy, nádoby na očistu, vše z ryzího zlata. Čtyři legionáři nesli těžký pozlacený stůl zahalený kouřem z kaditelnic umístěných v každém z rohů. Když tribunu ovanula opojné vůně skořice a kadidla, Vespasianus jako by se vrátil do svých mladých vojenských let, kdy sloužil na Východě. Otevřel oči a uviděl zázrak, jenž mu vyrazil dech.

Z oblaků kouře vířícího před obloukem se vynořil poklad, jaký Řím jaktěživ nespatřil. Josephus mu ho sice předem důkladně popsal, ale tak nesmírnou masu zlata Vespasianus přesto nečekal. Bylo tak těžké, že ho muselo nést na ramenou dvanáct legionářů. Jak pomalu vystupovali z dýmu, císař rozpoznával blyštivý předmět o výšce dospělého muže, možná i o málo větší. Z osmihranné základny vyrůstal zdobený kuželovitý sloup, z nějž po obou stranách stoupaly do výšky souměrné větve. Předmět připomínal obrovitý zlatý trojzubec mořského boha Neptuna, jen s tím rozdílem, že místo bodců zde zaujímaly okrášlené lampy, celkem sedm. Když nosiči prošli obloukem, objevil se otrok s hořící pochodní, kterou ve všech lampách zapálil kadidlo. Na lidi shromážděné po obou stranách Posvátné cesty se vyvalil hustý bílý dým a zahalil je jako ranní mlha.

Vespasianus věděl, že je to menora, nejsvětější symbol židovského chrámu. Josephus mu vysvětlil, že číslo sedm má pro jeho lid zvláštní význam, který se váže k dávným dobám prvních proroků. Tvrdil, že uloupit tento sedmiramenný svícen z chrámu znamená totéž, jako by nepřítel ukradl sochu vlčice z Kapitolu. Nepředstavitelné znesvěcení, které by roztrhlo samotné srdce Říma.

Náhlý rozruch po pravé straně odpoutal pozornost shromážděných lidí od menory. Pokladů už si užili do sytosti a nyní bažili po krvi. Vespasianus věděl, co bude následovat: rituál, který vznikl už za časů Romula a Rema. Daleko, nahoře pod vrcholem Kapitolu, se dav dychtivě rozestoupil a utvořil široký kruh kolem hluboké strže zející v zemi; členové pretoriánské gardy s vytasenými meči museli zadržovat nedočkavce. Zde skončil nepřítel Římské republiky Jugurtha, galský náčelník Vercingetorix i britští velitelé, které sem Vespasianus osobně přivlekl. Viděl židovské zajatce nahnané k okraji propasti, nyní už bez řetězů, přesto nehybné a ztichlé. Uprostřed stál vousatý muž, jenž zakoušel zvířecí muka: ozbrojenci, kteří se shlukli kolem něj, ho dloubali a bodali jako býka v aréně. Ze všech sil se snažil zůstat vzpřímený a zachovat si důstojnost, vůbec se však nebránil, když mu strhli roucho a kolem krku surově utáhli oprátku. Kopím ho postrčili až k okraji a zástup řičel nadšením. Náhle se muž zřítil do hlubin. V té chvíli scénu ozářil oslepující jas. Za Vespasianovými zády vystoupilo slunce nad chrám zasvěcený bohu války Martovi a blyštivě se odráželo od svícnu a dalších součástí zlatého lupu nahromaděného na prostranství.

Dav zahřímal. Bylo to další dobré znamení.

Vespasianus si vzpomněl na ty temné oči a netečně obrátil tvář k západu.

Skoncujme s tím.

Na pár chvil zavládlo uctivé ticho, podobné tomu, jaké provázelo přílet orlů. Poté zpoza jámy vyšel muž v kápi a cosi třímal v ruce. Zástup zajásal. Nyní byla řada na zajatcích. Vespasianus lhostejně přihlížel, jak pochopové oddělují děti od rodičů a vedou je kupředu. Jedna z žen omdlela. Vzápětí ji chytili za vlasy a na místě sťali. Jakýsi muž se vrávoravě vrhl za svým dítětem a jeden z Núbijců ho za to ihned zkopal do krve. Děti postrkovali na okraj propasti po třech. Pak jim podřízli hrdla a jejich tělíčka se zřítila do rokle. Po nich přišly na řadu ženy a nakonec muži. Ty si vzali na starost gladiátoři v kuklách, kteří současně máchali obřími zahnutými meči. Každý svist oceli doprovodil jediný úder bubnu, jako by to byli veslaři v galéře. Těla se kupila na těla. Lesklý kov šlehal v sluneční záři nahoru a zase dolů. Dav se vlnil a kochal se krví. Vespasianus znovu pohlédl na vzácný svícen. Sedm zajatců, které nařídil ušetřit, viselo na sloupech za roklí, nahá těla potřísněná rudou krví. Vrátí se ke svým druhům do Judské pouště a přinesou jim zprávu o římské odplatě, o tom, že jejich nejposvátnější symbol teď patří vítězi. Pokud Řím bude mít v držení poklad Chrámu, Židé se proti němu nikdy neodváží znovu povstat. Světlo, které jim ozařovalo cestu, by při sebemenším pokusu navždy zhaslo. Takto si počínali Římané.

Popravčí splnili úkol. Nyní mohl konečně nastat čas oslav, dny plné zábavy a her, pobožností a ovací. Dříve než dav propukl v hlučný jásot, býci, kteří přitáhli vozy s poklady, byli odvedeni pod Jupiterův chrám. Oltář i sochu vlčice už potřísnila krev první oběti.

Vespasianus se obrátil k odchodu z tribuny, minci přitom nepřestávaje svírat v prstech. Shodil ze sebe nachový plášť a oblékl si rudé roucho, které mu podali dva otroci. Přidá se ke svým synům Titovi a Domitianovi, kteří jedou v sedlech na konci průvodu, a povede řadu kněží k oltáři pod Jupiterovým chrámem, kde vykoná své obvyklé rituály jako správný pontifex maximus, nejvyšší velekněz. Naposledy pohlédl na mramorovou desku s plánem města a tiše se pomodlil. Věk dobývání skončil. Jeho vláda bude érou obnovy, návratem od úpadku k hodnotám předků. Právě na místě, kde nyní stál, postaví Chrám míru, největší svatostánek světa. Zde na věčné časy uloží poklad tohoto poraženého národa. Znovu si vybavil temné oči. Vynaloží všechny síly, aby menora už nikdy vítězoslavně neputovala ulicemi Říma. Otočil se k odchodu, ale pak se zarazil a hodil minci daleko do davu. Sledoval, jak opsala vysoký oblouk před blyštivým zlatem svícnu, a pak navěky zmizela v propadlišti dějin.

Kapitola první

Myslím, že jsme na něco narazili!“

Jack Howard vzhlédl od mapy k minaretům lemujícím obzor Istanbulu a pak sklopil oči k příďové palubě, odkud zazněl ten vzrušený výkřik. Rychle odložil kružítka, s nimiž pracoval, a vyklouzl ze dveří můstku, aby měl lepší rozhled. Celé ráno cítil napětí, že by to dnes konečně mohlo vyjít, a teď mu srdce bušilo rozčilením. Když uviděl, co se děje, otočil se a sjel po kovovém zábradlí o tři patra níž až na lávku na levoboku. O několik vteřin později se vmísil mezi posádku na přídi. Jeho tmavomodré rybářské tričko zářilo mezi kombinézami se znakem Mezinárodní námořní univerzity.

„Tak co máte?“

Než stačil velitel posádky odpovědět, z rozčeřených bílých vln vlevo před lodí se vynořil jeden z potápěčů. Jack se naklonil přes zábradlí paluby a díval se, jak muž vyplivl náustek dýchacího zařízení a napustil vzduch do vyvažovacího žaketu.

„Jsou to Benátky,“ zavolal udýchaně. „Určitě. Viděl jsem značky.“

Vzápětí žaket vypustil a znovu zmizel pod vlnami. Jack sledoval vír bublinek, který vycházel z jeho dýchací trubice a z přístrojů tří dalších potápěčů, kteří naváděli zdvižnou plošinu vzhůru na hladinu. Byla to poměrně nebezpečná operace, jelikož jejich loď, Sea Venture, musela udržovat stálou pozici proti povrchovému proudu o síle pěti uzlů. Stačilo mírné zakolísání a potápěči i se svým drahocenným nákladem by byli smeteni do jedné z nejrušnějších námořních cest světa.

Jack přimhouřil oči před sluncem tančícím na vlnách a upřeně hleděl na místo, kde potápěč zmizel, jeho ošlehaná a opálená tvář se přitom zachmuřila. Strojní zařízení, které měl za zády, se náhle rozdrnčelo a jeřáb podklesl pod tíhou nákladu. Lano pomalu, ale jistě stoupalo od mořského dna ležícího o třicet metrů níž a děsivě zasténalo, jak se ho zmocnil proud. Posádka kolem zábradlí se zatajeným dechem naslouchala skřípění, jež tu složitou akci provázelo. Konečně se vynořily mohutné řetězy připevněné v rozích plošiny a Jack věděl, že mají vyhráno. Sea Venture stála levobokem k závětrné straně proudu a čelem k pobřeží starobylého města. Svým velkým ponorem teď chránila stoupající plošinu.

Z temných hlubin začal vystupovat obří obdélník. Jack pocítil dobře známý záchvěv vzrušení, vlnu adrenalinu, která ho v podobných chvílích vždycky zaplavovala. Přestože osobně asistoval u několika archeologických nálezů, jež se výrazně zapsaly do dějin, každý nový objev prožíval s nemenší trémou. I ten nejobyčejnější předmět mohl otevřít úplně nové okno do minulosti a osvětlit významné události, které se matně uchovaly jen v bájích a učebnicích dějepisu. Jack svíral zábradlí a zaujatě sledoval, jak se v rozích vynořili čtyři potápěči a plošina se vynořila z vln. Když námořníci spatřili, co na ní leží, propukli v bujaré veselí. Měsíce plánování a dny nepřetržitého úsilí se vyplatily.

„Bravo.“ Šéf posádky se zazubil na Jacka. „Zase jste měl pravdu.“

„Bez vaší pomoci by se to nikdy nepodařilo.“

Bylo to obří dělo, lesklý bronzový kanon dlouhý nejméně dva metry. Mořská voda smyla z jeho povrchu nečistotu mnoha staletí, takže se leskl jako zlato. Jack okamžitě poznal, že jde o starodávný typ; jeho zdobený válcovitý závěr se zužoval k osmiúhelníku ústí. Podobné zbraně pocházející ze šestnáctého století, z Mary Rose, vlajkové lodi Jindřicha VIII. ukotvené v Portsmouthu, či z vraků španělského loďstva, už viděl. Tenhle kus ale vypadal starší, mnohem starší. Když jeřáb pomalu zhoupl náklad přes zábradlí a složil ho na příď, Jack se šel podívat zblízka a posádka se mu dychtivě shromáždila za zády. Dřepl si a uctivě natáhl ruku k dělu, nedbaje na stříkance bláta z čisticí hadice.

„Lev svatého Marka,“ pronesl. „Opravdu je to z Benátek.“

Ukázal na vystouplý odlitek na konci, kde se dělo nabíjelo. Ten obraz byl nezaměnitelný: okřídlený lev zdobený věncem z listí, jeden z nejvyšších symbolů středověké Evropy. Přejel prsty po erbu a pokračoval k zadní části závěru. Náhle zvedl druhou ruku a naznačil námořníkovi s hadicí, aby zaměřil proud vody jinam.

„Je tady litý znak,“ vyhrkl rozčileně. „Před zápalným otvorem.“

„To je datum.“ Velitel posádky se sklonil nad Jackem a zakryl si oči před odleskem. „Anno domini. Pak nějaké římské číslice. Nemůžu to pořádně… počkejte M, C, D…“

„Čtrnáct set padesát tři!“ vykřikl jeden z mužů.

„Panebože,“ hlesl Jack. „Velké obléhání.“ To datum nemusel nikomu dlouze vysvětlovat, jeho význam totiž vtloukal do členů posádky na nesčetných poradách. 1453. Rok největšího střetu mezi Východem a Západem, souboje titánů na křižovatce Evropy a Asie. Rok posledního vydechnutí umírající římské říše, jejíž území se od rozkvětu před patnácti sty lety, kdy ovládala převážnou část tehdy známého světa, ztenčilo na tuto poslední výspu vzdoru. Jack přitiskl dlaň k chladnému kovu děla a na okamžik měl dojem, jako by do něj vstoupila energie. Zadíval se podle hlavně směrem k městu, jehož minarety a báně vystupovaly na obzoru jako démanty z faty morgány. Dotýkal se samotných dějin. Takový pohled do minulosti by nedokázala nabídnout žádná učebnice.

Po chvíli vstal a narovnal si záda. Jeho vysoká štíhlá postava se vztyčila nad většinou posádky. „Je to polní zbraň, obléhací dělo mnohem větší než zadovky, jimiž bývaly vybavené lodě z té doby. Tipoval bych, že před sebou máme jedno z děl, které používal sultán Mehmed II. a Turci k ostřelování městských hradeb.“ Ukázal k pobřeží, kde se jen slabě rýsovaly pobořené zbytky byzantských mořských hrází, jejichž impozantní velikost narušila zemětřesení a moderní vývoj. „Turci stříleli ze všeho, co jim zrovna padlo pod ruku. Tohle dělo bylo odlité ve stejném roce v Benátkách, potom se z něj možná stala válečná kořist nebo se ho zmocnili piráti a nasadili je proti silám Byzance za hradbami, snad i včetně samotných Benátčanů. Tureckým novinářům se to bude moc líbit.“

Když se posádka rozešla do práce, Jack se znovu zadíval na znak zdobící dělo. Stejně jako jeho vlastní předkové v Anglii, námořní kapitáni a objevitelé nejvzdálenějších končin světa, i Benátčané byli dobrodruzi, kteří rozprostřeli svá chapadla po celém Středomoří a zde v Konstantinopoli dokonce založili kupeckou kolonii. Jejich svět byl světem obchodu a překupnictví, ne imperializmu a dobyvatelství. Spáchali však jeden z největších zločinů v dějinách civilizace. Zločin, který přivedl Jacka na toto místo a jemuž chtěl stůj co stůj přijít na kloub dřív, než bude expedice u konce.

Po návratu na můstek Jack znovu usedl k mapě a vykasal si rukávy. Bylo chladné letní ráno, s rozplýváním mořského oparu však slunce nabývalo na síle. Podíval se na hlavního kapitána Toma Yorka, elegantního bělovlasého muže, jenž se právě radil s druhým důstojníkem, nováčkem z Estonska, který přišel se skvělými výsledky z ruské Akademie obchodního námořnictva. York na Jacka dychtivě pohlédl a naklonil hlavu k oknu, jímž předtím sledoval dění dole na přídi.

„Na dálku bych to viděl na polovinu patnáctého století.“ York zahájil svou skvělou kariéru u Královského námořnictva jako důstojník lodního dělostřelectva a postupně se stal odborníkem na starodávnou námořní výzbroj, což se mu pak při projektech Mezinárodní námořní univerzity velice hodilo. „Už se nemůžu dočkat, až se na to podívám zblízka. Jsou to počátky námořního dělostřelectva. Ale pro nás stejně moc pozdě.“

Jack přikývl. „Přesně rok 1453. Skoro o dvě stě padesát let později. My hledáme něco mnohem staršího než kanony, ze kterých se střílelo na moři. Je to vynikající nález a nechtěl jsem zkazit posádce radost, ale do křížových výprav máme ještě hodně daleko.“

Jack se zamyšleně zadíval k pobřeží. Výhled mu na chvíli zakryl trajekt obsypaný lidmi, který proplul nebezpečně blízko vykopávek. Ve světélkující brázdě, jež se za ním tvořila, vypadalo město jako nebeský přízrak vznášející se na oblaku. Byl to jeden z vrcholných obrazů historie, esence největších civilizací, jaké svět poznal. Jackovi ten výjev připomínal průřez archeologickým nalezištěm, jednotlivé vrstvy zde však nebyly navršené na sobě, ale dokonale promísené, jako by se všechny nitky dějin navzájem propletly. Úplně dole ležely rozpraskané a zvrásněné pozůstatky zdí Konstantinopole, které dal postavit císař Konstantin Veliký, když sem ve čtvrtém století přemístil hlavní město a Řím nechal upadat a chátrat. Nad jejími zdmi se zvedaly svahy mnohem starší řecké akropole Byzantium, jejíž název přežil jako označení středověké křesťanské říše se sídlem v Konstantinopoli a jejíž původ sahal až do antického Říma. Nad tím vším se tyčila velkolepá nádhera paláce Topkapi, jádro města, které Osmané po vítězství nad Byzantinci v roce 1453 přejmenovali na Istanbul, a zářivé srdce nejmocnějšího státu středověkého světa. Ještě výš, nad hrstkou zbývajících dřevěných domů starého Istanbulu, stoupaly minarety a kaskády kupolí chrámu Hagia Sofia, kdysi největší ze všech křesťanských katedrál na Východě, avšak od roku 1453 islámského svatostánku. A Jack tušil, že někde mezi tím se možná ukrývají důkazy o velkém stěhování na samém úsvitu dějin, o příchodu osadníků z dávné civilizace, kteří prchli ze své citadely v Atlantidě daleko na východě, když ji zaplavilo Černé moře.

Nechtělo se mu ani věřit, že od chvíle, kdy se s Káťou poprvé ponořili do spletitých uliček města, už uplynulo šest měsíců. Byla to doba veliké radosti z životního objevu, avšak také prázdnoty a žalu. Káťu tížila krutá pravda o zločinech vlastního otce, od níž jí nedokázal ulehčit ani Jack. Rozhodla se proto k návratu do Ruska, kde chtěla bojovat proti ilegálnímu obchodu se starožitnostmi. Jack se zase těžce smiřoval se ztrátou dobrého přítele. S Peterem Howem se znali už od chlapeckých let a jeho tragédii si připomněl pokaždé, když viděl kulhajícího Toma Yorka, který si z téže přestřelky odnesl trvalou památku. Jack si vymínil, že zůstane na palubě Sea Venture tak dlouho, dokud pátrání nebude definitivně odvoláno. Ještě mnoho dní poté měl dojem, že jeho snaha byla pohřbena v Černém moři společně s lodí Seaquest a že ve své touze po dobrodružství nemá právo riskovat životy ostatních. Ztracené sebevědomí mu navrátila až Káťa, když při společných toulkách Istanbulem čím dál víc pronikali do byzantských dějin. Přesvědčila ho, aby znovu oživil klukovský sen, který s Peterem Howem měli. Sen o ztraceném bájném pokladu, jemuž úplně podlehl, když se rozloučil s Káťou na letišti, a který ho zavedl až sem.

„Mám to!“

Jack prudce procitl ze zamyšlení a spěchal ke zdroji hluku do navigační místnosti za můstkem. V potemnělém interiéru pohlédl k místu, kde lodní přístroje uvolnily prostor složitému souboru elektronických pomůcek obklopujících obří počítačový monitor. Uprostřed toho všeho, lhostejný k jeho příchodu, seděl snědý tmavovlasý muž s postavou ragbisty. Oči měl doslova přilepené k obrazovce a hlavu v zajetí sluchátek s anténkami.

„Ještě že jsi trochu shodil,“ začal Jack. „Jinak bychom tě z toho museli vykopat.“

„Co?“ Costas Kazantzakis po něm šlehl netrpělivým pohledem a pak se znovu soustředil na monitor. Jack mu to zopakoval dostatečně nahlas.

„No jo, no jo.“ Costas sundal sluchátka a opřel se v úzkém prostoru, ve kterém se tísnil. „Musel jsem, vždyť jsem se z toho tunelu pod mořem málem nevyhrabal. Ještě pořád mám jizvy. Jestli z toho projektu vzešlo něco pozitivního, tak asi jen to, že mě bohové Atlantidy přesvědčili, že mám omezit příjem kalorií.“

Costas otočil hlavu a všiml si Jackova zabláceného svetru. „Už zase si hraješ?“

„Obléhací dělo. Benátky. 1453.“

Costas něco zabručel, a když se monitor rozzářil pestrou škálou barev, znovu si narazil sluchátka. Jack s uspokojením sledoval, jak se jeho přítel opět ponořil do své práce. Costas byl mimořádně schopný inženýr s doktorátem ze stavby ponorek na technice v Massachusetts a od založení Mezinárodní námořní univerzity před více než deseti lety doprovázel Jacka při mnoha dobrodružstvích. Jeho exaktní přístup výborně doplňoval Jackovu archeologii. Costas se nezaobíral složitými nitkami dějin ani možností různých výkladů. Jedinými podstatnými problémy pro něj byly ty, které se daly vědecky vyřešit, a složitá situace nastávala jen tehdy, když věci přestávaly řádně fungovat.

„Co se děje?“

Do dveří vstoupil další návštěvník a vmáčkl se vedle Jacka. Hřmotná postava ho prozradila. Maurice Hiebermeyer se nepřestával lesknout potem, i když měl na sobě jen volné trenýrky a rozepnutou košili. Jack se otočil a kývl mu na pozdrav.

„Zdá se, že Costas ten krám konečně rozběhl.“

Jack věděl, co bude následovat. Hiebermeyer přiletěl v noci vrtulníkem z Archeologického institutu v Alexandrii jako dravý pták vrhající se střemhlav na kořist. Doufal totiž, že vzhledem k těžkostem s vykopávkami v istanbulském přístavu bude Jack svolný k jinému projektu. Když spolu před půl rokem naposledy mluvili na palubě Sea Venture, Hiebermeyer se zmínil o dalším vzácném nálezu starověkého písma z pohřebiště mumií, které předtím vydalo atlantský papyrus, a od té doby bombardoval Mezinárodní námořní univerzitu telefonáty a e-maily.

Nervózně si pohrával s deskami, které přinesl s sebou. „Jacku, je potřeba…“

„To počká.“ Jack se na tělnatého egyptologa dobrosrdečně usmál. „Teď tady máme práci, potřebuju se soustředit. Promiň, Maurici. Nech to, prosím tě, na potom.“ Otočil se zpět k monitoru a Hiebermeyer zmlkl.

„Jo!“

Obrazovka hrála všemi barvami. Oba muži se postavili přímo nad Costase, aby lépe viděli. Sledovali záběry, na nichž se v ozářené šedé mlhovině natahovalo mechanické rameno s velkými klepety.

„Nacházíme se skoro šestnáct metrů pod mořským dnem, přesně jedenapadesát metrů pod naší současnou pozicí.“ Costas sňal sluchátka, opřel se a pokračoval: „Za několik vteřin se obraz automaticky přepne na sonar a fretka by měla být znovu na příjmu.“

„Fretka?“

Costas omluvně pohlédl na Hiebermeyera a podal mu plastový model, který u sebe nosil jako talisman: podivný válcovitý předmět vzdáleně připomínající vozítko na dálkové ovládání, které použili při průzkumu neolitické vesnice v Černém moři. „Je to něco mezi strojem řízeným na dálku, podmořským vysavačem a sonarem,“ rozplýval se. „Ovládá se odsud kabelem. Umí se s dokonalou přesností hrabat v usazeninách a poslat nám sem obrázky ostré, jako když je děláte magnetickou rezonancí. Zrovna teď se prokousává splavenou půdou, jsou jí tuny. Nacházíme se na kraji kanálu vymletého Bosporem, ale i tak je tady obrovské množství usazenin, několik metrů za každé století. Pokud chceme najít to, co nás zajímá, musíme zarýt pořádně hluboko. Ten řetěz to svou vahou stáhne ještě dál.“

„Aha, řetěz,“ zamumlal Hiebermeyer. „To mi musíte připomenout.“

Jack přistoupil ke žluté námořní mapě přístupů k Istanbulu, připíchnuté na stěně vedle Costase. Jejich poloha byla jasně vyznačena u ústí zátoky, jež procházela městem a svým zakřiveným tvarem připomínala tureckou šavli vyznačující výspu Byzance a jeden z největších přírodních přístavů světa. Starověcí Řekové jí dali název Chrysoceras, Zlatý roh, jako by cestou do Černého moře uvízl v Bosporu bájný obří býk. Ten význam si všichni tři muži dobře uvědomovali, býčí obrazy měli ještě v čerstvé paměti z Atlantidy.

Jack zvedl tužku a načrtl tenkou linku směrem ke vstupu do zálivu. „Za byzantské éry Zlatý roh v dobách krize přehrazovala zábrana dlouhá skoro kilometr. Byl to mohutný řetěz připevněný na pylonech a prámech. Byl uchycený tady, na věži u okraje městských hradeb, kde zátoka splývá s Bosporem, a tady, asi tři sta metrů od nás na břehu ve čtvrti Galata. První zmínky o tom řetězu pocházejí z osmého století a později sehrál slavnou roli při velkém obléhání roku 1453. Víme však jen o dvou případech, kdy mohlo dojít k jeho přetržení. První nastal v jedenáctém století, když ho ve svých válečných veslicích údajně překonala tlupa vikinských žoldáků. Druhý je pravděpodobnější – v roce 1204 ho prorazily benátské galéry beranidlem. Řetěz byl opraven, ale poškozená část možná zůstala ležet na mořském dně. Jestli ji najdeme, tak jsme se dostali k vrstvě, kde by měl ležet lup, a jsme pořád ve hře.“

„První článek našeho příběhu.“ Costasova slovní hříčka nemohla zakrýt jeho nervozitu: tiše bubnoval prsty na stole a co chvíli stáčel oči k monitoru. Obraz potemněl a jediným svědectvím, že fretka stále pracuje, byl údaj o hloubce v rohu, který se zvyšoval jen mučivě pomalu, jak se stroj prodíral všemi nánosy.

„Kde berete jistotu, že jste našli správné místo?“ Hiebermeyer rázem zapomněl na vlastní projekt a nechal se vtáhnout do děje.

„Pochybovat se dá vždycky, ale rukopis z patnáctého století objevený vloni v archivu paláce Topkapi udává přesnou polohu uprostřed známých památníků na pobřeží.“

„Tohle se mi nelíbí.“ Costas pohlédl na nástěnné hodiny a nervózně se zavrtěl v křesle. „Jestli to dělo pochází z roku 1453, tak se musíme prokopat ještě nejmíň pětimetrovou vrstvou zhutněných usazenin, než se dostaneme k cíli. Ale Sea Venture bude muset už za dvacet minut změnit polohu.“

Jack chápal jeho obavu a našpulil rty. Tento projekt byl v jeho kariéře zcela výjimečný a připomínal neustálou hru na kočku a myš na jedné z nejrušnějších vodních cest planety. Od přístavních úřadů měli každý den povolených šest hodin, i tak se ovšem museli co chvíli posunovat, aby pustili trajekt nebo nákladní loď, z nichž některé měly tak hluboký ponor, že svými šrouby vířily sedimenty usazené na dně. Jack stoprocentně důvěřoval navigačním schopnostem Toma Yorka a dynamický polohovací systém umožňoval lodi Sea Venture vrátit se přesně na požadované místo určené souřadnicemi. Vykopávky na mořském dně však nechránilo nic a bohužel pro Costase neexistovala záruka, že jeho vzácný přístroj nezůstane pohřben v hlubinách spolu s ostatními pozůstatky historie.

Hiebermeyer vycítil napětí, a tak Jacka pobídl: „A co ten tvůj sen z klukovských let?“

Jack se zhluboka nadechl a gestem pozval Hiebermeyera k počítači na druhé straně místnůstky. Ten příběh vyprávěl snad už stokrát, posádce i novinářům v usilovné snaze získat projektu podporu od správní rady Mezinárodní námořní univerzity a tureckých úřadů, pokaždé však přitom cítil vzrušené rozechvění.

„Velké obléhání z roku 1453 bylo jedním z přelomových okamžiků dějin,“ spustil i nyní. „Největší říši, jakou svět kdy poznal, zvonil umíráček. Díky tomu se pak islám trvale uchytil v Evropě. Konstantinopol ovšem zažila to nejhorší už dvě a půl století předtím. Strašné znesvěcení a pošpinění, jaké nemělo ani ve středověkých poměrech obdoby. A nespáchali ho bezvěrci, nýbrž křesťané, bojovníci svatého kříže.“

„Křížové výpravy,“ vydechl Hiebermeyer. „No jistě.“

„Tehdy až do Svaté země nedošli.“

„Vzpomínáš, co do nás na Cambridgi vtloukal profesor Dillen?“ zamumlal Hiebermeyer. „Že největších zločinů proti křesťanství se vždycky dopouštěli sami křesťané.“ Oba studovali vysokou školu v téže době, a když se Jack po službě u Královského námořnictva vrátil dodělat si doktorát, chodili spolu k věhlasnému učiteli na hodiny raného křesťanství a židovské historie.

„Psal se rok 1204,“ pokračoval Jack. „Papež Inocenc III. vydal výzvu ke čtvrté křížové výpravě, další neúspěšné expedici za osvobození Jeruzaléma od pohanů. Urození rytíři křižáckých vojsk se však odklonili od svého úkolu a vyloupili největší pokladnici východního křesťanstva, což je jedna z nejhrůznějších legend v dějinách.“

Na malé obrazovce před nimi se náhle rozzářil obraz proslulý po celém světě, čtyři nádherní koně z pozlacené mědi s architektonickými skvosty v pozadí.

„Koně z náměstí svatého Marka,“ podotkl Hiebermeyer.

„Turistům by asi vypadly kamery z rukou, kdyby se dozvěděli, jak se ty sochy dostaly do Benátek.“ Jack byl v ráži a v jeho slovech kypěla zlost. „Vůdcové křížové výpravy potřebovali, aby někdo dopravil rytíře a jejich výzbroj přes Středozemní moře do Svaté země. A kdo byl lepší než Benátky, největší námořní mocnost těch dob? Jenže Benátčané sledovali své vlastní cíle. Byzantská říše s hlavním městem Konstantinopolí se začala rozpínat až k hranicím jejich území v Jaderském moři a to se jim samozřejmě nelíbilo. Benátští kupci v Konstantinopoli se navíc stávali obětí vražd. Dóže Dandolo byl léta předtím v Byzanci uvězněn a oslepen, a od té doby potají spřádal plány na odplatu. Když se křižáci nalodili, ukázalo se, že nemají peníze na cestu, čímž se v podstatě stali otroky Benátčanů. Připočti k tomu ještě touhu křižáků po byzantském trůnu a scéna byla připravená. Papež Inocenc III. se ocitl v situaci, kdy nevědomky sponzoroval vyplenění druhého největšího křesťanského města na světě, střediska východní církve. Když křižáci dorazili do Konstantinopole, zapomněli na svatý kříž a počínali si jako každá jiná loupeživá armáda středověku, ale s takovou krutostí a barbarstvím, jaké ani v té době neměly obdoby.“

„Co se stalo?“

„Představ si, že by do Londýna vtrhlo vojsko bez velení, svrhlo všechny sochy, znesvětilo Westminsterské opatství, vyloupilo Britské muzeum a zapálilo knihovnu. Při jediném krvavém nájezdu by padly všechny národní symboly a poklady. V Konstantinopoli zaměřili svatí bojovníci svou vyhlášenou náboženskou horlivost na velké kostely v čele s katedrálou Hagia Sofia a vyplenili posvátné památky tisíce let křesťanství. Zničili knihovny, nástupkyně dávných sbírek v Alexandrii a Efesu, což byla ohromná ztráta pro celou civilizaci. Zbořili hipodrom, starověké závodiště, které bylo jádrem města. Zanechali jen torza soch, která jsou tam k vidění dodneška, a pár památek příliš velkých, aby je dokázali zbourat.“

„Egyptský obelisk Tuthmose III.,“ přitakal Hiebermeyer.

Jack ukázal na obrazovku. „Víme, že Konstantinopol byla dědicem všech největších klenotů západní civilizace. Vzácné artefakty z Egypta, Řecka a Blízkého východu po rozšíření říše putovaly nejdřív do Říma. Když pak Konstantin změnil hlavní město, řada pokladů se přesunula s ním přes Středozemní moře z Říma právě sem. Koně svatého Marka snad původně vytvořili Řekové v pátém století před naším letopočtem, možná zdobily slavnou svatyni v Olympii. O pět staletí později se ocitnou v Římě, na vrcholu Neronova vítězného oblouku jako část sousoší zobrazujícího císaře řídícího čtyřspřeží. Vespasianus dá sice oblouk zbourat, ale ten obraz přežije na Neronových mincích. O čtyři století později jsou tady v Konstantinopoli, třeba v hipodromu vedle toho obelisku. A nezapomeň, že Konstantinopol nebyla až do roku 1204 nikdy vypleněna. Poklady, které podle vyprávění očitých svědků zničili křižáci, možná jen slabě naznačují, co všechno se tu nacházelo. Část lupu byla roztavena na mince. Jiné poklady, jako koně svatého Marka, byly přepraveny zpátky do Benátek a do domovů křižáků ve Francii, Španělsku, Nizozemsku a Anglii. Pozůstatky toho zločinu tam možná dodnes leží ukryté ve velkých katedrálách a klášterech. A další předměty, především památky s pohanskou symbolikou, byly znesvěceny a naházeny do Zlatého rohu.“ Odmlčel se. „Když jsme se s Peterem Howem začali o tenhle příběh zajímat, došli jsme přesvědčení, že jeden z největších pokladů starověkého umění na světě může ležet na dně moře přímo pod námi.“

Náhle za nimi cosi zachrastilo: Costas si přisunul židli blíž k monitoru. Hiebermeyer, nespouštěje oči z obrazu koní, položil příteli ruku na rameno.

„Říkáš, že všechny věci z antického Říma mohly zamířit právě sem,“ pronesl tiše. „Vloni po našem menším dobrodružství v Černém moři mě zavolali do Říma, abych přeložil jeden egyptský posvátný text nalezený na místě někdejšího Vespasianova Chrámu míru, blízko místa, kde se našly úlomky mramorového plánu města. Ukázalo se, že je to jedna z řady bronzových desek připevněných ke kolonádě, které obsahovaly stejný text ve všech hlavních jazycích římské říše. Latinsky, řecky, egyptsky, aramejsky – jak si jen vzpomeneš. Byl to výčet Vespasianových vítězství a triumfů Říma. Hlavním tématem byla židovská válka.“

Jack se odvrátil od Costase a upřel zrak na Hiebermeyera, jehož temné oči byly neproniknutelné. Hiebermeyer ze sebe vysoukal: „Myslíš na to, co já?“

Jack mlčel.

„Panebože.“ Hiebermeyerovi se roztřásl hlas. Jeho německý přízvuk byl náhle výraznější. „Židovské poklady z tabernáklu. Vespasian je nechal uložit v Chrámu míru a nikdo už je nikdy neměl spatřit. Vyprávěly se o tom legendy.“ Z jeho hlasu zbyl jen šepot. „Nemohli je před pádem Říma tajně přemístit do Konstantinopole?“

„Taky mě to napadlo,“ přitakal Jack tiše.

Hiebermeyer si sundal malé okrouhlé brýle a otřel si čelo. „Posvátné nádoby z vnitřní svatyně. Zlatý stůl. Menora.“ Poslední slovo vyřkl zdráhavě, jako by se bál. „Chápeš vůbec, k čemu se to dostáváme?“

„Jo,“ odtušil Jack.

„Teď se nebavíme jen o úžasných pokladech. Jde tady o důsledky pro současnost. Sedmiramenný svícen je symbolem moderního státu Izrael. Stačí sebemenší náznak, že hledáme ztracený klenot z židovského chrámu, a je z toho katastrofa.“

„Za tyhle čtyři stěny se to nedostane,“ ujistil ho Jack.

V té chvíli se od vedlejšího přístroje ozvalo zavýsknutí a po něm radostná šňůra brooklynských kleteb. Jack s Hiebermeyerem se rychle vrátili na svoje místa za Costasem a tentokrát se k nim přidal i druhý lodní důstojník. Jack se na řeckého přítele zvědavě podíval a pak se soustředil na obrazovku. Okamžitě mu došlo, co Costase tak rozjařilo. Na monitoru naskočil úžasně pestrobarevný obraz s linkami a obrysy ostrými jako trojrozměrná počítačová kresba. Z usazenin uprostřed vystupovala tmavá pokroucená věc, nepochybně výtvor člověka. Byl to obrovský kovový článek, nejméně metr dlouhý, který měl díky svaru uprostřed tvar číslice osm. Z něj pak vycházel další článek končící kdesi vpravo mimo záběr. Levé oko osmičky však bylo zjizvené a ohnuté: vedlejší článek se zjevně utrhl.

„Fantastické!“ Jack poplácal Costase po zádech; měl ohromnou radost. Jeho myšlenky už se rozběhly k další fázi pátrání, oči však zůstaly přikované k obrazovce a sledovaly, jak se kamera blíží k okraji obnaženého kovu. Do posledního oka byl zaklíněný kus dřeva, zřejmě odštípnutá část lodní obšívky, z níž v pravidelných odstupech vyčnívaly železné hřeby, které přežily osm staletí v bahně bez kyslíku. Když si Jack s Hiebermeyerem uvědomili, co je to v řetězu zapletené, doslova zalapali po dechu. Vypadalo to jako bílé větve nějakého stromu, jenže ve skutečnosti šlo o polámanou lidskou kostru. Její paže podivuhodně trčely z kovu, lebka byla znetvořená a stěží rozpoznatelná, stále však nesla stopy nahnědlé rzi, pozůstatek někdejší špičaté helmy s chráničem nosu.

„Tady máš ten řetěz a jednu z jeho obětí,“ ohlásil Costas. „A teď je čas odsud vypadnout.“

Costas aktivoval dálkové ovládání a odpojil kabel právě v okamžiku, kdy lodní motory začaly tepat. Jack nechal Hiebermeyera v navigační místnosti a sám vykročil za Yorkem na můstek. Během volné hodiny, kdy Sea Venture bude muset změnit polohu, než se lodní cesta opět uvolní, měl v úmyslu informovat posádku o tom, co objevili. Přes plavidlo s nákladem rudy čekající na zelenou se zahleděl z okénka směrem k nízkým obloukům Galatského mostu. Panoval na něm ranní dopravní ruch a zábradlí lemovali dychtiví rybáři, kteří neměli tušení, jaké poklady se možná skrývají pod nimi. Zpěněné vody kdysi brázděné výletními loděmi císařů a sultánů nabyly znovu někdejší průzračnosti, především díky velké očistné operaci v minulém desetiletí. Když Jack pohlédl za most k jasnému obrysu města, znovu ucítil svůdné kouzlo, které ho sem s Káťou přitáhlo za největším z tajemství. Přes veškerý chaos a temnou historii město symbolizovalo naději a Jack tu mohl oprášit svou zálibu v záhadách minulosti, jež ho provázela už od dětství.

Sklopil oči k jiskřící vodě na přídi Sea Venture, již právě rozvířily lodní stabilizátory. Měl nepopsatelnou radost z objevu, který by mohl naplnit jeho sen a stát se odrazovým můstkem k ještě úžasnějším nálezům v průběhu příštích dní. Řetěz je nasměroval přímo do klíčového okamžiku dějin a vyznačil okraj dávného přístavu, v jehož vodách skončil lup z vydrancované Konstantinopole. Teď stačilo postupovat zátokou a měli by narazit na zlatou žílu. Radost však Jackovi jako obvykle kalily obavy. Ocitli se v tísni. Stále před sebou mají dlouhou cestu. Pokud budou chtít po úřadech, aby kvůli nim dál uzavíraly vodní cestu, musejí jim také ukázat nějaké výsledky. Dělo a řetěz sice potvrdily jeho domněnku, nevyhnutelně však také vzbudí očekávání. Znovu se zadíval na hladinu, zaclonil si oči před prudkým světlem a modlil se, aby Zlatý roh dostál svému jménu.

Kapitola druhá

Maria de Montijová se téměř neznatelně zavrtěla na stoličce a krátce zavřela oči. Byl to jejich doposud nejdelší den strávený v prostorách katedrály. Navzdory adrenalinu, který ji poháněl stále dál, si dobře uvědomovala, že její soustředění brzy ochabne. Kalné anglické odpoledne za okny začalo nabírat temné odstíny a Maria slyšela neutuchající pleskání deště do skleněných tabulek. Narovnala záda, usilovně zamžikala a pozvedla paletu s čisticími nástroji k okraji rámu. V naprostém tichu síně jako by se zastavil čas. Veškerá její pozornost se upírala na složitý inkoustový obrazec ozářený mikrosvětlem, který měla jen pár centimetrů od tváře. Dýchala pomalu, rozvážně a na konci každého výdechu udělala další tah štětcem, který držela s klidem získaným lety zkušeností. Po patnácti minutách se zhoupla dozadu a podala paletu asistentovi.

„Hotovo,“ oznámila. „Končíme.“

Opatrně stáhla lampičku dozadu a odhalila celý nápis, výsledek více než týdne mravenčí práce. Patina staletí zmizela a písmena vyvstávala v jasné černi, jako by je písařova ruka vykroužila před několika dny.

Tuz ki cest estorie ont. Ou oyront ou lirront ou ueront. Prient a ihesu en deyte. De Richard de haldingham o de Lafford eyt pite. Ki lat fet e compasse. Ki ioie en cel li seit done.

Nezvyklý pravopis staré francouzštiny podtrhoval tajemství muže, který ta slova napsal. Po chvíli zamyšlení se Maria tázavě otočila k svému asistentovi, pohublému mladíkovi v brýlích s ocelovou obrubou, který se dychtivě předklonil a začal překládat.

„Vy všichni, kdož toto dílo vlastníte, nebo je uslyšíte, přečtete či spatříte, modlete se k Ježíši v jeho božské přirozenosti, aby se slitoval nad Richardem z Holdinghamu a ze Sleafordu, který je vytvořil a vydal, aby došel blaženosti na nebesích.“

Bylo zřejmé, že Richardova poslední slova jsou určena i jim a že by tedy měli ukončit svůj úkol v místě, kde písař před více než sedmi sty lety naposledy zvedl brk od pergamenu.

O dvacet minut později stála Maria uprostřed místnosti a naposledy se podívala na mapu, než zmizela pod ochranným sklem. Přítmí stáří pergamenu ještě zvýrazňovalo. Stíny a nerovnosti prozrazovaly místa, kde se telecí kůže v běhu staletí scvrkla a zkroutila.

Za normálních okolností by čištění rukopisů dostal na starosti technický personál oxfordského institutu. Když však přišla nabídka restaurovat dávnou mappu mundi uloženou v katedrále v Herefordu, Maria neodolala. Byla to životní šance, příležitost pracovat na největším dochovaném iluminovaném manuskriptu z 13. století, vlastníma rukama se dotýkat nejcennější a nejslavnější středověké mapy světa.

Když se rozkoukala v šeru, před očima jí vyvstal povědomý tvar. Téměř celou plochu velkého čtvercového pergamenu zaujímal kruh o víc než metrovém průměru. V jeho středu ležel Jeruzalém a pod ním Středozemní moře ve tvaru písmene T oddělující Asii, Afriku a Evropu. Vlevo dole se tísnily britské ostrovy a ještě níž se skvěl nápis, který předtím čistila. Mapa byla posetá stovkami drobných kreseb s hesly v latině a francouzštině: zobrazovaly biblické příběhy, různá podivuhodná stvoření a bájná místa.

Byla to přehlídka faktů i smyšlenek, vrcholný plod středověkého myšlení. Zůstávala však v zajetí nevědomosti. Svým jasným řádem a smělostí působila mapa přesvědčivě, avšak za úzkým pásem oceánu obklopujícího křesťanský svět neleželo už vůbec nic. Marie se zdálo, že postava Krista ve štítu nesoudí jen mrtvé, ale i živé: muže, kteří se nestoudně domnívali, že nesčetné divy, které vměstnali do své mappy mundi, představují veškeré boží dílo.

„Paní doktorko. Musíte jít okamžitě se mnou.“

Menší muž v mnišském rouchu přistoupil k Marie ve chvíli, kdy s deštníkem nad hlavou, který ji chránil před vytrvalým anglickým mrholením, svižně přecházela nádvoří katedrály. Do večera se měla vrátit do Oxfordu, a pokud chtěla stihnout vlak, musela si pospíšit.

„Teď se mi to nehodí,“ odvětila. Lehký španělský přízvuk propůjčoval jejímu hlasu jistou zpěvnost. „Asi za tři hodiny mám u nás na institutu přednášet o Richardovi z Holdinghamu a potřebuju čas na přípravu.“

„Asi to budete muset odložit,“ vypískl mužík rozčileně. „Dělníci ve staré řetězové knihovně právě učinili mimořádný objev. Váš asistent už je u nich.“

Maria tedy vykročila s řeholníkem k severnímu vchodu katedrály. Díky medovému odstínu pilířů z ošlehaného pískovce nepůsobil Hereford tak děsivě jako jiné velké katedrály v Anglii, když však vstoupili dovnitř a Maria se podívala rozlehlým prostorem hlavní lodi k oltáři, přepadla ji tíseň. Její pohled rámovaly masivní sloupy stoupající k menším obloukům a odtud k vějířům stropní klenby vysoko nahoře. Když se vydala za knězem boční lodí, zaútočil na ni pach vlhkého kamene a slabý závan hniloby, jako by odporný puch rozkladu, který katedrálu tak dlouho prostupoval, zůstal viset ve vzduchu ještě celé věky po uzavření posledních hrobek.

Ode dne, kdy tudy naposledy procházel Richard z Holdinghamu, se ve svatostánku nic zásadního nezměnilo. Maria pohladila pilíř a přepadl ji pocit důvěrnosti, jako by se vrátila zpět v čase a sledovala stopy tohoto velkého muže. V jeho době byl těžkopádný normanský sloh v rozkvětu teprve sto let, ale chrám stál na tomto místě už od časů anglosaského království Mercia. Býval to katedrální kostel sv. Ethelberta, krále Východní Anglie, kterého nedaleko odsud surově zavraždili. V Richardově době také přitahoval poutníky z širého okolí, kteří sem chodili vzdát hold Thomasi Becketovi, umučenému arcibiskupovi z Canterbury, jehož lakovaný relikviář přežil staletí a společně s mappou mundi patřil k největším klenotům zdejší katedrály.

Když prošli severní příčnou lodí, ocitli se v chórové uličce, kde byla mapa v posledním století vystavena, než ji přemístili do jejího nynějšího domova ve zvláštním muzeu, které vzniklo hned vedle. Přímo naproti prázdnému místu na stěně se rýsoval nízký vchod do vnější části katedrály, za nímž prosvítal začátek točitého schodiště.

„Rekonstrukce je skoro u konce,“ pravil mnich. „Ale jistota je jistota.“ Podal Marie žlutou ochrannou helmu a sám si nasadil stejnou; s hnědou mnišskou sutanou příliš neladila. Jak za ním stoupala po strmých spirálových schodech, dolehla k ní tlumená ozvěna jeho slov.

„Pískovcová katedrála je jako dřevěná bárka,“ vysvětloval. „Když je na vodě moc dlouho, musí se vyměnit všechna prkna. Jako Nelsonova vlajková loď Victory. Pískovec nepatří k trvanlivým stavebním materiálům. Využili jsme stěhování knihovny k výměně těch nejhorších kamenů.“

Blížili se k síni, v níž kdysi sídlila světově proslulá herefordská knihovna, jejíž úchvatná sbírka obsahovala vzácné inkunábule, knihy vytištěné před rokem 1500, ale také dvě stě dvacet sedm tlustých manuskriptů počínaje drahocennými Herefordskými evangelii z 8. století. Svazky i skříně, k nimž byly připevněné řetězy, se nyní nacházely ve stejném muzeu jako mappa mundi, která dřív také tvořila součást knihovny.

Když vyšli nahoru, protáhli se kolem hromady čerstvě nalámaných kamenných bloků a stanuli u dveří do sálu. V tenkých paprscích denního světla pronikajících štěrbinovými okny s obtížemi rozeznávali světlejší místa podél stěn, kde kdysi stály police se spisy. Na podlaze se válely řezné nástroje a úlomky rozpadlého zdiva, a tak místnost nepřipomínala ani tak knihovnu, jako spíš dílnu středověkého kameníka. Na protější straně se skupina dělníků shlukla nad ostrůvkem jasného světla ve zdi. Vycházelo z otvoru, z něhož byly vyňaty dva bloky kamene. Tím vznikl prostor, jímž se mohla protáhnout štíhlá postava. V tu chvíli se objevila hlava obrácená dolů, jejíž rozevláté plavé vlasy i brýle halila vrstva prachu.

„Mario! Tomu nebudeš věřit!“

Jeremy Haverstock byl nejlepší doktorand, jaký u ní kdy studoval. Virtuózně ovládal staré germánské jazyky, ale zavřel se v Oxfordu se svou dizertační prací a liboval si, jaké je to dobrodružství. Pozvala ho do Herefordu, aby se trochu rozptýlil a zažil něco jedinečného. Od jeho příjezdu z Ameriky ho povzbuzovala, aby hodně cestoval a navštěvoval starobylé klášterní knihovny, přesto si však uchoval nakažlivé nadšení turisty, jenž se dotýká dějin poprvé v životě. Bezděčně se usmála, společně s mnichem překročila hromadu sutě a sundala si z helmy respirátor.

„Tady můžeš udělat kariéru,“ sdělila mu. „Ukaž augustiniánskou bibli a můžeš přednášet sám.“

„Je to něco lepšího. Mnohem lepšího.“ Když přišli blíž, Maria si všimla, že jeho tvář je navzdory studenému vzduchu zpocená. Odsunul stranou jeden z bloků a znovu zmizel ve zdi.

„Pojď za mnou.“

O chvíli později už se Maria tísnila vedle něj a její vlnité hnědé vlasy i koženou bundu pokrýval prach. Její předchozí roztrpčení se rozplynulo v okamžiku, kdy spatřila, co mají před sebou. Stavbaři se probourali do zhruba metr široké dutiny uvnitř masivní vnější zdi katedrály. Maria ze své shrbené pozice viděla, že se nacházejí nad troskami točitého schodiště, pozůstatkem jedné z minulých stavebních etap, který byl později zazděn. Tři stupně pod nimi bylo schodiště zatarasené sutí, promíchanou hmotou, jež vypadala jako zvětralý pískovec potažený pláštěm červeného prachu. Maria v hlubokém předklonu sestoupila níž; přímo za hlavou jí svítil reflektor.

„Es estupendo,“ vyhrkla bezděčně v rodné španělštině a zůstala stát s otevřenými ústy.

„Už to taky vidíš?“ Jeremy dychtivě vklouzl vedle ní. „Je to jako Aladinova jeskyně.“

Hromadu netvořilo opadané zdivo, jak se domnívala, ale masa hnědého a zažloutlého pergamenu. Některé kusy se časem rozpadly a proměnily v papírovou drť, většina však přežila v slušném stavu a s jasně čitelnými písmeny.

„Někdo asi uklízel knihovnu,“ pronesl Jeremy. „Potrhané fragmenty, neopravitelně poškozené knihy. Všechno jsou to rukopisy a zdá se, že ty nejmladší pocházejí z 13. století. Podle historika architektury tohle schodiště ztratilo svůj smysl a bylo zazděno před dokončením severní příčné lodi ve 14. století.“

Maria se posunula stranou a ukázala na místo, kam dopadal stín její hlavy. Náhle se roztřásla vzrušením.

„Podívej,“ vysoukala ze sebe. „To nejsou jen útržky. Je tady jeden nedotčený svazek.“

Jeremy natáhl svoje dlouhé paže a z lůžka potrhaných pergamenů opatrně vytáhl v kůži vázanou knihu. Maria z ní opatrně sfoukla prach a otevřela zašedlou hnědou vazbu.

„Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum.“

Přečetla ta slova pomalu a žasla nad jejich obsahem. „Církevní dějiny národa anglického od Bedy Ctihodného. V latině, což znamená, že jde o jeden z originálů. Deváté, možná osmé století.“

Jeremy odloupl stránku pergamenu přilepenou k zadní desce knihy. Dotýkal se zatuchlých listů a něco si tiše drmolil, oči mu létaly po řádcích sem a tam. Maria ho zmateně sledovala a on náhle zmlkl.

„Co to je?“ zeptala se.

„Neuvěřitelné,“ zašeptal. „Pokračování Anglosaské kroniky z dvanáctého století. Je tady řeč o Jindřichovi II. a králi Janovi. Vypadá to jako úplně poslední písemnost ve staroangličtině, kterou se Normané tolik snažili potlačit. Nezvratně to potvrzuje můj předpoklad, že anglosaská tradice přežila v tajných písařských dílnách dlouho do středověku. Pokud za tohle nedostanu doktorát, tak to už vážně nevím za co.“

Maria si prohlížela výjev, který se jim naskytl, a povšimla si několika dalších netknutých svazků vykukujících u místa, kde našli Církevní dějiny.

„To nebyl jen obyčejný úklid,“ prohlásila tiše. „Vždycky mi bylo záhadou, proč v herefordské knihovně chybí dvě zásadní díla anglosaských dějin, když jsou tam liturgické rukopisy až z osmého století. Možná to byla práce horlivého knihovníka, který chtěl držet krok s dobou, a tak uvolnil prostor pro novější díla. Ale třeba šlo o víc: o záměrné vyřazení děl anglosaské historie z knihovny, pokus ukrýt všechno, co normanská šlechta považovala za podvratné.“

Opatrně zaklapla knihu a sevřela ji v náruči. Znepokojeně se zadívala na kousky pergamenu, který se potrhal a rozpadl, když z něj Jeremy objemný svazek vyprostil.

„Vezmeme Bedu a ty stránky z Kroniky,“ rozhodla. „Ale všechno ostatní musí zůstat na místě a vchod se znovu zazdí, dokud sem nepovoláme tým restaurátorů. Nemůžeme si dovolit vystavovat další pergameny vzduchu.“ Znovu stočila pohled k Jeremymu, který si zasmušile čistil brýle. „Budiž ti odpuštěno,“ usmála se na něj. „Možná jsi zakopl o největší poklad anglického dávnověku, jaký byl kdy nalezen.“

Když se otočili k odchodu, Jeremy zahlédl jakýsi neobvyklý tvar vyčnívající z moře útržků pergamenu. Byl to konec svinuté listiny, která mohla být ještě starší než vázané knihy. Neodolal a naklonil se zpět právě ve chvíli, kdy Maria zamířila ven.

Významně si odkašlal a Maria se ohlédla k jasnému halogenovému světlu. Spatřila jeho provinilý výraz a pak i metr dlouhý svitek položený na stránkách Kroniky.

„Ne. Musíme to tady nechat,“ zkazila mu hned iluze.

„Třeba by se ti hodil na dnešní přednášku.“

V Marie se probudila zvědavost a znovu se k němu otočila. Jeremy odvinul asi deset centimetrů listiny a pozvedl ji, aby dobře viděla. Všimla si okraje velkého kruhu, v němž rozeznávala slabé obrysy, které vypadaly jako náčrty a zhuštěná hesla.

Věděla, co má před očima, ještě dřív, než přistoupila k Jeremymu. Ve vlastní dizertační práci před deseti lety tvrdila, že mappa mundi z Herefordu je jen kopie, sice práce vynikajícího umělce, nikoli však odborníka. Jak jinak si vysvětlit, že slovo AFFRICA bylo nesprávně napsané napříč Evropou a EUROPA zase přes Afriku. Biskup z Herefordu si objednal mapu u Richarda z Holdinghamu, který připravil návrh ve své domovské katedrále v Lincolnu, ale konečnou verzi vypracoval v jeho nepřítomnosti jeden z herefordských řemeslníků, který uměl hezky psát a kreslit, nebyl ovšem vzdělaný ani precizní. Mezery ve znalostech se zračily v jemných detailech, od drobných estetických úprav na úkor věrohodnosti až po zvláštnosti v pravopisu a geografii.

Maria si s překvapením uvědomila, že hledí na náčrt z dílny samotného Richarda, kartografa a mnicha, jehož pojetí světa ji fascinovalo už od studentských let. Musela ocenit přesnou a jistou ruku, která opatřila texty celou mapu. Těsně pod prsty Jeremyho levé ruky svírajícími listinu prosvítalo vybledlé heslo EUROPA, správně umístěné nad Francii a Itálii. Vedle jeho pravice, která dokument rozvinula, se nacházel podlouhlý tvar britských ostrovů v čele s Herefordem a Lincolnem.

Když Jeremy přejel prsty k okraji pergamenu, všimla si čehosi podivného.

„Panebože,“ vydechla. „Ten nápis. Není tady.“

Složité kresby, vyplňující prostor mezi zeměkoulí a okrajem pergamenu na dokončené mappě mundi, byly zřejmě výtvorem ilustrátora, pouhou ozdobou, která Richarda až tolik nezajímala a mohla být ušita na míru rozmarům katedrální vrchnosti. To by vysvětlovalo bizarní přehlídku obrazů, od lovců a kněžích po odkazy na římské císaře, které umělec nejspíš náhodně obkreslil z jiných map a rukopisů.

Marie neušlo, že věnování v rohu, které předtím tak pracně čistila na mappě mundi, tady úplně chybí. Muselo tedy být prací řemeslníka, nikoli mistra osobně. Richard navštívil katedrálu, aby přijal objednávku, ale předání se nezúčastnil. To objasňovalo záhadu, proč u světadílů zůstaly chybné názvy, které by Richard určitě neschválil. Hleděla na prázdné místo a náhle pocítila zklamání. Richard už nebyl v její moci, ale vkročil zpátky do přítmí minulosti.

Když se Jeremy pohnul, Maria si uvědomila, že z kropenatého žlutohnědého pergamenu, kde mělo stát věnování, vystupuje jakýsi tvar.

„Natoč to ke světlu,“ zavelela. „Něco tu je.“

Před očima jim vyvstala vybledlá kresba. Byla to další pevnina, nepravidelný obraz jen o málo větší než britské ostrovy vmáčknuté do rohu pergamenu.

„Je to za oceánem obklopujícím svět, takže to může patřit k mapě,“ usoudila. „Určitě to bude Richardův nákres jednoho ze světadílů. Podívej, tady se ho snažil vyškrábat nožem.“

Jeremy natahoval krk, aby lépe viděl; jeho zplihlá plavá ofina visela Marie přímo před obličejem.

„Já bych si tak jistý nebyl,“ zamumlal. „Něco mi to vzdáleně připomíná, ale s mappou mundi to nesouvisí. Kdybych si na to mohl pořádně posvítit, třeba…“

Než jeho slova stačila doznít, oba na sebe užasle pohlédli.

„Mapa Vinlandu,“ zašeptala Maria.

S rozbušeným srdcem vytáhla lupu a začala studovat linie. Právě před několika týdny se spolu účastnili konference o pravosti slavné mapy Vinlandu na univerzitě v Yale. Byla považována za padělek, avšak založený na ztracené mapě, která zhruba o padesát let předběhla Kolumba. Zobrazovala pobřeží, jež staletí předtím údajně objevili Vikingové na západ od Grónska.

„To snad není pravda,“ vyhrkla Maria. „Je úplně stejná. Tady je ta řeka vedoucí k jezeru a pod tím velká zátoka. Taky legenda ve středověké latině vypadá podobně.“

Pod lupou se dala přečíst i předtím nejasná šmouha nahoře: Vinlanda Insula a Byarno repa et Leipho socijs.

„Ostrov Vinland,“ vydechl Jeremy. „Společně ho objevili Bjarn a Leif.“

„To s určitostí dokazuje pravdivost obrazu na mapě Vinlandu.“ Maria zčervenala rozčilením. „Ale jestli je to skutečně dílo Richarda z Holdinghamu, tak je o víc než dvě století starší než vinlandská mapa. Počátky anglických dějin teď můžeš nechat na chvíli spát. Možná jsi právě objevil nejstarší známé zobrazení Severní Ameriky.“

Hleděli na sebe s nelíčeným úžasem. Mappa mundi i tento nákres pocházely z 13. století, kdy do prvních objevitelských cest evropských mořeplavců do Nového světa zbývalo ještě tři sta let. První mapy zachycující americké pobřeží byly tedy možná o celá staletí starší, než se dosud předpokládalo.

„Tady dole se píše ještě něco.“

Maria se plně soustředila na horní část obrazu, a tak si druhého nenápadného nápisu vedle mapy nepovšimla. Přesunula zvětšovací sklo o trochu níž.

„Tohle na mapě Vinlandu určitě není,“ poznamenala. „Je to napsané římskou abecedou, ale není to latina ani francouzština. Připomíná mi to starou norštinu.“

Podala lupu Jeremymu a sama mu přidržela mapu, čímž uznala, že jeho znalosti jazyka Vikingů jsou větší.

„Vidím tu takovou divnou runu,“ zamumlal. „Stojí na začátku věty jako iluminovaná iniciála středověkého textu. Je to stonek, ze kterého z obou stran vybíhají nahoru větve. Vypadá souměrně. Dohromady tady máme pět, možná sedm větví včetně stonku. Hrozně zvláštní.“

„Přečteš ještě něco?“

„Harald Sigurdsson.“ Odmlčel se a zvedl oči. „To je Harald Hardrada, Harald Krutý, norský král. Padl v bitvě u Stamford Bridge, když se v roce 1066 pokoušel dobýt anglický trůn. Bylo to jen pár týdnů před vpádem Normanů.“

„To není možné,“ zašeptala Maria nevěřícně. „Pokračuj.“

„Harald Sigurdsson, náš král, a jeho věrní druhové dosáhli těchto končin s pokladem Michelgardu,“ překládal pomalu. „Zde hodují s Thorem ve Valhale v očekávání poslední bitvy, ragnaröku.“

Užasle vzhlédl k Marie.

„Neznamená náhodou Michelgard v řeči Vikingů Konstantinopol?“

Maria na okamžik ztratila řeč. Pak nechala listinu zavinout a podala mu ji.

„Chraň to jako oko v hlavě. Nikomu ani muk.“ Zvedla Bedův historický spis, chvatně přešla ke stěně a cestou vytáhla mobilní telefon. Když už se chystala sklonit hlavu do dveří, Jeremy na ni rozčileně zavolal.

„Ta runa,“ vypálil. „Já věděl, že už jsem ji někde viděl. Ona to totiž žádná runa není. Vůbec si nedokážu vysvětlit, kde se to tady vzalo, ale nic jiného to být nemůže. Je to židovská menora. Sedmiramenný svícen.“

Kapitola třetí

„To je neskutečné,“ podivil se Jack. „Věděl jsem, že Harald Hardrada a Vikingové byli v Konstantinopoli, ale nikdy by mě nenapadlo, že přepluli Atlantik. To jednou provždy odsunuje Kryštofa Kolumba na druhou kolej.“

„Já ti nerozumím,“ zakroutil hlavou Costas. „Vikingové v Konstantinopoli?“

Jack si dal doušek kávy a vstal. „Počkej tady.“

V Anglii byli necelou hodinu: časně ráno zamířili z Turecka přímo na leteckou základnu Královského námořnictva v Culdrose a pak pokračovali vrtulníkem Lynx do nedalekého areálu Mezinárodní námořní univerzity. Costas si naplánoval návrat do Anglie několik dnů předem, jelikož věděl, že až zprovozní podmořský bagr ve Zlatém rohu, bude muset pomáhat s technickou stránkou dalšího projektu univerzity u pobřeží Grónska. Jack se rozhodl teprve předchozího večera, po překvapivém telefonátu jeho přítelkyně Marii de Montijové z Herefordu. Nechal svolat krizovou schůzi pracovníků a požádal Hiebermeyera, aby převzal archeologický dohled. Tušil, že Maurice v skrytu duše potěší možnost vydat se za hranice svého odborného zájmu, který ležel v egyptských pouštích.

„Měl bys sebou hodit.“ Costas vylovil z umaštěné kombinézy mobilní telefon a přečetl si zprávu. „Budou tady každou chvíli.“

Jack kývl a vykročil z terasy, kde doteď seděli, k otevřeným dveřím své kanceláře. Pak se otočil a pohlédl na širokou zátoku Carrick Roads, jež se klikatila od cípu hrabství Cornwall směrem k průlivu La Manche a Atlantskému oceánu. Odsud se generace jeho předků vydávaly na daleké plavby, které utvářely osud Anglie. Howardovi bojovali po boku Drakea proti španělskému loďstvu či pod Nelsonovým velením u Trafalgaru, přivezli bohatství z Indie a probádali ty nejvzdálenější končiny oceánů.

Jack si tu scenérii prohlížel a jeho odhodlání se ještě prohloubilo. Uvědomil si, že je pokračovatelem tisícileté rodinné tradice, jež započala ještě před dobytím Anglie Normany. Jeho otec se rozhodl věnovat sídlo v Cornwallu čerstvě vzniklé Mezinárodní námořní univerzitě, která znamenala splnění Jackova snu. Díky štědré finanční podpoře Eframa Jacoboviche, starého přítele, který se vypracoval na počítačového magnáta, se usedlost i okolní hospodářské budovy podařilo přestavět na moderní výzkumné pracoviště, jež se mohlo měřit s nejlepšími oceánografickými instituty světa. Ve staré loděnici u zátoky vyrostlo rozlehlé technické zázemí vybavené suchým dokem pro vědecká plavidla univerzity i pokusnou nádrží pro vývoj ponorek. Na lesnatém kopci vedle komplexu stála vznešená neoklasická budova Howardovy galerie, jedné z předních soukromých uměleckých sbírek světa, kde se také konaly putovní výstavy kolekcí z Námořního muzea v Kartágu ve Středozemním moři. Právě před několika týdny zde Jack slavnostně zahájil velkolepou přehlídku předmětů nalezených ve vraku minojské lodi z doby bronzové, který vyzdvihli v minulém roce. Stěnu naproti dveřím kanceláře, do nichž Jack vstoupil, zdobil reklamní plakát se zlatým diskem a sochou velkolepé býčí hlavy.

O chvíli později Jack vyšel ven na terasu s mapou Evropy, rozvinul ji a zatížil na stole hrnky od kávy. Přejel rukou od Skandinávie k Černému moři a Costas si k němu přitáhl židli.

„Pro Byzantince to byli Varjagové,“ spustil Jack. „Vysocí, světlovlasí barbaři ze severu, kteří sloužili jako žoldáci v legendární varjažské gardě byzantského vládce, což byla nástupkyně pretoriánské gardy z antického Říma. V Hardradově době ji tvořili hlavně Vikingové, bojovníci ze severu, kteří nezapřeli svou pověst. Vyplenili a vypálili si cestu podél Středozemního moře převlečení za praporečníky křesťanského císaře, ale ve skutečnosti to byli pohani, kteří se po návratu do vlasti chvástali svou krvelačností a loupením. Když v roce 1204 při pádu Konstantinopole utrpěli krutou porážku od křižáků, velkou část gardy už tvořili Angličané. Byli to potomci anglosaských válečníků, kteří prchli z Anglie po bitvě u Hastingsu v roce 1066, kdy Vilém Dobyvatel porazil anglického krále Harolda.“

„Myslíš toho druhého Harolda?“ zeptal se Costas.

Jack kývl. „Všem uchazečům o anglický trůn v roce 1066 kolovala v žilách vikinská krev. Normané byli severský národ, pokračovatelé Vikingů, kteří se století předtím usadili ve Francii. Anglosaští předkové anglického krále Harolda původně přišli z Dánska a severního Německa. Jediným čistokrevným Vikingem mezi nimi však byl norský král Harald Hardrada. Šel z něj taky největší strach, vždyť se svému řemeslu naučil jako velitel varjažské gardy v Konstantinopoli.“

Costas odměřil rukou vzdálenost a zavrtěl hlavou. „Z Norska je to přes tři tisíce kilometrů.“

„Vikingové začínali podnikat výpravy na západ, na Britské ostrovy a dál, ale vydávali se i východním směrem,“ vysvětloval Jack. „Už od osmého století brázdili kupci ze Skandinávie řeky střední a východní Evropy, od Visly až po Dněpr u Černého moře. Hledali nesmírné bohatství, bájné poklady Orientu. Honba za stříbrem a drahokamy je zavedla až do střední Asie a hluboko do světa islámu. Nakonec založili vikinské království Rus, předchůdce moderního Ruska. Z pevnosti v Kyjevě měli na dostřel místo, jemuž říkali Michelgard, tedy Velké město. Nebezpečná cesta po Dněpru vedla k bohatství, o jakém se jim nesnilo.“

„A takhle se dostali do Konstantinopole?“ otázal se Costas.

Jack se usmál. „No jistě. Jestli nevěříš, stačí se podívat na poklady Vikingů objevené v jejich skandinávské domovině. Bylo v nich plno arabských stříbrných mincí, které získali výměnou za kožichy, otroky a jantar.“

Jack viděl, že Costas si dál pochybovačně měří vzdálenost mezi Norskem a dnešním Istanbulem. „Jestli potřebuješ důkaz, podívej na tohle.“ Jack mu podal černobílou fotografii znázorňující lesklé mramorové zábradlí pokryté starodávnými nápisy. „Vidíš ty lineární symboly na okraji? To jsou runy, písmo Vikingů, pravděpodobně z jedenáctého století. Jsou dost vybledlé, takže se nedají úplně rozluštit, ale jedno jméno se přečíst dá: ‚Zde stanul Halfdan‘, nebo tak něco. Tipnul by sis, kde to je k vidění? Každoročně tudy procházejí tisíce turistů. Je to ve výklenku vysoko nad hlavní lodí chrámu Hagia Sofia v srdci starověké Konstantinopole. Halfdan byl skoro určitě jeden z varjažských strážců a vzhledem k datu mohl klidně patřit k mužům Haralda Hardrady.“

Dunění přicházející z východu nabylo na hlasitosti a změnilo se v ohlušujícím hřmot. Z oblaků se vynořil lynx a snesl se k přistávací ploše u břehu. „Tak já ti teda věřím.“ Costas se zazubil a snímek mu vrátil. „Ale teď je čas přivítat hosty.“

O několik minut později už stáli na okraji heliportu. Dva turbomotory Rolls-Royce Gem snížily výkon a hlavní rotor lynxu se přerývaně zastavil. Jako první vystoupila z kabiny pro cestující nápadně atraktivní žena v kožené bundě a džínách s dlouhými hnědými vlasy staženými do volného uzlu. Maria de Montijová patřila spolu s Mauricem Hiebermeyerem a Eframem Jacobovichem do skupinky Jackových nejbližších přátel, kteří se kdysi dávno seznámili jako studenti v Cambridgi. Maria a Jack si v těžkých dobách pomáhali a vzniklo mezi nimi pevné pouto. Od začátku ji zapojil do projektu Zlatý roh, a proto se nikdo nemohl divit, že byl prvním člověkem, kterému zavolala novinu o úžasném objevu v herefordské katedrále.

Mariina snědá španělská tvář se roztáhla do úsměvu; nejdřív objala Jacka a po něm i Costase. „Jacku, tohle je Jeremy, můj student z Ameriky. Ale vy už se přece znáte, ne?“ Hubený mladík, který přiklusal za Mariou, si odhodil blonďaté vlasy z obličeje a podal mu ruku. Setkali se před několika týdny, když Jack navštívil Institut středověkých studií v Oxfordu s nově objeveným rukopisem z paláce Topkapi, který podával svědectví o křižáckém obléhání Konstantinopole i o řetězu obepínajícím přístav. Na Jacka zapůsobila lehkost, s níž Jeremy dokázal překládat ze středověké řečtiny, a neměl důvod pochybovat o Mariině nadšeném tvrzení, že ho čeká obrovská budoucnost.

„Jak dlouho jste v Evropě?“ zeptal se Costas přívětivě.

„Tři roky.“ Jeremy si přes brýle změřil menšího z obou mužů. „Doma v Princetonu mě čeká místo odborného asistenta, ale nějak se odsud nemůžu vyhrabat.“

„To znám,“ odtušil Costas. „Já to taky pořád zkouším, ale on si vždycky najde důvod, proč mě tady dál držet.“ Pohodil hlavou k Jackovi a usmál se. „Ještěže dělám pro mezinárodní organizaci a nemusím celý rok trčet v anglických deštích.“

„Pánové, dovolte mi, abych vám představila otce Patricka O’Connora.“ Maria ukázala směrem k helikoptéře. Všichni se otočili a sledovali muže, jemuž pilot právě pomáhal vystupovat. Neměl na sobě leteckou kombinézu a helmu, jak by se dalo očekávat, nýbrž typickou černou sutanu jezuity. V rukou svíral dvě odřené kožené aktovky. Kývl na pilota, vykročil rázně přes přistávací dráhu, položil tašky na asfalt a pevně stiskl Jackovi ruku. „Pane Howarde, těší mě, že vás konečně poznávám. Maria mi o vás hodně vyprávěla a samozřejmě jsme vás po vašich skvělých loňských objevech viděli v televizi.“

Jack si muže dychtivě změřil. Jeho přízvuk nesl stopy irského dialektu, ale stejně dobře mohl pocházet z Bostonu. Byl to mladistvě vyhlížející padesátník s řídnoucími prošedivělými, nakrátko střiženými vlasy. Měl ošlehanou tvář a zdravé tělo člověka, který se celý život nehrbil v kostelních lavicích.

„Maria říkala, že máte doktorát z raných církevních dějin,“ nadhodil Jack.

„Univerzita v Dublinu a v Heidelbergu,“ odvětil O’Connor. „Pak jsem našel své poslání a strávil dvacet let ve Střední Americe, hlavně v Mexiku. Dělal jsem to, co my jezuité umíme nejlépe: stavěl školy, pomáhal nemocným a snažil se vnést lidskost i do míst, kde často už skoro žádná nezbyla.“

„A pak jste se vrátil na akademickou půdu.“

O’Connor pokýval hlavou. „Před pěti lety. Splnil jsem služební povinnost a zažádal o místo ve vatikánské knihovně. K mé velké radosti mi nabídli místo v oddělení starověku; dohlížím na staré stavby a archeologii. Mám na starosti všechno, co v Římě spadá do působnosti Vatikánu, až do dob renesance. Díky spoustě volného času se navíc můžu věnovat vlastnímu bádání. V Oxfordu jsem slyšel Mariinu přednášku o Richardovi z Holdinghamu a mapě světa, což je jedna z oblastí, která mě velice zajímá. Snad bych vám měl co nabídnout.“

„Proto jsme teď tady,“ souhlasil Jack. „Dejme se do práce.“

Po rychlé kávě na terase je Jack zavedl do své kanceláře. Téměř celou délku bývalého přijímacího salonu ze 16. století zaujímal masivní dřevěný stůl, jehož sukovité dubové dřevo údajně pocházelo z lodí, jež přivezly do Anglie normanské útočníky. Pokaždé když k němu Jack usedl, pocítil sílu vlastní krve, jako by mu dělali společnost předkové, kteří právě u tohoto stolu osnovali války a objevitelské výpravy. Místo námořních kružítek a pergamenových map byl nyní stůl pokrytý badatelskými nástroji 21. století: počítači a komunikačním zařízením. Maria k nim přidala velké černé desky, které položila na jeden konec stolu, zatímco na druhé straně Jack vytáhl velkou obrazovku připojenou k laptopu, jejž předtím otevřel vedle desek.

Costas dorazil zadýchaný po chvatné návštěvě technického zázemí. Jack za ním zavřel dveře a zhasl. Maria s O’Connorem se posadili do čela stolu, Jeremy usedl z boku a Costas naproti němu.

„Něco jsem ti do telefonu neřekla. Chtěla jsem ti to ukázat osobně.“ Maria hovořila pomalu, ruce položené na okraji papírových desek. „Když jsem se předevčírem vrátila z Herefordu, otec O’Connor byl zrovna v Oxfordu, a tak jsem ho do věci okamžitě zasvětila. Je předním odborníkem na to, co teď uvidíte.“

Když už se Maria chystala svou složku otevřít, O’Connor ji chytil za ruku. „To, o čem tu bude řeč, musí však zůstat v tajnosti,“ pravil tiše. „Jednou ten příběh možná bude plnit novinové titulky, ale do té doby by sebemenší únik informací mohl všechno ohrozit. A nemluvím jen o archeologii. Jde tady o lidské životy, možná o mnoho životů.“

Uvolnil sevření a přejel pohledem po ostatních. Všichni postupně přikývli na znamení souhlasu. Maria se na něj znovu podívala, pak otevřela složku a odhalila list hedvábného papíru chránící jakousi bílou desku. Odsunula papír a naskytl se jim obraz, který jí před dvěma dny vyrazil dech v zapomenuté komoře katedrály. Costas tiše hvízdl. Vyskočil, stejně jako Jack, a oba se naklonili, aby lépe viděli. Rozvinutý pergamen měl asi metr čtvereční a byl potažený průhledným polyuretanovým obalem. Ani po sedmi stech letech v prašné komoře v nitru kostela neztratil inkoust všechnu svou barvu a jasně ukazoval obrys mapy.

„Fantastické,“ zabručel Jack. „Mappu mundi jsem neviděl už léta, ale tady mi všechno připadá povědomé. Jasně tu rozeznáváme Středozemní moře ve tvaru T a Rudé moře rozdělující kontinenty: Asie je nahoře a Jeruzalém uprostřed. A Evropa s Afrikou jsou dokonce správně označené.“

O’Connor přikývl. „Nepochybně se jedná o původní vzor. Richard z Holdinghamu ho nakreslil v Lincolnu a kopii pak vyzdobil ilustrátor v Herefordu. Teď se podívejte do levého dolního rohu.“

Jack už si předtím všiml jemných oblin textu a kreseb, na něž Maria ukazovala, ale nejdřív si chtěl prohlédnout celou mapu. Teď zaměřil svou pozornost na symboly vyobrazené za západní hranicí světa, tolik odlišné od věnování, jež stálo na stejném místě na dokončené mapě.

„Páni, to jsou vážně runy,“ vyhrkl rozčileně. „Trochu jsem z toho vypadl, ale určitě se nepletu.“ Ukázal na menší ze dvou nápisů a podíval se na Jeremyho, který přikývl a zpaměti odrecitoval:

„Harald Sigurdsson, náš král, a jeho věrní druhové dosáhli těchto končin s pokladem Michelgardu. Zde hodují s Thorem ve Valhale v očekávání poslední bitvy, ragnaröku.“

„Ragnarök je bájná bitva na konci světa, ve které si válečníci ve Valhale vydobudou věčnou slávu,“ vysvětlovala Maria. „Druhý text a kresba se naprosto shodují s mapou Vinlandu a zachycují pobřeží, které objevil Leif Eiríksson za hranicemi Grónska kolem roku tisíc. Sigurdsson bylo rodné jméno Haralda Hardrady. Plyne z toho, že Hardrada a jeho muži skutečně dopluli do Ameriky, generaci nebo dvě po prvních Vikinzích, kteří jim ukázali cestu.“

„S pokladem Michelgardu, to znamená Konstantinopole,“ zamumlal Jack rozechvěle. „Proto jsme tady. Jen kdybych věděl, co si odtamtud odvezl. Určitě to nebyl náklad bronzových antických sošek.“

„Podívejte se na ty runy pozorně,“ vyzval přítomné O’Connor. „Pak uvidíte opravdový důvod, proč jsme tady.“

Jack si prohlédl text odspoda nahoru, od jasnějšího inkoustu nižších řádků až po bledší písmo výše. Zdálo se, že to jsou znaky běžného futharku, severské runové abecedy pojmenované podle prvních šesti písmen. Nevšiml si ničeho zvláštního, dokud nedošel k vybledlému symbolu úplně na začátku, který byl o něco větší než ostatní, jako první písmeno ilustrovaného rukopisu.

Vzal si od Jeremyho lupu, sklonil hlavu a podíval se zblízka. „Tahle runa je nějaká divná. Vpravo se rozvětvuje směrem nahoru, takže vypadá jako písmeno F z futharku, jenže z ní nevybíhají dvě ramena, ale tři, a na druhé straně taky.“

Jeremy netrpělivě zavrtěl hlavou. „Na runy teď na chvíli zapomeňte. Nenechte se svazovat.“

Jack zvedl oči a vrhl na Jeremyho prázdný pohled. Pak znovu sklopil zrak. Náhle otevřel ústa a málem zvětšovací sklo upustil.

„Menora!“

„První si toho všiml Jeremy,“ hlesla Maria po chvíli ticha. „Já jsem byla plně zaujatá tou mapou.“

„To se dá pochopit,“ usmál se na ni Costas.

„Předkové mého otce byli Židé,“ odvětila tiše. „Křesťanský král je vyhnal ze Španělska brzy potom, co se vaši křižáci vydali zachránit Svatou zemi. To je jeden z velkých paradoxů dějin.“

Jack se pomalu, trochu zaraženě posadil. O’Connor k němu posunul laptop a vložil do mechaniky cédéčko. „Nechci vám do toho zasahovat, ale jestli se máme bavit o menoře, potřebujeme vědět něco o její historii. Víte, záhada ztraceného židovského pokladu patří k mým velkým zálibám.“

Kapitola čtvrtá

O chvíli později se na obrazovce u druhého konce stolu objevil velkolepý výjev starověkého Říma. Vévodil mu dokonale souměrný mramorový oblouk tyčící se do výše několikapatrové budovy, jehož zvětralou fasádu krášlila sochařská výzdoba. Rozeznávali různé trofeje, korouhve, vavřínové věnce a okřídlené bohyně vítězství stojící na glóbech. V pozadí se rýsovalo rozlehlé sloupové průčelí Kolosea.

„Nejtrvalejší odkaz Flaviovské dynastie císařů, Vespasiana a jeho synů Tita a Domitiana,“ podotkl O’Connor. „Titův vítězný oblouk překlenuje Posvátnou cestu v srdci Říma. Koloseum mohlo vzniknout díky penězům z židovské války a Titus ho slavnostně otevřel v roce osmdesát. Bylo postaveno vedle Neronova kolosu, obří sochy ze zlaceného bronzu, která amfiteátru dala jméno.“

„Ale až ve středověku,“ ozval se Jeremy. „Název Koloseum se poprvé objevuje v Církevních dějinách anglického národa od Bedy Ctihodného z osmého století.“ Nesměle pohlédl na ostatní. „To je další z našich nálezů v Herefordu.“

„Židovská válka,“ zopakoval Costas. „Další záminka pro řádění a loupení v kolosálním měřítku?“

„Byla to dost hrůza, dokonce i na římské poměry,“ přitakal O’Connor. „Za války v letech šedesát šest až sedmdesát pravděpodobně zemřelo víc Židů než za nacistického holocaustu. Buď padli v boji, nebo byli popraveni během krvavých orgií, které trvaly další tři roky. Ale ten příběh je složitější, než si možná myslíte. Židovský stát se pod Římem těšil neobvyklému stupni samostatnosti a měl těsné svazky s panovníky. Judský král Herodes Agrippa studoval v Římě a byl osobním přítelem císaře Claudia. O generaci později přeběhl během povstání do Říma židovský historik Josephus a stal se Vespasianovým důvěrníkem. Židé mu to nikdy neodpustili, ale jeho písemnosti jsou nesmírně cenné jako jediné očité svědectví o válce a oslavách v Římě léta Páně sedmdesátého prvního.“

„A ten oblouk?“

„Postavili ho na místě někdejší klenby, přesně v místě, odkud obrovský dav čekající na foru poprvé spatřil triumfální průvod.“ Poklepal na jednu z kláves a zvětšil nápis na atice oblouku nad cestou. „Senatus Populusque Romanus“ začal číst. „Senát a římský lid božskému Titovi, synovi božského Vespasiana, Vespasiana Augusta. To dokazuje, že oblouk dal postavit císař Domitianus, který v roce osmdesát jedna vystřídal na trůně svého bratra Tita. Až na několik smutně známých výjimek, jako byl Nero, se titul ‚božský‘ uděloval císařům až po smrti. Socha na stropě klenby představuje Tita letícího do nebes na zádech velkého orla.“

„Byla to rodinná slavnost,“ dodal Jack. Už se trochu vzpamatoval ze šoku, který prožil, když předtím uviděl symbol sedmiramenného svícnu. „Podle tradice byl hlavním poctěným Vespasianus jakožto tehdejší císař, ale římský senát zvolil dvojnásobnou oslavu, aby ocenil i Tita jako generála vítězného vojska. Tím, že Domitianus vzdal hold slavným úspěchům svého bratra a otce, si zvýšil vlastní prestiž.“

O’Connor promítl řadu dalších obrazů, z nichž každý je přibližoval k oblouku, jako by sami kráčeli Posvátnou cestou od Kolosea. Za branou klenby rozeznávali srdce antického Říma, změť trosek na starém foru s rozbitými sloupy, pozůstatky soudních dvorů a chrámů, holé cihlové zdi Senátu. Za forem se rýsoval pahorek Kapitol, kde ležely základy Jupiterova chrámu ukryté pod středověkým palácem od Michelangela a nabubřelým památníkem Vittoria Emanuela, který vévodil siluetě moderního Říma.

„Pozor, teď to přijde,“ rozzářil se O’Connor. „Tady mi starověká historie přímo ožívá před očima, možná ještě víc než v aréně Kolosea. Stoupněte si pod oblouk a můžete zas a znovu prožívat těch pár okamžiků za rozbřesku před dvěma tisíci lety, jsou totiž otištěné v mramoru. Doslova cítíte jásot vítězů, potlačovanou dychtivost davu i hrůzu odsouzenců. Slyšíte víření bubnů, vnímáte energii dřímající v průvodu. Vždycky mi z toho naskočí husí kůže.“

Zastavil se u obrazu zvětralého reliéfu. „To je stěna pod obloukem, po pravé straně čelem k foru,“ vysvětlil ostatním. „Vidíte tady Tita v kvadrize, voze taženém čtyřspřežím, jež vede bohyně Roma. Kněží za ním nesou dlouhé sekery – říkalo se jim fasces – určené k obětování býků na schodišti Jupiterova chrámu.“

Znovu poklepal na klávesnici. „A tohle je levá strana.“

O’Connor se opřel, zatímco jeho posluchači ten výjev vstřebávali. Byl neúplný a oprýskaný, prostřední část však vystupovala jasně. Šlo o jedno z vrcholných děl římského reliéfního sochařství. Vpravo bylo vidět tři čtvrtiny vítězného oblouku a nad ním dvě kvadrigy. Na pozadí se rýsovaly transparenty nesené ve vzduchu jako praporce s prázdnými místy, jež kdysi obsahovala jména měst a národů poražených ve válce. Pod nimi byl obraz, který už téměř dva tisíce let podněcoval odhodlání lidu obnovit svůj nejsvětější chrám stejně jako odhodlání jeho nepřátel, kteří se tomu ze všech sil snažili zabránit. Ukazoval procesí vojáků v tunikách a s vítěznými věnci, kteří nesli nad hlavami dva podnosy s vzácnými předměty. Vpravo směrem k oblouku byl stůl ozdobený trubkami, velký oltář židovského chrámu. Vlevo v popředí vyvstával podivuhodný, avšak nezaměnitelný tvar: zužující se sloup se třemi rameny po každé straně, zatočenými vzhůru v soustředných polokruzích končících ve stejné úrovni. Vrchol každého z nich zdobila složitá křížová kytka ve tvaru plamene.

Costas tiše zahvízdl. „Tomu říkám svícen.“

„Menora,“ hlesl O’Connor se stěží skrývaným vzrušením. „Nejuctívanější symbol judaizmu, který stál přímo před kněžištěm v chrámu. Menora představuje světlo boží a vychází ze starodávného symbolu stromu života se sedmi větvemi. Chrámová menora byla jedním z kultovních předmětů židovského lidu, druhá nejvýznamnější hned po arše úmluvy.“

„Jak byla stará?“ zeptal se Costas.

„Někdo si myslí, že menora byla samotným svícnem z tabernáklu, jejíž vzor Bůh vnukl Mojžíšovi na hoře Sinaj,“ pravil O’Connor. „Podle rabínské tradice Bůh ukázal Mojžíšovi menoru planoucí ohněm a ryzí zlato je ve skutečnosti zhmotněným božím světlem. Nejstarší zmínku o menoře najdeme v pentateuchu, židovském starém zákoně. V Knize Exodus Bůh poučuje Izraelity, jak má vypadat jejich svatyně v pustině, jejich tabernákl, základ svatyně svatých v chrámu, který dal postavit král Šalamoun v Jeruzalémě tisíc let před příchodem Římanů.“ Zavřel oči a zpaměti odříkal: „Zhotovíš svícen z čistého zlata. Z jeho stran bude vycházet šest prutů, tři pruty svícnu po jedné straně a tři pruty svícnu po druhé straně. Ke svícnu zhotovíš také sedm kahánků; kahánky ať jsou nasazeny tak, aby osvětlovaly prostor před ním. Bude zhotoven z jednoho talentu čistého zlata.“

„Talent.“ Costas se zamyšleně poškrábal na bradě. „Kolik to bylo?“

„Biblický talent odpovídá zhruba třiceti čtyřem kilogramům,“ odpověděl O’Connor. „Ale neberte to úplně doslova. Talent byl největší jednotkou hmotnosti, která se tehdy obecně užívala, a ve Starém zákoně měl asi obrazný význam. Představoval největší váhu, jakou lidé dokázali snadno zjistit.“

„Ke zvednutí menory bylo zapotřebí nejméně deseti římských vojáků, pět po každé straně.“ Costas si pozorně prohlížel scénu na obrazovce. „Podstavec je široký aspoň metr a předpokládám, že byl taky ze zlata. Jestli výzdoba oblouku vznikla jen deset let po vítězství, řada lidí v Římě viděla originál na vlastní oči, takže tohle nejspíš nebude nijak zveličené. Odhadoval bych, že podstavec spolkl tak sto padesát, možná sto sedmdesát kilo zlata, což je přinejmenším čtyři nebo pět talentů. To jsou při dnešních cenách miliony dolarů.“

„Má to nesmírnou hodnotu,“ pravil O’Connor stroze. „Jako symbol národa, všeho lidu. Nikdo by jakživ nepřepočítával hodnotu menory pouze na finance.“

„Ale o to se právě jedná.“ Jeremy se otočil a pohlédl na O’Connora; jeho hlas zněl nervózně, ale naléhavě. „Vikingové na nějaké symboly národa vůbec nehleděli. Costas má pravdu, když to přepočítává na peníze. V domovině Vikingů bylo hlavním drahým kovem stříbro, zlato znamenalo obrovskou vzácnost. Ve vikinských pokladech ho skoro nenajdete. Sto padesát kilo zlata by zajistilo Haraldu Hardradovi pozici nejmocnějšího muže celé Skandinávie. Takže vzhledem k šanci na rychlý lup si on a jeho kumpáni vybrali největší zlatou věc, která jim padla do rukou. Místo Římanů nesoucích menoru si dosaďte Vikingy a získáte obraz jedné bouřlivé noci ve Zlatém rohu skoro o tisíc let později.“

Jack při Jeremyho slovech pokyvoval hlavou; cítil k němu čím dál větší respekt. „To je zvláštní představa. Ale než se pustíme do Vikingů, pojďme přijít na to, jak se menora proboha mohla dostat do Konstantinopole.“

O půl hodiny později stál Jack s Mariou a Jeremym před budovou velkou jako hangár, stojící hned u okraje zátoky. O’Connor si vyžádal přestávku, aby si v univerzitní databázi našel nějaké údaje, a Jack využil příležitosti krátce provést kolegy po areálu. K technickému komplexu přišli právě ve chvíli, kdy se vrata skladiště zvedla a objevilo se v nich podivné zařízení na korbě nákladního auta.

„Moje nejnovější dítko,“ křikl čísi hlas. „Pojďte sem, ukážu vám ho.“

Nahlédli do rozlehlé haly a spatřili Costase v kombinéze zmazané od oleje a mouru, jak diriguje partu dělníků. Omluvil se z porady společně s O’Connorem a nyní byl v plné práci. Hangár představoval neobyčejnou změť technických projektů, některé ještě na rýsovacím prkně a jiné zřejmě v experimentální fázi. V záblesku svářečky Jack zahlédl otlučený plášť hlubinného antropodu, speciálního skafandru, kterýho před půl rokem zachránil z vraku lodi Seaquest. Obě strany lemovaly aquapody, jednomístné ponorky, v nichž s Costasem poprvé spatřili zdi Atlantidy zahalené letitými nánosy. Jejich kovové krunýře byly stále zažloutlé od sirných vod Černého moře.

„Už to skoro máme,“ zavolal Costas. „Ještě závěrečná kontrola systémů a jdeme na věc.“

Jack a Maria se k němu proplétali horami techniky a rozpracovaných projektů, Jeremy šel poslední. Costas zvednutím ruky nařídil vypnout generátor a ohlušující rámus rázem utichl. Pokynul jim směrem k zařízení na nákladním autě, jeho tvář zářila vzrušením. „Něco podobného jste možná viděli na našich záběrech ze Zlatého rohu,“ sdělil Marie s Jeremym. „Byla to fretka, vrtací mašina pro výkopy na dně moře, která umí proniknout až do středověkých vrstev. Pro tenhle stroj jsem zatím jméno nevymyslel, ale dělá podobnou práci. Jestlipak jste si všimli, v čem se liší.“

„Mrknu na to.“ Jeremy si proklestil cestu a upřeně se zadíval na přední část zařízení. Zamručel, sehnul se a nahlédl pod rám stroje. Po chvíli se narovnal; mastnou šmouhu, která se objevila na jeho tvídovém saku, neuznal za hodnou pozornosti. Posunul si brýle po nose a úkosem si Costase změřil. „Prořezává se to ledem.“

„Velice správně.“ Costas pozvedl obočí a mrkl na Jacka. „Pokračuj.“

„Kolem rámu má elektrické těleso,“ ujal se opět slova Jeremy. „Tipoval bych přehřívaný prvek z polovodičových materiálů, nejspíš v keramickém lůžku. A ta bedýnka vzadu vypadá jako laser s vysokým výkonem.“

„Nestačím se divit. Na historika středověku to celkem ujde. Minul jste se povoláním.“

„Když jsem zažádal o Rhodesovo stipedium, mohl jsem si vybrat buď strojařinu, nebo anglosaštinu, norštinu a keltštinu. Naše škola byla velice konzervativní.“

„Vybral jste si špatně.“

„Nesouhlasím,“ vmísila se Maria. Všichni se zasmáli a Jeremy smutně pohlédl na zařízení. Costas ho umouněnou rukou poplácal po zádech a obrátil se k Jackovi.

„Dneska večer ho naložíme do letadla,“ pokračoval náhle vážným tónem. „Před pár minutami mi volal James Macleod a povídal, že led je v ideálním stavu. Ještě den nebo dva a letní tání by mohlo operaci ohrozit. Zítra ráno letím do Grónska dohlídnout na přípravy. A ještě něco. Zmínil se taky o jednom místním dědovi, který tvrdí, že v ledu viděl prkna ze staré lodě. Nějak to souvisí s dávnou evropskou expedicí, ještě před druhou světovou válkou. Macleod říká, že by ses s tím chlápkem měl setkat, a rychle. Nejspíš už mu moc času nezbývá. Vím, že cestou do Istanbulu je to trochu zajížďka, ale třeba by tě to zajímalo.“

Když se Jack vrátil do kanceláře, vypnul si mobil a otočil křeslo čelem k jednacímu stolu. Po telefonickém rozhovoru s Mauricem Hiebermeyerem a Tomem Yorkem získal jistotu, že vykopávky ve Zlatém rohu mohou ještě osmačtyřicet hodin vydržet bez něj. Dospěl k přesvědčení, že největší úlovek možná leží úplně jinde, na místě, které by je dřív ani nenapadlo. Zlatý roh však stále mohl skrývat poklady nezměrné historické hodnoty. Po nálezu děla a řetězu se skupina badatelů vezla na vlně euforie a začala pomocí sondy pronikat do usazenin na dně přístavu. Byla to však metoda pokusu a omylu, která mohla přinést výsledky až za několik dnů.

„Tak dobře,“ souhlasil. „Co máte?“

O’Connor měl před sebou otevřenou knížku se zelenými deskami: na jedné stránce stál text v řečtině, na protější anglický překlad. Costas zase někam odběhl, ale Maria, Jeremy i Jack si nedočkavě přisedli.

„V knize Židovské války Josephus píše, že Vespasianus dal poklady uzamknout v Jupiterově chrámu,“ spustil O’Connor. „My ovšem víme, že byly přemístěny do Chrámu míru, který byl dokončen několik let po Vespasianově nástupu k moci. Pak se po menoře na několik set let slehla zem.“

„Ale vladař by přece určitě chtěl vystavovat svou kořist při každé příležitosti, při přehlídkách a slavnostech ve městě,“ namítla Maria.

„Vespasianus byl nejvyšším ztělesněním panovnické moci Říma,“ ozval se Jack. „Dobývání, stabilita, budování. Zamlada velel legiím při útoku na Británii a jako císař dohlížel na obsazení Judeje. Upevnil říši po tragickém období Neronovy vlády. Teď se mohl plně soustředit na budování. Chrám míru, monumenty na foru poškozené za Nerona při velkém požáru roku šedesát čtyři, a především Koloseum. Nepotřeboval už vytrubovat svoje úspěchy do světa.“

„Možná šlo o něco víc,“ pravil O’Connor obezřetně. „Víte, co je na Josephově popisu oslav zvláštní? Zmiňuje se jen o popravě Šimona, odbojného vůdce Židů, kterého do Říma přivedli v okovech. O osudu dalších stovek židovských zajatců – mužů, žen i dětí – nepíše ani slovo. Někteří z nás se domnívají, že na konci procesí se odehrály vražedné orgie, něco tak strašného, že se to Josephus vůbec neodvážil vylíčit. Byli to přece jen jeho krajané a on židovskou víru nikdy neopustil. Když to Vespasian spatřil, i jemu se udělalo špatně. Císař byl starý otrlý voják, nemilosrdný ke svým nepřátelům jako každý Říman, ale také se o něm vědělo, že nesnáší bezdůvodné krveprolití. Možná si to vyložil jako zlé znamení a varování, aby už nikdy neoslavoval vítězství nad Židy. Dal proto kněžím tajně pokyn, aby menoru navždy nechali pod zámkem.“

„A pak se stopa vytrácí,“ podotkla Maria.

„Musíme se spoléhat jen na Procopia.“ O’Connor ukázal na knihu před sebou. „Byl svědkem posledního velkého pokusu o sjednocení římského impéria, když byzantský generál Belisarius vyrval Řím z rukou Vandalů a Gótů, kteří v pátém století obsadili západní provincie.“

„Udivuje mě, že menora přežila tak dlouho v Římě, a nikdo ji neukradl,“ pozamenal Jack. „Nebyly to zrovna časy míru a harmonie. Vzpomeňte si na Commoda, vyšinutého syna Marka Aurelia. Myslel si o sobě, že je bůh Herakles, a nechal roztavit většinu císařského pokladu, aby měl čím zaplatit souboje gladiátorů. Nebo na anarchii ve třetím století, když se během padesáti let na trůně vystřídalo přes třicet císařů. Chrám míru byl dobře známou úschovnou válečných kořistí a jeho pokladnice by dal někdo z nich určitě vypáčit, aby měl peníze na armády žoldáků.“

„Naprosto souhlasím.“ O’Connor se odmlčel, probodl Jacka pohledem a ztlumil hlas. „Znovu vás musím požádat, abyste si to, co nyní řeknu, nechali jenom pro sebe. Odpověď na nás shlíží z toho obrazu Titova oblouku. V sedmdesátých letech dvacátého století odhalili restaurátoři sonarem skrytou síň v podkroví, za věnovacím nápisem.“

Jackovi spadla čelist. „Nechcete snad naznačit, že menora byla schovaná v oblouku.“

O’Connor opět zaváhal, pak sáhl do sutany a vytáhl hnědou obálku. „Málokdo ví, že Titův oblouk je pod správou Vatikánu stejně jako mnoho dalších památek v Římě, které církev ve středověku vysvětila, aby dala najevo vládu papeže nad vším pohanským. Můj předchůdce v oddělení starověkých památek se celou věčnost snažil tu komoru otevřít, jenže kardinálové jeho žádost pokaždé zamítli. Mám podezření, že jeho tvrdohlavost byla hlavním důvodem, proč musel nakonec z Vatikánu odejít. Mně se to ale před měsícem, v rámci rekonstrukčních prací na oblouku, konečně povedlo. Jednou večer jsme byli s hlavním restaurátorem na lešení sami a kontrolovali postup oprav. Nu a jeden kámen přiléhající ke komoře přitom povolil. Samozřejmě šlo o nehodu, jak jistě chápete.“

Jack povytáhl obočí, zatímco O’Connor vyňal z obálky fotografii a posunul ji po stole. Na chvíli ji ale ještě přidržel a zadíval se na Jacka. „Tady nejde jen o mou práci. Jde o mnohem, mnohem víc.“

Maria s Jeremym zvědavě natáhli krky a Jack snímek zvedl. Byl pořízen s pomocí blesku v malé místnosti, na jejíchž hladkých stěnách se rýsovaly hnědé a zelené šmouhy. Na podlaze ležely kupky rozpadlé hmoty pocukrované kousky dřeva a látky. Vypadalo to jako čerstvě otevřená hrobka egyptského faraona, kterou před dávnými časy kdosi vyloupil.

„Podařilo se mi sáhnout dovnitř a hrst toho nabrat, pak jsem to poslal na analýzu,“ pronesl O’Connor tiše. „To dřevo je setim – tvrdý akát, o kterém se píše ve Starém zákoně. Pravděpodobně z něj byl stlučený podstavec, který unesl velkou váhu. A ta látka je hedvábí obarvené tyrhénským nachem, což je vzácné barvivo z lastur nalezených u pobřeží Libanonu.“

„Panebože,“ zamumlala Maria. „Chrámová opona, posvátný závoj oddělující svatyni svatých od zbytku chrámu.“

O’Connor pokýval hlavou. „Římané do něj asi zabalili menoru a zlatý stůl.“

„Takže byly celou tu dobu uvnitř oblouku, přímo nad reliéfem v podobě svícnu.“ Jack ohromeně zavrtěl hlavou. „Kněží je museli za tmy přemístit z Chrámu míru, který stojí kousek vedle.

O stovky let později prozradil tajemství jeden ze správců, možná aby si zachránil vlastní kůži, když do města vtrhli barbaři,“ pokračoval dál O’Connor. „Řím vyplenili Gótové za krále Alaricha v roce čtyři sta deset a pak ještě Vandalové v roce čtyři sta padesát pět. Podle Procopia se vandalský panovník Geiserich zmocnil židovských pokladů a odvezl je do Kartága na severu Afriky. Když Kartágo v roce 533 dobyl byzantský generál Belisarius, nechal klenoty přepravit lodí do Konstantinopole. Jak píše Procopius, byzantský císař Justinianus je pak ve zbožné úctě poslal zpátky do Jeruzaléma, ale tomu já ani dost málo nevěřím. Neexistuje jediný důkaz, že by se poklady Chrámu kdy vrátily do Svaté země.“

„Takže menora byla opravdu v Konstantinopoli.“ Maria nadšeně pohlédla na O’Connora. „Nemohla historka o návratu těch věcí do Jeruzaléma sloužit jen jako krycí manévr k odvedení pozornosti?“

„To nelze vyloučit,“ odpověděl O’Connor. „Procopius se stal prefektem Konstantinopole a patřil k nejbližším Justinianovým důvěrníkům. Rituály a pověry pohanského Říma přetrvaly ještě dlouho do křesťanského období a císaři zlatého věku se stále těšili veliké vážnosti. Vespasianův příkaz k ukrytí menory nemusel ani po stovkách let ztratit platnost a pověst o návratu pokladů do Jeruzaléma možná měla zabránit tomu, aby je někdo hledal v Konstantinopoli. Byzantinci sice byli křesťané, ale to neznamená, že chovali k Židům větší sympatie než Římané ve Vespasianově době. Řekl bych, že menora zůstala pod zámkem ještě dalších pět set let, snad ukrytá kdesi hluboko ve sklepeních Justinianovy nové katedrály Hagia Sofia v Konstantinopoli.“

„Slyšel jsem i názory, že židovské poklady nikdy neopustily Řím, ale že je tajně zabavila svatá stolice a uložila ve Vatikánu, kde leží dodnes.“ Jack se upřeně zadíval na O’Connora a uvažoval, co všechno asi ví. „Ještě před vpádem barbarů začala církev vyvlastňovat chrámy v Římě a vybírat z nich uměleckou výzdobu. Bylo to brzy po Konstantinově konverzi ke křesťanství ve čtvrtém století.“

O’Connor odpověděl teprve po chvíli mlčení. Jeho hlas zněl tiše, avšak pevně. „Je pravda, že Vatikán ukrývá netušené bohatství, drahocenná díla, která dávno nikdo nespatřil. V katakombách pod Svatým Petrem jsou uzamčené průchody, kde jsem nebyl ani já.“ S vážnou tváří pohlédl na Jacka. „Ale mohu vás ujistit, že menora tam není. Kdyby tomu tak bylo, teď bychom tady spolu nemluvili. Musel bych církevním úřadům odpřísáhnout mlčenlivost. Mějte na paměti naše dějiny. Poklady židovského chrámu ztělesňovaly vrcholný triumf křesťanství, odplatu za podíl Židů na Kristově smrti. Pokud bychom je měli ve své moci, šlo by o nejstřeženější tajemství světa. Stačilo by slůvko a vypukla by válka.“

„Válka?“ otázal se Jeremy pochybovačně.

„Vztahy mezi Vatikánem a Izraelem by se nadobro zhroutily. Po celém světě by znovu vzplanulo staré nepřátelství mezi židy a křesťany a živilo by antisemitizmus stejně jako krajní sionizmus. A pokud by se poklad někdy vrátil do Jeruzaléma, zažehl by rozhodující bitvu na Středním východě, které se už dlouho obáváme. Část ortodoxních židů věří, že navrácení menory do Jeruzaléma by bylo prvním krokem k obnově Chrámu, na jehož místě teď stojí mešita al-Aksá, jedno z nejposvátnějších míst islámu. Menora by dala Izraeli pocit, že má svůj osud pevně v rukou. Posílila by radikály a přesvědčila nerozhodné. A arabský svět by jednou provždy věděl, že vyjednáváním vůbec ničeho nedosáhne.“

„Je zajímavé, že ji v Římě nehledali nacisté,“ podivil se Jack.

„Druhá světová válka byla pro církev obdobím temna,“ odtušil O’Connor zasmušile. „Papež nikdy nedal Hitlerovi záminku ke vpádu do Vatikánu. Ale od té doby už u nás klepalo na dveře mnoho jiných. Snílci z řad sionistů, zastánci konspiračních teorií nebo lovci pokladů, kteří si myslí, že mají na dosah svatý grál. Mohu vás ujistit, že ti všichni se dostali do slepé uličky.“

V tu chvíli nastal venku jakýsi povyk a do dveří vrazil Costas. „Promiňte, že ruším,“ vyrážel ze sebe bez dechu. „Ale tohle byste měli vidět.“ Vřítil se dovnitř a podal Jackovi list papíru. „Vzpomínáš na to dřevo s řetězem ve Zlatém rohu? Říkal jsi, že vypadá nějak divně.“

„Plaňky z lodní obšívky se železnými hřeby.“ Jack se snažil odpoutat mysl od menory a zaměřit ji na úžasný nález z předchozího dne. „Takhle se v raném středověku stavěly lodě spíš na severozápadě Evropy. Benátskou galéru z roku 1453 bych si představoval malinko jinak.“

„Tak já ti něco povím.“ Costas se rozčileně předklonil a oběma rukama se opřel o desku stolu. „Právě přišly výsledky analýzy. To dřevo je skandinávský dub. Vzorek, který jsme odebrali, pochází z přídě válečné veslice, žádná galéra! Nejspíš zůstal v řetězu, ale loď se nepotopila. Podívej na datum podle letokruhů.“

„Tisíc čtyřicet dva, plus minus jeden rok,“ přečetl Jack s nelíčeným ohromením.

Jeremy to nevydržel: zavýskl a vyskočil od stolu. „To dokonale sedí! Harald Hardrada prchl z Konstantinopole právě v roce 1042. Jeho loď mohli postavit rok předtím na pobřeží Baltu. Nenašli jste pozůstatek pádu Konstantinopole z roku 1204, ale řetěz, který o sto padesát let dřív potopila tlupa vikinských žoldáků, když spěšně vyplouvala ze Zlatého rohu.“ Costas se podíval na vojáky obtěžkané kořistí v triumfálním procesí zobrazeném na Titově vítězném oblouku. „A teď už víme, kde vzala jejich loď váhu, díky níž přetrhla ten řetěz.“

„Menora.“ Jack zavrtěl hlavou a obdařil Costase zářivým úsměvem. „Tak tohle ti vážně vyšlo. Věda zas jednou zabodovala.“

Kapitola pátá

Jack se podíval z okénka po svém boku. Když se letadlo naklonilo doprava, naskytl se mu dramatický výhled na širé moře. Bylo časné ráno bez mráčku a na vlnách v téměř desetikilometrové hloubce tančilo rozpustilé slunce. Půl hodiny po tankovací zastávce v islandském Reykjavíku nespatřili pevninu, ale jak přeťali polární kruh, v moři se objevovalo stále víc bílých ostrůvků. Některé budily úctu: obří kusy ledu obklopené tyrkysem, které pokračovaly další stovky metrů pod vodou. Ke krám se později přidal mořský led v podobě rozpraskané mozaiky, jež se prostírala, kam až oko dohlédlo. Poté Jack začal na západě rozpoznávat první výběžky země. Naklonil se ke spolucestující naproti a ukázal z okna.

„Tady je dobře vidět grónský pevninský ledovec.“

„To je nádhera.“

Mariina tvář zářila vzrušením a Jack si v duchu blahořečil, že ji vzal s sebou. Když O’Connor před třemi dny odjel do Říma, Jack zavolal Jamesi Macleodovi a poprosil ho, aby mu řekl víc o nálezu v ledu, o němž se zmínil Costas. Situace v posledních dnech nabrala takové obrátky, že byla nutná Jackova osobní účast. Sonda totiž vynesla vzorek, který ze zprávy o lodi pohřbené v ledu učinil mnohem víc než jen místní legendu. Jack se navíc dozvěděl o dalším mimořádném objevu, který doslova volal po Mariiných a Jeremyho odborných znalostech. Oba rádi využili příležitosti pracovat několik dní po jeho boku na špičkové výzkumné lodi a podílet se na jednom z největších projektů, jaký zažili.

Teď spolu všichni seděli v předním oddílu upraveného letadla Embraer EMB-145XR, které Mezinárodní námořní univerzita využívala k přepravě osob po celém světě. Na druhé straně uličky se Jeremy utápěl v moři papírů a knih a tiše ťukal do přenosného počítače. Jack zaklapl Úvod do staré norštiny, v němž si doteď četl, a vyhlédl z okna. V posledních několika dnech se ponořil do života Haralda Hardrady, a tím se vlastně vrátil ke své klukovské zálibě. Část rodiny ze strany Jackovy matky totiž vzešla z bývalého severního hrabství Yorkshire: byli to vysocí plavovlasí lidé, jejichž přízvuk si uchoval jistý skandinávský nádech. Jack proto ke svým severským předkům cítil silné pouto. Harald Hardrada byl největší ze všech vikinských hrdinů, avšak jeho život nedošel naplnění. Jako by mu sudičky daly do vínku osud, na nějž ani při své síle nestačil. Stačilo málo a Harald mohl vyhrát bitvu u Stamford Bridge. Dějiny Anglie i celého světa by se pak ubíraly jinou cestou. Den předtím Jack osobně zajel do dějiště té dávné bitvy poblíž Yorku, procházel se po bahnitých polích a obhlížel místo, kde Harald naposledy pozvedl svou válečnou sekeru. Měl pocit, jako by se náhle přenesl do historie, ale při odchodu cítil podivnou prázdnotu. Něco mu na tom všem nehrálo.

Costas seděl zhroucený v sedadle letounu naproti němu. Přerývaně chrápal a hlava mu co chvíli padala na prsa, aby vzápětí zase vystřelila vzhůru. Celou noc probděl v technické laboratoři pohroužený do práce na ledové sondě a i nyní na sobě měl svou oblíbenou roztřepenou kombinézu s emblémem univerzity. Díky strništi vousů na tváři a rozcuchaným vlasům se víc než jindy podobal svému dědečkovi, řeckému rybáři, který se nakonec stal bohatým rejdařem, ale dbal na to, aby rodina nezapomněla na své kořeny. A jeho odkaz se rozvinul k dokonalosti právě v Costasově zjevu.

Zatímco se Costas dál ošíval a pochrupoval, Jack se usmál na Mariu a oba stočili pohled k oknu. Před očima jim vyvstal obrys východního pobřeží Grónska, klikatá čára skalisek mezi mořem a ledem, holé žulové výběžky kolem zátočin plných bílých ker. Brzy se ocitli přímo nad samotným ledovcem, který se vlnil až k obzoru jako zářivě bílý koberec posetý ostrůvky sněhové vody, jež zářily v ranním slunci jako tyrkysové drahokamy. Bylo to krajně nehostinné místo, z něhož však sálala jakási podmanivá krása, která v Jackovi probudila objevitelské touhy. Najednou dokázal pochopit, co pohánělo severské dobrodruhy, kteří před tisíci lety poprvé připluli ke zdejším břehům.

„Jednu věc nechápu.“ Costas náhle procitl a plynule navázal na rozhovor, který vedli před hodinou. „Harald Hardrada padl v Anglii v roce 1066, jestli se nepletu. Tak mi vysvětli, proč se v textu na mapě tvrdí, že umřel někde tady?“

Jack na Costase zadumaně pohlédl a oba se obrátili na Jeremyho, který se právě probíral stohem papíru, zcela ponořený do bádání.

„Jeremy?“ oslovila ho Maria.

„No?“

„V mapě se píše o bájné bitvě, ragnaröku. Ale Haralda přece zabili u Stamford Bridge, ne?“

„Ech, na té mapě je to asi myšleno jen obrazně,“ odvětil Jeremy přezíravě. „Všichni Vikingové zabití v boji odešli do Valhaly, kde se pod Odinovým vedením připravovali na rozhodující souboj se zlem – na ragnarök. Valhala měla ležet někde na západě, za okrajem světa. Ten nápis nemusí nutně znamenat, že Harald a jeho muži zemřeli zrovna tam.“

„A poklad Michelgardu?“

„S tím vám bohužel nepomůžu.“

„Jeremy, máš toho Sturlusona?“ V Mariině hlase byl cítit náznak podráždění. Jeremy jí podal knížku, aniž zvedl oči od počítače, ona si ji vzala a natočila obálku ke Costasovi. Byl na ní obrázek rytíře na koni. Měl na sobě kroužkovou zbroj, na hlavě přiléhavou otevřenou přilbu s chráničem nosu a v ruce třímal rozměrný štít.

„Vypadá jako křižák,“ poznamenal Costas.

„Nejste daleko od pravdy,“ odpověděla Maria. „Pochází z norského gobelínu z dvanáctého století, což je asi sto let po Haraldově smrti. Ale jelikož nemáme žádný jeho portrét, můžeme si aspoň udělat hrubou představu, jak Harald a jeho muži asi vypadali. Členové varjažské gardy v Konstantinopoli byli původem i výchovou Vikingové a používali obávanou sekeru, která vstoupila do legend. Byla to strašná zbraň s jedním ostřím vysoká jako dospělý muž. Varjagové vydělali na pověsti svých předchůdců, kteří vydrancovali západní Evropu a došli až ke Středozemnímu moři, kde naháněli hrůzu v Itálii i ve Francii. Ale Varjagové byli zároveň světáci, kteří prožili dospělost ve službě byzantským císařům v Konstantinopoli, nejmodernějším městě středověkého světa. Jejich výzbroj ani výstroj by mezi křižáky nepůsobila nijak neobvykle a domluvili se řecky stejně jako norsky. Víte, že Harald Hardrada dokonce táhl do Svaté země?“

„Do Svaté země?“ Costas jako by nevěřil svým uším. „Ale já myslel, že křížové výpravy začaly až na konci jedenáctého století. To je celou generaci po Haraldově smrti!“

„Haralda Hardradu můžeme označit za prvního křižáka,“ podotkla Maria a v očích jí zajiskřilo. „Narodil se jako pohan a rozhodně se netoužil vykoupit ze svých hříchů, ale sloužil zájmům křesťanské církve ve Svaté zemi. Tohle musíte pochopit, Costasi. Křížové výpravy, jak je známe, jsou jen částí pravdy, navíc podané z pohledu západního světa. Byzantská církev a její bojovníci se snažili vyrvat Arabům vládu nad Svatou zemí po mnoho staletí. V roce 1036 uzavřel byzantský panovník Michael smlouvu s arabským chalífou z Egypta, která umožnila obnovení Chrámu Božího hrobu, svatyně na místě Kristova hrobu v Jeruzalémě. O rok později Harald Hardrada v čele varjažské gardy doprovázel do Jeruzaléma byzantské mistry. Ten obraz jako by vypadl z křížových výprav: do pouště vtrhli vysocí blonďáci na koních a v těžkém brnění, jen s tím rozdílem, že Harald ve Svaté zemi skutečně sklízel úspěchy. Všechna města a hrady Palestiny se mu vzdaly bez boje. Vyčistil cesty od loupežníků a banditů a uložil poklad do svatyně Božího hrobu, pravděpodobně na pokyn byzantského císaře. Dokonce se jako správný poutník vykoupal v řece Jordán.“

„A můžeme pokračovat ještě dál.“ Jeremy zanechal práce a konečně věnoval pozornost Marie. „Z Jeruzaléma se Harald Hardrada z popudu byzantského vládce vydal do centrálního Středomoří. Sicílie byla v té době islámským emirátem – Arabové ji uchvátili při velkém tažení, během něhož vojska muslimů ovládla i Svatou zemi a pronikla na západ až do Španělska. Harald vedl armádu pod vlajkou kříže proti bezvěrcům, aby vrátil území do rukou církve. Byzantinci své nepřátele nazývali Saracény – a byli to stejní protivníci, proti nimž pak bojovali křižáci o několik generací později. Haraldova válka byla prvním projevem boje křesťanství proti islámu, který vedl ke křížovým výpravám a přetrval až dodneška. Hardrada byl nejobávanější velitel křesťanských sil, dokonce slavnější než Richard Lví srdce nebo Balduin z Flander za křížových výprav. Arabové Hardradovi říkali Rad Šamál, Blesk ze severu.“

„Byl to borec,“ zamumlal Costas. „Říkáš, že pocházel z Norska?“

Maria mávla knihou, kterou prve přebrala od Jeremyho. „Tohle je náš hlavní zdroj, Sága o králi Haraldovi, kterou napsal začátkem třináctého století islandský básník Snorri Sturluson. Je to součást Heimskringly, kroniky norského království. Obsahuje jediný dochovaný Haraldův popis: byl prý mimořádně vysoký, měl světlé vlasy, plnovous a dlouhé kníry, prostě klasický Viking. Píše se tady, že se narodil v roce 1015 jako Harald Sigurdsson. Později přijal jméno Hardrada, což je v překladu „tvrdý vládce“, Harald Krutý. Do tajů válečného umění pronikl už v patnácti letech, kdy bojoval po boku svého nevlastního bratra krále Olafa Svatého v bitvě u Stiklestadu proti znepřátelené norské armádě. Olaf padl a Harald uprchl do exilu na východ, nejdřív do Švédska a pak do Novgorodu a Kyjeva, kde sloužil jako žoldnéř ruskému knížeti Jaroslavovi.“

„Ale jak se dostal do Konstantinopole?“ otázal se Costas s pohledem upřeným na mapu.

„No, tam se dalo vytěžit víc. Do Konstantinopole přijel Harald v osmnácti a hned se dal k varjažské gardě. Rychle povýšil na atrologa, velitele jednotky, a devět let pak ve jménu byzantského panovníka plenil země kolem Středozemního moře. V roce 1042 odjel s tučnou kořistí z Konstantinopole a dobyl norský trůn. Po čtyřiadvaceti letech, během nichž vyplenil Dánsko a vládl Norsku železnou pěstí, ho ctižádost dohnala k osudovému střetnutí s anglickým králem Haroldem v bitvě u Stamford Bridge. Jeho kariéra se od začátku do konce utápěla v krvi a Harald si časem vydobyl pozici jednoho z nejbohatších a nejobávanějších vládců středověkého světa.“

„Nedá se vyloučit, že navštívil i Vinland,“ zabručel Jack. „Island a Grónsko objevili Vikingové a staly se z nich převážně norské kolonie. Král typu Haralda Hardrady by v nich určitě chtěl uplatnit svůj vliv. Navíc tu šlo i o slávu. Výprava do Vinlandu by byla odvážným počinem, který by přispěl k jeho pověsti neohroženého válečníka a dobrodruha.“

„Nebyl by jedinou významnou osobností, která se o to pokoušela,“ podotkla Maria. „V islandských análech jsou zmínky o grónském biskupovi, který se vydal do Vinlandu. Zmizel a už ho nikdy nikdo nespatřil.“

„To se mi nějak nezdá.“ Jackův hlas zněl ustaraně. „Jestli Harald podnikl cestu do Vinlandu, tak ji zřejmě přežil a vrátil se do Norska před rokem 1066. Svůj úspěch by si určitě nenechal pro sebe. Vystupoval by jako statečný rek, který upevnil svou vládu nad západními koloniemi Vikingů. Takové věci vstupují do legend, ale v Heimskringle o tom nic nenajdeme. Máme jen tajný odkaz na mapě z katedrály v Herefordu. To nedává smysl.“

„Ten jeho poklad… věci, které nakradl s Varjagy,“ ozval se Costas. „Co o nich víme?“

„To je zajímavá historie.“ Maria listovala knihou, až našla kýženou stránku. „Poslouchejte: Jeho bohatství bylo tak nesmírné, že nižádné oko v celé severní Evropě jakživo nespatřilo nic podobného v majetku jediného muže. Za svého pobytu v Konstantinopoli se Harald potřikráte účastnil rabování paláců: jest tamním zvykem, že vždy po císařově smrti mají Varjagové povoleno plenit – smějí vyloupit veškeré paláce, kde dlí císařské poklady, a vzíti si vše, co jenom hrdlo ráčí.“

„Jo, jo, když si chce člověk udržet věrnost žoldáků, musí holt za to platit,“ ucedil Costas.

„Znamená to, že Varjagové po smrti každého panovníka nakradli, co pobrali, ale navíc museli vědět, kde leží klenoty, kterých se nesměli dotknout. Jejich hlavním úkolem v Konstantinopoli bylo přece hlídat císařskou pokladnici. Jenže Snorri to s popisem plenění paláců asi trochu přehnal, aby se zavděčil svým vikinským čtenářům. Největší poklady musely samozřejmě zůstat pod zámkem.“

„Teď mluvíte o menoře,“ ujistil se Costas.

Maria dychtivě přikývla. „Ale všechno hezky popořádku. Pokračování je ještě lepší. V roce 1042, po víc než deseti letech ve službách vladaře, už měl Harald dost věčného trmácení. Získal slávu a bohatství, o jakých se mu nesnilo, a teď se chtěl zaměřit na dobytí Norska. Po posledním návratu z válek do Konstantinopole proto od vajražské gardy odešel. Císař Michael Kalafates byl slaboch a moc mu to nevadilo, ale císařovna Zoe se rozlítila. Už předtím nemohla Haralda vystát. Zdá se, že požádal o ruku její krásné neteře Marii, ale Zoe odmítla. Varjagové později vyprávěli, že Zoe měla o Haralda sama zájem, a to byl pravý důvod, proč ji zpráva o jeho odchodu z Konstantinopole tak rozzuřila.“

„Milostný trojúhelník,“ uculil se Costas. „Blesk ze severu nakonec přece jen narazil.“

„Harald byl uvržen do vězení, ale dostal se z něj s pomocí záhadné dámy, možná další milenky. Podle legendy nechal Harald svolat své věrné Varjagy a strašlivě se císaři pomstili – na lůžku ho oslepili. Téže noci Harald vtrhl do Mariiných komnat a unesl ji. Dál to Snorri líčí asi takhle: Seběhli k vodě, kde kotvily lodě Varjagů, a dvě zabrali. Vypluli k Bosporu, ale tam narazili na železný řetěz přes cestu. Harald nařídil části veslařů, aby zabírali ze všech sil, a všichni ostatní měli i s veškerou zbrojí běžet na záď. Galéry pak plnou rychlostí najely na řetěz. Když přestala působit síla setrvačnosti a řetěz je zarazil, Harald přikázal všem mužům utíkat zase na příď. Haraldova loď se pod jejich vahou naklonila dopředu a sklouzla po řetězu na volnou vodu. Druhá veslice však uvízla a poškodila si záď. Za mnoha muži posádky se zavřela voda, některé se však podařilo z moře zachránit.“

„To je ono,“ vyhrkl Jeremy rozechvěle. „Co jsem včera říkal? Plaňky, které jste našli v řetězu ve Zlatém rohu, pocházely z Haraldovy druhé lodě. Snorri nepíše, že se úplně potopila, což by vysvětlovalo, proč jste našli jen kus dřeva zaklíněný do řetězu. Lebka s přilbou určitě patřila jednomu z utopených Varjagů.“

„A co se stalo s tvou jmenovkyní?“ zeptal se Jack se zájmem Marii.

„Podle Snorriho ji propustili bez úhony, když dopluli do Černého moře, a dokonce s ní prý poslali doprovod zpátky do Konstantinopole. Harald ji možná unesl jen proto, aby ukázal Zoe svou převahu. Ve skutečnosti o ni neměl zájem, protože uvažoval o sňatku s Jelizavetou, dcerou knížete Jaroslava, se kterou se sblížil v Kyjevě, než se dal k Varjagům.“ Maria se na Jacka pousmála. „Jiní ovšem tvrdí, že Marie byla Haraldovou jedinou láskou a zůstala s ním až do posledních dní.“

„Takže vy myslíte, že menora byla ještě tu noc ukradena?“ naléhal Costas.

„Ano. Jestliže měli Varjagové čas unést Marii, mohli taky uloupit největší zakázaný poklad v Konstantinopoli, o kterém věděli.“

„To by mohlo vysvětlovat symbol svícnu na mapě z Herefordu.“ Costas se na okamžik zadíval kamsi do dálky a pohroužil se do zamyšlení. „Jestli ten poklad zajímal Vikingy jen jako mincovní zlato, tak je zvláštní, že by si tvar menory uchoval svůj význam až do doby, kdy Richard z Holdinghamu napsal ten runový text. Možná jí přidalo na důležitosti to, že šlo o zakázaný poklad, a ne o běžný lup z paláců. Třeba se z ní stal symbol Haraldovy zdatnosti a chrabrosti, vítězná trofej jako za dob Říma, kterou pak Vikingové nekonečně opěvovali v bájích a při různých slavnostech. Když se Varjagové vrátili domů, za tu historku o poslední noci v Konstantinopoli jim až do smrti všude nalévali zadarmo.“

Všichni se obrátili k Jeremymu, který uhnul pohledem k počítači a pak se zadíval Costasovi do očí. Chvíli mlčel, a když konečně promluvil, jeho hlas zněl poněkud ztrápeně. „Nejspíš máte pravdu. Ale možná je to jenom část pravdy.“

V tom okamžiku se z reproduktorů ozval pilotův hlas a oznámil, že začínají klesat ke Kangerlussuaku, bývalé základně amerického letectva, jež nyní sloužila jako hlavní dopravní uzel Grónska na západním pobřeží. Jack vyhlédl z okénka a uviděl, že vlétli nad pevninský ledovec a blíží se k Davisově úžině, velkému kanálu mezi Grónskem a kanadskou Arktidou. Pod nimi se prostíraly zlověstné fjordy a široké zelené pásy, jež potvrzovaly možnost někdejšího vikinského osídlení, které by na holém východním pobřeží bylo nepředstavitelné. Když se letadlo prudce naklonilo a otočilo zpět na východ, ocitli se v jedné linii s nejdelším zálivem ze všech, Sřndre Strřmfjord, u jehož zátoky se rýsovaly roztroušené stavby ponuré osady Kangerlussuak. Po několika minutách se vysunul podvozek a Jack si všiml dvou strojů stojících v odstavných pruzích bývalého vojenského letiště uprostřed údolí. Jedním z nich bylo transportní letadlo Antonov AN-74, které sem dopravilo Costasův drahocenný náklad, a druhým vrtulník Lynx s výrazným znakem Mezinárodní námořní univerzity.

„Teď přelétáme nad ledovým fjordem. Podívejte se vlevo a uvidíte v mlze špičky ker.“

James Macleod sundal ruku z řídicí páky a ukázal na rozeklané bílé výběžky, které se zjevovaly mezi mraky jako vrcholky vzdálených hor. Maria s Jeremym, kteří seděli za nimi v oddílu pro cestující, se předkláněli, aby to také uviděli. Bylo o tři hodiny méně než v Anglii, a tak zde ještě panovalo časné ráno a slunce se muselo prodírat mořským oparem, jak se chladný vzduch stékající z ledovce setkával s teplejším prouděním od moře. Díky letnímu slunci panovala v tisíci metrech vyšší teplota než na povrchu ledovce, ale i tak bylo několik stupňů pod nulou a všichni na sobě měli dokonale zateplené letecké kombinézy a také helmy pro případ nenadálých turbulencí. Nad odhalenou pevninou a vodou podél pobřeží totiž helikoptéra musela bojovat s teplými spodními proudy. „Přistávací plocha se uvolní za čtvrt hodiny. Máme chvíli na rychlý okružní let.“

Po přistání v Kangerlussuaku je Macleod přivítal na asfaltové ploše a rovnou je doprovodil do čekajícího vrtulníku. Cesta na sever jim trvala necelou hodinu. Jejich cílem byl fjord Ilulissat ležící na západním břehu Grónska téměř dvě stě padesát kilometrů za polárním kruhem. Letěli ve stopách těžké nákladní helikoptéry Chinook vypravené z Thule, poslední americké základny na území Grónska. Costas se rozhodl letět v chinooku, aby mohl dohlédnout na přepravu svého zařízení. Jack si uměl živě představit, s jakými obavami asi sleduje výsledek měsíců usilovné práce zavěšený v nákladní síti nad hlubinami. Právě před chvíli viděli, jak se chinook ponořil do mořského oparu nad zářezem fjordu.

„Odsud vyplula ledová kra, která potopila Titanic,“ oznámil Macleod. Reproduktor ještě zvýrazňoval jeho už beztak dost silný glasgowský přízvuk. „Je to jeden z nejrychlejších ledových proudů na světě.“ Obrátil vrtulník na východ, čelem k pevnině, a několik minut letěl maximální rychlostí, až se mlha projasnila a naskytl se jim pohled na grónský pevninský ledovec, který se před nimi vztyčil jako klenba obřího paláce. „Údolní ledovec Ilulissat funguje jako velká tlaková výpusť. Led tady klouže dolů a odchází do moře. Teď uvidíte, kde proud vlastně začíná.“

Macleod zatahal za ovladače a stočil helikoptéru širokým obloukem zpátky k moři. Když vyhlédli ven, všimli si, že hladké vlny ledovce se začínají lámat a vroubkovat a tvoří souvislý tok, který jako by plynul západním směrem.

„Věřte mi nebo ne, ale ta věc pluje neuvěřitelnou rychlostí – urazí asi třináct kilometrů ročně,“ řekl Macleod. „Ty trhliny vznikají tlakem ledovce, který se pohybuje po skalním podloží v hloubce skoro tisíc metrů. Je to jako když řeka teče přes peřeje. A teď přijde to nejzajímavější.“

Sklonil nos vrtulníku a spěchal k rozpraskané ledové hmotě plné mohutných záhybů a puklin. Snad na poslední chvíli stroj vyrovnal a téměř okamžitě je obklopil vodní opar. Ledovec jím jen prchavě prosvítal, jak listy rotoru rozháněly mlhu a odhalovaly bílé ostrůvky uprostřed tmavomodrých strží.

„Jsme pořád skoro dvě stě metrů nad ledem,“ uklidnil je Macleod. „Uvědomte si, jak obrovská je to masa.“ Několik dalších minut letěl mlhovinou na autopilota, pak lehce stáhl cykliku a klesal, až výškoměr ukazoval pouhých osmdesát metrů nad hladinou moře. „A je to.“

Lynx zůstal viset ve vzduchu. Mlha se rozestoupila a naskytl se jim úchvatný pohled na ohromnou ledovou hradbu, která se tyčila až téměř do výše vrtulníku a táhla se na obě strany, kam až dohlédli. Nebyla to celistvá pevná stěna, ale spíš nepravidelná změť věží a kaňonů, rozdělená modrými pruhy v místech, kde ledová voda stekla dolů a znovu zmrzla. Kolos působil velice křehce a nestabilně, jako by se měl při nejjemnějším dloubnutí celý sesypat.

„Čelo ledovce,“ ohlásil Macleod. „Nebo spíš masa ker, které se od něj odlomily a ucpaly ústí fjordu. Okraj pevné části leží víc než pět námořních mil východně od nás, což je směr, odkud jsme přiletěli.“

„Jde z toho až hrůza.“ Jeremyho hlas zapraskal v interkomu a snad poprvé zněl ohromeně. „Takže odsud pocházejí ledovce ze severního Atlantiku?“

„Z devadesáti procent,“ odpověděl Macleod. „Každoročně to dělá dvacet miliard tun, což je množství, které ovlivní hladiny moří na celém světě. Ta ledová stěna vám možná připadá nehybná, ale v poslední době nabírá tempo a teď se k nám blíží rychlostí skoro pět metrů za hodinu. Některé větší ledovce odsud odejdou vcelku, ale skoro všechny se pak rozdělí, čímž vzniknou menší části a zrádné kry. Říká se tomu telení ledovců. Skoro deset tisíc velkých kusů se každým rokem dostane z fjordu do zátoky Disco. Postupují s proudem proti směru hodinových ručiček Baffinovým zálivem a pak plují jižním směrem až ke Grand Banks v kanadském Newfoundlandu a na východ k Islandu.“

„Jeden z nich se zrovna půlí,“ vyhrkl náhle Jack.

Řev vrtulníku přehlušila hromová rána a od srázu přímo před nimi se bez varování odlomila ohromná ledová kra. Sklouzla do vody a úplně v ní zmizela, v příští chvíli však vystřelila vzhůru téměř do původní výše. Pak znovu klesala a stoupala, klesala a stoupala, až z ní zbyla jen zubatá špička obklopená kaší ledových úlomků.

„Teď už chápu, proč se říká, že ledovce jsou skoro celé pod vodou,“ podotkl Jeremy, v jehož tónu stále zaznívala posvátná hrůza. „Ty větší musí drhnout o dno fjordu.“

„Přesně tak. Někdy kopírují profil dna, jindy narazí a převrátí se.“ Macleod vysunul ze stropu kabiny drobnou obrazovku, poklepal na klávesnici a zobrazil průřez fjordem.

Jack hvízdl. „Pěkná hloubka.“

„Přes tisíc metrů.“

„Co ten pruh přes ústí fjordu?“ prohodil Jack. „Předpokládám, že to je nejzazší místo, kam ledový jazyk dosáhl.“

„Dánové, kteří se tady usídlili v osmnáctém století, tomu říkali Isfjeldsbanken, to znamená práh,“ odpověděl Macleod. „Ohromný násep sedimentů, které sem nahrnul ledovec. Jeho vrchol je jen asi dvě stě dvacet metrů hluboko, takže do něj větší kry narážejí. Až donedávna vyznačoval okraj ledového zátarasu, který ucpával fjord.“

„Ale teď dochází k odlamování ker o několik kilometrů blíž k ledovci, kde se právě nacházíme.“

„Správně.“ Macleod poklepal na monitor, na němž se objevil další výjev: satelitní snímek fjordu. „To je kompozitní obraz ze satelitu Landsat, který nám poskytla NASA. Řada červených čar přes fjord ukazuje ústup telícího se čela ledovce v letech 2001 až 2005. Současně se dramaticky zrychlil pohyb ledovce, téměř dvojnásobně. Vzdušné laserové měření ukázalo, že ledový příkrov se ztenčuje až o patnáct metrů ročně.“

„Globální oteplování,“ konstatoval Jeremy.

„Špatná zpráva pro životní prostředí, ale dobrá pro nás.“ Macleod zasunul monitor. Znovu uchopil páku cykliky, otočil vrtulník na západ a začal se mlhovinou vzdalovat od ledovce. „Špatná zpráva je to proto, že globální oteplování má na tání ledovce asi větší vliv, než si mnozí mysleli. Ale nám to umožňuje pracovat přímo ve fjordu a provádět průzkum, který by dřív nebyl možný.“

„A teď začíná léto,“ poznamenal Jack. „Což nejspíš znamená, že odlamování ker z čela ledovce bude nejsilnější. Je to tak?“

„Proto jsem vás tady teď potřeboval,“ odvětil Macleod. „Ještě pár dní a zavíráme krám. Balancujeme na hraně, ani nevíte jak moc.“

Po dvaceti minutách znovu uvolnil cykliku a lynx se snesl k rozeklaným obrysům ledových ker u čela fjordu. Když se před nimi z oparu nad mořem vynořila nástavba veliké lodi, Jackovi poskočilo srdce. Macleod natáhl ruku k vysílačce, ale než stiskl tlačítko, otočil se a pohlédl na Jacka.

„A teď bych vám rád ukázal, proč jsem vás táhl přes půlku světa zrovna na tohle místo.“

Kapitola šestá

Muž ve vězeňské cele pozvolna zvedl hlavu a pozorně se zaposlouchal, nezaznamenal však žádné známky života. Už víc než pět let neslyšel nic než zvuky svých žalářníků. Zavřel oči a pomalu, zhluboka se nadechl, nedbaje pachu výkalů, moči a zvratků, které už dávno prostoupily stěnami vězení. Poslali ho odpykat si trest do vlasti jeho dědečka, opuštěné káznice z dob nechvalně známého Gulagu, takže ho nemuseli dávat na samotku, a přesto byl dokonale izolovaný od okolí. Smyslového strádání se však neděsil, výcvik ho totiž naučil potlačit realitu žaláře a uzavřít se do vlastního světa. Zvolna zavrtěl hlavou a znovu se sklonil nad šachovnicí, jedinou radostí, kterou po věznitelích žádal. Opřel se lokty o stůl, zvedl dlaně schované v rukavicích bez prstů a promnul si je, aby zahnal vlhký chlad, který v cele vládl po celý rok. Snad po tisící sáhl dolů a zvedl drobného bílého pěšáka vyřezaného do tvaru vikinského bojovníka se zbrojí i štítem a položil ho před křesťanského krále.

„Šach mat,“ pronesl tiše.

Znovu se zaklonil na židli, s rozvážností člověka, pro něhož je i ten nejmenší pohyb důležitou činnosti a vlastně jediným způsobem, jak vyplnit nekonečné dny samoty. Pomalu pozvedl levou ruku k obličeji a přejel si ukazovákem po jizvě, která se mu táhla od oka až k bradě, až to zabolelo. Od čelisti přesunul ruku ke stěně za sebou a začal klouzat prstem po vyrytých písmenech. Při tomto oblíbeném rituálu tiše odříkával slova jako kněz recitující posvátné texty. „Paul Kruger,“ broukal si. „Hauptsturmführer, Leibstandarte Adolf Hitler. Kurt Hausser, Sturmbannführer, Panzergrenadier-Division Das Reich. Otto Lehmann, brigadeführer, Panzer-Division Wiking.“ Znal je všechny zpaměti. Byla to jména opravdových hrdinů druhé světové války, rytířů bojujících proti Východu, kteří před více než půl stoletím padli do ruského zajetí v bitvách u Charkova, Kurska či jinde a toto místo bylo jejich poslední zastávkou na cestě do špinavé popravčí cely na konci chodby. Patřil mezi ně i jeho dědeček. I když ten měl o něco větší štěstí, alespoň nějaký čas.

Zavřel oči a natáhl paži k zubatým runám přerušujícím jména. Věděl přesně, kam má položit dva prsty, kde je stočit dolů a kde naopak nahoru podél čar vyrytých tak hluboko, že sovětští bachaři už před desítkami let vzdali pokusy o jejich vyhlazení. Tyto nápisy laskal nejraději, jelikož symbolizovaly řád jeho děda: Schutzstaffel. SS. Velice pomalu spustil paži, odlepil prsty od rýh a přitiskl ucho k vlhké zdi. Cítil opravdové souznění s rytíři minulosti, s bratry ve zbrani, kteří na této zdi zanechali svůj poslední otisk, aby mu dali sílu a vedli ho na cestě za svým nejdražším pokladem, po kterém neúspěšně pátralo už tolik lidí před ním.

„Anton Poellner,“ ozval se hlas štěrbinou ve dveřích a muž procitl z temnot. Když zaskřípěly panty a dveře se otevřely, napřímil se. Na pozadí ostře nasvícené chodby se mezi dvěma strážnými rýsoval důstojník ve špičaté čepici.

„Anton Poellner,“ zopakoval návštěvník jeho jméno. Muž v cele si zakryl oči před září a pak pomalu anglicky odpověděl.

„Co chcete?“

„Z rozhodnutí Mezinárodního trestního tribunálu pro bývalou Jugoslávii,“ pravil důstojník litevsky. „Případ číslo IT-99-37b, žalobce tribunálu versus Anton Poellner, bývalý námezdní voják bosenskosrbské armády. Obviněn podle článku sedm na základě individuální trestní odpovědnosti za genocidu a zločiny proti lidskosti.“ Muž se odmlčel a zvedl dokument, který s sebou přinesl. „Podle úmluvy o amnestii podepsané minulý rok v Haagu byl váš případ přezkoumán odvolací komorou.“ Pak sklopil papír a se zřejmou nevolí pravil: „Jste volný, můžete jít.“

Luskl prsty, dva strážní zvedli vězně na nohy a hodili přes něj starý sovětský zimník. Trestanec zuřivě mžikal do světla, když ho postrčili do dveří cely, naposledy mu spoutali nohy a vlekli ho chodbou. Byl posledním obyvatelem žaláře smrti. Řinčení jeho okovů se rozléhalo prázdnými celami, jako by ho kupředu poháněli sami duchové minulosti v naději, že alespoň jeden z nich unikne na svobodu.

U posledních dveří mu odemkli nohy a mlčky ho vrhli do venkovního světa. Mrholilo a na začátek léta byla neobvyklá zima, muž však s úsměvem nastavil pobledlý obličej vodě a nechal si ji stékat po kůži. Zvedl tašku, kterou hodili vedle něj, a pomalu vykročil směrem k otevřené bráně, za níž začínala silnice. Bezděčně prodloužil krok jako člověk zvyklý na dálkové pochody. Za vraty si přehodil vak přes rameno, zabořil ruce do kapes zimníku a čekal na auto, které jistě přijede. Po několika minutách se ze stínů vynořil tmavý mercedes. Zastavil před ním a jeho zadní dveře se otevřely. Muž se sklonil a nastoupil, aniž by věnoval věznici poslední pohled.

„Tak vás vítám,“ ozvalo se z předního sedadla anglicky. „Tady jsou instrukce.“

Když se auto rozjelo, muž dostal do ruky obálku. Uvnitř nahmatal svazek papírů, nejdřív však sáhl dovnitř a vytáhl předmět, který volně ležel vespod: zlatý prsten oblýskaný stářím. Zvedl ho a přejel po něm rty, tak jak to dělával už od dětství. Byl to symbol tolik odlišný od toho, který měl v cele, a přece tak známý. Nasadil si prsten na ukazovák pravé ruky a vytáhl papíry. Nahoře ležela novinová fotografie, již měl vtištěnou do paměti už déle než pět let. Byl na ní stařec ležící v kaluži krve a na paži měl pásku s hákovým křížem. Podíval se na mrtvolnou tvář a pak na podmračené nebe za okny auta. „Přišel čas odplaty,“ zašeptal si pod vousy.

„Tady ji máme,“ pronesl Jack rozechvěle. „Poprvé ji vidím na širém moři. Je to jako potkat ztraceného přítele, který zázrakem vstal z mrtvých.“

Loď Seaquest II sloužila teprve tři měsíce a projekt v západním Grónsku byl jejím prvním oficiálním úkolem v roli hlubinného průzkumného plavidla Mezinárodní námořní univerzity. Od té doby, co se její předchůdkyně před půl rokem ztratila v Černém moři, Jacka pohánělo odhodlání najít vhodnou náhradu. Nakonec se rozhodl přejmenovat už existující loď, kterou měla univerzita zakotvenou v jedné v loděnici ve Finsku. Zatímco první Seaquest i jeho sesterská loď Sea Venture byly odvozené od ruských výzkumných plavidel třídy Akademik původně určených pro akustické sledování ponorek během studené války, Seaquest II představoval zcela novou koncepci, jež vznikla přesně podle zadání námořní univerzity. Měla moderní navigační prvky v čele s dynamickým naváděcím systémem vybaveným postranními motory a řízením balastu. Díky tomu dokázala zachovat stabilitu doslova za libovolných mořských podmínek, což umožňovalo udržet stanovenou polohu i kurz a poskytovalo pevnou základnu pro laboratorní práce. Loď mohla vysílat do akce vozidla i ponorky na dálkové ovládání, které spouštěla buď s pomocí palubních jeřábů, nebo přímo do vody otvorem v nákladovém prostoru. Jako všechna plavidla univerzity se však uměla bránit i případným útokům. K tomu sloužila střelecká věž zatažená pod příďovou palubou. Pro výzkum v arktických oblastech však bylo zásadní, že měla dokonale vyztužený trup, který jí umožňoval razit si cestu ledovými krami, jež se v pobřežních vodách severně od polárního kruhu hromadily dokonce i v časném létě.

Zatímco Jack z výšky sledoval lodní zařízení, vrtulník dosedl na přistávací plochu a jeho vibrující rotory se postupně zastavily. Než posádka zajistila podvozek a připevnila ho k palubě, Jack si sňal helmu a uvolnil bezpečnostní pásy. Slunce rozpouštělo mořský opar a Jackovi se naskytl pohled na celou nástavbu lodi zářící v jasném arktickém světle. Zase byl ve svém živlu, a když se opřel a usmál na Mariu a Jeremyho, jen stěží potlačoval rozechvění. „Vítám vás na palubě Seaquestu II. Teď teprve něco zažijete.“

James Macleod je odvedl přímo z přistávací plochy do hangáru a pak dolů strmou chodbičkou do útrob lodi. Připojil se k nim i Costas, který přiletěl před čtvrt hodinou vrtulníkem chinook z výzbroje americké armády a dosud vybaloval na zádi svůj drahocenný náklad. Zdálo se, že mu chybí přinejmenším týden spánku, ale rukávy vykasané na silných předloktích a čerstvé šmouhy vazelíny na jeho milované kombinéze napovídaly, že nehodlá ztrácet ani chvilku.

Sestoupili na spodní palubu. Macleod je nasměroval otevřenými dveřmi do vydatně nasvícené posluchárny a pokynul jim, aby se postavili vedle plátna projektoru napravo ode dveří. Na umělohmotných židlích seřazených před nimi posedávala pestrá skupina zhruba třiceti lidí. Někteří zaujatě diskutovali, jiní se hrbili nad notebooky a kupkami potištěných papírů. Když Macleod vstoupil do místnosti, všichni zvedli oči. Jack tam viděl několik vousatých blonďáků s dánskou vlajkou na bundě, pár tváří grónských domorodců a řadu mužů a žen v tmavomodrých svetrech amerického letectva. Zdvořile kývl na muže apaticky rozvaleného v první řadě, ten si však zamyšleně hladil licousy a jeho gesta si ani nepovšiml. Lanowski byl mimořádně schopný inženýr, kterého námořní univerzita kdysi získala z Technického institutu v Massachusetss, svým chováním však dráždil téměř všechny, kdo s ním kdy měli tu čest.

„Vážení, mého kolegu z univerzity Jacka Howarda už jste asi viděli. Přinejmenším v televizi.“ Jackovi to bylo zjevně trapné, a tak Macleod ukázal na další tři. „Tohle je doktorka Maria de Montijová z Oxfordu a její postgraduální student Jeremy Haverstock, původem Američan. Costase už znáte.“

Přítomní hleděli na Jacka s očividnou zvědavostí. Jeho tvář byla povědomá i těm, kteří se s ním ještě osobně nesetkali. Costas se usmál na několik známých, z nichž některé poznal velice dobře během instruktáže k projektu, která proběhla před několika týdny na univerzitní půdě v Cornwallu.

„Jak sami vidíte, jsme mezinárodní tým,“ pokračoval Macleod. „Oficiálně jde o společný projekt s NASA, Geologickým průzkumem Dánska a Grónska a je tu taky pár hochů z Mezinárodní ledové hlídky. Všichni děláme svou vlastní práci – glaciologii, biologii nebo paleoklimatologii, ale využíváme společných zdrojů. Naše univerzita poskytuje výzkumnou loď, NASA satelitní techniku a geologové letecké snímkování a laserové měření výšky. Velice důležitou roli má obyčejné pozorování, ukáže nám totiž, jestli jsou k získání potřebných vzorků bezpečné podmínky. Letní tání je skoro v plném proudu a čas hraje proti nám. Chtěl jsem vás jen vidět a říct pár slov na uvítanou. Jestli máte nějaké otázky, sem s nimi.“

„Nechci zdržovat, takže jen krátce,“ ozval se Jack. „Grónský ledový příkrov. Můžeme dostat stručnou informaci o jeho stáří a významu?“

„Jeho větší část vznikla za posledních dvě stě padesát tisíc let a většina ledu v Ilulissatu pochází z posledních sto tisíc let,“ odpověděl Lanowski a odhrnul si z tváře vlasy, které mu spadaly až na ramena. „Je to vynikající doklad posledního zalednění ve čtvrtohorách.“

„Co to znamená?“ zeptala se Maria.

„To je doba ledová, kterou všichni známe. Ta, co skončila před deseti tisíci lety po ústupu ledových štítů,“ objasnil Lanowski a netrpělivě vzdychl. „Čtvrtohory jsou geologický termín, do něhož spadá i poslední doba ledová. Začaly zhruba před jedna celá osmi desetinami milionu let a ledu během nich často přibývalo a zase ubývalo. My se teď nacházíme v jednom z těch teplých období, které trvá posledních deset tisíc let.“

„A čím je Grónsko tak zvláštní?“

„Na světě je spousta ledovců pocházejících z doby ledové a samozřejmě tu máme i polární led,“ řekl Macleod. „Ale grónský ledovec je posledním pozůstatkem kontinentálních ledových štítů, které pokrývaly severní polokouli až do doby před deseti tisíci lety. Je to fantastické okno do minulosti, které mně osobně připadá zajímavější než všechny vaše archeologické nálezy dohromady.“

„No a proto jsme vlastně tady,“ odtušil Jack.

„Jsme pořád na začátku, ale výsledky vypadají slibně,“ promluvil jeden z dánských vědců. „Zkoumáme hlavně bublinky vzduchu, které uvízly v ledu při jeho vzniku a dost přesně vypovídají o atmosférických podmínkách v době ledové. Bortící se čelo ledovce odhaluje oblasti, které vznikly poměrně nedávno, v chladnější epoše těsně před velkým táním před deseti tisíci lety. Je to jedinečná příležitost, podobný výzkum nebyl ještě nikdy možný.“

„Globální oteplování má svoje výhody,“ ucedil Costas ironicky.

„Čas nezastavíme, takže se musíme snažit získat všechny informace z toho, co máme,“ pokrčil rameny Dán.

„Něco by mě zajímalo,“ ozvala se Maria. „K té dělící se přední části ledovce byste mě za žádnou cenu nepustili. Jak ale potom získáváte vzorky?“

„Děláme vrty, jako když se na pevnině hledá ropa,“ vysvětloval Macleod. „Každá vrstva ledu představuje studenou epochu, někdy stovky nebo tisíce let. Je to trochu jako dendrochronologie, určování data podle letokruhů.“ Macleod se obrátil a upřeně se zadíval na Jacka. „Což mě přivádí k důvodu, proč jste tady.“

„Já to pořád nechápu,“ nevzdávala se Maria. „Stejně se musíte dostat blíž, abyste do ledu vyvrtali díru.“

„Všechno se dozvíte.“ Macleod jí věnoval zářivý úsměv, pokývl shromážděné skupině na znamení díků a vykročil ke dveřím. Pak se otočil k Jackovi. „Pojďte za mnou.“

Vzhledem k důrazu na úsporu paliva a odolnost byla loď Seaquest II o poznání menší než její předchůdkyně, při výtlaku těsně nad sedm tisíc tun však stále patřila k největším výzkumným plavidlům na moři a cesta do ubikací na horní palubě jim proto trvala dobrých pět minut. Macleod bez zastávky ukázal na řadu kajut s jejich jmenovkami na dveřích, za nimiž bylo vidět zavazadla. Na konci chodby vstoupili do sálu, který zaujímal celou přední část ubytovacího bloku, přímo pod navigační místností a kormidelnou. Tohle prostorové uspořádání vymyslel Jack osobně. Výzkumný tým měl díky němu vlastní řídicí a pozorovací místo a nemusel se mačkat na můstku s posádkou, což naposled zažili se Sea Venture ve Zlatém rohu. Na stupínku uprostřed sálu se tyčilo velitelské křeslo, dále tu byla stejná obrazovka radaru jako na můstku, čtyři počítače seřazené v oblouku vycházejícího od pódia a pozorovací sedadla se silnými dalekohledy vsazenými proti oknu, souvislé šikmé tabuli, jež tvořila celé průčelí i boky místnosti. Mlžný opar už se nadobro rozplynul, a tak se jim naskytl úchvatný výhled na západní úsek moře, tmavomodrou plochu tečkovanou bílými střepy. Daleko vpředu na pravoboku prosvítal nejasný obrys ostrova Disco a kdesi za obzorem leželo kanadské pobřeží Davisovy úžiny.

Ze spodní paluby jim v patách kráčela kolébající se postava Lanowského a jedna z grónských badatelek, pohledná Eskymačka, která po příchodu do místnosti ukázala na kávovar. Macleod něco zabručel, pak kývl a nalil přítomným kouřící nápoj do hrnků, které hned taky rozdal. Jack si potřásl rukou s kapitánem, který je seběhl z můstku pozdravit. Byl to bývalý důstojník kanadského námořnictva, jenž strávil valnou část kariéry hlídkováním na moři mezi Arktidou a Mexickým zálivem. Jack si chtěl později udělat čas, aby obešel celou posádku. Mnozí členové byli jeho staří známí a veteráni prvního Seaquestu, s nimiž ho pojilo zvláštní pouto.

Gróňanka usedla vedle Lanowského k počítači na pravé straně místnosti, položila laptop na volný roh stolu a papíry s knížkami úhledně srovnala na podlahu, aby ostatní měli kde stát. Řeč těla vypovídala o křehkosti jejich svazku: Lanowski se neomaleně hrbil přímo před monitorem hlavního počítače v zajetí vlastních papírů, aniž by jí jakkoli ustoupil.

„Já věděl, že si mám vzít vlastní techniku,“ zavrčel právě. „Než sem ty věci nainstalovali, někdo je měl pořádně vyzkoušet. To si to můžu rovnou počítat na papíře.“

Jack zvedl oči k nebohé ženě, která se přinutila k úsměvu. „Můj obor je biologie mořského dna. Lanowski dělá simulace,“ vysvětlila. „James nás dal dohromady na začátku projektu.“

Šlehla po Macleodovi pohledem a ten se raději rychle obrátil k ostatním. „Promiňte. Měl jsem vás představit. Tohle je doktorka Inuva Nannansuitová z geologického průzkumu. Pochází z Ilulissatu, města na výběžku, takže měla ledovec vlastně na zahradě. Je velkou posilou našeho týmu.“

„Takže copak tu máme?“ otázal se Jack.

„Je to za zádí, ale kapitán otáčí loď, abychom získali pohled z pravoboku. Pár minut to potrvá. Používáme dynamický navigační systém, protože nechceme, aby víření vody od hlavních šroubů narušilo věc, kterou uvidíte.“

„Ta ledová kra vedle ostrova, která je teď přímo před námi,“ ukázala Maria směrem k přídi. „Má nahoře černou šmouhu. Není to dávná usazenina z ledovce?“

„Máte dobrý postřeh, ale bohužel není,“ odvětil Macleod. „Když se na tu kru pozorně podíváte, tak zjistíte, že je hladká a oblá jako socha, úplně jiná než zubaté a zvrásněné ledovce, které jsme viděli při přeletu nad fjordem.“

„Asi se valila,“ nadhodil Costas.

„Správně. Sledovali jsme to včera večer. Povím vám, že je to pořádně děsivá scéna. Čtvrt milionu tun ledu udělá salto ve vodě. Nikomu bych nepřál dostat se k té věci moc blízko.“

„No jasně,“ vyhrkla Maria. „Ta šmouha je od mořského dna!“

„Přesně tak. Když jsme sem před dvěma týdny dorazili, ledovec mířil čelem k prahu na severní straně fjordu, ale my jsme díky sonaru věděli, že ponořená část je narušená a ztratila většinu své hmoty. Bylo jen otázkou dní, kdy se otočí, a tak jsme se radši drželi v uctivé vzdálenosti. Některé kry se překlopí, jiné se sunou přes práh vzpřímeně. Poznáte to podle toho, jestli připomínají sochy Henryho Moorea nebo ledové zámky v Disneylandu.“

„Jako třeba tahle,“ podotkl Jack.

Podívali se jako on na pravobok, kde se zjevila obrovská ledová stěna. Byla necelých pět set metrů od nich a zřetelně převyšovala nástavbu lodi. Měla stejný pokroucený a rozrytý povrch jako čelo ledovce, protkaný tmavomodrými žilkami ledové vody zamrzlé v brázdách, s výjimkou široké plochy uprostřed, kde se hladké stěny svažovaly z vrcholu. Kra byla obrovská, nejméně půl kilometru široká, a přehrazovala značnou část vstupu do fjordu podél čáry podmořského prahu.

Zírali na ten kolos v posvátné úctě; ticho prolomil až Macleod. „Nezapomeňte, že tři čtvrtiny jsou pod vodou. Díváte se na půldruhého krychlového kilometru zmrzlé vody, což je na váhu minimálně milion a půl tun.“

Costas tiše hvízdl, jak měl ve zvyku. „Z těch zásob ledu by mohly hospody po celém světě žít až do příštího století.“

„Odtok z ledovce za jediný den odpovídá spotřebě vody v New Yorku za celý rok. Dvacet milionů tun denně. Tady se bavíme o globálním dopadu.“

„Deskové ledovce téhle velikosti jsou v Arktidě celkem vzácností,“ poznamenala Inuva. „Domníváme se, že je za tím znovu oteplování ovzduší. To způsobuje ústup ledovce a objevují se praskliny. Je to největší kra, jakou jsem tady kdy viděla.“

„Proč se nerozlomila?“ zajímal se Costas.

„K jednomu většímu odtržení v minulosti došlo. Vidíte tu hladkou část?“ ukazoval Macleod. „Ale jádro je neobvykle masivní. Tvoří ho pevný led, který byste rozbili jedině výbušninou. To je pro nás ideální. Ten úsek se odlomil až do jádrového ledu, takže se pod ním dá pracovat bez většího rizika. Když se podíváte blíž, uvidíte u toho místa pár člunů s vrtnou osádkou.“

„To nechápu.“ Od chvíle, kdy se nalodili. Jeremy jen tiše naslouchal ostatním, ale nyní se v něm probudila obvyklá zvídavost. „Jak to, že se ledovec nepřevrátí a nerozdrtí je?“

„Podmínky nám hrají do karet,“ vysvětlil mu Macleod nadšeně. „Na krách uvízlých na prahu se dá pracovat, protože na ně zezadu netlačí ledový jazyk. Jinak je vrtání do ledovců značně riskantní, obzvlášť teď, když jsou v takovém pohybu. Kry ve fjordu vůbec nepřipadají v úvahu, protože jsou moc rychlé, a jakmile vyplují z fjordu, hrozí jejich převrácení. Kus zachycený na prahu poměrně nedávno je proto pro nás ideální. Máme unikátní příležitost, ale čas se krátí.“

„Jak dlouho už tam je?“ otázal se Jack.

„Asi tři měsíce. Lanowski vyrobil simulaci, která ukazuje, jak ledovec postupoval fjordem a narazil do prahu. Můžeme se na ni podívat?“

„Jak je libo,“ zavrčel polohlasem Lanowski. Poklepal na řadu kláves a pak viditelně pookřál. „Konečně něco uvidíte.“

Na obrazovce se objevil trojrozměrný izometrický model fjordu s ledovcem na jedné straně a obloukovým prahem na druhé. Kru bylo vidět v celé její podmořské obludnosti. Stála vratce na náspu a dno kolem ní klesalo do ještě větších hlubin.

„Vidíte tu vyrytou brázdu?“ zeptala se Inuva. „Vede po dně přímo k prahu. Jak ledovce dřou o dno, drtí všechno na prášek. Vzniká tím sterilní biotop bez známek života. Vzorky, které jsme tady odebrali, však ukazují něco jiného – totiž, že led ve skutečnosti podporuje rozmanitost druhů a život na dně se obnoví jako les po požáru. A má to i další klady. James říkal, že jste cestou viděli praskající ledovec. Vždycky když k tomu dojde, vzedmutá voda s sebou přinese spoustu živin. Moji předkové by mohli vyprávět, kolik tady ulovili ryb.“

„Bioložka,“ ucedil Lanowski. „To nám ještě scházelo.“

Inuva ho zpražila pohledem a Jack raději rychle pokračoval. „Jak moc je ten kus stabilní?“

„Vytvořil jsem simulaci ledových podmínek ve fjordu v plánované době projektu – počínaje dobou před dvěma týdny a konče zítřkem,“ oznámil Lanowski. „Všechno proběhlo přesně tak, jak jsem předpokládal. Můžete si z toho udělat představu o tom, co nás čeká.“ Stiskl klávesu a po obrazovce se mihlo několik desítek snímků na stejném pozadí. Ukazovaly znepokojivý úbytek ledovce a zástup ker překračujících práh.

„Před pár lety by k tomu bylo potřeba celé roční období. Dneska stačí dva týdny.“ Lanowski si posunul po nose malé okrouhlé brýle a kalným zrakem pohlédl na Jacka. „V tuto chvíli je ledovec v klidu. Samozřejmě dochází k zhruba třímetrovému kolísání s přílivem a odlivem, a postupným obrušováním se základna naruší natolik, že kra ztratí rovnováhu. Teď asi nejvíc hrozí odlomení většího kusu. Ledovec by tím ztratil víc hmoty pod hladinou než nad ní, takže by začal být nestabilní. Pak třeba za přílivu přijde zemětřesení nebo bouře, nebo zezadu z fjordu zatlačí větší kra. To by mohlo vrhnout náš ledovec proti prahu a převrhnout ho.“

„Jak je to pravděpodobné?“

„Během několika příštích dní by fjordem žádné větší kusy připlout neměly. Zemětřesení v podstatě nepřipadá v úvahu. Bouři vyloučit nelze. Jeden místní druh se tady vyskytuje a ten by mohl ovlivnit proudění vody kolem prahu.“

„Piteraq,“ hlesla Inuva.

„Cože?“ řekl Costas.

„Piteraq. Vzniká když se studený vzduch stékající po ledovci setká s teplejším prouděním z moře.“

„Jasně. James se o tom zmínil za letu.“

Lanowski je ignoroval a pokračoval. „Ale už skoro sedmdesát let tady žádná bouře, která by měla potřebnou sílu, nebyla. Poslední zaznamenaný případ je z roku 1938.“

„A co rozlomení?“ chtěl vědět Jack.

„Tady jsem s modelováním v koncích,“ přiznal Lanowski. „To prostě neumím předpovědět.“ Zoufale sklopil oči k podlaze, jako by hranice vědy znamenaly jeho osobní selhání. Pak svěsil ramena a vrhl na Jacka bezradný pohled. „Můžu říct jen to, že pravděpodobnost s letním teplem roste, zvlášť teď, když je tady celé dny světlo. Přesně za čtyřicet osm hodin doporučím ukončení veškerých prací na ledovci a řeknu kapitánovi, aby přesunul loď nejméně o dvě míle dál od břehu.“

Macleod se s naléhavým výrazem obrátil na Jacka. „Další důvod, proč neztrácet čas.“ Vděčně kývl na Inuvu a podal jí vysílačku z velitelského křesla. Vzala si ji a bočními dveřmi se odebrala do soukromí. „Inuva zařídí náležitosti pro závěrečnou část vaší cesty a my vám zatím ukážeme, oč se tu doopravdy jedná.“ Neúspěšně se pokusil upoutat Lanowského pozornost, a pak je odvedl k počítači na druhé straně místnosti, kde mohutný muž v kostkované košili a džínách zvedl dlouhou kovovou trubici připomínající pouzdro na obří mapu.

„Don Cheney, hlavní glaciolog z NASA,“ představil ho Macleod. „Done, ukaž nám, co máš.“

Rychle si potřásli rukama a seřadili se do půlkruhu za stolem a monitorem počítače. Cheney opatrně povytáhl z pouzdra vnitřní obal a položil předmět na stůl před jejich očima. Byla to průhledná plastová trubice asi metr dlouhá a deset centimetrů široká. Usedl k počítači, opřel se o lokty, poklepal na tubus tužkou a spustil texaským nářečím:

„Pokud to někdo z vás ještě neviděl, tak tohle je ledové jádro. Včera jsme ho vyňali z té kry. Většinou jde o ledovcový led, to je ta zakalená věc plná bublinek, ale jsou tu i jasnější modré vrstvy zmrzlé vody. Jedna z nich obsahuje moderní znečisťující látky, atmosférické uhlovodíky z továren a motorů. Někdy během minulého století se ten ledovec otevřel a pak zase rychle zavřel. To se stává. Puklina vede až na povrch a je to slabé místo celého systému.“

„Uvažovali jsme, že s pomocí výbušnin rozlomíme ledovec podél té čáry, ale pak jsme tu myšlenku zavrhli,“ dodal Macleod. „Náš nález by se přitom pravděpodobně zničil.“

„Jaký nález?“ chtěl vědět Costas.

Cheney vytáhl trubici zhruba o další metr a ukázal na ni. „Když už jsme se včera chystali zvednout vrtací sondu a skončit, jeden z kolegů uviděl tohle.“

Poslední část jádra byla naprosto jiná než ostatní vrstvy ledu. Tvořil ji zhruba metr dlouhý kus černohnědého vláknitého materiálu.

„S usazeninami na dně to nemá nic společného,“ podotkl Macleod.

„To je přece dřevo!“ vykřikl Costas.

„Správně. Pochází z přibližně tisícileté vrstvy ledu v další uzavřené puklině. Struktura je mimořádně pevná a částečně snad i zuhelnatělá, ať už působením ohně nebo rozkladu. Ale domníváme se, že letokruhy dohromady skládají třicet let. Další jádro ze stejného místa jsem poslal do Cornwallu letadlem, které vás ráno přivezlo. Do večera by měly přijít výsledky dendrochronologie.“

„Rozhodně to nemůže být přírodního původu,“ zavrtěl Costas hlavou. „Nikde v Grónsku tak velké stromy nerostou, natož aby se jeden z nich dostal až na vrchol ledovce.“

Macleod nadšeně pohlédl na Cheneyho. „Done, ukaž jim obrázky.“

Cheney kývl a otočil monitor počítače, aby všichni dobře viděli. Naťukal příkaz a na obrazovce se zjevil ultrazvukový snímek s pásy a skvrnami v šedých odstínech, které se mihotavě zaostřovaly a zase rozmazávaly.

„Zastavený záběr sonaru s vysokým rozlišením,“ protáhl Cheney ledabyle. „Ukazuje horní část ledovce, těsně za odlomeným čelem. Ty šedivé stíny jsou hlavně rozdíly v hustotě hmoty mezi glaciálním ledem vzniklým ve čtvrtohorách a zmrzlou vodou, kde sníh roztál, stekl puklinami v ledovci a znovu ztuhl. Ale je tam ještě něco – a nedá se to přehlédnout.“

Stiskl klávesu a na monitoru se rozzářil další snímek, jemuž vévodilo temné místo uprostřed. Pomalu promítl sérii obrázků a poskytl jim pohledy z různých úhlů, jak sonar mířil z boku na vrchol ledovce. U poslední fotografie Jack málem úžasem upustil hrnek s kávou.

„To si děláte srandu,“ zašeptal ohromeně.

„Jo, tohle je ta pravá bomba,“ ohlásil Macleod. „O tom dřevu jsem ti říkal už včera do telefonu, ale teprve před pár hodinami jsme při zpracování dat zjistili, co na tom obrázku vlastně máme. Dneska ráno jsme znovu projeli ledovec sonarem a všechny snímky ukazují totéž.“

„Panebože,“ vydechl Costas. „Vypadá to jako loď!“

„Nenapadá nás, co jiného by to mohlo být. Je asi dvacet metrů dlouhá, má široké palubnice a souměrnou příď i záď. Z bočního pohledu vypadá trochu placatá, což pod tou horou ledu asi není divu.“

„Ta záře kolem je zmrzlá sněhová voda, která koráb obklopila jako sarkofág,“ vysvětlil Cheney. „Nic takového jste v životě neviděli, co?“

„Když uvízla v ledu, možná hořela,“ hlesl Jeremy.

„Jo, nejspíš,“ odvětil Cheney. „Ať je to ale jak chce, podobnou věc vidím poprvé v životě.“

„Víte jistě, že to dřevo pochází odtamtud?“ Jackovy oči zůstaly přilepené na obrazu.

„Na sto procent,“ odtušil Macleod. „Přímo zprostředka. Kýl, pokud se všichni nepleteme.“

„A je to tisíc let staré?“

„Okolní zmrzlá voda je tisíc let stará, ano,“ odpověděl Macleod.

„Pak se možná díváme na první vikinskou válečnou veslici nalezenou na západní polokouli,“ pronesl Jack a srdce mu bušilo jako divé. „Když jsi mi řekl o tom dřevu, tak jsem jen tajně doufal. To by mohl být jeden z nejúžasnějších lodních vraků v historii, prostě fantazie.“

„Povídal jsem ti, že vím, proč vás sem beru,“ zapýřil se Costas.

„Nikdy jsem o tobě nepochyboval.“

„Věděl jsem, jak tě fascinoval výzkum kolem Vikingů,“ přidal se Macleod. „Možnost najít jejich loď v Novém světě.“

„Místní Eskymáci dřevěné lodě nestavěli a v Evropě tehdy nebyl žádný jiný typ, který by vypadal takhle,“ podotkl Jack. „Z historického hlediska by to odpovídalo dobovému osídlení Grónska. Ale vůbec netuším, jak by se loď mohla dostat do ledovce, který vznikl daleko na pevnině.“

„To je jeden z důvodů, proč se na ni musíme podívat zblízka,“ chytil ho Macleod za slovo.

„Pusťte mě k tomu.“ Costas si přejel po strništi na tváři, naklonil se nad Cheneyho a prohlédl si měřítko snímku. „Od toho odlomeného čela je to k ledovci zhruba tři sta metrů a přibližně padesát metrů pod současnou hladinou moře, říkám to správně? Tipoval bych, že jádro je dostatečně pevné, takže propadnutí chodby snad nehrozí, ale lepší bude vstoupit dovnitř pod vodou, aby v ledu nevznikly vzduchové kapsy.“

„Přesně to jsme si taky říkali.“

„Jaké je riziko?“ zeptal se Jack. „Myslím tím pravděpodobnost, že se to nezhroutí.“

„Odborník na simulace je Lanowski a ten to řekl celkem jasně,“ odpověděl Macleod. „Já jen můžu dodat: teď, nebo nikdy. Až se ten kolos převalí přes práh a vypluje na moře, nemáme šanci. Všechno je připraveno. Čekáme jen na tvůj pokyn.“

„Díkybohu, že nemám životní pojistku,“ zamumlal Jack. „Už vidím, jak by se na to pojišťovák tvářil.“

„Asi to nebude o nic nebezpečnější, než se potápět uvnitř aktivní sopky,“ podotkl Costas smutně.

„Ne. To nemůžete. To je šílenství!“ Mariina tvář ztuhla hrůzou, když si uvědomila, co mají v plánu, a klouzala pohledem z jednoho na druhého v naději, že jde o nějaký nejapný žert. Jack se zatvářil omluvně a pak se šibalsky podíval na Costase, který mu odpověděl pokřiveným úsměvem.

„Tak dobře. To mi stačí.“ Macleod se ohlédl po Inuvě, která mezitím vrátila vysílačku na místo a trpělivě za nimi postávala. „Než tým na ledovci nainstaluje všechno vaše zařízení, uděláme si menší výlet na souš.“

Kapitola sedmá

O hodinu později se před nimi vztyčil mohutný ledovcový kolos, jehož nerovnou stěnu přerušovaly průsvitné tyrkysové pruhy. Jack zatáhl zip svého oranžového ochranného obleku, upravil si vestu a ohlédl se po elegantních liniích Seaquestu II, které se vzdalovaly za jejich brázdou. Maria sedící vedle něj ještě pevněji sevřela bezpečnostní šňůru a Macleod se na ni povzbudivě podíval z protější bočnice.

„Je to trošku jako horská dráha, ale tady Henrik je expert. Tyhle vody má v malíčku.“

Dánský námořník vykouzlil úsměv a postavil se před přívěsným lodním motorem Evinrude 120; v jedné ruce pevně svíral uvazovací lanko, ve druhé páku plynu. Řídil člun jako kočár ledovou tříští pokrývající moře a s lehkostí otáčel velkým motorem ze strany na stranu, aby se vyhnul krám zrádně číhajícím těsně pod hladinou. Po pěti minutách kličkování mezi ledovými úlomky dopluli ke dvěma červeným bójím vyznačujícím průjezd nornou stěnou, jež udržovala rozlehlou oblast bez ledu. Když pomalu zdolávali posledních několik stovek metrů k ledovci, všimli si dvou mužů slézajících za pomoci horolezeckých maček a cepínů po obří stěně před nimi, kteří proti té neskutečné hmotě vypadali jako mravenci. Ucítili chlad čišící z ledu, závan tak mrazivý, až se Maria roztřásla. Vymínila si, že pojede s nimi, ale teď se jí zmocnily obavy, jako by se vydala příliš daleko do úplně neznámého světa.

„Ten ledovec je jako živý,“ hlesla. „Zdá se mi, že dýchá.“

„Chladné výpary napovídají, že taje, a rychle,“ pravil Macleod. „I na odlomeném čele před námi proto bude brzy riskantní pracovat.“

Zamířili k plovoucímu doku zhruba dvacet metrů od ledovce, na jedné straně se pohupoval obrys ponorky Aquapod a na druhé dva čluny Zodiac. Do moře se právě spouštělo spletené kotevní lano a vedle stála skupinka mužů v potápěčských oblecích, které by jim umožnily přežít i ve zdejší ledové vodě, kdyby snad nedejbože k něčemu došlo. Po chvíli se lano zastavilo a od hloučku se odpojila povědomá postava, která na ně zamávala a vykročila po plošině ke člunu.

„Dobrá práce, hoši. Udělal jsem tady všechno, co bylo potřeba.“

S hbitostí až nepatřičnou na svou podsaditou figuru Costas seskočil z plošiny do zodiaku a s žuchnutím přistál na tvrdé podlaze před Jackem. K ledovci vyrazil půl hodiny před nimi a zjevně byl ve svém živlu. Vyškrábal se na nohy, potápěčský oblek si vysvlékl do pasu a posadil se, aby trochu vychladl. Henrik mu podal oranžovou větrovku a záchrannou vestu a Costas si oboje navlékl.

„Můžeme.“

Lodivod odrazil člun a stočil ho zpět k norné stěně. Pomalu vyplouval na moře, a když projeli kolem bójí u vstupu, zatočil doprava. Po dalších pěti minutách za sebou nechali severní okraj ledovce a Macleod pokynul námořníkovi, aby vjel nejkratší cestou do fjordu a pak ubral plyn a vypnul motor. Když vrčící stroj utichl, náhle kolem zavládl nadpozemský klid a mír, jako by překročením podmořského prahu vstoupili do pohádkového království plného křišťálových paláců.

„Nenechte se zmást,“ upozornil je Macleod. „Působí tady obrovské síly.“

Jako na povel prořízla ticho ohromná rána následovaná mocnou tlakovou vlnou a bortivým zvukem: z ledovce kus od nich se odloupl mohutný plát a svezl se do moře. Hřmot se odrážel snad od všech ker uvězněných ve fjordu a připomínal strašidelný chór ozvěn útočících na zodiak ze všech stran, který po chvíli odezněl jako dlouhé povzdechnutí. V děsivém tichu, jež následovalo, šel z okolních ledovců ještě větší strach a oni sami si připadali nicotní a bezmocní.

„Moře bývá v létě často takhle klidné,“ ozval se námořník. „Ale pro ledovec je to doba nejvyšší aktivity. Čím větší je tady dole teplota, tím je pravděpodobnější, že nastane srážka se studeným vzduchem od ledového příkrovu. Seběhne se to hrozně rychle.“

Ukázal na východní obzor fjordu, k proužku nebe nad ledem, který byl snad tmavě modrý nebo šedý, ale jejich pozornost vzápětí upoutala kra o velikosti osobního auta těsně před nimi. Náhle se totiž rozhoupala, což na skelném moři postrádalo logiku. Kolébala se stále víc, až se nakonec převrátila a odhalila své hladké břicho. Rozbouřená voda proudila ve vlnách směrem k fjordu. Ledová tříšť se kolem nich vlnila jako záplava rozbitého skla a z hlubin se zvedaly další nebezpečné kry.

„Fuj, to jsem se lekla,“ vydechla Maria.

„To jste ještě nic neviděli,“ odvětil Macleod. „Když se převrhne velký ledovec, tady to možná tolik nepocítíte, ale pobřeží může zasáhnout až desetimetrová přívalová vlna. Kdo by se tam v tu chvíli pohyboval, má smůlu.“

„Nepřivolávejte neštěstí,“ zabručel Costas. „Potřebujeme, aby náš ledovec zůstal aspoň příštích čtyřiadvacet hodin hezky v klídku.“

Jack pohlédl na skřípějící masu ledu a pak se obrátil čelem k fjordu a ledovci. Za podmořským prahem kry majestátně pluly k otevřenému moři, než ho však překročily, působily jako děti snažící se vymanit z rodičovských pout a jejich zubaté panenské okraje ještě nesly stopy násilného zrodu. To místo bylo tím děsivější, že toho tolik zůstávalo skryto. Energie tepající v hlubinách vzplanula pokaždé, když kus ledu spadl do moře a uvolnil síly nemající jinde na Zemi obdoby. Jack si zde s neobyčejnou naléhavostí uvědomoval křehkost člověka tváří v tvář přírodě. Jako by každým dalším projektem prozkoumával její nové hranice.

Macleod kývl na námořníka, ten zatáhl za lanko startéru a nahodil motor. Člun se znovu stočil k širému moři a s rostoucí rychlostí směřoval ke břehu, jeho brázda přitom čeřila ledovou kaši táhnoucí se z fjordu v dlouhých bílých pásech. Pilot vyhledal ostrůvek jasné vody, pak přidal plyn a hnal zodiak širokým obloukem ke skalnatému výběžku vyznačujícímu severní okraj fjordu. Jack se přidržel bezpečnostní šňůry, zaklonil se na bočnici u přídě plavidla a nechal si skrápět tvář mrznoucí sprškou. Od posledního potápění uplynulo několik měsíců a slaná chuť moře už mu chyběla. Uviděl, že se na něj Maria usmívá, a sledoval, jak Macleod s Costasem sklání hlavy a před vodní tříští se chrání kapucemi. Vzpomněl si, jak se naposledy potápěl s Costasem hluboko v útrobách sopky a jak se tehdy znovu ozvalo jeho nejhorší trauma. Ponor, který plánovali nyní, se měl odehrát v ještě tísnivějších podmínkách a řadil se k těm nejodvážnějším, jaké kdy podnikl. Strachu se docela nezbavil, dokázal jej však ovládnout a teď se cítil povzneseně. Projekt Zlatý roh v něm znovu probudil zájem o archeologii, ale byl řízen z lodního můstku, takže Jack nemohl odhalovat historii vlastníma rukama. Měl nutkání jít znovu pod vodu a stát se prvním, kdo spatří bájné poklady pohřbené dlouhá staletí v hlubinách oceánu a dotkne se jich.

Když člun zpomalil, hluk motoru vystřídalo strašidelné vytí a štěkání, a v příští chvíli si všimli, že údolí před nimi je plné psů přivázaných ke kůlům. Někteří z nich kňučeli hlady, jiní hltali kusy masa zanechané v zablácených boudách.

„Gróňané v zimě pořád používají psí spřežení,“ vysvětloval Macleod, který už si smekl kapuci z hlavy. „Na sněžné skútry je zdejší krajina moc členitá a ledovec je navíc hrozně daleko od paliva. Psi jsou celé léto uvázaní na řetězech, a když už jsou na práci moc staří, tak je místní prostě zastřelí. Každému se to nemusí líbit, ale nejsou to žádní domácí mazlíčci.“

„Teď si matně vzpomínám, že když vykopali poslední opuštěné osady norských obyvatel Grónska, našli psí kosti se stopami po nožích – jejich poslední jídlo,“ poznamenal Jack. „Byli to předkové těchhle psů.“

„Možná proto tak vyjou,“ ucedil Costas.

Ostatní už přelezli přes příď na oblázkovou pláž, ale Maria pořád váhala a s obavami hleděla na psy. Jack jí musel podat ruku, aby ji přesvědčil, že nemusí mít strach. Macleod je rychle zavedl na vyvýšené místo nad oblastí ohroženou posuvem ledovce, pak odpověděl do vysílačky a podal ji Marie. Zastavila se a krátce do ní promluvila, pak přístroj vrátila Macleodovi a znovu zaujala místo vedle Jacka.

„To byl Jeremy,“ oznámila. „Zůstal na palubě, aby dokončil analýzu nápisu na mappě mundi. Myslí si, že narazil na něco dalšího. Možná to bude velká věc, ale potřebuje ještě trochu času.“

„Na to bude vhodná doba, až se vynoříme,“ prohlásil Jack. „Pak si sedneme a řekneme si, kam vyrazíme dál.“

„Já pořád nemůžu uvěřit, že to myslíte vážně,“ pohlédla na něj se znepokojením. „Někdy mám dojem, že si zbytečně zahráváte se smrtí.“

„To je tím, že jsi s námi v akci poprvé,“ zazubil se na ni Jack. „Jak říkal James, ještěs nic neviděla.“

Letní slunko sice hřálo, členové výpravy si však kvůli hmyzu raději nechali oblečení zapnuté a vykročili za Macleodem po vydrolené stezce směrem k nízkému sedlu v údolí. Kolem rostla jen zakrslá vegetace, ale holá skaliska okolních strží zútulňovaly alespoň pásy mechu a trávy pokrývající dno úvalu jako zelený koberec.

„Ty trosky před námi jsou starodávný Sermermiut,“ oznámil Macleod. „Posvátné místo zdejších Inuitů. Lidé tady žijí nejméně čtyři tisíce let, od té doby, co si první obyvatelé Grónska proklestili cestu přes zamrzlé moře z kanadské Arktidy. Město Ilulissat leží za hřebenem na sever, ale bylo založeno až v roce 1741, když Grónsko zabrali Dánové. Ti mu dali jméno Jacobshavn, ale grónský název je trochu výstižnější.“

„Co Ilulissat znamená?“ otázal se Costas.

„Ledovce.“

Costas zavrčel. Sešli z cesty a plahočili se blátivou proláklinou k starobylému místu, rozhánějíce mračna mušek, která stoupala z mokřin jako mlha. „A co Vikingové?“

„Pro starověké Nory byla celá tahle část pobřeží až po polární ledovec takzvanou Nordrsetou, severním lovištěm, odstrašujícím místem, kde se v životě nenašly skoro žádné pozůstatky Vikingů.“ Macleod se zastavil a počkal, až je Costas dohoní. „Seveřané se trvale usadili jen tam, kde měli nějakou šanci vést tradiční skandinávský způsob života, chovat dobytek a pěstovat základní plodiny. V Grónsku to znamenalo úrodná údolí fjordu poblíž jižního cípu, kam počátkem jedenáctého století dorazil Eirík Rudý se svou rodinou. Většina kolonistů pocházela z Norska a Islandu. Nakonec tady vyrostly stovky zemědělských usedlostí a počet obyvatel se vyšplhal na několik tisíc. Když přešli ke křesťanství, stavěli tu i primitivní kamenné kostely.“

„Co se s nimi stalo?“ zajímal se Costas.

„To je jedna z největších záhad minulosti,“ odtušil Macleod. „Drželi se tady celé generace a prodávali do Evropy mroží kly a kožešiny, ale k poslednímu známému kontaktu došlo v patnáctém století. Když katolická církev poslala v roce 1721 do Grónska výpravu, která měla zkontrolovat, jestli zde stále vyznávají pravého Boha, nenašla po nich ani památky.“

„Věřte nebo ne, ale mohly za to asi křižácké výpravy,“ vložila se do toho Maria.

„Cože?“ vyhrkl Costas. „Křižáci?“

„V roce 1124 založil norský král Sigurd Jorsalfar v Grónsku biskupskou diecézi. To znamenalo, že církev mohla vybírat daně od norských osadníků, čímž ještě prohlubovala jejich bídu. Sigurdovi se říkalo Křižák, byl totiž jedním z řady Skandinávců, kteří se ve dvanáctém století zapojili do křížových výprav. Měl tu drzost vymáhat zvláštní daň pro křižáky zrovna v Grónsku. Platili ji v mrožích klech a kožešinách ledních medvědů.“

„Ty by se v Jeruzalémě fakt hodily,“ zamumlal Costas. „Jak vidím, křižácké výpravy byly globální šílenství.“

„Církev určitě znamenala ekonomickou zátěž,“ připustil Macleod. „Ale existují i názory, že Nory v Grónsku zahubili Eskymáci, piráti z Anglie nebo dokonce černá smrt, mor. Já ale myslím, že největší roli hrálo životní prostředí. Takzvaná malá doba ledová ve středověku zatarasila mořské cesty, které byly jejich důležitou spojnicí s domovem. Kolem břehů totiž celou zimu zůstával mořský led. Zima navíc zničila i zemědělství a oni se možná nedokázali nebo nechtěli přizpůsobit domorodému způsobu života a živit se lovem a rybařením.“

„Takže poslední Vikingy odrovnala změna podnebí,“ zakroutil hlavou Costas. „Pro tak; vyhlášené válečníky to není zrovna nejslavnější konec.“

„To se ještě uvidí,“ zamručel Jack. „Opravdoví válečníci možná pronikli ještě dál na západ.“

Rozvaliny starodávné osady se jenom stěží daly rozpoznat. Ze staveb zbyly jen zarostlé hromady a nízké kruhy z neopracovaných kamenů vsazených do země, z nichž některé se ztrácely v naplavené hlíně a jiné vyčnívaly z rašelinišť. Na malé plošině směrem k okraji stál nízký kupolovitý stan s rámem z velrybích kostí potažených vrstvami tuleních a pižmoních kůží. Z otvoru uprostřed stoupal tenký proužek dýmu.

„Některé z těch kamenů jsou stanové kruhy, které měly ochránit stany před větrem,“ objasňoval Macleod. „Vidíme je po celé Arktidě a představují hlavní důkaz starověkého osídlení. Už delší dobu tady nikdo nebydlí, ale pro Inuity z Ilulissatu je to posvátné místo. Starší lidé, kteří si uchovali původní styl života, se sem někdy přicházejí připravit na smrt. Když příbuzní poznají, že se jejich čas naplňuje, postaví tradiční stany uvnitř posvátných kamenných kruhů po předcích.“

U kůlů kolem stanu postávala smečka pohublých bílých huskyů, a jak Macleod vedl ostatní kupředu, psi napínali řetězy a výhrůžně cenili zuby. Maria z nich měla strach, ale Jack jí dodával odvahy a dával pozor, aby se drželi mimo dosah řetězů. Vrčení upozornilo obyvatele stanu. Jedna chlopeň příbytku se otevřela a stanula v ní domorodá žena v tradičním kabátě z tulení kůže, tmavé vlasy měla stažené dozadu a ozdobené korálky. Když zvedla oči, poznali Inuvu, která opustila Seaquest II ve člunu hodinu před nimi. Uklidnila psy a pokynula Macleodovi, který poklekl a vyměnil si s ní několik slov. Pak se stan opět uzavřel.

„Inuva je dcera starého pána.“ Macleod se otočil k ostatním a tiše pokračoval: „On sice umí dánsky, ale bude mluvit jen místním nářečím kalaallisut a Inuva nám bude překládat. Jmenuje se Kangia, v jejich řeči to znamená Ledový fjord. Je mu hodně přes osmdesát, což je na tyhle lidi opravdu hodně. Mají krušný život. Zamlada patřil mezi nejlepší lovce z Ilulissatu. Vyrážel se psy stovky mil podél ledovce a pádloval ve svém umiaku až daleko za poslední osadu na severu.“

Macleod nadzvedl chlopeň stanu a počkal, až pod ní všichni v předklonu proklouznou, a teprve potom vstoupil sám. Jacka pálily oči od čpavého kouře stoupajícího z ohně živeného sušeným pižmoním trusem. Macleod jim pokynul, aby se posadili na kožešiny rozložené v kruhu kolem centrálního ohniště. Když se v šeru rozkoukali, uvědomili si, že druhý konec stanu zaujímají dřevěné saně ztmavlé věkem, avšak nádherně zdobené vyřezávanými zvířaty. Na nich seděl starý Inuita zachumlaný v dekách. Měl vrásčitou tvář připomínající letitý pergamen a dlouhé bílé vlasy splývající na ramena. Když se na ně podíval, všimli si, že mu oči zakalila sněžná slepota a jeho pleť má šedavý nádech blížící se smrti. S velkým úsilím začal mluvit a při každé jeho přestávce Inuva překládala měkké mlaskavé zvuky eskymácké grónštiny.

„Otec říká, že jeho lid tady žil odnepaměti a cizinci se tu nikdy dlouho nezdrželi,“ povídala tiše. „Teď přichází čas, aby následoval předky a se psím spřežením odjel po ledovci do věčných lovišť.“ Stařec vytáhl seschlou ruku z přikrývek a zvedl ze sedadla saní osahanou fotografii. Beze slova kývl na Macleoda a podal mu ji.

„To je důvod, proč jsme tady,“ vysvětlil Macleod. „Inuva řekla Kangiovi o naší výzkumné lodi ve fjordu a předevčírem mě k němu pozvala. Podívejte se na ten obrázek.“

Macleod podal fotku Jackovi a Maria s Costasem se přitáhli blíž, aby lépe viděli. Byl to vybledlý černobílý snímek skupiny mužů oblečených v plné polární výstroji, kteří stáli vedle dřevěných saní naložených výbavou a obklopených psí smečkou.

„Podle oblečení bych tipoval, že to fotili před druhou světovou válkou,“ usoudil Jack. „Dvacátá třicátá léta.“ Odmlčel se a pak se zadíval pozorněji. „Ten starší muž uprostřed. Není to náhodou Knud Rasmussen? Vím, že se narodil v Jacobshavnu.“

„Kangia byl jedním z jeho psovodů. Je to ten chlapec vlevo.“

„Takže Kangia znal Knuda Rasmussena!“ Jack ohromeně pohlédl na starého Inuitu a pak na Costase. „Jeden z nejslavnějších polárníků, napůl Dán, napůl Eskymák. První člověk, který přešel přes grónský ledovec.“

„Rasmussen byl pro Kangiu trochu jako otec a nabádal ho, aby se držel starých zvyků. Kangia ho obdivoval a vážil si jeho úcty k eskymáckým tradicím. Což se o jiných zrovna říct nedalo.“ Macleod vytáhl zpod bundy vodotěsný obal s další fotografií a natáhl ruku. „Kangia mi dal i tohle.“

„Ahnenherbe?“ Jackův výraz náhle potemněl.

„Přesně tak. Než jste dorazili, pořádně jsem si ten obrázek prohlédl a ověřil si pár věcí. V třicátém osmém roce, těsně před druhou světovou válkou, přišla do Jacobshavnu německá expedice. Potřebovali psovody a Kangia byl ideální adept.“

Na fotce byli dva Evropané, za nimiž se rýsovaly skály a led. Podle tvaru útesu šlo zřejmě o Sermermiut, v jehož blízkosti se nyní nacházeli, ale okraj ledových ker tehdy tvořil souvislou stěnu podél prahu na dně fjordu, jelikož ledovec ještě nezačal ustupovat. Oba muži na sobě měli výstroj typickou pro výpravy své doby: tlusté svetry, těžké vlněné bundy a pumpky zastrčené do vysokých podkolenek. Ten vpravo byl vysoký a pohledný pětatřicátník s houštinou světlých vlasů, ale stál mírně stranou, jako by se nechtěl fotografovat. Druhý byl malý tmavovlasý mužík s vyzáblou tváří. Jednu nohu měl pokrčenou, pravou rukou se opíral o koleno a pánovitě zíral do fotoaparátu. V levé ruce držel posuvné měřidlo nad hlavou mladého Inuity sedícího na balvanu před ním; podle předchozího snímku šlo nepochybně o Kangiu. Obraz lovce pózujícího se svou kořistí, ale bylo to ještě horší. Muž měl totiž nad levým loktem rudou pásku s černým hákovým křížem.

Jack pohlédl na Costase. „Ahnenherbe znamenalo ‚Odkaz předků‘. Byl to oddíl SS, který před válkou založil říšský vůdce Heinrich Himmler, Hitlerův zástupce. Zabýval se zjišťováním původu árijské rasy.“

„Co proboha dělali tady?“

„Já vím, zní to neuvěřitelně, ale nejspíš hledali Atlantidu.“ Jack obdařil Costase posměšným pohledem. „Nacisté si totiž mysleli, že právě Atlanťané byli původní árijci. Koncem třicátých let vyslala Ahnenherbe expedice do celého světa: do Tibetu, do hlubin Střední Ameriky i do Arktidy. Doufali, že v nejodlehlejších oblastech najdou ty nejčistší potomky obyvatel Atlantidy, nezkažené kontaktem se zbytkem lidstva. K jejim metodám patřila i frenologie, při níž se měřením lebky určovaly takzvané árijské rysy. Přesně to dělá ten blbec na fotce. Byla to pavěda, ale Ahnenherbe verbovala skutečné archeology a ti se museli podvolit výplodům šíleného reichsführerova mozku. Dokonce se tomu říkalo Himmlerova křížová válka.“

Macleod pokýval hlavou. „Ano. A výprava do Grónska byla dvojnásob bizarní. Nacisté byli totiž posedlí takzvanou welteislehre, světovou ledovou teorií, což byl kosmologický blud, se kterým přišel na přelomu století jeden blázen z Rakouska. Bylo to jedno z mnoha podivných učení, která si po první světové válce získala stoupence, protože zdánlivě nabízelo řád a odpovědi ve světě, který zešílel. Podle téhle teorie je všechno ve vesmíru výsledkem věčného sváru mezi ledem a ohněm. Árijská nadřazená rasa se zrodila v říši ledu, ale záplavy a zemětřesení ji rozehnaly do celého světa. Kde jinde proto hledat stopy původních árijců než na grónském ledovci, posledním velkém odkazu doby ledové?“

„Člověk by se tomu mohl zasmát, nebýt zvráceného rasizmu, který čišel ze všeho, co Ahnenherbe podnikala,“ ucedil Jack. „Protože oni říkali Himmlerovi jen to, co chtěl slyšet, a tím, co dělali, v něm jen upevňovali přesvědčení o árijské nadřazenosti. Nezapomeňte, že Himmler byl hlavním strůjcem konečného řešení, likvidace Židů.“

„Takže ti dva chlápci byli náckové.“ Costas zvedl fotku a společně s Marií si ji pozorně prohlížel.

„Ten s napomádovanou hlavou a páskou na ruce byl podle Kangii vážně dobytek. Věčně opěvoval Hitlera a s Gróňany jednal jako se psy,“ ujal se slova zase Macleod. „Ale ten druhý byl trochu rozumnější. Zřejmě se snažil s Kangiou spřátelit a získat jeho pomoc pro expedici. Zajímala ho ústní tradice domorodců a slíbil, že se na sever jednou vrátí a jejich příběhy zaznamená. Stal se z něj slušný psovod a získal si respekt místních obyvatel. Ti dva Němci se navzájem nenáviděli a skoro spolu nepromluvili.“

„Máte tušení, co byli zač?“ ozvala se Inuva, která dosud jen poslouchala. Seděla na saňovém lůžku vedle otce a držela mu dlaň na čele.

Macleod se k ní otočil. „Záznamy o expedici se z centrály Ahnenherbe začátkem války záhadně ztratily, takže můžeme stavět jen na tomhle obrázku a Kangiově paměti. Včera jsem poslal ten snímek mailem do knihovny Mezinárodní námořní univerzity. Toho menšího chlapa nedokázali s jistotou identifikovat, protože vypadá jako tisíce dalších zabijáků. Ale ten druhý byl celkem známá osobnost.“

„No jistě. Teď ho poznávám taky,“ zvolala náhle Maria. „Ten blonďák. Není to věhlasný archeolog Rolf Künzl?“

„Správně.“

„Jeden ze zakladatelů vikinské archeologie,“ rozzářila se Maria. „Jeho dizertační práce o norském osídlení Grónska je dodnes základním dílem v oboru. Jeho rychlou kariéru ale přervala válka.“

„Víte, co s ním bylo dál?“

„Stauffenbergovo spiknutí,“ odvětila Maria. Macleod přikývl. „Jeden z řady skutečných vědců přinucených ke spolupráci, kteří měli zaštítit nacistické bláboly o vládnoucí nordické rase. Künzl neměl na vybranou a musel s nimi jít, i když ve skutečnosti bandou, která ovládala Ahnenherbe, nepokrytě pohrdal. Většinou to byli pomatenci a zkrachovalí vědci, kteří za svou kariéru vděčili nacistům.“

„Tak to dopadá, když blázinec vedou šílenci,“ zamumlal si Costas pod vousy.

Macleod znovu pokýval hlavou. „Jenže Künzl se nikdy nestal členem SS, protože pocházel z pruské rodiny s vojenskou tradicí. Byl záložníkem wehrmachtu, a když začala válka, podařilo se mu vysmeknout z Himmlerových chapadel. Dva roky bojoval pod Rommelem v poušti, kde to dotáhl až na plukovníka a dokonce získal Rytířský kříž, ale pak ho povolali do Berlína a dali mu podřadnou práci. Himmler si na něj nejspíš zasedl a opakovaně ho obvinil z toho, že ukradl záznamy grónské expedice a zatajil, co našli. V září čtyřicet čtyři to ovšem Himmler musel vzdát, Künzla totiž zavřeli a pak uškrtili strunou z piana společně s von Stauffenbergem za pokus o atentát na Hitlera.“

„Jeden z těch lepších,“ hlesl Costas.

„Nemyslete si, že spiklenci byli nějací svatoušci,“ opáčil Macleod. „Künzl patřil mezi nejschopnější tankové velitele u Afrických sborů a měl na rukou spoustu spojenecké krve. Ze své služby u Ahnenherbe dobře věděl o rasové politice nacistů a zjevně proti ní nic neudělal. Ale nesnášel Hitlera a přál si, aby válka skončila dřív, než zničí Německo. Když se podíváte na toho druhého člověka na obrázku, asi pochopíte, odkud Künzlova nenávist k náckům pramenila.“

Kangia náhle promluvil a stanem se rozlehly jemné mlaskavé zvuky, jako by si jemný vánek pohrával s tuleními kůžemi. Natáhl se po fotografii a Costas mu ji podal. Stařec zabodl ukazovák do vyššího z mužů. Inuva se k němu dychtivě naklonila a podívala se po ostatních.

„Třetí den expedice dorazili na okraj ledovce, na východ odsud, a podařilo se jim vyšplhat až na vrchol. Celý den vlekli saně po ledu a pak je najednou přepadl piteraq, větrná smršť.“

Jakmile Kangia uslyšel z úst své dcery tento grónský výraz, náhle ožil a začal mávat rukama v mihotavém světle plamenů, až po stěnách stanu létaly dlouhé stíny.

„Byla to divoká bouře, nejhorší, jakou otec zažil,“ pokračovala Inuva. „Výprava se nacházela na severním konci ledovce, odkud led začíná odtékat směrem k fjordu. Němci trvali na tom, že půjdou dál k ledovci a schovají za zajednou z vyvýšenin v místě, kde se led vlnil. Eskymáci to odmítli, protože věděli, že je to strašně nebezpečné. Zůstali i se psy na otevřeném prostranství a skrčili se za saněmi.“

Stařec přiložil pěsti k sobě, pak je rychle odtáhl a vydal pronikavý zvuk. „Ozvala se velká rána,“ překládala dcera jeho další slova. „Ledovec se rozlomil a Němci v něm zmizeli. Jedině já, Kangia, jsem našel odvahu proplížit se vichřicí na okraj pukliny. Když jsem se podíval zvířeným sněhem dolů, uviděl jsem něco neskutečného.“

Starý muž naslouchal melodické řeči své dcery a důrazně přikyvoval, náhle se však bolestně rozkašlal a ulehl na hromadu kožešin. Jeho tvář byla šedivá a ztrhaná.

„Už dlouho nevydrží.“ Inuva něžně pohladila otce po ruce a pak omluvně vzhlédla k Macleodovi. „Měli byste jít.“

Macleod pomalu kývl a začal vstávat, stařec však zvedl roztřesenou ruku a promluvil ještě jednou, téměř neslyšně. Jeho dcera se přisunula blíž a pak začala znovu překládat.

„Bylo to hluboko, tak hluboko, jak vysoké jsou ledovce ve fjordu.“ Macleod při jejích slovech znovu usedl. „Na dně propasti ležela příď korábu se strašlivou vyřezanou tlamou, prkna byla zčernalá stářím. Já, Kangia, jsem okamžitě věděl, co to je. Jedna dávná legenda vyprávěla o obrech Kablunatech opásaných ocelí, kteří připluli z druhého konce moře a zapálili na ledu jednu ze svých velkých lodí. Já, Kangia, jsem ten příběh slyšel jako chlapec od svého dědečka, právě v tomhle stanovém kruhu.“ Stařec se zarazil a zakašlal; Inuva se podívala na přítomné. „Naši inuitští předkové, Thulové, pocházeli z kanadské Arktidy a tady se usadili asi před osmi sty lety, když zdejší původní obyvatelstvo vymřelo. Ale thulští lovci sem přicházeli už dřív a setkali se s vousatými obry, kteří bydleli v kamenných domech na jihu Grónska. Moji předkové jim říkali Kablunati.“

„Panebože,“ zašeptal Jack. „Loď v ledu. Kde by se tam vzala?“

„Počkat. To není všechno.“ Inuva zvedla ruku a znovu naslouchala starcově řeči. „Led se pode mnou začal hýbat,“ překládala. „Já, Kangia, jsem hodil dolů provaz a oba muže vytáhl. Sotva vylezli ven, puklina se s hrozným rachotem uzavřela. Loď znovu zmizela v ledu. Piteraq trval ještě řadu dní a my jsme se vrátili do Ilulissatu. To byl konec expedice. Němci odpluli pryč a už jsme je nikdy nespatřili.“

Stařec sáhl pod přikrývky, jimiž ho Inuva obložila, a vytáhl předmět zabalený v bílé tulení kůži. Macleod si jej z jeho rozechvělých rukou vzal a důstojně se mu uklonil. Před starcovýma očima podal tu věc Jackovi, který hladkou kůži jemně uchopil a tázavě se na Macleoda podíval.

„Proto jste sem museli osobně,“ objasnil Macleod. „Když jsem před dvěma dny mluvil s Kangiou, řekl mi, že má něco, co by chtěl předat dál. Řekl jsem mu, že šéf jsi ty, a on na to, že to tedy dá jen tobě.“

Jack pohlédl na starce, také se obřadně poklonil a začal tu věc opatrně rozbalovat. Maria s Costasem se zvědavě přiblížili. Když se kůže rozevřela, Maria vyjekla a zesinala.

„To je runový kámen!“

Byla to leštěná tmavě zelená destička jen o málo delší než Jackova dlaň, v rozích hrubě osekaná. Na ploché horní části měla vyryté tři řádky run. Několik symbolů Jack okamžitě poznal, jak natáčel kámen ke světlu.

„Neuvěřitelné,“ zamumlala Maria. „Je to stará norština, o tom není nejmenších pochyb. Jsou tady zvláštní symboly a slova mi nic neříkají, ale Jeremy nám snad pomůže.“

„Otec mi ten příběh vyprávěl, ale tohle mi nikdy neukázal,“ podivila se Inuva. „Jeden přesně takový kámen je v muzeu v Upernaviku, asi sto padesát kilometrů odsud. Našli ho na odlehlém pohřebišti na místě jménem Kingigtorssuaq. Je to nejslavnější vikinský nález v Grónsku, nejsevernější runový kámen objevený v Arktidě.“

„Počkejte, až uslyšíte, odkud pochází tenhle,“ ozval se Macleod. „Když Kangia zachránil ty dva Němčoury z trhliny, o něco se rvali, ale menší z nich uklouzl a málem se zřítil dolů. Kangia pak viděl, jak sekl po svém kolegovi nožem, ale upustil ho do propasti. Vztekal se, že něco ztratil, ale zuřila bouře a museli rychle zmizet, takže se na rvačku zapomnělo. Než ale opustili ledovec, Künzl předal ten kámen Kangiovi do úschovy. Tvrdil, že pochází z té lodi v ledu. Künzl zřejmě tomu náckovi namluvil, že kámen spadl do strže, ale on měl podezření a v noci mu prohrabal věci. Künzl řekl Kangiovi, že je to posvátný kámen a že tomu druhému chlapovi nikdy nesmí prozradit, že ho má u sebe. Kangia nácka nenáviděl, takže s radostí poslechl.“

„Künzl to určitě přeložil,“ uvažovala Maria. „Byl to nejlepší znalec run své doby, expert na písma všech severských národů. V těch zoufalých chvílích v trhlině asi něco přečetl a řekl si, že to nenechá padnout do rukou nenáviděných esesáků z Ahnenherbe.“

„Künzl řekl Kangiovi, že kdyby se už nikdy nevrátil do Grónska, Kangia musí ten kámen po zbytek života střežit a předat ho smí jedině tomu, komu stoprocentně důvěřuje. Válka pak zpečetila Künzlův osud a tím člověkem jste se stal vy.“

Zatímco hovořili, Kangiovi padla ruka přes prsa a začal sípavě oddechovat, přivřené oči obrácené ke stropu. Inuva se s naléhavým výrazem obrátila k ostatním. „Teď už je opravdu čas.“

Macleod kývl. Všichni se jako na povel zvedli a jeden za druhým přikrčení proklouzli ze stanu. Jack zůstal pozadu a před odchodem ještě poklekl vedle starce. Tiše k němu promluvil a potom pronesl pár slov k jeho dceři. Než vstal, dotkl se Kangiovy ruky a pak už vykročil za Marií ven do bezútěšných ruin dávné osady.

„Cos mu to řekl?“ zajímala se Maria.

„Popřál jsem jemu i jeho psům, aby je Bůh provázel ledem, ať je cesta povede kamkoli. Řekl jsem mu, že udělal dobře, když ten poklad svěřil nám. Že jeho důvěra je pro nás posvátná.“

Inuva vstoupila do dveří, aby se rozloučila.

„Co s ním teď bude?“ otázala se Maria tichým hlasem.

„Až přijde šaman, pomůžeme mu vyjít na útes s výhledem na fjord, na místo, kterému říkáme Kællingekløften. Necháme ho tam a zítra bude pryč.“

„Sebevražda?“ vydechla Maria ohromeně.

„Na Kællingekløftenu se každý rok scházíme a sledujeme, jak po týdnech zimní tmy poprvé vyjde nad ledovcem slunce. Ti, kteří jsou unaveni životem, odsud zase skáčou do ledových hlubin fjordu a odcházejí do světa duchů. Je to taková tradice. Můj otec už tady skončil a nemůže se dočkat, až se vydá na další pouť.“

Sklopila oči, zacouvala do stanu a stáhla za sebou kožený vchod. Vysoko na skále pes zvedl hlavu k západu a zavyl, pak se vzepjal na řetězu, a když je spatřil, sklonil hlavu k zemi jako hyena a zlověstně vycenil zuby. Mariu zamrazilo, a tak se zabalila do kabátu a přimkla k Jackovi, než vyrazili kamenitou stezkou spadající k moři.

„Co je?“ zeptal se jí.

„Vzpomněla jsem si na starodávnou severskou legendu.“ Na chvíli se odmlčela, protože zdolávali bažinatou část. „Zlý vlk Fenrir, jeden z odporných potomků obryně, bratr mořského hada Jörmungandra a zrůdy Hel, strážkyně mrtvých. Odin slyšel proroctví, že to bude vlk a jeho rod, kdo jednoho dne zničí bohy, a tak uvázal Fenrira ke skále. Thor liggr hann til ragnarøks, tam počká na ragnarök, na poslední souboj, v němž vykoná svou pomstu na bozích.“

„Tohle je tažný pes, žádný vlk,“ namítl Jack.

„Já vím. Je to iracionální.“ Maria se ohlédla po vzdáleném obrysu psího těla a rychle se otočila zpět k pěšině. „Ale něco mi říká, že jsme došli až na okraj světa mýtů, na hranici mezi světem, jak ho znali Vikingové, a světem, který nedokázali ovládnout ani jejich bohové. Vikingové, kteří sem přišli, měli určitě stejnou neblahou předtuchu. Dívali se přes ledové moře na západ a uvažovali, jestli obzor ukrývá bohatství a nový život, nebo hrůzy ragnaröku. Jako by nás někdo varoval, že touhle cestou šli už jiní – a nevrátili se.“

Jack položil Marie ruku kolem ramen a povzbudivě ji objal. „Já to beru jako dobré znamení. Jestli je tady Fenrir, tak jdeme správnou cestou.“ Usmál se a podal jí balíček, který dostal od starce. „Tak či onak, legendy teď musejí jít na chvíli stranou. Máš před sebou konkrétní úkol. Čím dřív budeme mít překlad těch run, tím líp.“

„Grónští Norové zažili ty bouře, piteraqy,“ řekla Maria. „Dochoval se totiž jeden úryvek z básně jménem Norđrsetuđrápa vyprávějící o lovištích na severu. Zní zhruba takhle: Silné vichry od bílých horských stěn zčeřily vodu. Dcery vln odkojené jinovatkou roztrhly látku ve dví a kochaly se bouří. Je to v podstatě jediná dochovaná písemnost ve staré grónštině, která přežila v islandské báji.“

„Neboj,“ uklidňoval ji Jack. „Dáme si pozor.“

O několik minut později došli ke břehu a nastoupili do čekajícího zodiaku. Byl už podvečer, avšak ve věčném světle arktického léta bylo těžké odhadnout denní dobu, což Jacka docela mátlo. Když pomohl Marie přes příď a všichni se znovu usadili na nafukovacích plovácích, Macleod dal námořníkovi pokyn a motor se rozburácel. Zapnuli si ochranné obleky a nasadili záchranné vesty, zatímco námořník zacouval a širokým obloukem objel zátoku. Opatrně kličkoval mezi plujícími krami, lodní šroub čeřil ledovou tříšť. Když obkroužili výběžek v čele fjordu, naskytl se jim úchvatný pohled na ledovec čnící nad titěrnou flotilou zodiaků naložených výstrojí a technikou. Costas na to hleděl s obavami, ale člun spěchal dál k Seaquestu II a jemu se za chvíli viditelně ulevilo. Podíval se na Jacka, vztyčil palec a pak něco zakřičel do rámusícího motoru a větru. Slova v hluku téměř zanikla, ale jejich naléhavý refrén už Jack za ta léta znal zpaměti.

„Čas k dílu.“

Kapitola osmá

„Všechny systémy spuštěny. Můžeme.“

Costas odložil sluchátka s mikrofonem a usmál se na Jacka. Za bání z plexiskla viděli dva členy posádky na plošině rozvazovat jisticí lana a miniponorka Aquapod začala divoce poskakovat po hladině směrem k ledovci. Costas rychle spustil vodní trysky a vrátil stroj zpátky na místo ponoru. Byla už skoro půlnoc, ale v neutuchajícím slunci se kupole začala zahřívat, a tak Jack sáhl po ovladači teploty na svém obleku.

„Moc to neupravuj.“ Costas si otřel z čela krůpěje potu. „Až se ponoříme, rychle se ochladíme.“

Horečná činnost na plošině jim nyní připadala jako z jiného světa a času: poslední zodiaky odvážející posádku vyrážely z nebezpečné zóny a mířily k Seaquestu II. Už se museli spoléhat téměř jen sami na sebe. Poslední kontakt s člověkem je čekal v záchranném hlubinném plavidle přitisknutém k ledovci o třicet metrů níž. Costas si upevnil popruhy, prohlédl přístrojovou desku a chopil se ovládání. Prosklenou baňkou a válcovitými balastními nádržemi po obou stranách připomínal dvoumístný aquapod malý vrtulník, ale díky vícesměrnému tryskovému pohonu byl ještě pohyblivější než jeho vzdušný kolega.

„Teď můžeš zamávat hladině,“ prohodil Costas.

„Až se vrátíme, bude pořád světlo,“ utrousil Jack. „To je dobře. Člověk se má aspoň nač těšit.“

Costas otevřel balastní nádrže a z obou boků aquapodu vytryskl gejzír vody, který se uklidnil do bublajícího víru, jak ponorka pozvolna klesala a získávala záporný vztlak. Mořská hladina za kupolí stoupala a oni se na chvíli ocitli mezi dvěma světy, proti nimž byli drobní jako mravenci. Nad nimi se tyčil známý, avšak stále úchvatný ledovec, jehož zelené a modré odstíny se lámaly ve skvrnách ledové tříště pokrývající báň. Pod nimi byl svět úplně jiný, svět připomínající vesmír, tajuplné místo, které příroda žárlivě střežila před vetřelci. Arktická voda se vyznačovala neskutečnou průzračností, takže dohlédli nejméně sto metrů každým směrem a pod sebou jasně viděli strmou stěnu ledovce, která končila kdesi v mrazivých hlubinách fjordu. Byl to omračující pohled a oni několik okamžiků v ohromeném tichu zírali, jak kupole klouže pod hladinu.

„Doprdele!“ zaklel Costas najednou. „Úniková akce!“

Costas vytočil hlavní motor na plné obrátky a sklopil aquapod k ledovci. Jack koutkem oka zahlédl, co Costas na poslední chvíli vycítil. Z nitra fjordu vycházel rytmický třes, pomalý vír, který neúnavně postupoval jejich směrem. Čím hlouběji se nořili do vody, tím silněji se ta podivnost rýsovala, jako nějaká nástraha, z níž není úniku. Jack si prchavě vzpomněl na Mariino varování před vlkem Fenrirem a okrajem světa, o silách, které nespoutají ani bohové. Nezadržitelně se řítili vstříc černé propasti, až se přetočili do téměř svislé polohy.

„Drž si klobouk!“ vyjekl Costas.

Z rozbouřené vody se náhle vynořila nebezpečná bílá stěna, která se k nim strašlivou rychlostí hnala jako nějaká mořská příšera, až nakonec prolétla jen těsně kolem jejich průhledné kupole. Vlna je odhodila stranou a Costas měl co dělat, aby se ponorka neovladatelně neroztočila. Nakonec se mu ji přece jen podařilo narovnat a zastavit. Nad sebou zahlédli obří kru, která směřovala k širému moři a otáčela se, až z ní zbyla jen mlhovina bublinek.

„To bylo o chlup,“ oddechl si Costas.

„A já myslel, že tohle všechno už před půl rokem skončilo,“ zabědoval Jack. „Měl jsem v klidu meditovat, starat se o zahradu a sepisovat paměti.“

„Nic proti tomu,“ odvětil Costas. „Ale potřebovali jsme se trochu nažhavit, než půjdeme opravdu do akce.“

Když se voda znovu utišila, rozhlédli se kolem a uctivě zmlkli. Klesli do hloubky téměř sta metrů a záchranné plavidlo teď viselo vysoko nad nimi. Vedle něj se slabě rýsovaly dvě postavy potápěčů, od nichž stoupaly k hladině stříbřité vlečky z bublinek. Celý čelní pohled zaujímala obrovitá tvář ledovce, který v této hloubce ztratil veškeré barvy s výjimkou modré. Ten obraz měl nadpozemský nádech a azurová záře jim připadala jako fata morgána. Viděli velké výdutě, kde proud vymlel vrstvy ledu, a také širokou brzdnou stopu z usazenin a úlomků kamene, jak ledovec dřel o bok fjordu. A v temnotách hluboko pod sebou jen stěží rozeznávali stinný násep plný balvanů a hrbolů, který na obou stranách mizel v nekonečné černi. Byla to surově zbrázděná podmořská krajina pocukrovaná ledem a oni věděli, že se ocitli na jednom z nejnebezpečnějších míst světových oceánů.

„Práh fjordu,“ zamumlal Jack. „Jsme určitě první, kdo ho vidí na vlastní oči.“

„Hrůza,“ hlesl Costas.

„Že by se mi tam chtělo, to teda říct nemůžu,“ zahučel Jack.

„Mluvíš mi z duše.“ Costas se znovu soustředil na přístrojovou desku, napustil do vztlakových komor dávku vzduchu, a tím miniponorku nasměroval k ledovci přímo pod záchranné plavidlo. „Bene, tady Aquapod jedna, jsme živí a zdraví. Budeme u vás za pět minut. Končím.“

Hlubinné plavidlo, které patřilo k výbavě Seaquestu II, mělo malý vnitřní dok umožňující kupoli aquapodu vplout do dutiny na zádi. Jack vzhlédl k jeho břichu a uviděl, že se dveře doku rozestoupily a objevila se v nich zvlněná lidská postava. Dva potápěči se spustili k aquapodu a zahákli po obou stranách čtyři kotvicí lana, která je pomalu vytáhla vzhůru. Když se vynořili nad hladinu a báň se ve stísněném prostoru otevřela, uvítala je přívětivá tvář Bena Kershawa, bývalého příslušníka Královského námořnictva, který se před půl rokem podílel na akci v Černém moři a nedávno zaujal post hlavního bezpečnostního důstojníka lodi Seaquest II. Jack se natáhl, přijal ruku nabídnutou na pomoc, a když vylezl na úzkou lávku lemující dok, srdečně jí potřásl.

„Myslel jsem, že pod vodou tě ještě dlouho neuvidím.“

„Člověk míní, život mění.“ Ben se tvářil vážně. „Nic se vám nestalo?“

„Jen jsme trochu škrtli o kru.“

„To nám neušlo. Mysleli jsme, že je po vás. Aktivita ve fjordu během uplynulých čtyřiadvaceti hodin vzrostla a pohybuje se tu víc odlomených ker.“

„Chci, abyste odsud zmizeli, jakmile odplujeme,“ prohlásil Jack.

„A co když budete potřebovat vytáhnout?“

Jack ale trval na svém. „Můžeme se vynořit a odpálit světlici. Máme rádiovou bóji. V nebezpečné zóně nechci nikoho vidět, kdyby se ten ledovec náhodou hnul. Záchranné plavidlo se vrátí na loď. Za poslední rok už jsme měli ztrát dost a nerad bych zbytečně riskoval něčí život.“

„A co já?“ Costas vrhl na Jacka naoko rozhořčený pohled. Mezitím stačil také vylézt z aquapodu a přikrčit se vedle nich.

„Tebe by žádná škoda nebyla.“

„Jasně, může mě vystřídat Lanowski.“

Jack se ušklíbl a ostatní se zasmáli. Napětí znatelně polevilo. „No jo, tak dobře,“ nechal se obměkčit Jack. „Slibuju, že se k tobě budu chovat jako k vlastnímu synovi. A teď je čas prásknout do koní.“

Jack vykročil za Benem dveřmi v přepážce, která oddělovala nakládací komoru od hlavní části ponorky, a jeho vysoká postava ho v těsném prostoru donutila k hlubokému předklonu. U kruhu v podlaze, kde se hlubinné plavidlo mohlo spojit s poškozenou ponorkou, ležely dvě stejné potápěčské výstroje a Costas se nad nimi sklonil, aby provedl rychlou kontrolu. Jack následoval Bena ještě několik metrů k velitelskému stanovišti v přední části ponorky, Costas za nimi přišel o chvíli později. Kývli na člena posádky, který seděl v řídicím křesle za řadou monitorů a přístrojů, pak si dřepli vedle něj za navigační jednotku a sledovali, jak zapíná obrazovku.

„Navrhli jsme nejvhodnější trasu,“ začal Ben. „Bylo by sice lepší vás vypustit v menší hloubce, ale tady nás před dělícími se krami chrání ledový násep. Budete dýchat nitrox, směs dusíku a kyslíku, která vám umožní strávit v třiceti metrech delší čas než obyčejný vzduch.“

„Pupeční šňůra?“ zeptal se Jack.

„Přesně tak. Připojíme vás k láhvím v naší ponorce. Díky tomu ušetříte plyn, který si berete s sebou.“

„Hlavně nesmíme vydechovat plyny uvnitř ledovce,“ poznamenal Jack. „Lanowski to řekl jasně.“

„Žádný strachy,“ vložil se do hovoru Costas. „Doma jsem si trochu pohrál s takovou věcičkou. Když se potápíte do vraku, problémy s vydýchaným vzduchem nejsou, mám pravdu? Stačí s sebou mít trubičku, která výpary odvětrá nahoru, takže nehrozí, že by nahromaděný plyn někde něco poškodil. Horší je, když člověk jde do nějaké stavby zespoda.“

„Musí vzduch odčerpat.“

„Správně. Připojíme se na dvě hadice: jedna nám bude přivádět nitrox a druhá odvádět výpary mimo ledovec. Jen nevím, jak to bude fungovat v zimě.“ Costas si dychtivě promnul ruce. „Už se na to těším.“

„Nech mě hádat, jo? Ještě nikdy jsi to nevyzkoušel.“

„Kde by se taky v kanálu La Manche vzaly ledovce?“

Jack se odvrátil od Costase a ukázal na monitor, který zobrazoval izometrickou počítačovou simulaci jejich plavidla na pozadí ledovce. Ze záchranné ponorky vybíhala zhruba v úhlu pětačtyřiceti stupňů tečkovaná červená čára, která postupně klesla do roviny a končila u temné hmoty poblíž středu ledovce.

„Jestli to dobře chápu, co nejdřív vystoupáme na deset metrů pod hladinou, pak odpojíme šňůru a přepneme na plicní automatiku,“ poznamenal Jack.

„Přesně tak,“ odpověděl Ben. „Rádi bychom vás vybavili nejnovější automatikou se směsí plynů v uzavřeném okruhu, ale ta je dost citlivá a hrozilo by zamrznutí. Jsou chvíle, kdy stará dobrá technika poslouží nejlépe. Máte naše vyzkoušené polouzavřené okruhy se směsí nitroxu a kyslíku, která vám v hloubce zajistí tu nejvyšší výdrž. Oxid uhličitý se bude vstřebávat, ale dusík se nahromadí v dýchacím vaku a bude ho třeba odvětrat. Ale podíl nitroxu je nízký, takže přímo uvnitř ledovce by neměl nastat problém. Tam žádné výpary produkovat nebudete.“

„Musíš jen dávat pozor, aby ses nedostal pod deset metrů,“ dodal Costas. „Budeme dýchat víc než osmdesátiprocentní kyslík a při takovém tlaku se směs změní v jed. Nevědomky zabloudíš do větší hloubky, chytnou tě křeče a máš to odbytý.“

„V bombách na zádech budete mít standardní trimix, který by vám měl vydržet až do sto dvaceti metrů,“ vysvětlil Ben. „Regulátory mají na prvním stupni kryt proti mrazu, takže by všechno mělo být v pohodě. Ale je to otevřený systém, který by produkoval exhalace uvnitř ledovce. Výhradně pro případy nouze.“

„Dobře,“ souhlasil Jack. „A teď mi pověz o tom tvém slavném vrtáku. Do technických popisů nezabíhej, jen chci vědět, jak se s tou hračkou zachází.“

O dvacet minut později Jack s Costasem seděli připravení na protějších stranách vnitřního doku jako dva dobrodruzi, kteří se chystají spustit do otvoru v ledu. S aquapodem před deseti minutami odpluli dva potápěči, kteří jim předtím pomáhali do plavidla. Z posádky zbyli jen Ben s pilotem ponorky, kteří právě dokončovali prověrku systémů před odjezdem.

„Zůstaneme tady, dokud neodpojíte šňůru,“ oznámil Ben. „Pak už bude všechno jen na vás.“

Jack pokýval hlavou. Seděl ověnčený potápěčskou výstrojí a tmavé vlasy měl rozcuchané, jak si zkoušel přilbu. Costas sebou nemotorně házel ve snaze zprovoznit pumpičku na skafandru, až se Jack při pohledu na něj málem rozesmál. Oba muži měli na prsou plicní automatiku připomínající menší batoh, na zádech jim zářily aerodynamické žluté nosiče s vysokotlakými láhvemi, jež obsahovaly kyslík, dusík a hélium, a zabudovaným závažím. Když Ben podruhé prohlédl veškerou výstroj, dřepl si k otvoru mezi oba muže. „Budu mluvit na rovinu, Jacku. Musím, protože jsem šéf bezpečnosti. To dřevo může klidně být jen nějaká stará velrybářská loď. Za to riziko to možná nestojí.“

„Vím, jak to myslíš, Bene, a cením si toho,“ odpověděl Jack. „Ale všechno jsme uvážili. Můžeme se Lanowskému smát, ale v tomhle mu věřím.“

„Fajn, rozhodl ses sám.“ Ben se podíval na Costase, který na něj odhodlaně kývl. Jack s Costasem si bez dalších řečí nasadili kevlarové helmy a Ben k nim postupně přistoupil, zapnul jim těsnění na krku, rozsvítil lampy na obou stranách a ještě pro jistotu zkontroloval přívody plicní automatiky a trimixu. Potápěči si navlékli rukavice a ověřili polohu vodotěsných uzávěrů, pak stiskli panel řízení teploty na rameni a přesvědčili se, že chemické tepelné spojení s jejich dlaněmi funguje. Nakonec si nasadili ploutve, čímž rozvířili mračna mlhy, která se valila z ledového bazénku do teplejšího interiéru. Když už se chystali zaklapnout masky, do dveří nahlédl druhý člen posádky

„Zpráva ze Seaquestu II. Pro vás, Jacku. Týká se to nějakých letokruhů.“

„Přečetl byste nám ji?“ požádal ho Jack.

Námořník poklekl a zvedl papír. „Z dendochronologické laboratoře Mezinárodní námořní univerzity, dvě dvanáct greenwichského času. Vzorek dřeva z fjordu Ilulissat je skandinávský dub, možná norský. Silně zuhelnatělý od ohně. Porovnání se sledem letokruhů typickým pro severozápad Evropy naznačuje, že byl pokácen v roce 1040 plus minus deset let.“

„Jo!“ Jack vítězoslavně udeřil rukavicí do vzduchu. „Tohle je odpověď. Já to celou dobu tušil. Možná jsme učinili jeden z největších archeologických objevů století.“

Podíval se dolů na vodu a našpulil rty, pak se s jiskrou v oku podíval na Costase. Těšil se, až nad sebou při návratu spatří hladinu ozářenou sluncem a zbaví se nepříjemného pocitu klaustrofobie, který se ho v hlubinách vždycky zmocňoval. Současně ho to však táhlo do nitra ledovce, toužil probádat jeho tajemství. Sáhl dolů a zvedl šňůru spletenou ze dvou samostatných hadic, kterou měl svinutou u boku, a zasunul ji do poslední otevřené zdířky pod bradou své helmy. Když ho Costas napodobil, oba zaklapli masky a zapnuli komunikační zařízení. Jack se odstrčil od lávky a spustil nohy nad zející propast. Díky úžasné průzračnosti vody si mohl připadat jako parašutista chystající se k výskoku z letadla. Ocitli se s Costasem v jiném světě, ve kterém slyšeli jen své hlasy z vestavěných reproduktorů. Jack souhlasně kývl na Bena a otočil palec dolů na znamení, že jde do akce. Pak se otočil na Costase.

„Můžeme?“

„Můžem.“

Kapitola devátá

Muž v černé sutaně kráčel neochvějně směrem k hlavnímu vchodu Apoštolského paláce. V oděvu jezuitského duchovního se nijak nelišil od ostatních návštěvníků, kteří se rojili kolem dveří. Dav u Svatého Petra nechal za sebou a už zdolal první bezpečnostní kordon u bronzových vrat vedoucích z náměstí. Nyní se blížil k samotnému srdci Vatikánu, sídlu sboru kardinálů, z nějž Svatá stolice šíří svůj vliv daleko za hranice Říma, doslova do všech koutů světa.

Došel ke dveřím střeženým dvěma vyparáděnými švýcarskými gardisty se zkříženými halapartnami. Nebýt samopalů Heckler & Koch nenápadně zavěšených na zádech, člověk by si mohl myslet, že vyšli přímo z renesance. Jakýsi důstojník gardy si vzal jezuitův průkaz, začal si ho zkoumavě prohlížet a porovnávat černou bradku a bezvýrazné oči s fotografií na kartičce. Navzdory teplu časného léta měl příchozí bledou a ztrhanou tvář, jenže to nebylo u myslitelů uzavřených ve zdech Vatikánu nic zvláštního. Voják se otočil k tajemníkovi po boku a společně s ním zkontroloval stupeň oprávnění na miniaturním počítači. Pak překvapeně zamručel a průkazku jezuitovi okamžitě vrátil.

„Můžete vstoupit.“

Strážní zvedli zbraně a jezuita pod nimi prošel, vyhnul se dokonce i obvyklé osobní prohlídce a detektoru kovů. Vykročil širokou chodbou v přízemí, na konci se dal doleva a pokračoval až k zdobeným dveřím soukromé kaple, jejíž vchod po obou stranách vyznačovaly misky se svíčkami. Jedinkrát zaklepal a strčil do dveří. V záři svící spatřil jiného muže: klečel před prostým oltářem na druhém konci kaple. Když dokončil modlitbu, pokřižoval se, vstal a obrátil se ke vchodu. Měl vysokou postavu, orlí nos a bílé vlasy. Byl oděný do slavnostního kardinálského roucha se zlatým křížem na šarlatové sutaně. Z laskavé tváře neurčitého věku se dalo vyčíst, že strávil celý život ve službě Bohu, z očí však čišela jistá tvrdost. Byl to výraz náležící muži, jehož ctižádost přivedla až na samotný práh nejvyšší moci katolické církve.

„Eminence.“ Jezuita se lehce uklonil a zavřel za sebou dveře.

„Monsignore.“

Oba mluvili anglicky: jezuita úsečným nářečím, snad jihoafrickým, kardinál s nádechem severní Evropy.

„Je tady?“

„Asistoval u otevření komory. Měli jsme podezření a on se nám přiznal. Svatá stolice si za ta staletí vypěstovala vlastní přesvědčovací metody.“

„A ten druhý?“

„To je váš další úkol.“

Jezuita předstoupil před kardinála a poklekl. Představený rychle stáhl z prostředníčku pravé ruky posvátný prsten a nasadil si jiný, těžší kroužek s plochou pečetí, jež se zaleskla ve světle svíček, jak ji pozvedl do výše. Jezuita mu políbil ruku, a když se jeho rty dotkly známého tvaru, zavřel oči a nahmatal vlastní prsten, který mu visel na krku pod řeholním rouchem. Vstal, načrtl do vzduchu kříž a uctivě ustoupil ke dveřím. Tam se na okamžik zastavil, pozvedl ke kardinálovi pravou paži a zašeptal cosi v jazyce, který zněl jako z jiné planety. Slova, jež na tomto posvátném místě dosud nikdo nevyřkl, zněla jako rouhání proti všemu, co církev představovala.

„Hann til ragnarøks.“

Jezuita za sebou zavřel dveře kaple a vykročil dlouhou chodbou, jeho kroky se odrážely od stěn paláce. Když dorazil na otevřené prostranství, rychle zvedl ruce jako v modlitbě, protože kolem právě procházeli dva duchovní. Teprve poté pokračoval ke skromnému vchodu na druhé straně. Klidným vzduchem města se náhle rozduněly zvony, z baziliky svatého Petra zvěstovaly svrchovanou moc Svaté stolice, jak tomu bylo už od skonání římské říše. Okolní zdi nádvoří rámovaly oblohu, po níž ve výšce kroužili dva mohutní dravci, a jezuita slyšel tlumený ruch města, který sem doléhal. Sklonil se do dveří a rychle se ohlédl, pak nadzvedl sutanu a vystoupil po schodech do prvního patra. Chodbu před ním lemovaly sochy, nástěnky a plakáty s vystavenými exponáty, byla však liduprázdná, jelikož zaměstnanci muzea měli dnes volno. Jezuita došel ke dveřím, za nimiž se svítilo. Všechno bylo přesně tak, jak mu řekli, i slovo Conservatori napsané nad vchodem.

Na chvíli se zarazil, nikoli z nerozhodnosti, ale aby si ten okamžik náležitě vychutnal. Stál ve stínu se skloněnou hlavou a zaťatými pěstmi. Před pětašedesáti lety se jeho předkům do těchto zdí nepodařilo proniknout, nedokázali při svém vítězném tažení Římem dobýt i Vatikán. On to nyní napraví a zanechá svůj otisk v historii. Otevřel levou dlaň, zvedl ji k tváři a přejel si ukazovákem po zubaté jizvě, která mu tepala pod vousy. Zatlačil na ni tak surově, až sebou cukl bolestí. Pak zasunul levou ruku pod sutanu a pravou třikrát zaklepal.

„Vstupte,“ odpověděl tlumený hlas italsky.

Jezuita vzal za kliku a zavřel za sebou. Místnost přetékala knihami a rukopisy, na vzdálenějším konci stál počítač. Na podstavci v popředí se tyčila neúplná reliéfní socha, před níž seděl muž středního věku v džínách a tričku shrbený nad notebookem.

„Monsignore.“ Muž dopsal větu a zvedl oči. Vypadal ostražitě a inteligentně. „Dneska mě neměl nikdo rušit. Co pro vás můžu udělat?“

„Vy jste hlavní restaurátor?“ otázal se jezuita italsky.

„Ano.“

„Byl jste spolu s otcem O’Connorem u objevu tajné komory v Titově oblouku?“

Restaurátor se náhle zatvářil zoufale a shodil notebook na podlahu. „Teď už to snad ví úplně každý! Drželi jsme to v tajnosti pro dobro církve. Kéž bych ji nikdy nenašel.“

„Mluvíte mi z duše.“

Beretta s tlumičem dvakrát plivla a muž sebou škubl na stoličce, v obličeji výraz strašlivého překvapení. Přepadl dozadu, skácel se na podlahu a zůstal ležet s paží nepřirozeně nataženou přes břicho. Vytřeštěné mrtvé oči, jako by vůbec nic nechápaly. Jezuita vytáhl levou ruku ze sutany a zvolna ji pozvedl k hlavě. Přejížděl si prstem po jizvě na tváři, znovu a znovu, silněji a silněji, a s potěšením se šklebil při pohledu na krev prosakující z mužova hrudníku, jež stékala do kaluže na studené kamenné dlažbě.

Přijdou další.

„Spouštím ledovou sondu.“

Costas se obrátil k Jackovi, promluvil do interkomu a oba si dali znamení – OK! Jack už snad popáté kritickým pohledem přejel po Costasově výstroji. Až odpojí šňůru, budou se muset spolehnout výhradně na své dýchací přístroje a jeden na druhého; přerušení akce bylo vyloučeno a na hladinu nevedla žádná úniková cesta. Supermodernímu zařízení Mezinárodní námořní univerzity vévodil spolehlivý počítačový systém, který zcela sám propočítával poměry dýchací směsi podle dosažené hloubky. Před půl rokem prošel tvrdou zkouškou v podmínkách extrémního tepla v nitru zatopené sopky, ve studené vodě na samé hranici zamrznutí byl však nasazen poprvé.

„Zaujmi pozici.“

Jack se přestal přidržovat jednou rukou, zhoupl se dovnitř a sevřel kovovou tyč vedle Costase. Byli jako dva horolezci na obří ledové stěně. Ledovec pod nimi pokračoval stovky metrů do propasti, odkud se podmořský práh rozbíhal do nepředstavitelných hlubin vstříc mrazivé černi, do níž se ještě žádný člověk neodvážil vstoupit.

„Je jen jedna bezpečnostní zásada,“ oznámil Costas. „Při sebemenším náznaku, že se led pohybuje, přepínáme na trimix. Pokud se tenhle drobeček převalí přes práh, jdeme dolů. Trimix nám umožňuje dýchat až do sto dvaceti metrů. S tím už se dá něco dělat.“

Jack znovu naznačil souhlasné gesto a zkontroloval tři hadice, které vedly do zdířek v jeho helmě. Nitrox, který nyní dýchali, byl v této hloubce nejlepší volbou. Díky sníženému podílu dusíku jim totiž poskytoval víc času než obyčejný stlačený vzduch, větší obsah kyslíku však zase pod hranicí třiceti metrů zvyšoval jeho toxicitu. Proudil přípojnou hadicí, takzvanou pupeční šňůrou, která pod nimi visela a vedla do záchranného hlubinného plavidla, jehož uklidňující obrys měli stále jen několik metrů za sebou. Druhý přívod směřoval do plicní automatiky na Jackových prsou, samostatného systému, který měli otevřít po dosažení desetimetrové hloubky. Díky vysokotlaké kyslíkové bombě je několik hodin mohl zásobovat ideálním dýchacím plynem pro mělkou vodu. Stejně jako šňůra s nitroxem vybavená funkcí odvětrávání ani automatika neprodukovala žádné výpary uvnitř ledovce a veškerý vydýchaný vzduch se vracel zpět do oběhu. Třetí hadice vedla k láhvím s trimixem na jejich zádech. Byl to variabilní systém, který nahrazoval dusík heliem a umožňoval prodloužit jejich pobyt na naprosté maximum.

Trimix ovšem znamenal nouzové řešení, při němž by spotřebované plyny končily přímo v ledovci. V koutku duše si oba uvědomovali, že ani sebelepší bezpečnostní zásada jim nepomůže. Pokud by ledovec sklouzl z prahu, celý kolos by se ponořil o několik set metrů hlouběji. I kdyby je snad nerozdrtil samotný pohyb ledu, jistě by je zabila prudká změna tlaku při pádu do propasti.

Jack zaplašil černé myšlenky a soustředil se na podivné zařízení, které měli před sebou. Před malou chvílí otevřeli ochrannou klec, přidržující ten stroj u ledovce, a připojili rádiovou bóji, kterou mínili vypustit na hladinu, až vyjdou ven. Vrtná sonda už byla částečně zakousnutá do ledu: připravili ji dva potápěči, které předtím viděli z aquapodu. Přímo k ledu přiléhal kovový kruh o průměru dvou metrů, což byla šířka tunelu, který měl stroj vyvrtat. Taková chodba poskytovala přesně tolik místa, aby mohli postupovat vedle sebe, příliš dalšího prostoru však nezbývalo. Tepelný článek v trubici doplňovala řada mikrovlnných a laserových fréz vycházejících z hlavního tělesa, jakéhosi sudu o šířce zhruba jednoho metru. Malé, ale silné čerpadlo odvede rozpuštěný led pryč a bude pohánět zařízení dál. Na zadní straně nad držadlem zeleně zářil vodotěsný displej.

„Necháme co nejdelší dobu zapojenou elektriku i optický kabel z ponorky,“ rozhodl Costas. „Za normálních okolností vidí pilot na obrazovce totéž co my, ale než odpluje, budeme muset odpojit vedení a přepnout sondu na baterii.“ Vyladil velký ukazatel pod obrazovkou, pak se otočil a průhledem masky se podíval na Jacka. „V pohodě?“

„To nové topení ve skafandru dělá divy.“ Když předtím Jack vstoupil do vody, ucítil závan chladu a Costas si vzpomněl na ochromující střelnou ránu, která před půl rokem, při úplně jiném ponoru do hlubin Černého moře, jeho přítele málem připravila o život.

„Bez topné spirály by voda v tunelu měla minusovou teplotu,“ prohodil Costas zvesela. „Je to sladká voda z ledovce, takže zmrzne rychleji než voda mořská. Než bys řekl švec, byly by z nás dva rampouchy.“

„Dík za připomínku.“ Jack se s mírnými pochybami podíval na spirálu, chvějivý ocásek z mikrovláken, který pod nimi visel. Při jejich postupu tunelem se měla odvíjet z vrtné sondy a bránit roztáté vodě, aby znovu zmrzla a pohřbila je uvnitř ledovce.

„Mělo by to fungovat,“ dodal Costas. „Teoreticky.“

„Můžu hádat? Ale… škoda slov.“

Costas šlehl po Jackovi očima, pozvedl ruku k ramenu a stiskl vnější kanál vysílačky. „Bene, jsme na cestě. Odhadovaný čas dosažení desetimetrové odpojovací hloubky: dvacet minut. Končím.“

Otvor, jímž vstoupili do ledovce, se ztrácel hluboko dole pod jejich ploutvemi a zbyla z něj jen mihotavá modrá skvrna zahalená vírem zahřátých mikrovláken vlajících za nimi. Uprostřed se vlnil kabel baterie spletený s hadicí dodávající nitrox a odvádějící výpary, jejich jediné pevné spojení s vnějším světem. Jack zvedl hlavu a užasle sledoval, jak vrták vyřezává v ledu dokonale hladký tunel a postupuje vzhůru v úhlu pětačtyřiceti stupňů rychlostí přes dva metry za minutu. V ochranném obleku neměl vůbec žádný pojem o čase, ale měnící se údaje termostatu na regulátoru prostředí vypovídaly o proudech teplé vody, které tryskaly z vrtáku a poháněly stroj kupředu. Lampy na čele ozařovaly stěny chodby, bílé až k oslepnutí, avšak Jack věděl, že bez umělého světla by vstoupili do světa naprosté tmy, ze všech stran obklopeni nepředstavitelným množstvím ledu, který už vysoko nad nimi pohltil poslední záblesky slunečních paprsků.

„Fajn,“ poznamenal Costas. „Dosáhli jsme vnější hloubky deset metrů. Srovnám směr a odpojím přívod.“

Pohrál si s ovladači tepla na panelu před sebou tak, aby vrták tavil víc ledu nahoře a postupně klesl do vodorovné polohy. Jack sledoval jejich postup na monitoru ukazujícím trojrozměrný izometrický obraz ledovce, jaký jim Lanowski promítl předchozího dne. Záběry zajišťoval hladinový tým s pomocí ultravysokofrekvenčního sonaru, který vytvářel obraz z tisíců bodů podle toho, kde zvukové vlny narážely na dynamický odpor zmrzlých puklin a štěrbin v ledovci. Lanowski naplánoval nejvhodnější bod vstupu a trasu s ohledem na to, aby náhodou nepostupovali podél pukliny ztuhlé sněhové vody a neriskovali roztržení ledovce. Plán se dosud osvědčoval. Procházeli totiž kalně bílým glaciálním ledem tvrdým jako křemen, který se zrodil před statisíci lety v hlubinách doby ledové.

Costas znovu otevřel vnější kanál vysílačky. „Bene, tady Costas. Slyšíte mě, přepínám?“

„Costasi, tady hlubinné plavidlo, slyšíme vás jasně a zřetelně. Přepínám.“

„Dosáhli jsme bodu odpojení. Přepínám.“

„Rozumím. Dokud budete na drátě, máme vás na obrazovce. Musím vás upozornit, že jsme dostali varování od kapitána Seaquestu II. Na okraji ledovce je nějaká termální porucha a od východu se k nám žene studená vlna. Třeba to nebude nic zvláštního, ale kapitán pro jistotu zamířil s lodí ještě o míli dál od fjordu. Pořád máte možnost akci zrušit. Přepínám.“

Costas s Jackem se po sobě podívali přes zorníky. „Pokračujeme,“ odpověděl Costas. „Jsme jen padesát metrů od cíle a nechceme to zbytečně protahovat. Do hodiny odsud vypadneme. Ale vy musíte okamžitě pryč. Přepínám.“

„Rozumím. Až vyjdete z ledovce, vyšlete rádiovou bóji a my vás vyzvedneme. Teď čekáme na pupeční šňůru. Přepínám.“

Costas stiskl vypínač na řídicím panelu před sebou a vytáhl z vrtné sondy přívod elektřiny. Zařízení na děsivou chvíli utichlo a Jack téměř viděl, jak voda kolem něj začíná mrznout. Pak baterie naskočila, ukazatel i řada předních světel se znovu rozžaly a voda se opět rozvlnila.

Dvojice mužů se k sobě ve stísněném prostoru ledového tunelu otočila, až se hlavami skoro dotýkali. Costas začal odříkávat postup, který si opakovaně procházeli před opuštěním hlubinného plavidla. Oba pečlivě vykonávali všechny kroky a přitom se navzájem pohledem kontrolovali.

„Zapnout dýchací přístroj.“

Jack napodobil Costase a otevřel výpustný ventil plicní automatiky na prsou. Poté sáhl pod helmu a otočil knoflíkem, který vpustil proud plynu do silikonové masky pevně přiléhající k jeho nosu a ústům. Po prvním nádechu kyslíku pocítil mravenčení v pažích i nohou, jaké v podobných situacích zažíval pokaždé. Bylo to příjemné a povzbuzující. Nemotorně zapřený lokty o stěnu tunelu a přitisknutý ke Costasovi uchopil pravou rukou pupeční šňůru a levou uzavřel přívod nitroxu na přilbě.

„Odpojit hadici.“

Oba muži zároveň vytáhli z helem šňůry s nitroxem a hodili je na dno chodby; Costas pustil i elektrický kabel, který doposud přidržoval. Hltali vzduch z přístrojů a pozorovali, jak se klikatá hadice plazí zpátky, mizí za záhybem tunelu a spěchá vstříc širému moři cestou, kudy přišli. Díky vlečkám z mikrovláken zůstávala voda tekutá a čeřila se, jako by si s ní pohrával mořský vánek, postupně se však ustálila a v celém tunelu zavládl klid.

„Bene, odpojili jsme se. Až se prokoušeme k té mase zmrzlé sněhové vody, už se neuslyšíme. Už se těším na tvoje horké kafe. Přepínám.“

„Rozumím. Zlomte vaz. Končím.“

Nyní byli naprosto odříznutí od okolního světa, závislí pouze jeden na druhém a řadě přístrojů, kterými byli ověšení. Když Jack sledoval mizící hadici, ucítil bodnutí neklidu, varovné znamení své tajné potápěčské zranitelnosti, skryté klaustrofobie, se kterou musel pořád bojovat. Před lety málem zahynul v zatopené důlní šachtě a život mu zachránilo jen dýchání z Costasových přístrojů. To dávné trauma se opět přihlásilo v labyrintu Atlantidy, kde ho oslabilo a zhoršilo dopad vážného zranění, které utrpěl. Uvědomoval si, že Costas o jeho vnitřním boji ví, a právě nevyřčené pouto mezi nimi Jacka nesmírně posilovalo. Sevřel držadlo za sondou a nutil se soustředit na další události.

„Jsme přímo u cíle,“ ohlásil Costas. „Podívej na obrazovku.“

Monitor zachytil přímo před nimi neobvyklý jev, jehož obraz byl vytvořen podle údajů ze sonaru pořízených v mase sněhové vody v samotném srdci ledovce. Ani ultravysokofrekvenční sonar nedokázal proniknout hlouběji a pohled z tohoto úhlu neumožňoval rozeznat prazvláštní útvar, který byl tak jasně patrný z vertikálních snímků sonaru. Uprostřed temného prostoru zářil červený křížek vyznačující bod, kde vrtná sonda odebrala vzorek dřeva, a kousek nad ním zelený křížek, který symbolizoval jejich cíl.

„Nezapomeň, že to jen vyfotíme, pobereme, co můžem, a mizíme odsud,“ připomněl Costas. „Na velkou vědu dneska není čas.“

„Výjimečně s tebou souhlasím,“ přitakal Jack. „Když teď známe datum podle letokruhů, musím si jen ověřit, co to vlastně je, a stanovit původ. Stačí mi pár dalších vzorků dřeva a můžeme svištět.“

„Já mezitím vrtákem rozpustím led nad cílovou zónou, aby se v něm dala mašina otočit. A pak tradá domů. Už úplně cítím tu kávu, kterou nám Ben uvaří.“

„Jdeme na to.“

Oba muži pevně sevřeli tyčový držák a Costas znovu zapnul topné těleso. Stroj po několika vteřinách začal vykrajovat tunel směrem k jejich cíli. Vrták byl nezávislým zařízením, zbaveným všech pout s okolním světem. Táhl je za sebou jako pomalý podmořský skútr a nořil se čím dál hlouběji do jádra ledovce. Costas se soustředil na to, aby neklesli pod desetimetrový práh, pod nímž už by byl kyslík jedovatý. Jack náhle pocítil vlnu euforie, jako by z něj kyslík a adrenalin odplavily veškerou úzkost a naplnily ho povznesenou náladou. Drobné bublinky propůjčující ledu jeho mléčnou neprůhlednost šuměly ve sněhové vodě a Jacka napadlo, že jediná životadárná síla kolem nich se uvolnila z hlubin doby ledové. Dýchali stejný vzduch jako jejich nejvzdálenější lidští předkové, lovci a sběrači, kteří brouzdali po okrajích ledových štítů tisíce let před vznikem civilizace. Jack věděl, že s postupem k cíli ucítí dychtivé mrazení, ale tohle byl zcela neočekávaný zážitek, jako by plaval tunelem zpátky v čase. Nikde jinde na světě ho nic podobného potkat nemohlo.

„Jsme tady.“ Bílý led před vrtákem náhle vystřídala tvrdá hmota čirá jako sklo, která v záři jejich čelových lamp modře světélkovala. „Zmrzlá sněhová voda,“ vysvětlil Costas. „První, na kterou jsme narazili. Určitě pochází z jedné ze štěrbin v ledovci, o kterých vyprávěl Lanowski.“

Tlačil sondu ještě dva metry, až je čirý led obklopil docela, a pak se náhle zastavil. Když ustalo víření vodních trysek, Jack si uvědomil, že se nacházejí těsně nad jakýmsi temným útvarem, který se klene oběma směry v modré mlhovině. Klesl na dno chodby, aby se podíval zblízka, a jeho čelová lampa se přimáčkla k ledu.

„Ať visím…“

„Co to je?“ Costas pustil sondu a spustil se vedle přítele. Do úzkého prostoru se oba vešli jen stěží.

„Prkna,“ vyhrkl Jack rozčileně. „Ohromná spousta prken. Je to bok lodi, dřevěného korábu. A plaňky jsou překládané. To je ono. Našli jsme vikinskou veslici!“

„Paráda,“ zaradoval se Costas mžouraje zorníkem na Jacka. „A jsou černá, zuhelnatělá, stejně jako vzorek z ledového jádra. Celá tahle část dřeva je očouzená. Ta loď hořela.“

„Hořící loď na ledu,“ zabručel Jack. „Vzpomínáš si, jak nám Kangia vyprávěl o starodávné inuitské legendě?“

„To vysvětluje čirý led obalující loď, který bylo vidět na záběrech sonaru,“ podotkl Costas. „Není to jen sněhová voda, která se vylila z pukliny a zmrzla. Já myslím, že ta loď se zabořila do ledu, když hořela. Led a sníh oheň celkem rychle uhasily, ale žár stačil rozpustit v ledovci velkou dutinu.“

„Než zvedneme kotvy, rád bych si udělal obrázek o rozměrech,“ nadhodil Jack.

„Cílový bod je osm metrů před námi. To by ti mělo stačit. Až tam dojedu, udělám čelem vzad.“

O chvíli později Costas znovu zastavil. Z levé strany tunelu trčel konec velké zčernalé klády, takže upravil kurz sondy, aby nedošlo ke srážce. Když dřevo míjeli, všimli si, že se stáčí nahoru a zdobí je řezby různých zvířat v pohybu spolu s abstraktními tvary, jež tvořily široký pás podél okraje.

„Jako v Urnes,“ vydechl Jack vzrušeně. „Maria mi včera večer naštěstí osvěžila znalosti umění Vikingů. Tohle určitě pochází z Norska, je to nový sloh, který vznikl někdy v polovině jedenáctého století.“ Převrátil se a pohlédl vzhůru ledem, kde se trám táhl dál. „Je to přední vaz lodi. Koukni na to.“

Costas následoval jeho příkladu, namířil lampu skrze led na vrchol klády, a lehce hvízdl do dýchacího přístroje. V místě, kam sotva dohlédli, se totiž rýsoval temný tvar zamrzlý v ledu: byla to hlava s vyceněnými zuby a sklopenýma ušima, vyčnívající nejméně metr před vyřezávanou příď lodi.

„To bude Fenrir, vlčí bůh,“ hlesl Jack užasle a znovu si vzpomněl na Mariu. „Nejspíš to tady hlídá.“

Když se znovu převalili na břicho a pomalu postupovali dál, rozvinul se před nimi úchvatný obraz, jako by pluli nad dioramatem lodi v životní velikosti vystaveným někde v muzeu. Ten výjev byl překvapivě jasný. Oběma směry viděli nejméně na pět metrů, než led zahalila neprostupná modř. Některé části dřeva byly pozoruhodně zachovalé, jiné ohořelé a rozdrcené ledem, který se zřejmě zřítil na trup, než sněhová voda zmrzla a vytvořila ochranný štít. Jack nepřetržitě fotil digitálním aparátem zabudovaným do helmy a s každým novým prvkem lodní stavby, který se jim zjevil před očima, mumlal technické popisy.

„Je to klasická konstrukce západní Skandinávie dokonale odpovídající jedenáctému století,“ pravil po několika minutách. „Spíš plachetnice s hlubokým trupem a širokými žebry než veslice, jak je známe z filmů, ale válečné lodě by tady moc neuspěly. Dokázaly sice doslova letět na vlnách a dobře se s nimi podnikaly nájezdy na pevninu, ale měly nízký bok a na rozbouřeném moři se snadno potopily. Vikingové potřebovali bárku, která mohla přepravovat lidi a zásoby napříč severním Atlantikem a v případě potřeby vydržet na moři celé týdny.“

„Byla po opravě,“ zíral Costas do ledu. „U přídě je místo, kde jsou plaňky vyměněné a stavba vypadá jinak. Možná se srazili s ledovou krou. A hele, tady je veslo.“

„To je kormidelní veslo, boční směrovka,“ upřesnil Jack a shlížel na dokonale zachovalé veslo na zborcené podlaze paluby. „Vikingové neměli pevná kormidla, spoléhali se na široké veslo připevněné k zádi. Zdá se, že tohle někdo úmyslně uložil dovnitř a navíc až k přídi. Když šla tahle loď ke dnu, nebyla na moři. A to není všechno. Podívej tady. To snad není pravda.“

Jak proplouvali za příďovou částí, začali si všímat jiných věcí než dřevěných planěk: viděli jakési hromady, jež se vršily u tmavé stavby uprostřed trupu, kde měla stát pata stěžně. Shora jasně rozpoznávali navršené vydělané kůže a kožichy a vedle nich dřevěné mísy a nádobí. Costas rychle upravil směr a vrták těsně minul velký keramický džbán, který ležel rozbitý uprostřed kožešin.

„Amfora.“ Jack vytáhl z rozpuštěného ledu nejbližší střep víka a schoval ho do skafandru. „Amfora na víno z východního Středomoří, byzantská éra. V Grónsku. Hodně zvláštní.“

„Za studených polárních nocí se přece museli nějak zahřívat, ne?“ utrousil Costas. „I když doteďka jsem si myslel, že Vikingové pili pivo.“

„Nezapomeň, že někteří z nich procestovali svět a logicky pochytili i cizí zvyky.“ Myšlenky létaly Jackovi hlavou jako zběsilé. Začínal věřit neuvěřitelnému. „Možná jsem úplně mimo, ale zajímalo by mě…“ V té chvíli se v tunelu pod nimi objevil další předmět, dlouhá dřevěná tyč s hlavicí stále zaklesnutou v ledu. Costas zastavil vodní pohon, aby mělo topné těleso čas rozpustit víc ledu kolem té věci a Jack ji pak opatrně vytáhl a podržel v úzké mezeře mezi nimi.

„A sakra,“ zaklel Costas.

Byla to ohromná válečná sekyra s jedním ostřím, opatřená silnou násadou přinejmenším metr a půl dlouhou. Hlavice zářila jako slunce a po obou stranách ji zdobily umné rytiny.

„Je pozlacená,“ zamumlal Jack přiškrceným hlasem. „To ochránilo železo před rzí. Tak se to tehdy dělalo: zbraň vypadala jako zlatá, ale díky tvrdšímu kovu pod tím byla velice účinná.“

„Tady u mě jsou nějaké symboly,“ vyhrkl Costas.

„U mě taky.“ Jack otočil sekeru naplocho, aby jeho přítel také dobře viděl. Na povrchu se vyjímal vyrytý trojúhelníkový znak, který opisoval tvar hlavice: ze širokého středu klesala dvě souměrná ramena, jež se táhla po celé šířce čepele. Obrys byl jednoduchý, vnitřek však zdobily složité ornamenty plné odvážných křivek a zvířecích tvarů, jimž vévodila hlava běsnícího vlka vetknutá do špice obrazu. Jack ukázal na řadu značek těsně nad čepelí sekery.

„Mjøllnir.“

„Co?“

„Písmo je řecké, ale jméno severské. Nejvyšší symbol Vikingů, nepřemožitelná zbraň jejich nejvyššího boha, jejich jediná naděje, že v bitvě ragnarök porazí zlo. Mjøllnir, Thorovo kladivo.“

„A co ten pták nad tím?“

Jack se podíval blíž. „Snad nemám vidiny. Je to dvouhlavý orel. Jedna hlava znamená starý Řím, Konstantinopol. Je to znak moci byzantského panovníka.“ Odmlčel se, pak pohlédl přes masku na Costase, oči rozzářené úžasem. „Právě jsme našli jednu z nejslavnějších zbraní historie, válečnou sekyru varjažské gardy.“

„To by souhlasilo. Koukni na tohle.“ Costas sekyru obrátil, aby se Jack mohl podívat i na druhou stranu.

„Runy!“ Jackovi se rozbušilo srdce a lačně hltal kyslík z dýchacího přístroje. „A nejsou ledajaké. Nejsem odborník, ale tyhle náhodou znám jako svoje boty. Jsou stejné, jako runy v chrámu Hagia Sofia v Konstantinopoli. Je to Halfdanův podpis. To byl ten Viking, co někdy v jedenáctém století vyškrábal pohanské symboly do nejposvátnější katedrály východního křesťanstva.“

„Takže jsme našli Halfdanovu válečnou sekyru.“ Costasův hlas byl pevný, z výrazu jeho tváře však čišelo ohromení. „V ledovci u Grónska. Ten chlápek asi dost cestoval.“

„Ještě jednu věc musím ověřit,“ řekl Jack. „Uprostřed paluby by měla být jednoduchá pata stěžně a příčný trám, ale místo toho tu vidím nějakou obdélníkovou stavbu. Napadá mě, co to asi bude, ale rád bych to viděl na vlastní oči. A pak už hurá odsud.“

„Rozumím.“ Costas znovu spustil tryskový pohon a pomalu se rozjeli nad temný útvar, který se tyčil několik metrů před nimi. Jack ještě chvíli třímal sekyru, jako by stále nevěřil, co vlastně našli. Pak si ji přehodil přes rameno a opatrně zasunul pod popruhy trimixu, až se pozlacená hlavice bezpečně zaklínila mimo dosah dýchacích přístrojů. Otočil se, oběma rukama sevřel držadlo a pozoroval okraj obdélníkového bednění, které se pod nimi postupně zjevovalo. V příští chvíli si uvnitř všimli ponuře tmavého obrysu, který vypadal úplně jinak než všechno, co spatřili dosud. Při úpatí stavby Jack náhle uviděl další kupku vzácných předmětů: blyštivou špičatou helmu ležící na pozlacené drátěné košili a složené šarlatové látce se zlatými výšivkami, zřejmě plášti. Právě když se chystali proplout nad středem stavby, Costas stiskl vypínač a sonda se zastavila.

„Seizmograf ukazuje, že se něco děje,“ vysvětloval. „Nejspíš je to jen tím, jak sebou mašina hází, ale musím to zkontrolovat.“

Jack s náhlým neklidem pohlédl na červenou kontrolku blikající u spodního okraje obrazovky. Necítil nic neobvyklého, ale zdálo se, že mikrovlákna vlající za nimi se i po vypnutí stroje třepotají.

„Tohle není jen tak,“ zahučel Costas.

V tu chvíli se ozval děsivý skřípot, následovaný sérií mocných vibrací, při nichž Jack zaťal zuby a neovladatelně se roztřásl po celém těle. Voda se začala vařit, takže z Costase i vrtné sondy zbyla jen beztvará šmouha.

„Ježíšmarjá. Jsme…“

Costasova slova přehlušilo strašlivé kvílení, jako by na ně ze všech stran útočily zběsilé sirény. Ze stěn chodby se odlamovaly kousky ledu a létaly vodou jako střepiny granátů. Jedna z nich zasáhla Jacka do levého stehna, prořízla kevlarový krunýř jako máslo a zabořila se do masa. Necítil nic než otupělost a zkoprněle sledoval, jak se ve vodě rozvíjejí červené stužky. Pak to zaskřípělo a sonda se zadrhla, posun ledu znetvořil celou její přední část.

Všechno utichlo. Costas se horečně snažil vrták znovu nahodit, avšak bezvýsledně. Tunel se zúžil a jejich těla se tiskla k sobě téměř bez možnosti pohybu. Jack byl zkroucený na dně s maskou přitlačenou k ledu přímo nad záhadnou obdélníkovou stavbou uvězněnou ve zmrzlé mase.

Jediné světlo nyní vycházelo z lamp na jejich helmách. Jackovi se s nadlidským úsilím podařilo otočit hlavu a ohlédnout se do chodby. Jeho nejhorší obavy se naplnily. Tunel byl zcela zavalený ledem a odříznutý od okolí. Prostor, v němž se nacházeli, byl jen asi o metr širší než jejich těla a rychle se zmenšoval. Jack s hrůzou sledoval, jak mu kolem nohou tuhne voda. Ledová tříšť, která přišla bůhví odkud, lomila obraz jako krasohled, takže se Costas rozpadal do tisíců tvarů a barev. Jack se pokusil natáhnout ruku směrem k příteli, ale narazil na odpor pevné hmoty. Pocítil strašlivou jistotu. Zamrznou zaživa v ledu a čeká je ta nejhorší smrt, jakou si lze představit.

„Převrací se!“ vykřikl Costas. „Přepni na trimix!“

Jack si toho pohybu zprvu ani nevšiml, ale pak jej mocný úder přimáčkl ke stěně chodby. Vší silou zvedl ruku tuhnoucí ledovou kaší, sáhl po ventilu pod helmou, a přitom ucítil, jak se Costas snaží o totéž. Trvalo snad celou věčnost, než se mu podařilo záklopku otevřít, zatímco Costas mu zavřel dýchací okruh, vytáhl ruku a sáhl po vlastním ventilu. Po několika vteřinách zajiskřily ledovou tříští první bublinky vydýchaného vzduchu; některé se hromadily ve vodě a zůstaly uvězněné pod tvořícím se ledem, jiné vytryskly vzhůru a vytvořily vzduchovou kapsu u stropu chodby. Když začal vydechovat i Costas, kapsa se rychle zvětšovala a Jack do ní pomalu vystoupal. V okamžiku, kdy se vynořil, mu na masce okamžitě zmrzl ledový povlak z vody a krve, který propůjčoval jeho pohledu fantaskní nádech. Byl dočista ztuhlý a nemohl hýbat rukama ani nohama, sílící tlak ledu na prsa mu bránil pořádně se nadechnout. Věděl, že mu zbývají už jen chvíle. Napřel se doprava, na Costase však nedohlédl. Ukazatel spojení v jeho helmě byl mrtvý, slyšel jen sípání vlastního dechu a z dálky k němu doléhal strašlivý zvuk trhání a drcení, doprovod titánských sil v ledovci, které je pohřbily bez naděje na záchranu.

Když už Jack začal omdlévat, zahledl cosi na stropě vzduchové kapsy, vzápětí si však uvědomil, že je to jen jeho vlastní odraz v ledu. Dýchal rychle a zajíkavě, hlava se mu točila a co chvíli upadal do bezvědomí a zase procital, neklamný příznak nedostatku kyslíku. Tvar nad ním se najednou podivně zachvěl a zavlnil, jako by to nebyl jen pouhý odlesk. Krvavým závojem pokrývajícím masku spatřil na místě skafandru vlající rudé roucho a místo potápěčské helmy zarostlou tvář orámovanou dlouhými zlatými vlasy. Oči, z nichž zbyly jen temné stíny utopené v mrtvolně bledé tváři, jako by ho chtěly probodnout. Jack v pomatení smyslů sledoval, jak přízrak natahuje zčernalou ruku zářící zlatem a zve ho k sobě. Konečně našel to, co hledal, dávného válečníka, který přežil celé věky v téhle lodi a teď ho v náruči vezme na poslední cestu do Valhaly. Zavřel oči, aby ten obraz zaplašil. Vtom se ozvalo hromové lupnutí, které rozčíslo led a uvrhlo ho do milosrdného zapomnění daleko za hranicemi přítomnosti.

Kapitola desátá

Těžká železná vrata starého hradu se tiše zavřela za třemi muži, kteří stanuli v přítmí chodby a postupně se rozkoukávali v náznacích světla stoupajících ze schodiště před nimi. Mlčky si oblékli šarlatová roucha, která měli připravená u vchodu, a opásali se šerpami obšitými zlatem. Nakonec si na hlavu nasadili kápě a společně vykročili ke schodům. Počínali si se samozřejmostí častých návštěvníků tohoto místa. Nacházeli se hluboko pod základy hradu, v tajném sklepení vytesaném do rostlé skály v dobách, kdy fjordy brázdily vikinské veslice. Po celé generace se od stěn zdejších chodeb odrážely jedině kroky členů bratrstva. Trojice začala sestupovat dolů a z vlhkého zdiva vanula samotná esence minulosti, jako by v sobě pórovitý vápenec uchoval dech jejich uctívaných předchůdců, kteří vystupovali ze světa duchů a táhli je k bráně bájné Valhaly.

U paty schodiště vstoupili do kruhové síně, která byla jejich svatostánkem. Nejdřív je oslepil jas desítek hořících pochodní pravidelně rozmístěných ve stojanech podél sálu, z jejichž plamenů stoupaly chomáče černého dýmu ke klenuté báni. Pak začali rozeznávat obrysy okolních stěn, arkády dvanácti pilířů vytesaných do skály, za nimiž běžela chodba. Na všech sloupech se skvěly hrozivé válečné sekyry přivázané ke kameni spletenými řemeny, od zlatavých čepelí se odrážely paprsky světla. Nad každou ze zbraní visela drátěná košile a špičatá helma ze zbroje pradávného válečníka, jejíž prázdné hledí zlověstně mrkalo v záři pochodní skákající po stěnách. Na podlaze před sloupy stálo dvanáct stejných křesel s mohutným dubovým rámem, zdobených vyřezanými podobami zvířat, jež vyhlížela jako živá, a runovými nápisy. Střed sálu zaujímal kulatý dřevěný stůl, ohlazený a ztmavlý věkem. Na jeho desce bylo vykládané sluneční kolo s dvanácti paprsky, jež prodlužovalo symetrii síně až k symbolu ukrytému v stínu uprostřed.

Tři muži tiše vstoupili dovnitř a zaujali místa za křesly na různých místech kolem stolu. Sepjali ruce, sklonili hlavy a usedli. Všechna křesla byla nyní obsazená, až na místo přímo naproti vchodu. Sloup za ním ozařovaly dvě pochodně a čepel sekyry se blyštila, jako by ji někdo čerstvě nabrousil.

Muž v kápi sedící vlevo od prázdného křesla pomalu vstal, pozvedl pravou ruku a ukázal hlubokou jizvu, která mu běžela přes celou dlaň. Pak vážným a hlubokým hlasem anglicky pronesl: „Herr Professor. Vaše excelence. Pane předsedo. Buďte vítán. Félag je téměř pohromadě.“

Posadil se a položil levou dlaň na stůl. Na ukazováku se mu leskl prsten, ohýbaný proužek zlata s pečetí, na níž byl vyražen lineární symbol podobný runám na křesle za jeho zády.

„Po třicet generací jsme udržovali Thorův plamen a čekali na návrat krále,“ začal svůj proslov. „Nyní se posvátný félag znovu ocitl v ohrožení zlou mocí. Nasadíme všechny síly, abychom ochránili svůj poklad a nalezli odkaz, který nám zanechal nejvyšší z králů.“ Ukázal na prázdné křeslo po boku. „Ale než koncil započne, musíme doplnit náš kruh.“

Z temného výklenku chodby za prázdným křeslem vyšla zahalená postava. Díky plamenům dvou pochodní zářil háv nově příchozího tmavě oranžovou barvou kovářské výhně, takže se zdálo, že hoří. Ruce měl sepjaté před tělem, tvář ukrytou v kápi.

„Vykonal jste svěřený úkol?“

„Už to začalo.“

„Předstupte.“

Muž vykročil vedle pilíře, až se ocitl na úrovni sekyry, jejíž lesklou čepel měl nyní jen několik centimetrů od hlavy. Pozvedl pravou ruku k obličeji, mírně stáhl kápi dozadu a odhalil popelavou pleť a úzké rty. Jeho tvář hyzdila zubatá bílá jizva táhnoucí se od oka až k bradě.

„Přísahal jste, že pomstíte svého děda, našeho druha, který seděl na tomto křesle jako poslední,“ pravil muž u stolu. „Krevní msta neskončí, dokud nezemře poslední z našich nepřátel. Zjistíte, co všechno vědí, a pak je popravíte. Provedete strašlivou odplatu. Vzdáte hold félagu a vysloužíte si místo u tohoto stolu.“

Muž vedle sloupu si hrubě přejel prstem po jizvě na tváři a lehce sebou škubl. Uklonil se směrem ke stolu a po rtech mu přelétl stín úsměvu. Jedenáct přítomných sledovalo, jak se obrátil k sekyře. Zvedl pravou dlaň k ostří, přitiskl ji k oceli a prudce trhl dolů, až krev vystříkla. Krvácející rukou sáhl do roucha a vytáhl stejný zlatý prsten, jaký měl muž v čele stolu, pak vykročil dopředu a posadil se. Ostatní zvedli současně ruce a odhalili stejné prsteny i zjizvené dlaně.

Pod stolem náhle vyšlehl proud ohně a osvětlil znamení uprostřed. Plameny prostupovaly sklem tvořícím sluneční kolo a jejich oranžový jas plápolal nad zahalenými postavami ke stěně a mihotavě se odrážel od čepelí sekyr i prázdných přilbic. Připojili se k nim duchové zemřelých členů félagu, svatého bratrstva, válečníci povolaní od věčného hodokvasu ve Valhale, aby znovu pozvedli zbraně k boji.

Ten symbol byl jejich stromem života. Jeho sedm větví jim bude svítit na cestu až do poslední bitvy na konci věků, kdy i se svými sekyrami konečně stanou po boku svého krále.

Dvanáct mužů v kápích natáhlo paže, až se jejich prsteny dotkly. Krev jednoho z nich pomazala ostatní a stékala v pramíncích po rukávech na symbol uprostřed stolu. Když se pěsti všech mužů pevně spojily, ujal se slova ten, který promluvil jako první.

„Hann til ragnarøks.“

Jack měl pocit, jako by se probouzel z toho nejhoršího snu. Že přichází k sobě, si uvědomil, když uslyšel hltavé sípění vlastního dechu následované proudem vydýchaného vzduchu z regulátoru. Postupně začal vnímat své tělo, tlumenou bolest staré střelné rány v boku a ostřejší bodání v noze. Zdálo se mu, že byl v mrákotách celou věčnost, na pomezí světa snů a jakési zvláštní reality, ale když otevřel oči a uviděl digitální hodiny uvnitř přilby, s překvapením zjistil, že to trvalo jen pár minut. Výjev za zorníkem mu připadal jako čirá halucinace, útržkovitá kaleidoskopická představa protkaná žilkami krve. Zavřel oči a vmžiku spatřil jiný obraz, který měl vypálený do mysli a nedokázal jej vymazat. Rýsovala se před ním přízračná mužská postava, jako by plaval nad vlastním tělem uvězněným v ledu. Měl pocit, že stoupá výš a ten obrys se vzdaluje, což přinášelo opojný pocit úlevy, cosi v jeho nitru mu však velelo zastavit, jako by pro něj obraz vlastní smrti byl jediným záchranným lanem.

Z chrlení vydýchaného plynu se stal bublající vodní vír, který přešel v pronikavý sykot. Jack otevřel oči a uviděl úhlopříčnou čáru, která přetínala průzor jeho masky. Uvědomil si, že leží napůl ve vodě a napůl venku, a pohled, který se mu naskytl před chvílí, způsobilo světlo čelové lampy dopadající na ledovou kaši promísenou s jeho vlastní krví. Lampa nyní zářila nad vodou a on viděl ledovou stěnu, kterou měl jen několik centimetrů od tváře. Opatrně pohnul hlavou doprava, čímž natáčel svítilnu, až si dohlédl k nohám. Nacházel se uvnitř dutiny o velikosti menšího auta, jejíž horní část tvořila vzduchová kapsa zaplněná vydýchaným plynem. Stěny tu nebyly hladké, jako kdyby je vykrojila vrtná sonda, ale drsné a rozpraskané, jako by tu k sobě prudce srostly různé ledové kry. Některé části byly zakalené, jiné téměř průhledné, což vytvářelo iluzi, že komora se táhne dál v puklinách a tunelech uvnitř bělostného ledu.

Jackova mysl se znovu vznesla mimo realitu a on si na prchavou chvíli užíval pocitu bezpečí, jako by ve výduti, která ho ochránila před drtivým nárazem ledu, měl nalézt věčné spočinutí. Vzápětí se však vrátil do kruté přítomnosti a zmocnil se ho mrazivý děs. Když se ledovec převalil, jeho část jakousi šťastnou náhodou praskla a on dostal milost, ale možná jen dočasnou. Výpustný ventil vytlačoval víc a víc vody a Jack si uvědomil, že ledová tříšť kolem dolní části jeho těla tuhne a znehybňuje mu nohy. Hlavou mu bleskla hrůzná myšlenka, že znovu zamrzá zaživa, ale tentokrát nepřijde žádný rychlý konec, ale mučivě dlouhé umírání na rozhraní vzduchové kapsy a ledu, až dýchací plyn nakonec dojde a on se udusí ve vlastním vydýchaném vzduchu.

Pak uslyšel praskot, který ho znovu vrhl do života. V reproduktoru to zasténalo a poté se ozvalo vysílené chroptění. Působilo to neuvěřitelně, skoro jako zázrak. „Jacku, slyšíš mě?“

„Costasi.“ Jackovi zněl vlastní hlas nějak divně, jako by vycházel odněkud zdáli, ale pak si uvědomil, že trimix obsahuje helium. „Kde sakra jseš?“

„Vidím tě, ale ty mě ne. Zkus se převrátit. Musíš se dostat z vody, jinak tady uvízneme.“

Costasův hlas byl uklidňujícím dotekem reality, navzdory zoufalé situaci zněl klidně a vyrovnaně. Jack v sobě zburcoval veškeré síly a vzepřel se na loktech. Mohl lehce otočit trupem doprava a ruce měl volné, až po kolena však vězel v tuhém ledu. Připadalo mu, že bojuje s bažinou, která ho s každým dalším pokusem víc a víc pohlcuje.

„To je k ničemu,“ supěl. „Nemůžu hnout nohama.“

„Dosáhneš na bomby?“

„Nevím. Snad.“

„Dobře. Vytáhni sekeru a polož ji ten na výstupek vedle hlavy.“

Jack splnil pokyn a s námahou začal vyprošťovat dřevěný topor sekyry z popruhů upevňujících nádoby s dýchací směsí. Jen matně si uvědomoval, že drží v ruce válečnou zbraň nalezenou ve vikinské veslici, objev tak vzácný, že to snad ani nemohla být pravda. Když sekeru konečně vytáhl, vodu měl už zamrzlou všude kolem pasu a vydýchaný vzduch mu na zorníku vytvořil ledový krunýř.

„Nic nevidím,“ zavolal. Snažil se potlačit paniku a zachovat si chladnou hlavu. „Tlak tady poroste a vydýchaný vzduch mi zamrzá na těle. Asi bude brzo po všem.“

„Lehni si a posuň násadu sekery co nejdál za sebe. Sonda je zaseknutá v dutině a v ledu pod tebou jsou vidět vlákna spirály. Jestli se nám podaří nahodit baterii, třeba tě rozmrazíme.“

Jack sevřel břit sekery a zatlačil zbraň co nejdál po ledové římse, která v mírném úhlu stoupala z tříště. Zprvu žádný odpor nepocítil, ale pak koncem násady narazil na cosi pevného.

„Fajn. To je ono,“ pochválil ho Costas. „A teď to zkus ještě asi patnáct čísel doleva.“

Jack znovu napnul všechny síly a pohnul sekerou ke straně. Najednou se zbraň o kousek propadla a za jeho zorníkem se rozářilo zelené světlo.

„Super! Dokázals to. Hlavní článek sondy se v tom blázinci rozbil, ale spirála je řízená ze zvláštní baterie, která vypadá nepoškozená. Teď musíme chvíli počkat.“

„A co ty? Jak je?“ Jack se svezl zpátky na led a přinutil se nevnímat ponuré okolí.

„Báječně. Kdypak se člověku poštěstí vrátit se do doby ledové? Běž s Jackem Howardem a uvidíš svět.“

„Hele, teď vážně. Já tě nevidím.“

„Nejdřív jsem to nechápal. Kdyby se ledovec převrátil, zřítíme se stovky metrů hluboko a nezbyl by z nás ani mastnej flek. Pak jsem ale uviděl vrtnou sondu a došlo mi to. Přetočili jsme se o tři sta šedesát stupňů a znovu vyjeli nahoru. Nějaká síla způsobila, že ledovec udělal přemet přímo nad podmořským prahem. Tipoval bych, že je pořád zachycený na vnější straně náspu, ale svezl se níž než předtím. Hloubkoměr ukazuje sto třiadvacet metrů, to je kousek nad přípustnou hranicí pro trimix. Kdyby ledovec odplul na moře, znovu by se překotil a my bychom klesli do mnohem větší hloubky, což by byl konec. Může se to stát každou chvíli.“

„Uklidňující myšlenka.“

„Než jsme se převrátili, viděl, jsi to, co já?“

„Byl to Halfdan. Ten chlap, co vyryl runy do sekyry. Jsme přímo nad katafalkem uprostřed veslice, kde jeho tělo čekalo na spálení. Určitě jsme jediní, kdo viděl osobně vikinského válečníka. Fantazie.“

„Jo, fantazie. Pořádně jsem se lekl. Doufám, že nepůjdeme za ním.“

„Máš plán?“

„Hezky popořádku. Nejdřív musíme roztát.“

V následném tichu si Jack uvědomil, že ledovec je úplně klidný. Zatímco ještě před chvíli se kolem rozléhal ohlušující hřmot pukající hmoty, nyní neslyšeli nic než vlastní dech. Naprostý pokoj podtrhoval pohřební atmosféru a připomněl jim, v jak děsivé situaci se nacházejí. Uvízli hluboko v jádru ledovce, obklíčeni miliony tun ledu tvrdého jako kámen na samé hranici hloubky pro přežití, kde jim ještě ke všemu každou chvíli hrozí smrtelný pád do propasti. Jacka se zmocnila úzkost a při pohledu na led vzdálený jen pár centimetrů od hlavy se mu do mysli začínal vkrádat nepříjemný, ale tolik známý pocit klaustrofobie. Pod povrchem bublal strach, že podlehne panice, jak se mu to málem stalo před půl rokem, když ho Costas neúnavně vedl chodbami Atlantidy. Věděl však, že ho Costas dobře zná, a jeho vtípky mu pomáhaly udržet soustředění. Snažil se soustředit na maličkosti, na drobné krůčky, jež by snad nakonec mohly vést k záchraně.

„Je to lepší,“ oznámil Jack. „Můžu hnout nohama.“

„Paráda. Snaž se otočit mým směrem.“

Třpytivý ledový povlak na zorníku začal pomalu odkapávat, a tak Jack získal lepší přehled o dění kolem sebe. Spirála z mikrovláken plnila svůj účel a ledová tříšť se rozpouštěla. Sehnul se a pokrčil nohy, a vtom ucítil bodnutí bolesti, při němž se bezděčně otřásl. Poprvé si prohlédl ránu na levém stehně: trhlinou ve skafandru vyčnívalo ledové kopí, jež se mu zabodlo do nohy. Led otupil většinu bolesti a zastavil krvácení, ale i tak ztratil dost krve, což bylo v takovém chladu mimořádně nebezpečné. Vzepjal se do strany, vytáhl nohy z vody a zvedl se co nejdál podél římsy. Potom si otřel průzor a podíval se do rozeklané ledové stěny, která se za ním prostírala.

Naskytl se mu neskutečný pohled. Viděl Costase, ten obraz se však vzpíral zdravému rozumu. Zdálo se, že leží na dosah, ale uvězněný za štítem z průhledného ledu. Při sebemenším pohybu se rozpadal do nesčetných tvarů a lomil se přes tisíce křišťálových plošek. Jack náhle zahlédl Costasovu tvář. Žlutá helma měla zprvu směšně protáhlý tvar, pak se naštěstí zmenšila do přijatelnější podoby.

„Jsem asi metr od tebe,“ ohlásil Costas. „Když jsem se probral, plaval jsem puklinou. Snažil jsem se k tobě dostat, ale dál to nejde, jinak bych zmrznul jako rampouch. Už takhle mi to stačí. Je to sněhová voda z trhliny nad lodí. Tudy bude lehčí prorazit si cestu než ledovcovým ledem. Co takhle sekerou?“

Jack náhle spatřil záblesk naděje. „Ohánět se sekerou patří náhodou k mým hlavním aktivitám mimo sezónu, když zmizím v lesích a všem tvrdím, že píšu. Člověk při tom na tohle všechno zapomene.“

„Dobře. Tak se podíváme, jak ti to půjde. Jestli se prosekáš ven, voda z tvé strany by měla natéct dovnitř a pomoct nám. Glaciální led spirála nerozpustí, ale tuhle břečku by v tekutém stavu udržet mohla. Kolem výpustného ventilu mám asi dvaceticentimetrovou vzduchovou kapsu.“

„Kam jde zbytek?“

„Do štěrbin a prasklin nade mnou. Tenhle led možná vypadá pevně, ale ve skutečnosti je to jen hromada odlomených ker.“

Jack se převalil na břicho. Levou rukou se zachytil římsy, aby nesklouzl do tříště, pravou sáhl nahoru a sevřel sekeru. Pak se pustil a sklouzl do ledové kaše, která mu teď sahala až po pás. S námahou si vyzul ploutve a na zádržných páscích je po lýtkách vytáhl vzhůru. Pak oběma rukama stáhl sekeru dolů a otočil ji tak, aby měl ostří nad hlavou. Stál v břečce a v těsném tunelu se hluboce předkláněl, takže se nemohl příliš rozmachovat. Bylo mu jasné, že do každé rány musí vložit co největší sílu, ale přitom dávat pozor, aby neztratil rovnováhu.

„Jdeme na věc.“ Přiložil ostří sekery k ledu těsně nad hladinou před Costasovou tváří a krátce švihl. Čepel byla tupá, kov měl však stejnou pevnost jako před tisíci lety a rozhodovala spíše síla úderu než to, jestli je břit nabroušený. Sekera při dopadu odlomila ledovou střepinu a z místa nárazu se rozběhla pavučina drobných prasklinek, za níž se Costas rozpadl do podivuhodné mozaiky. „Je to jen taktak,“ funěl Jack. „O kousek místa míň a nemohl bych do toho dát vůbec žádnou sílu.“

Pomalu a s rozmyslem začal tlouct do ledu. Při každé ráně se ulomil další střípek ledu a Jackovi projela nohou mučivá bolest. Vzhledem k zátěži plynových bomb na zádech ho brzy zmohla únava a začal dýchat trimix se znepokojivou rychlostí. Snažil se nevnímat digitální ukazatel v masce a soustředit se na daný úkol. Používal běžnou dřevorubeckou techniku vysekávání klínů nahoře a dole. Jak se oba klíny prohlubovaly, odsekával stále větší kusy z prostoru mezi nimi a zvětšoval otvor směrem ke Costasovi, až dosáhl skoro šířky dospělého muže.

Když se připravoval k rozhodujícímu úderu, podlomily se mu nohy, sklouzl do ledové kaše a upustil sekeru. Vzápětí si uvědomil, že to nebyla jen obyčejná ztráta rovnováhy, ale že ho srazila nějaká větší síla. Narovnal se a uviděl, jak se hladina vody divoce otřásá, a uslyšel vzdálené sténání a praskání. Voda náhle začala stoupat a Jack si všiml tmavé pukliny, která se otvírala ve stěně komory.

„Vzduchová kapsa se zmenšuje,“ vykřikl. „Utíká nahoru.“ Zvedl sekeru z břečky a ještě jednou jí máchl do vyhloubeného prostoru. Bezvýsledně. „Díra už je pod vodou. Nemůžu do ní pořádně praštit.“

Opřel se o zadní stěnu dutiny, sekeru svěšenou v ruce, a bezmocně sledoval, jak hladina vody stoupá nad jeho zorníkem až ke stropu. Necelou minutu poté, co se štěrbina objevila, zbyla jen bouře bublinek proudících z jeho dýchacích přístrojů, která po každém výdechu rychle mizela v prasklině. Ukazatel teploty v helmě spadl pod bod mrazu: na minus dva stupně. Jack si s mrazivou jistotou uvědomil, že množství vody, které teď zaplňovalo komoru, spirála nemůže v žádném případě zvládnout, takže v tekutém stavu zůstane pouze spodní část kolem žhavicích vláken.

Před očima se mu začala tvořit ledová kaše. Cítil, jak mu kolem paží i hlavy tuhne voda. Znovu byl odsouzen prožívat pekelná muka, kterých se tolik děsil. S očima dokořán se díval, jak ho led pohlcuje. Začal hyperventilovat, jako by ho vlastní tělo nutilo zhltnout poslední zbytky trimixu, aby upadl do temnot milosrdného zapomnění a nemusel zakoušet hrůzné chvíle, které ho čekají.

„Kyslík! Přeřízni přívod kyslíku!“

Ten hlas ho prudce vrátil do reality. Okamžitě si uvědomil, co má Costas na mysli. Protáhl levou ruku ledovou břečkou, vyndal z pochvy na prsou nůž a přiložil zoubkované ostří ke dvěma hadicím pod helmou. Chvíli si k svému zděšení nemohl vzpomenout, která obsahuje trimix a která kyslík, omámený narkotickými účinky dusíku, jež na něj při tak ohromném tlaku působily. Stěží dokázal pohnout hlavou, a tak na hadice pořádně neviděl. Zavřel oči, odhodlaně sevřel levý přívod a přitlačil čepel těsně pod místo, kde ústil do helmy.

„Zbytek kyslíku v bombě by měl na chvíli zaplnit komoru a ty budeš mít čas na pár dalších úderů,“ vysvětlil mu Costas. „Ale nesmíš to, proboha, dýchat. Osmdesátiprocentní kyslík by v téhle hloubce znamenal okamžitou smrt.“

Jack přeťal hadici a do dutiny vytryskl mohutný gejzír bublinek. Voda rychle klesla na úroveň prsou a on se znovu vztyčil; přeťatá hadice mu tančila a syčela před očima. Pozvedl sekeru z ledové břečky a zamířil na otvor. Vší silou se rozehnal proti ledu a podařilo se mu odseknout velký kus. Viděl, že Costas se zoufale snaží prolomit zbytek té průhledné bariéry. Jack horečně odsunul plovoucí kru a znovu zamířil. Právě v tu chvíli přestal přívod kyslíku syčet a hladina vody začala znovu neúprosně stoupat. Měl poslední šanci. Postavil se nad prasklinu v místě, kde se led odlomil předtím, dokonale se uvolnil a upřel zrak na svůj cíl. Napřáhl sekeru a s veškerou zbývající silou ji vrhl kupředu. Čepel rozčísla stoupající vodu a zaryla se do ledu, odkud vychrstla zmrzlá tříšť. Pak se zhroutil zpátky do vody a začal neovladatelně sípat, až od něj stoupala mračna bublinek.

Z ledu vykoukl růžek ploutve. Jack ucítil dloubnutí a hladina se divoce rozčeřila. Vyšlo to. Kolem proplul další kus ledu a vedle něj se vynořila veliká černá postava připomínající zvídavého tuleně. Costas s Jackem si pohlédli do očí. „Moc rád tě zas vidím.“

„Díkybohu, že jsi zhubnul,“ hlesl Jack vysíleně. „Pokoj pro dva jsem neobjednal.“

Jack se ve stísněném prostoru posunul a voda mezi nimi se rázem zbarvila dočervena. „Co noha?“ zeptal se Costas.

„To je to poslední, co mě teď trápí.“ Jack se zadíval na hladinu nad nimi. „Kyslík,“ řekl naléhavě. „Přeřízni hadici, ať získáme pár minut navíc.“

„Bohužel,“ odtušil Costas. „Kyslík mi ušel, když se ten ledovec převalil. Střep ledu, co prořízl hadici, mi málem ufikl hlavu.“ Pracně se otočil, až ležel rovnoběžně s Jackem, čelem k římse, kde uvízla vrtací sonda. Komora byla skutečně úzká, se svou výstrojí se do ní stěží vešli. Nacházeli se zcela pod vodou a kolem nich proplouvaly kousky ledu, které Jack odsekal. Pod sebou měli spletená vlákna topné spirály. Costas se sehnul, vysoukal si ploutve na lýtka a vylezl k sondě. „Bliká žlutě,“ oznámil. „Baterie je skoro vybitá. Jestli tady zůstaneme trčet, bude to už navěky.“ Sklouzl zpátky a snažil se vylovit něco z kapsy na stehně skafandru. „Můžeš mi to na chvíli podržet?“ Jack od něj podivný balíček převzal a pak zpražil Costase pohledem.

„Výbušnina C4?“

„Přesně tak. V případech nouze se vždycky hodí.“

„Chceš nás vystřelit na Měsíc?“

„Ne, jen roztrhat ten led.“ Costas ještě chvíli šátral v kapse a vytáhl miniaturní rozbušku. „Určitě jsme v té puklině, kde Kangia a náckové viděli veslici. Ten čirý led je vlastně zmrzlá voda, která trhlinu uzavřela. Je slabší než okolní ledovcový led a při pohybu kry to popraskalo. Můžeme zkusit tu trhlinu rozšířit. Jinou šanci nevidím.“

„Jak jsme na tom s dekompresí?“

„Nic moc. Zdá se mi, že jdeme dolů. V puklině nad námi bude určitě vnitřní hladina, pod úrovní moře kolem ledovce. Nějak se zvedá. Tímhle tempem jsme za necelých pět minut v nebezpečné zóně.“

„Víc trimixu už ani nemám.“

„Jestli dřív nezmrzneme. Spirála nehřeje a voda už začíná tuhnout. Je čas prásknout do koní.“

Jack se najednou zběsile roztřásl. Voda byla tak studená, že to ještě nikdy nezažil, dokonce ani v největších hlubinách oceánu. Led znovu zlověstně zaskřípěl a puklina nad nimi se znatelně sevřela. Costas se převalil, pohlédl vzhůru a přejížděl kuželem své čelové lampy po stříbřitých bublinkách lemujících strop. „Tak to jsem zrovna nechtěl,“ pronesl tiše. Ze sondy se ozval krátký vysoký zvuk varovné sirény a jantarové světlo pohaslo. „A tohle už vůbec ne.“ Převrátil se zpátky, zvedl sekeru ze dna a posunul ji k Jackovi. „Na, dosáhneš dál než já. Nad vrtákem je prasklina širší. Potřebuju, abys tu cé čtyřku zasunul jak nejvýš to půjde. Už je odjištěná.“

Jednou rukou Jack sevřel hnědý balíček a druhou dlouhý topor sekery. Costas se ponořil pod něj, jako by ho chtěl vzít na ramena, přičemž se z Jackova stehna vyřinul další proud krve. Jack se snažil nevnímat bolest a natahoval se, seč mohl, až se ocitl zorníkem přímo proti puklině nad sondou. Závojem bublinek unikajících vzhůru si mohl udělat jen mlhavý pojem o rozměrech otvoru, ale zřejmě to byl úzký komín, který se táhl vysoko nad ně, průrva mezi ledovými krami. Levou rukou sáhl co nejdál a zaklínil výbušninu do komína. Pak opatrně vysunul dřevěnou násadu sekery a Costas ho přitom pevně držel, aby se nezřítil dolů. Když ucítil, že topor narazil na odpor, silně se do něj opřel a vrhl balíček výbušniny co nejvýše.

„Dobrý. Dál už to nepůjde.“

Jack se svezl ke Costasovi a oba se snažili probít mrznoucí tříští co nejdál od ledového komína, do protějšího rohu dutiny. Jack obrátil sekeru, znovu ji zasunul pod popruhy a pak si oba stáhli ploutve na chodidla. Jack svého přítele pevně objal, až se jejich hledí přitiskla k sobě. „Nevím, kde skončíme, ale tentokrát tam půjdem společně.“

„Semper fidelis.“

Jack zavrtěl hlavou. „Ty mě nepřestáváš překvapovat. Tak i latina?“

Costas pozvedl mezi jejich těla dálkový ovladač.

„Jdeme na to?“

„Jasně.“

Zalomcoval jimi mohutný otřes provázený drhnutím a trháním, při nichž Jacka zamrazilo ještě víc než dosud. Neutuchající vibrace rozostřily ledovou krajinu kolem nich. Hluk vyvrcholil ohlušující explozí a Jack měl dojem, jako by do něj tloukly tisíce kladiv. Pevně se přitiskl maskou ke Costasovi, aby ochránil křehké sklo před odletujícími střepinami ledu. Jejich čelové lampy se skoro ve stejném okamžiku rozprskly a rozhostila se podivná rozechvělá temnota, kterou narušovala jen rozmazaná zeleň digitálních ukazatelů v helmách. Nad Jackem se cosi vztyčilo, až se lekl, že ho to v příštím okamžiku rozdrtí, ale pak ho to nějakým zázrakem minulo. Zatočila se mu hlava. Uvědomil si, že se bezmocně řítí divokým vírem ledu a vody, který vznikl při výbuchu pukliny.

„Ztrácíme hloubku!“ vyjekl Costas. „Hlavně prosím tě nezadržuj dech, jinak ti to během pár vteřin roztrhne plíce.“

Jackovi se však začal dech krátit. Ve vodní bouři nebylo čím se řídit, čeho se chytit. Přinutil se soustředit na digitální ukazatele v helmě a rukama i nohama se křečovitě držel Costase. Všiml si, že hloubkoměr ukazuje deset metrů a že rychle stoupají. Ta číslice mu poskytla alespoň nějaký záchytný bod a on si matně uvědomil, že k nebezpečí vzduchové embolie se přidává i riziko dekomprese. Mířili nahoru příliš prudce.

A najednou se ocitli na hladině. Znovu bylo světlo, ocelově ponuré světlo, a Jackovi se naskytl pohled do podivně modrého světa, který se hrozivě rýsoval za Costasem. Pluli na obrovské ledové kře velké snad jako Seaquest II a všude kolem se tyčily strmé bílé stěny. Jack si v jejich sevření připadal jako mraveneček. Natáhl krk a zvedl oči ke zdroji záře vysoko nad jejich hlavami. Byl to tenký šedivý proužek v ledu, jejich první spojení s vnějším světem. V šedé barvě se však ohromnou rychlostí míhaly černé a světlemodré skvrny.

„To bude nejspíš jedna z těch šílených bouří přicházejících od ledovce,“ podotkl Costas. „Proto se led pohnul.“

„Piteraq.“

Tiskli se k sobě jako dva trosečníci na ledové kře uprostřed oceánu. Dekompresní kontrolky žlutě blikaly, což bylo varování, že jim hrozí nebezpečí. Jack čekal, zda nepocítí nějaké příznaky – brnění v lokti nebo náhlou nevolnost – dobře si totiž uvědomoval, že už půl roku se nepotápěl a jeho odolnost mohla klesnout. Ověřil tlak trimixu a viděl, že spadl na nulu. „Došel mi vzduch,“ ohlásil. „Jestli ještě půjdeme pod vodu, budeme se muset rozdělit.“

„Připoj se na mě.“

Jack vytáhl hadici z bomb na Costasových zádech a zasunul si její konec do zdířky pod krkem. Jeho helma se s ostrým sykotem znovu naplnila dýchacím plynem, jehož složení se nyní blížilo atmosférickému vzduchu, neboť počítač upravil podíly v závislosti na hloubce. Jack si uvědomil, že předtím hltal naprázdno, a tak zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl.

„Tím získáme takových deset minut,“ řekl Costas. „Radši bych je strávil deset metrů hluboko, aby byla větší dekompresní rezerva, ale ten luxus si bohužel nemůžem dovolit. Budeme to muset nějak vydržet.“

Po bouři, která je vyvrhla z ledové hrobky v hlubinách, už nebylo ani památky, hladina se teď ani nepohnula. „Puklina se asi rozestoupila, jak se ledovec pohnul a rozbil všechnu zmrzlou vodu, která byla vevnitř,“ poznamenal Costas. „Když pak kra narazila na odpor, nejspíš na okraj prahu směrem k moři, stěny se zase uzavřely.“ Znovu se rozhlédl po strašidelně klidném okolí. „Tohle se mi nějak nezdá. Musíme se držet spolu.“

Jako by na povel ukončil ticho drtivý náraz a led i voda se opět proměnily v chvějivou šmouhu. Jack viděl, jak kolem nich padá ledová opona, jejíž zubatá kopí se zabodávala do vody jako šrapnely. Zaměřil veškerou energii na to, aby se nepustil Costase. Hadice se vzduchem z jeho přístrojů pro něj znamenala jedinou záchranu, a kdyby se vytrhla, utonul by. Hlavou mu znovu probleskl obraz těla uvězněného v ledu, hned se ovšem vrátil do drsné skutečnosti. Strašlivou rychlostí se řítili vířivkou tvrdého ledu, jako by je zamrzlý válečník přivolával k sobě do míst, kde už málem našli smrt. Voda klesla tak prudce, že padali napůl vzduchem uprostřed létajících úlomků ledu. Costas si přitáhl Jacka blíž a snažil se bojovat s dostředivou silou víru. „Voda mizí dole, protože se puklina otevřela,“ křikl. „Drž se pevně. Třeba se mi podaří obrátit proud.“

Hladina kolem nich se náhle vzedmula, takže se ocitli nadobro pod vodou. Jack na jeden děsivý okamžik ucítil, jak mu vzduch z plic vyrazila nějaká síla, která se vzepřela smršti a hnala je zpátky nahoru. Pak vylétli z vody na oblaku ledové tříště vysoko do štěrbiny nad plovoucí krou. Narazili do zmrzlé stěny a klouzali vzhůru, zoufale se přitom snažili zachytit něčeho pevného. Poté začali nekontrolovaně sjíždět dolů, až dopadli na vyčnívající římsu, kde vratce spočinuli. Celí zmáčení se krčili na ledové plošině a sledovali, jak oblak úlomků a kapek padá zpátky do vroucího kotle na úpatí pukliny hluboko pod nimi.

„Co to sakra bylo?“ supěl Jack a hleděl do třicetimetrové hloubky.

„Cé čtyřka,“ odvětil Costas vítězoslavně. „Z té dutiny jsme vyletěli dřív, než jsem ji stačil odpálit, ale teď přece jen přišla k užitku.“ Zasunul detonátor do kapsy na stehně. „Tak to bychom měli. Je mi zima a dal bych si něco k jídlu. Padáme odsud.“

„A pěkně fofrem. Podívej.“

V děsuplném úžasu pohlédli do ledové propasti pod sebou. Začínala se znovu zužovat, stěny drtily ledovou kaši a tlačily ji směrem vzhůru. Větší kusy sevřené v kleštích s hromovou ozvěnou explodovaly a vystřelovaly do pukliny nebezpečné střepy. Uvíznout v té bouři by pro ně tentokrát znamenalo okamžitou smrt: jejich těla by roztrhal létající led a pak by je čekalo rozdrcení v mlýnici tvrdých stěn. Mezera se neúprosně uzavírala a hrozivou rychlostí k nim postupovala jako nějaká živá bytost chrlící ze svého vražedného chřtánu gejzíry ledových střepin.

„Moje řeč,“ houkl Costas do ohlušivého rachotu. „Tentokrát už druhou šanci nedostanem.“

Otočili se na římse a pohlédli vzhůru. Vrchol pukliny byl asi padesát metrů na nimi; po modré obloze se tam hnaly šedivé chomáče. Vtom se mračna rozestoupila a v trhlině se objevil jakýsi temný útvar, který na ně namířil oslepující reflektor. Vzápětí sebou prudce smýkl a spustil dolů jakousi vlečku, která plápolala nad puklinou.

„To je vrtulník,“ houkl Costas rozčileně. „Snaží se spustit naviják.“

„Řekl jsem jim přece, aby se drželi zpátky. Ve větru je to riskantní.“

„Asi se na to už nemohli koukat.“

„Lano sem stejně nedostanou. Musejí čekat a doufat, že se odsud nějak vydrápeme.“

Jack se podíval dolů a všiml si, že se k nim zavírající se stěny nebezpečně blíží. Nebyly už hlouběji než dvacet metrů a úlomky vybuchujícího ledu dolétaly až skoro k jejich římse. Znovu se podíval nahoru. Puklina byla hladká jako sklo a nenabízela žádné úchyty. Euforie z pohledu na helikoptéru se náhle změnila v mrazivý děs. Prožíval podobná muka jako před lety v zaplaveném dole, kde sice viděl světlo na konci tunelu, ale ať plaval jak chtěl, stejně se k němu nedokázal přiblížit.

Najednou měl dojem, jako by ho něco tisklo k jedné stěně. Znovu zvedl oči a pak mu svitlo. „Ta štěrbina! Nemá být svislá?“

„Doprdele. Ledovec se převrací!“

Prudce se naklonili a všechno rázem utichlo. Puklina se zastavila necelých deset metrů pod nimi. Průzorem z ledovce se dívali přímo na výběžek pevniny, kde předchozího dne navštívili starého Inuitu. Vítr vyčistil vzduch, krajina se koupala v jiskrném světle a Jacka bezděčně napadlo, že bude krásný den. Hned se ho však znovu zmocnil strach. Musejí se dostat z trhliny, jinak tu zemřou. Až se ledovec znovu pohne a překlopí přes práh, otvor klesne pod vodu a jejich osud bude vmžiku zpečetěn.

„Sekeru!“ Costas jím zatřásl. „Sekeru!“

Jack se vrátil do přítomnosti. Aniž se levou rukou pustil Costase, sáhl dozadu a vyprostil sekeru z popruhů. Prsty měl lepkavé od krve, jak si jimi přejel po stehně, a sekera by mu z nich málem vypadla, kdyby ji Costas pevně nesevřel. Společnými silami zbraň spustili a pak ji širokým obloukem zasekli do ledu před sebou.

„Bude držet,“ zasípal Jack. „Stoupej!“ Ploutvemi se stále opíral o římsu, ale napjal celé tělo a lokty i koleny se snažil najít v ledu sebemenší nerovnost, které by se mohl zachytit. Vytáhli se na toporu a pak jím divoce cloumali, až se zas uvolnil. Na pár vteřin se ocitli úplně bez kotvy a na kluzké ledové ploše se drželi jen tlakem vlastního těla. Costas se podíval Jackovi do očí a kývl. Jack nechal sekeru sklouznout a pak ji opět pozvedl. Vylétla vzhůru, škrtla o zadní stěnu pukliny a zakousla se do ledu metr a půl před nimi. Když Jack zaklonil hlavu, aby uvolnil sekeru před dalším nápřahem, uviděl potápěče v černém visícího na laně necelých sto metrů za ledovcem, a uvědomil si, že slyší povědomý hluk turbomotorů vrtulníku.

Led se znovu otřásl a z pukliny za nimi zahřmělo. Ryk helikoptéry přehlušilo drásavé skřípění. Stěny propasti se zúžily. Sekyra mířila na cíl, ale ve stíněném prostoru už se s ní nedalo pořádně rozmáchnout. Další ráz uvolnil z trhliny vlnu ledové tříště, která je nemilosrdně skrápěla. A pak se to náhle stalo. Otvor vedoucí na svobodu se ztratil v divokém víru vody, který je do sebe vtahoval, a oni nezadržitelně klouzali do propasti. Jack prudce vletěl do valící se mořské vody, sekyru stále v rukou, a pak ho spláchla záplava tryskající z chřtánu pukliny. Ledová kaše, která se jim málem stala osudnou, je zvedla a vyvrhla ven právě ve chvíli, kdy stěny narazily do sebe a trhlinu naposledy uzavřely.

To ale ještě nebyl konec. Jack spatřil rozeklanou bílou stěnu, která se táhla všude kolem a blížila se k nim. Puklina zmizela v hlubinách a už ji prozrazoval jen pramínek bublin, který stoupal po úbočí ledovce a rámoval zející černou propast. Když se ledovec převrátil, Jack měl dojem, že letí vzhůru, tělo mu ovšem napovídalo pravý opak. „Táhne nás to dolů,“ vykřikl Costas přiškrceně. „Nafoukni skafandr a plav!“

Jack stiskl hustilku a začal mocně kopat ploutvemi, levou rukou však stále svíral Costasovo rameno. Hloubkoměr ukazoval, že se téměř nehýbají. Ocitli se v sevření ledovce, který je vtahoval dolů. Jack zvedl oči a spatřil slunce tančící na vlnách – bylo tak mučivě blízko. Znovu ho bodlo v břiše. Katastrofu ledovce sice přežili, ale stejně tu zahynou, aniž by spatřili hladinu. Ne, to se nesmí stát. Dýchal příliš rychle, takže mu kyslík z Costasovy láhve nestačil. Začínal se dusit.

„Odepnu ti bomby.“ Costas horečně plaval v mračnu bublinek vycházejících z jeho úst. Odpojil Jackovi přebytečné hadice, stiskl uvolňovací přezku na zádovém nosiči a v příští chvíli se dýchací přístroje i tlakové láhve zřítily do hlubin. „Já se jich taky zbavím,“ zasupěl Costas. „Stejně nám zbývá vzduch jen asi na minutu, tak co s tím. Připrav se na odpojení hadice. Zastav se, a až řeknu, pětkrát se zhluboka nadechni.“

„Držím se tě,“ vyrazil ze sebe Jack přerývaně. „Jestli půjdeš ke dnu, jdu s tebou.“

Costas odpojil dýchací okruh a ten jim hned zmizel z očí. Levou rukou odepnul přezku na zádech, podržel ji a pravou rukou nahmatal uzávěr hadice pod helmou. Pohyblivý ledovec je stále víc stahoval do propastných hlubin a jejich šance klesaly s každým metrem.

„Teď!“ Jack se pětkrát zhluboka nadechl a pak vytrhl přívod. Costas současně odhodil svou hadici i zádový nosič. Odhodlanými tempy plavali vzhůru a přitom mocně kopali ploutvemi do stran. Jack se levou rukou přidržoval Costase a v pravé svíral sekyru. Díky přísunu kyslíku do krve se na chvíli cítil docela dobře a cestou nezapomněl vydechnout. Pak se na něm však začala projevovat námaha z prožitých útrap. Vytrvale stoupali a zdolávali metr za několik vteřin, ale stále ještě byli víc než dvacet metrů pod hladinou. Stačilo sebemenší zpomalení a znovu by je to stáhlo dolů. Jackovy plíce se instinktivně nadouvaly a lapaly po zbytcích vzduchu ukrytých v helmě.

Nohy volající po kyslíku začaly ochabovat. Ztrácel vědomí, vyčerpání ho docela přemohlo. Usoudil, že to nedokáže. Zastavil a v posledním záblesku vědomí se snažil vymanit z Costasova sevření. Viděl, že jeho přítel má ještě dostatek sil, a nechtěl ho vlastní vahou pohřbít pod hladinou.

Náhle zakusil zvláštní pocit, jakýsi trhavý stav beztíže. Už sice neplaval, ale přesto mířil vzhůru. Matně si uvědomoval, že se ledovec přestal pohybovat. Automaticky sáhl po výpustném ventilu ve snaze vypudit vzduch ze skafandru a zastavit prudké stoupání. V příštím okamžiku se ocitl na hladině, oslepený světlem. Odepnul helmu, strhl si ji z hlavy a hltavě se nadechoval čerstvého studeného vzduchu, aby znovu načerpal životadárnou sílu. Jakmile toho byl schopen, otočil se a zadíval se na vlny zacláněje si oči před jasnou září. Po několika nervózních vteřinách si všiml rozcuchané hlavy, která se houpala na vodě asi tři metry od něj.

„V pohodě?“ zasípal.

„Trošku jsme si zaplavali, čímž se vyřešil problém s dekompresí.“ Costasův hlas zněl v interkomu divně, zastřený nesmírným chladem. Byl zády k Jackovi a zdálo se, že vůbec nevnímá okolí, ale plně se soustředí na dvě měřidla, jež držel nad hladinou. „Čísla moc nesedí. Já se na to vykašlu. Budu si s tím muset trochu pohrát.“

Jack se neubránil pousmání. Zaklonil hlavu dozadu a vystavil tvář škádlivému slunci. Slyšel rachot klesajícího vrtulníku a šplouchnutí, jak záchranář skočil do vody. Otevřel jedno oko a ve vlnách po svém boku spatřil blyštivé zlaté ostří, vzácnou trofej, kterou za žádnou cenu nechtěl pustit z ruky. Najednou mu došlo, jak mimořádný nález v ledovci učinili, a do žil mu vtrhl příval adrenalinu. Zavřel oči a poddal se radostnému vzrušení. Do obličeje mu šplíchla vlnka, jejíž chladivý náraz měl zázračně očistnou moc. Po rtech mu stékaly pramínky slané vody. Chutnala báječně.

Kapitola jedenáctá

„To je, panečku, cepín.“

„A počkejte, až uslyšíte, co ještě jsme tam našli.“ James Macleod právě přiložil obklad k ráně na Jackově stehně. Jeho skafandr se leskl čerstvou krví, obklad však krvácení zastavil. Jack se opřel o přepážku, tvář strhanou únavou, a upravil si leteckou helmu se sluchátky. V přestávkách mezi řečí se hluboce nadechoval kyslíku z přístroje, který mu podali, jakmile ho vytáhli do nákladového prostoru helikoptéry.

„Ani se neptej, na kolik Lanowski vypočítal pravděpodobnost vašeho přežití.“

„To radši nebudu.“ Jack byl se silami na dně, ale cítil, že jim musí vypovědět, co všechno se stalo.

„Když udeřil piteraq, byli jsme v koncích. Inuva sice říkala, že tyhle bouře nejsou žádná legrace, ale neměl jsem ponětí, co nás čeká. Nemohli jsme ani dostat vrtulník z hangáru. Byla to hrůza, jako by nad námi kvílely sirény.“

„Viděli jsme to z propasti.“

„Když se ledovec převrátil, rozpoutalo se peklo. Na pobřeží udeřila přívalová vlna, která spláchla i stan, kde jsme se setkali s Kangiou. Zrovna u něj byl místní šaman. Když jsme vás dopravili na palubu Seaquestu II, vrtulník zahájil pátrací akci, ale je to beznadějné.“

„Co Inuva?“ zeptal se Jack.

„Ta je v pořádku. Byla s Lanowským.“

Macleod se odmlčel a pomohl členovi posádky, který měl na starosti náklad, vytáhnout otevřenými vraty další zmáčenou postavu. Za několik vteřin už Costas seděl připoutaný v křesle vedle Jacka, nasadil si leteckou helmu a vděčně sál kyslík z regulátoru, který mu podali.

„V pohodě?“ prohodil Jack.

Costas se ještě párkrát nadechl, stáhl si kyslíkovou masku a vrhl na Jacka zkroušený pohled.

„Můžu hádat?“ Jack se na něj podíval s hraným soucitem. „Tvoje ledová sonda, co?“

„Měsíce výzkumu a vývoje,“ pronesl Costas smutně. „Byl to jediný prototyp. Musím začít znovu od nuly.“

„Pokud jde o mě, tak vůbec nemusíš pospíchat,“ odtušil Jack. „Potápění v ledovcích jsem už vyškrtl z plánů.“ Otočil se zpátky k Macleodovi. „Jakou jste měli záložní variantu?“

„Když jsme viděli, že se ledovec otočil o tři sta šedesát stupňů, řekli jsme si, že jistá naděje by tu byla. Lanowski si vzpomněl na starou puklinu nad veslicí. Celé to bylo jeho nápad. Vymodeloval pravděpodobnou linii praskliny a dokonce vypočítal, jak silná nálož bude potřeba k jejímu otevření.“

„Všechna čest,“ zamumlal Costas.

„Tak o tohle se Ben ve vzduchu snažil,“ dovtípil se Jack.

Macleod přikývl. „Ben se nabídl, že spustí nálož dolů. Zkoušel to asi pětkrát, ale nemohl se dostat k puklině dost blízko. Vítr nás bičoval a měli jsme co dělat, abychom vůbec udrželi vrtulník na jednom místě. Pak vás uviděl dole v díře. Snažil se strčit dovnitř kabel, jenže ledovec se začal znovu otáčet.“

„Chlapi, vy jste u mě hrdinové,“ ocenil je Costas.

Macleod zavrtěl hlavou a pousmál se. „My jsme jen taxislužba. Uznání si zasloužíte vy. Netuším, jak jste to dokázali.“

V té chvíli nakladač vytáhl dveřmi třetí osobu a zajistil hák navijáku. Ben si strhl masku z tváře a starostlivě se zadíval na Jacka s Costasem. Pak zvedl palec na znamení úspěchu a oni mu stejným gestem odpověděli.

„Tak jo, Andy.“ Macleod praštil do přepážky za pilotním sedadlem. „Musíme odsud padat, než ta věc dokončí přemet.“

„Souhlas.“

Poslední pasažéři se připásali do sedadel v zadní části nákladového prostoru. Když helikoptéra vyrazila kupředu a roztřásla se do plných otáček, Costas pohodil hlavou k sekyře spočívající Jackovi na klíně. „Mimochodem, díky moc, žes mě zachránil z tý mrazničky.“

„Musel jsem ti to vrátit. Tys mi zase před časem píchl v sopce, jestli si vzpomínáš.“

Costas srdečně pohlédl na přítele a kývl, ale z tváře mu přitom čišela smrtelná únava. Jack se natáhl na sedadle a zhluboka nabíral vzduch z regulátoru. S každým nádechem se cítil silnější, jak kyslík zbavoval jeho tělo přebytečného dusíku. Po pravé straně viděl ohromný obrys ledovce, zdánlivě pevný jako skála, a vlevo zářivý trup Seaquestu II v daleké zátoce. Zaplavil ho pocit radosti, který zažil i při vynoření. Měsíce po návratu z Černého moře ho trápila tajná nejistota, že riziko je větší než možný zisk a že ztratil jiskru. Teď věděl, že je zpátky ve formě. Zavřel oči a okamžitě upadl do hlubokého a bezesného spánku.

„Omlouvám se,“ kál se Lanowski. „S bouřkou jsem nepočítal.“

„Varoval jste nás dostatečně,“ odvětil Jack. „Byla to moje zodpovědnost.“

Jack s Costasem seděli na příďové palubě Seaquestu II opření o zábradlí na levoboku, kam je před několika minutami vrtulník bez fanfár spustil společně s Macleodem. Loď udržovala pozici v zátoce Disco, necelé dva kilometry od vstupu do fjordu, a za protějším zábradlím Jack viděl špičku ledovce. I z dálky to byl úchvatný pohled. Ohromující sílu kolosu si připomněli v helikoptéře, když se do zátoky odlomil obrovský kus ledu a vyslal další přívalovou vlnu směrem k pobřeží, kde byli den předtím za starým Eskymákem. Měli velké štěstí, že se kra přetočila o celých tři sta šedesát stupňů a zuřící bouře ho zvrátila zpět do vzpřímené polohy, takže obr vratce uvízl na vnějším okraji podmořského prahu. Při dalším pohybu by se definitivně převrátil a všechny zbývající vzduchové kapsy pohřbil pod stovkami metrů mrznoucí mořské vody.

Lanowski byl první z vědeckého týmu, kdo za nimi dorazil na příď. Vmísil se mezi členy posádky, kteří naváděli lano vrtulníku a nyní pomáhali Jackovi s Costasem z potápěčských obleků. Po chvíli se k nim připojila Maria, jejíž úlevný pohled se změnil v znepokojení, když spatřila krev na Jackově stehně. Na scéně už byl lodní lékař, který právě odřezával obvaz a stříkal do rány srážedlo.

„Není to tak zlé, jak to vypadá.“ Doktor začal šít a Jack sebou škubl. Pak pozvedl krvavou ledovou střepinu. „Příroda mi dopřála svůj vlastní studený obklad.“

„Měl jste štěstí,“ zahučel doktor. „Těsně to minulo stehenní tepnu.“

„To je něco.“ Lanowski kroutil hlavou a smál se pod vousy, zcela pohroužen do svého světa. „Když jste byli pryč, přišli jsme s Inuvou na to, kde expedice z třicátých let asi našla tu zamrzlou veslici. Teď použiju svůj kvocient pohybu ledovců a zjistíme, kam Vikingové odtáhli loď po ledu na pohřební hranici. Řekl bych, že do jednoho z bočních fjordů na sever od Ilulissatu, odkud je z moře lepší přístup.“ Posunul si brýle po nose a zadíval se na Jacka. „To, že skoro přesně známe stáří jádra ledovce, je největší objev celé výpravy. Měl by nezávisle ověřit moji teorii proudů, takže si poprvé uděláme dokonalejší obraz o tempu tání ledovců za posledních tisíc let. Vaše úsilí se vyplatilo. Gratuluju!“

„Člověče, my jsme právě našli vikinskou veslici!“ rozhořčil se Costas. „Jeden z největších archeologických nálezů všech dob. To je snad trochu zajímavější než rychlost posunu nějakého zatraceného ledu.“

Lanowski na něj pohlédl nevidoucíma očima, duchem kdesi daleko v říši čísel a rovnic. Vytáhl kapesní kalkulačku a začal zběsile ťukat do kláves, občas zvedl oči a cosi zamumlal. Když se pak ten nemotorný vědátor bez jediného slůvka odšoural do počítačové místnosti v palubním přístřešku, Costas jen nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Tenhle člověk vidí jen to svoje.“

„Ale je geniální.“ Jack se zazubil na svého zmáčeného kamaráda. „Proto jsme tým. Bez něj bych tu matematiku nezvládl.“

Vedle Marii se zjevil Jeremy a ona ho postrčila před Jacka.

„Přeložili jsme runy na kameni, který vám dal Kangia, jak ho našli Němci v rozsedlině,“ začal nesměle.

„Výborně. Poslouchám.“

„Je to západní severština z jedenáctého století. Je úplně jiná než runy, které se v té době používaly v Anglii a Dánsku.“

„A dál?“

„Jmenoval se Halfdan.“

„To víme. Voják varjažské gardy v Konstantinopoli.“ Jack zvedl předmět, který mu ležel na kolenou, a Jeremy okamžitě poznal, co to je. Zíral s ústy dokořán, když mu Jack ukázal na runový nápis na sekeře.

„No to mě podržte.“ Jeremy náhle odhodil veškeré zábrany. „Jsou stejné jako Halfdanovy runy v chrámu Hagia Sofia v Istanbulu.“

„Je to náš člověk.“

„Vysoký, středního věku, dlouhé světlé vlasy a bradka,“ podotkl Costas. „Trochu pomačkaný a po kraji ohořelý, ale jinak v celkem solidním stavu na chlápka, co se tisíc let nehnul. Před chvílí jsme ho potkali na cestě do Valhaly.“

„Cože?“

Costas trhl palcem směrem ke vstupu do fjordu. „Přímo uvnitř ledovce. Když se to převalilo, byli jsme nad centrální pohřební komorou. Hranice asi zhasla, když se loď probořila do ledu a plameny ho jen trochu olízly. Tipoval bych, že ten runový kámen ležel na jeho těle.“

Jeden z členů posádky se prosmýkl kolem ostatních a podal Jackovi jakýsi papír. Ten si jej rychle přečetl, pak se zahleděl do dáli a po tváři mu přelétl náznak úsměvu. „Já to věděl!“

„Co?“ zeptal se Costas.

„Než jsme se šli potápět, měl jsem takovou předtuchu. Byla dost odvážná, a tak jsem se s ní radši nepochlubil. Vzpomínáš si, jak staré bylo podle analýzy dřevo té lodi? Rok 1040 plus minus pár let. Nevím proč, ale pořád jsem musel myslet na útěk Haralda Hardrady z Konstantinopole. Pokud báje nelžou, stalo se to v roce 1042, což plně odpovídá našemu datu.“

„No a?“

„Požádal jsem univerzitní laboratoř, aby provedla srovnání vzorků dřeva ze řetězu v Konstantinopoli a dřeva, které vrtná sonda vyzvedla z veslice. Kompletní soupis: určení druhů, charakteristika letokruhů, podrobnosti o vláknech a celulóze.“

„Pokračuj.“

„Nejenže to je úplně stejný druh, norský dub,“ odpověděl Jack rozrušeně. „Ani se tomu nechce věřit, ale to dřevo navíc pochází z jednoho stromu. Plaňky jsou nařezané ze stejného kmene.“

„Cože? Tak moment.“ Costas pozvedl ruku a rovnal si myšlenky v hlavě. „Takže si to ujasníme. Chceš naznačit, že jedna z lodí, se kterou Harald Hardrada prchal z Konstantinopole s princeznou a pokladem, je totožná s tou, kterou jsme teď viděli pohřbenou v ledovci u pobřeží Gronska?“

Jack jej obšťastnil spikleneckým pohledem a začal přikyvovat.

„No jasně.“ Costas náhle luskl prsty a zadíval se na Jacka. „Ty opravy na trupu.“ Zvedl oči k ostatním. „Poblíž přídě jsme našli část bednění, která byla odborně vyměněna. Je to i na fotkách. Původně jsem myslel, že se loď poškodila při nárazu do kry nebo do skály, ale je to přesně v místě, kde mohla veslice při útěku z Konstantinopole zachytit o řetěz uzavírající přístav.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou a obrátil se k Jackovi. „Ale jestli je tohle jedna z Haraldových lodí, kde je poklad?“

„Na pohřební hranici by ho určitě nedali,“ prohlásil Jack. „A přesně neznáme datum, kdy se to stalo. Halfdan, kterého jsme viděli, byl starší pán a mohl se tudy plavit celá léta po svém dobrodružství v Konstantinopoli; třeba chtěl začít v Grónsku nový život. Tehdy byl Harald norským králem a poklad z dob služby u Varjagů měl uschovaný ve své pevnosti v Trondheimu.“

Vtom k nim od fjordu dolehlo mohutné zahřmění, po němž následoval zvuk, jako když něco padá, který se šířil nad klidnou hladinou. Od ledovce se oddělila další obří kra, zřítila se do hlubin, pak se vynořila jako velryba a houpavě odplula do zátoky.

„A co ta veslice?“ dotazoval se Macleod naléhavě a pohodil hlavou k ledovci. „Nemáme už moc času. Znovu se k ní přiblížit by bylo riskantní, ale snad ji můžeme vyfotit s pomocí sonaru.“

Jack zvedl z kolen sekyru a pomalu ji otáčel, až se pozlacená čepel zaleskla ve slunci. Chvíli na ni zamyšleně hleděl a pak stočil oči k Marie. Věděl, že i jí leží v hlavě včerejší návštěva u starého Eskymáka a také obavy z Fenrira, severského vlčího boha vyřezaného na přídi, o němž nyní věděli, že byl strážným duchem veslice.

„Nadělal jsem stovky snímků,“ odpověděl Jack. „Na fotogrametrickou rekonstrukci to bude stačit. K tomu ledovci už se nikdo nedostane. Když jsme našli Halfdana, byl na cestě do Valhaly. Měli bychom ho nechat tu pouť dokončit.“

„A co sekyra?“

Jack znovu potěžkal topůrko v rukou. „Mjøllnir beru jako půjčenou věc. Provázel Halfdana ve všech bitvách po boku Haralda Hardrady a nám taky pomohl z bryndy. Pořád se ho drží válečné štěstí. Něco mi říká, že dávní bohové severu si přejí, abychom pokračovali, a tohle je jedna z nejlepších stop, co máme. Jestli měl Halfdan u sebe drahocennou sekyru z časů strávených v Konstantinopoli, kdovíco ještě si sem Vikingové přivezli.“

„Teď jsi mi něco připomněl.“ Costas se náhle prudce napřímil a sáhl do boční kapsy skafandru. „Tohle jsem vytáhl z ledu, když tam dole vypuklo peklo. Úplně jsem na to zapomněl.“ Vytáhl jakýsi předmět a všichni hned viděli, že je to další zbraň, dýka o velikosti malého loveckého nože s blyštivou ocelovou čepelí a zdobenou rukojetí. Když ji pozvedl a ostří se zalesklo, členové posádky, kteří se pohybovali po palubě, se shlukli kolem nich. Všichni zatajili dech ohromením.

„Na to se musím podívat zblízka,“ poznamenal Macleod. „Něco mi nesedí.“

Costas mu dýku podal. Vzápětí uviděli, čeho si Macleod všiml, a jejich úžas se změnil v pochyby.

„Hákový kříž,“ vyhrkl kdosi z posádky.

Macleod otočil bodnou zbraň v dlaních. „Přesně, jak jsem si myslel,“ zamumlal. „Oni tu loď našli. Podívejte na rukojeť. Lebka a zkřížené hnáty, symbol umrlčí hlavy. Tohle je nacistická kudla, kterou nosili jen pravověrní esesáci.“

Nastalo udivené ticho, které přerušila jedna z žen. „Můžete nám někdo vysvětlit, jak se německá dýka dostala do vikinské veslice zamrzlé v ledovci u Grónska?“

Macleod vrátil nůž Costasovi a změřil si Jacka pohledem. „Myslím, že je čas povědět posádce pravdu.“

V té chvíli se paluba prudce otřásla, což byl na lodi s pokročilým stabilizačním systémem velice neobvyklý zážitek. Moře zůstalo mrtvolně klidné, zahalené ocelově šedým oparem po bouřce. Pak kdosi od zábradlí na pravoboku zaječel: „To ten ledovec! Obrací se!“

Všichni kromě Jacka a Costase se shromáždili u protějšího pažení a upřeli zrak k ústí fjordu. Scéna se sice odehrávala dobré dva kilometry daleko, přesto však působila děsivě, jako ukázka přírodních sil, jež člověk nikdy nedokáže spoutat. Mlhovinou sledovali, jak obří čelo ledovce sjíždí z podmořského prahu a převrací se. Nad vodou náhle nebyly vidět zubaté ledové výčnělky, ale hladké obroušené vlnovky nesoucí černé stopy podmořského prahu. Když se ledovec narovnal, Jack s Costasem si uvědomili, že starodávná loď je navěky pohřbena v propasti a mrtvý válečník na její palubě se bude plavit na jih někdejší vikinskou mořskou cestou do Nového světa a najde spočinutí, až ledovec roztaje daleko v Atlantiku. Nechybělo mnoho a stihl by je stejný osud. Jack bezděčně stiskl sekyru a spolu s Costasem pozoroval ledovec plující majestátně vstříc širému moři.

Jackovi bolestivě tepalo v noze a připadal si jako zmlácený. Když si pomalu svlékali potápěčské obleky, dostihla je únava. Maria mezitím vzrušeně diskutovala s Jeremym, jako by se ho snažila o něčem přesvědčit. Po chvíli se odpojila od skupinky u zábradlí na pravoboku a vykročila přes příďovou palubu. Jeremy se loudal za ní a přidal se i Macleod. Když přišli blíž, Jack zvedl oči k Jeremymu.

„Neprozradil jste nám, co znamená zbytek run na kameni.“

„Nedostal jsem se k tomu.“ Jeremy vytáhl z kapsy miniaturní počítač, zapnul monitor a odkašlal si. „Budete koukat.“

„Ven s tím.“

„Dohromady tady máme pět řádků run vyrytých stejnou rukou do křemenné destičky. Jak už jsem řekl, je to severština z jedenáctého století, což napovídá, že náš bojovník byl tentýž Halfdan, který naškrábal své jméno ve chrámu Hagia Sofia v Konstantinopoli.“

„A co se tam píše?“

Jeremy si znovu odkašlal. „Musel jsem text trochu upravit, aby dával smysl, ale v jádru se v něm říká asi tohle: Zde zemřel Halfdan na zranění, která utrpěl v bitvě proti anglickému králi u Jorviku. Halfdan půjde znovu do boje ve jménu Odina v ragnaröku. Tyto runy zapsal jeho král Harald Sigurdsson v zimě po bitvě. Vlk odváží Halfdana do Valhaly. Orel pluje na západ do Vinlandu.“

Nastalo užaslé ticho. Jack přerušil vysvlékání a zadíval se na Jeremyho. „Harald Sigurdsson. To je přece Harald Hardrada.“

„Nápis na mappě mundi z Herefordu naznačuje, že tady byl,“ podotkla Maria. „Teď máme jistotu.“

Jeremy přikývl. „Vlk bude určitě jméno té lodi v ledu. Orel, druhá veslice, zamířila do Vinlandu. Tak se jmenovala vikinská osada v Newfoundlandu, nejvzdálenější výspa Vikingů na západě a jediná známá v Severní Americe.“

„Tak moment.“ Jackův mozek pracoval o překot. „Jorvik říkali Vikingové městu York ležícímu deset kilometrů západně od Stamford Bridge. Ta bitva může být jedině Stamford Bridge v roce 1066, kde bojoval anglický král Harold Godwinson s norským králem Haraldem Hardradou.“

„Správně.“

„Ale Harald Hardrada u Stamford Bridge padl.“

„Tak se to píše v učebnicích dějepisu,“ odtušil Jeremy tiše. „Ale nezapomeňte, že o bitvě nemáme zprávy z první ruky. Události toho roku zcela zastínil vpád Normanů, a nemůžete čekat, že by normanské spisy opěvovaly vítězství Angličanů. Většina našich informací pochází z krátké zmínky v Anglosaské kronice a z Heimskringly, což je napůl vybájená historie norských králů sepsaná na Islandu skoro o dvě století později. Svazek Kroniky, který jsme našli v herefordské knihovně, se o bitvě sice zmiňuje, ale jen v pár řádcích.“

„Takže dost prostoru pro zamlčování a překrucování faktů,“ zamumlal Costas.

„Panebože.“ Jack se znovu opřel zády o zábradlí a po tváři mu stékaly krůpěje mořské vody smíšené s potem. „Takže Harald Hardrada bitvu u Stamford Bridge přežil. Tím se ale všechno mění. Nějakým zázrakem doplul se zbývajícími bojovníky až sem, a to ve stejných dvou lodích, které použil o dvacet let dřív při útěku z Konstantinopole. Vzpomínáte na poklad Michelgardu, na tu neuvěřitelnou poznámku na mapě z Herefordu? Cestou do Anglie měl Harald poklad u sebe a připravoval se na vítězné procesí Yorkem a Londýnem, k němuž ale nikdy nedošlo. Po porážce Harald odplul se svými věrnými i s pokladem daleko na západ, až na sám konec světa Vikingů, a hledal novou zemi.“ Jack pozvedl v rukou Halfdanovu sekyru a pak se unaveně, ale radostně usmál. „Znovu jsme měli kus válečného štěstí. Já věděl, proč máme jet zrovna sem.“

„Tak to tě možná bude zajímat i tohle.“ Costas vylovil z hlubin skafandru kousek ledu. „Myslel jsem, že mi vypadl, když se ledovec převrátil, a tak jsem radši mlčel. Našel jsem to nad pohřební komorou, poblíž té náckovské dýky.“

Podal studený předmět Jackovi, ten ho obrátil v prstech a pak předal Marii. Na jedné straně vyčníval z ledu lesklý zlatý pásek a Maria si jej zblízka pozorně prohlédla. „Je to vikinský prsten,“ hlesla. „Ohýbané zlato, jaké se používá u náramků nebo náhrdelníků, ale takovou pečeť jsem v životě neviděla.“ Sevřela led v teplé dlani a pak ho začala jemně mnout, takže zlato vystupovalo čím dál víc. Po chvíli ho pozvedla ke slunci. „Teď vidím plošku pečetě. Je na ní vyražený znak. Je to…“ Zlomil se jí hlas, vzápětí se však vzpamatovala. „Jacku, řekni mi, že nemám vidiny.“

Podala prsten Jackovi, který se zadíval do ledu stále ještě ulpívajícího na prstenu. Tvar pod ním se mihotal a lámal ve slunci do bezpočtu roztodivných tvarů, jeho obrys byl ovšem nezaměnitelný.

„Menora.“

Zíral na maličký sedmiramenný svícen a srdce mu bušilo rozčilením. Stali se svědky něčeho úžasného. Nejdřív zjistili, že loď v ledu je vikinská a sloužila jako pohřební plavidlo pro varjažského válečníka. Muže, který sloužil u Haralda Hardrady a na svou poslední cestu do odlehlých končin světa se vydal na jedné z lodí, které Hardrada použil při útěku z Konstantinopole. Byla to tatáž veslice, která proplula Zlatým rohem v místě, které si Jack s Costasem před několika dny prohlíželi z paluby Sea Venture. A teď odhalili fantastickou souvislost s největším ze ztracených pokladů starověku, o němž si Jack myslel, že po bitvě u Stamford Bridge zmizel navěky.

„Ještě nepropadej planým nadějím,“ varoval ho Costas tiše. „Možná je to všechno trošku jinak.“

„Jak to myslíš?“

Costas se přisunul blíž a upřeně zkoumal spodní stranu pečeti. „Budu se opakovat, ale řekni mi, že nemám vidiny.“

Jack obrátil prsten a zalapal po dechu. Spatřil tam tvar stejně známý jako menora, který však rozhodně nemohl být tak starý. Před pár minutami už ho viděli na nalezené dýce. Hákový kříž.

Jack pomalu zvedl oči a jeho radostné rozechvění vystřídal čirý zmatek. Maria se na něj podívala a pak se s napjatým výrazem otočila k Jeremymu. „Teď je ta pravá chvíle,“ sdělila mladíkovi pevně. Podřepla mezi Jacka a Costase, zatímco Jeremy zůstal stát. Trochu se ošíval a vypadal ještě bledší než jindy.

„Jacku,“ hlesla Maria, „jde o tu výpravu nacistů. Něco o ní ještě nevíš. Ve hře jsou mnohem temnější síly, než jsme si vůbec dokázali představit. Jeremy by vám chtěl něco říct.“

Kapitola dvanáctá

Maria s Jeremym vedli Jacka a Costase impozantním západním vchodem Ionského opatství a dál po ošlapaných dlažebních kamenech hlavní chrámové lodi. Uvnitř panoval chlad, což byla vítaná úleva od vlhkého letního vzduchu venku, a východním oknem nad oltářem proudila dovnitř hojnost světla. Opodál stál stranou vysoký světlovlasý muž, jenž zamyšleně hleděl k oknu, ruce měl překřížené na prsou a podpíral si bradu prsty. Když spatřil Jacka, jako by ho poznal, a pokynul k protějším dveřím. Jack přikývl a vydal se za dvěma kolegy nízkým kamenným vchodem na otevřené klášterní nádvoří.

„Otec O’Connor nás očekává,“ pravil Jeremy. „Je to dlouholetý člen místní obce. Má pokoj v severní části, kde studuje a píše spisy, když se mu podaří uvolnit z Vatikánu.“

„A my mu věříme?“ zeptal se Costas a jeho hlas se rozléhal prostranstvím. „Přece jen je to poněkud neznámá veličina.“

Maria se zastavila a obořila se na něj: „Kdybych mu nevěřila, tak byste tady nebyli.“

„No dobře.“ Costas si všiml, že mu Jack naznačuje, aby brzdil. „Pardon. Já jen, že je to sem šíleně daleko.“

„Trval na tom, že se sejdeme tady.“ Mariin hlas zněl stále stroze. Odmlčela se a vytáhla mobilní telefon. „Hned jsem u vás. Musím vyřídit naléhavý hovor. Jeremy zná cestu.“

Toho rána přistáli s univerzitním letadlem ve skotském Glasgowě, kde nasedli do čekající helikoptéry a letěli téměř dvě stě kilometrů severozápadním směrem na ostrov Mull. Od chvíle, kdy Jack s Costasem vyvázli z osidel ledovce, uplynulo pouhých čtyřiadvacet hodin, a tak oba skoro celou cestu tvrdě spali. Z Mullu se vydali na tradiční poutní cestu na svatý ostrov Iona. Plavili se trajektem přes úzký průliv do Port Rônain a pak stoupali pěšky nad vesnici k sídlu opatství, obklopeni pastvinami s jiskrně modrým mořem v pozadí. Při pohledu na chrám jim Jeremy vysvětlil, že budova na tomto místě stojí už od dob před patnácti sty lety, kdy sem z Irska přijel svatý Kolumba. Přežila nájezdy Vikingů, reformaci i pozdější opuštění, aby se znovu stala vzkvétajícím klášterem a jedním z nejposvátnějších míst na britských ostrovech.

Prošli alejí zalitou sluncem k dalším malým dveřím a vystoupili po dřevěném schodišti do podkrovní chodby s okny nabízejícími výhled na opatství. Jeremy zaklepal a o chvíli později uslyšeli cvaknutí zámku a zachrastění řetízku.

„Pánové. Vítám vás.“ Otec O’Connor je uvedl dál a znovu zamkl. Místo jezuitské sutany měl na sobě hnědé mnišské roucho a díky krátkým bílým vlasům a prostému dřevěnému kříži na prsou se zdálo, jako by vyšel přímo ze středověku. Byl pobledlý a vypadal starší než před třemi dny, kdy ho viděli v Cornwallu. Malá místnost byla do výšky obložená knihami a písemnostmi, na stole v koutě ležel laptop, u kterého O’Connor pracoval. Opatrně vstoupili dovnitř a usedli na dřevěné židle seřazené do půlkruhu naproti stolu. Nad nevysokým krbem naproti Jack poznal zmenšenou reprodukci herefordské mappy mundi, vedle níž visela kopie mapy, kterou Jeremy a Maria našli v zazděném schodišti herefordské katedrály, s podivuhodným obrazem Nového světa v levém dolním rohu.

„Pojďme přímo k věci,“ začal O’Connor. „Vážili jste dlouhou cestu.“

„Děkuji,“ odtušil Jack. Otevřel tašku, kterou s sebou přinesl, vytáhl z ní nacistickou dýku a zlatý prsten se symbolem sedmiramenného svícnu a oboje položil na stůl před O’Connora. Starý mnich pohlédl na předměty, lehce se zachvěl a pak odvrátil oči. Po chvíli však vzhlédl a zadíval se na Jacka.

„Nejprve mi dovolte, abych se omluvil Jeremymu za to, jaké břemeno jsem na něj naložil. Když zhruba před rokem přijel na Ionu studovat staré runové nápisy, svěřil jsem mu tajemství. Dlouho jsem hledal mladšího studovaného kolegu, který byl nesl pochodeň dál. Odpřisáhl mi mlčenlivost, ale při setkání v Cornwallu jsem mu řekl, že možná přijde čas, kdy vám budeme muset všechno prozradit. Dokonce ani Maria do včerejška nic nevěděla.“

„Ať jde o cokoli, mohl jste nám to říct, když jsme se bavili o mappě mundi a o menoře,“ odvětil Jack mrzutě.

„Musel jsem si vámi být jistý. Věřte mi, jsem na vaší straně a máme společného nepřítele.“

„O žádném nevím.“

O’Connor se zavrtěl na židli, s odporem se zahleděl na předměty před sebou a pak se opřený o lokty předklonil. „Začněme u nacistů. Jak jste se asi dovtípili, nejste první, kdo pátrá po menoře.“

„V to jsem ani nedoufal,“ prohodil Costas zvesela. „Bylo mi jasné, že už ji někdo hledat musel. Na ztracené poklady se obvykle nezapomíná. Znáte lidi.“

O’Connor se chladně pousmál, ale hned zase nasadil vážný výraz. „Není to tak jednoduché, jak se zdá. A není to žádná hra. Abyste pochopili, koho proti sobě máme, bude asi nejlepší, když vám něco řeknu o účastnících výpravy Ahnenherbe v roce 1938.“

„O Künzelovi víme, ale toho s páskou se nám zatím nepodařilo identifikovat.“ Jack se trochu uvolnil, vytáhl kopie fotografií, které mu dal Kangia, a hodil je na stůl.

„V tom vám mohu být nápomocen,“ pronesl O’Connor. „Od skandálu kolem papeže Pia XII., který za druhé světové války neodsoudil nacisty, je Vatikán na tyto otázky velice citlivý. Nedávno jsem se stal mluvčím Vatikánu pro otázky holocaustu. Oficiálně navazujeme styk s židovskými skupinami a chytáme dosud žijící válečné zločince. Většina z těch, kteří unikli trestu, je už bohužel po smrti, přesto se snažíme učinit spravedlnosti zadost. Alespoň kvůli dějinám.“

„Svatý Petr snad nikoho z nich do nebe nepustí, ne?“ ucedil Costas pochmurně.

„Poslední soud vynese Bůh,“ odvětil O’Connor. „Ale pro ty, kdo vraždí děti, mají v pekle nepochybně vyhrazené zvláštní místo.“

Od dveří se ozvalo zaklepání. O’Connor vstal, podíval se kukátkem, a teprve poté odemkl a vpustil Mariu. Posadila se na prázdnou židli vedle Jacka a všichni k ní dychtivě stočili pohledy. Působila unaveně a roztržitě. „Měla jsem pravdu,“ oznámila přítomným. „Právě jsem mluvila s jedním starým známým, který pracuje ve Wiesenthalově středisku holocaustu v Berlíně.“ Jack si v tu chvíli uvědomil, že Maria má z otcovy strany židovské kořeny. „Ten náš nácek neúspěšně studoval na Heidelbergu a trpěl bludem, že je slavný antropolog. V roce 1933 se dal naverbovat k SS. Po expedici Ahnenherbe se přihlásil do Totenkopfverbände, což byla jednotka Smrtihlavů, která vedla koncentrační tábory. Jmenoval se Andrius Reksnys.“

„On nebyl Němec?“ podivil se Jack.

„Litevec,“ odpověděla.

„Himmlerovu výzvu vyslyšelo i mnoho lidí za hranicemi Vaterlandu,“ dodal O’Connor. Marie zacvrlikal mobilní telefon, a tak se omluvně podívala na ostatní a rychle vyklouzla ze dveří. O’Connor začal ťukat do přenosného počítače a projíždět řadou webových stránek. „Já toho muže znám,“ pronesl tiše. „Tady je.“

Otočil monitor, aby všichni viděli na německy psaný dokument.

Náčelník bezpečnostní policie

a bezpečnostní služby, Berlín

5. listopadu 1941

55 kopií (51. kopie)

PRACOVNÍ SITUAČNÍ ZPRÁVA SSSR č. 129a

Einsatzgruppe D

Poloha: Nikolajev, Ukrajina.

Dodatek ke zprávě č. 129 ohledně činnosti einsatzkommandos při čištění míst od Židů a likvidaci partyzánských skupin. SS-sturmbannführer Andrius Reksnys osobně popravil 341 Židů. Opravené celkové počty za poslední dva týdny: 32, 108.

„Einsatzgruppen.“ O’Connor to slovo vyřkl se zjevnou nechutí. „Himmlerovy mobilní čety smrti. Mají na svědomí vyvraždění víc než milionu sovětských Židů, mimo jiné.“

„Jak mohla ta zrůda uniknout trestu?“ zajímal se Jack.

„Obvyklá historie.“ V O’Connorově hlase probleskl náznak zlosti. „Před soudem stanulo překvapivě málo einsatzkommandos. Při závěrečném ruském náporu v roce 1945 Reksnys v přestrojení za vojína wehrmachtu prchl na západ a vzdal se Britům. Během jeho výslechů sice vzniklo podezření, ale nic konkrétního. Když ho v roce 1947 propustili – to už se jmenoval Schmidt – vyzvedl syna ze sirotčince a odjel do Austrálie. Tam spolu zbohatli na těžbě opálů poblíž Darwinu. Uprostřed šedesátých let podnik nečekaně prodal a zmizel.“

„A co syn?“ zajímal se Jack. „Ten přece neválčil, na to byl ještě malý.“

„V roce 1941 měl Pieter Reksnys šest let,“ odpověděl O’Connor. „Jeden z Židů, kteří přežili, se však v roce 1947 u soudu s einsatzgruppen v Norimberku zmínil o tom, že sturmbannführera Reksnyse doprovázel při práci chlapec v uniformě Hitlerjugend. Bylo to hrůzné svědectví, jedno z vůbec nejhorších u celého tribunálu. Ten chlapec údajně nabíjel otci pistoli v přestávkách mezi popravami, některé prý dokonce sám vykonal. Právě toto tvrzení přivedlo v devadesátých letech Interpol na stopu a vedlo k vypátrání Andriuse a Pietera Reksnysových v Mexiku, kde syn vedl obchod s drogami a starožitnostmi. Teď je mu něco přes sedmdesát a žije tam pořád.“

„Proč to trvalo tak dlouho?“ podivil se Costas. „Jak to, že jejich totožnost nezjistili už dřív?“

„Přestože v amerických filmech to vypadá jinak, lov nacistických válečných zločinců nebyl od konce čtyřicátých let na Západě nikdy prioritou,“ odvětil O’Connor. „Hlavní špionážní služby – CIA nebo britská SIS – se plně soustředily na vedení studené války. Měly dokonalé informace o Eichmannovi, Mengelem i dalších nacistech uprchlých do Jižní a Střední Ameriky, ale nepovažovaly je za vážnou hrozbu. Jedině Izraelci se opravdu snažili postavit je před soud.“

„A my teď sklízíme ovoce,“ zamumlal Costas.

„Ne tak docela.“ O’Connor otevřel zásuvku a položil na stůl průhledné pouzdro s fotografií. „Na tohle si asi nevzpomínáte. Asi před osmi lety se objevil v novinách nenápadný článeček, ale psalo se v něm o smrti nejvýznamnějšího nacisty od Eichmannových dob.“

Na dost otřesném snímku byl mrtvý muž ležící na zádech v kaluži krve, oči a ústa dokořán, tvář zkřivenou bolestí. Byl to stařec v tmavém obleku s pravou rukou položenou přes prsa. Krvavou šmouhou prosvítala červená páska s černým hákovým křížem.

„Tu pásku nosil i doma, když ho nikdo neviděl,“ pravil O’Connor. „Zarytým nacistou zůstal až do posledního dechu. Pokud jste náhodou neuhodli, je to Andrius Reksnys. Dostal kulku do břicha, aby umíral pomalu a měl čas přemýšlet, kam se dostane.“

„Mossad?“ nadhodil Costas.

„Izraelská stopa existuje,“ odvětil O’Connor tlumeně. „Ale tohle byla nezávislá operace.“

„Co to povídáte?“

O’Connor měl prázdný výraz. Z jeho hlasu čišel chlad. „Andrius Reksnys byl přisluhovačem ďábla. Veškeré snahy mezinárodního práva pohnat ho k odpovědnosti selhaly. Zasloužil si nejen lidský, ale i Boží soud.“

„Chcete snad říct, že Vatikán má vlastní přepadové komando?“ vybrebtal Costas nevěřícně.

„Svatá stolice není jen duchovním majákem,“ odtušil O’Connor. „Naše přežití po staletí záviselo na hrubé síle, na schopnosti přesvědčit neochotné, že se mají podřídit Bohu. Vezměte si například náš jezuitský řád. Nebo křížové války. Nebo inkvizici. Vatikán stovky let řídil nejúspěšnější zpravodajskou síť světa a nikdy se ji nezdráhal použít.“

„Křížové války nebyly zrovna slavná epizoda dějin, i když původní úmysly byly čestné,“ zabručel Costas. „Nedovedu si představit, že by měl papež v plánu vyplenit Konstantinopol.“

„Možná byste byl překvapen,“ pravil O’Connor. „Vedení katolické církve si vždycky muselo dávat pozor, aby zbytečně nevstupovalo do sekulárního světa a neztrácelo ze zřetele duchovní rovinu spojující všechny křesťany. V době čtvrté křížové výpravy se Vatikán potýkal s problémy s východní církví, jejíž představitele pokládal za kacíře. Vznikl rozkol a ten zákonitě vedl ke ztrátě rozumu. Někteří obhájci zničení Konstantinopole to dokonce prohlašovali za skutečný Boží účel křížových výprav, trest za odchýlení ze správné cesty.“

„Druhá strana to vnímala opačně,“ dodal Jeremy. „Byzantský očitý svědek Niketas Choniates označil křižáky za předchůdce Antikrista, za hlavní nástroj jeho očekávaných bezbožných skutků.“

„Svatá stolice vždy v minulosti odolávala svodům temných sil,“ pokračoval O’Connor. „Ti, kdo bojují proti satanovi, se někdy sami stanou jeho pomocníky. Křížové výpravy byly nejtěžší zkouškou středověku, ze které jsme se nedokázali náležitě poučit. Ve chvílích naší slabosti se v dějinách dály strašlivé věci. Někteří z nás si dodnes kladou za vinu, že jsme neučinili přítrž největšímu zlu ze všech, nacistickému holocaustu.“

„Takže Reksnysova smrt s menorou nijak nesouvisí,“ ozval se Jack.

O’Connor se odmlčel a pak vstal. „Obávám se, že jste mě špatně pochopili. Jeho smrt s menorou naopak souvisí velice úzce. Musíte se mnou mít trpělivost.“

V té chvíli se znovu ozvalo klepání a O’Connor opět pustil Mariu dovnitř. Posadila se s mobilním telefonem v ruce. „Mám zprávu z Herefordu,“ oznámila s vážným výrazem. „Fantastickou zprávu. Náš tým z oxfordského institutu vyzvedl ze zazděného schodiště všechny manuskripty. Je to největší sbírka anglosaských rukopisů, jaká kdy byla objevena. Jako když se v Papyrové vile v Herkulaneu našla antická knihovna – a poskládat všechny kousky dohromady dá určitě stejnou práci.“ Podívala se na Jeremyho, který se zaujatě předklonil. „Jestli nespěcháš zpátky do Států, tak pro tebe mám zaměstnání na plný úvazek.“

„Sem s ním,“ odpověděl Jeremy.

„Tak proč ta zamračená tvář?“ chtěl vědět Costas.

„Oni tam totiž našli ještě něco.“ Mariin hlas nabyl napjatého podtónu. „Přímo pod schodištěm ležela lidská kostra zavalená hromadou papírů a pergamenů. Stovky let stará, ze středověku. Patřila vysokému muži v mnišském rouchu. Ruce i nohy měl roztažené, jako by ho tam někdo hodil. A na hlavě, v týle měl díru.“

Nastalo ohromené ticho. O’Connor přešel k reprodukci mappy mundi pověšené zdi a pak se opět obrátil ke svým návštěvníkům. „Moje podezření se naplnilo. Na jaře 1299 přišel tvůrce map Richard z Holdinghamu právě na toto místo, na ostrov Iona. Doprovázel na poslední cestě svého nemocného mistra Jacoba de Voragina, janovského arcibiskupa. Dál Richard zamířil na jih do Herefordu, aby dohlédl na dokončení mapy, na níž pracoval už patnáct let. Našel chyby v nápisech, které chtěl opravit. Nechal herefordským mnichům náčrt, za kterého měli vycházet, ale ilustrátor nebyl příliš vzdělaný. A z jeho osobní kresby, kterou nalezli Jeremy a Maria, nyní víme, že chtěl do levého rohu mapy doplnit ještě tajný dodatek. Místo něj mniši později dopsali heslo, které ho označuje za autora mapy.“ O’Connor se zastavil před ohništěm, pohroužen do myšlenek. „Víme, že poslední noc strávil v paláci biskupa Swinfielda v Bromyardu a že poslední cestu do Herefordu podnikl pěšky v přestrojení za poutníka. Potom se po něm slehla zem. Mapu už opravit nestačil. Nikdo už o něm nikdy neslyšel.“

„Myslíte, že ho zavraždili?“ otázala se Maria rozechvěle.

„Nemám o tom pochyb.“

„Byl pro mě skoro jako člen rodiny,“ zašeptala Maria rozechvělým hlasem a pevně sevřela židli. „Studovala jsem ho celý život a nikdy jsem k němu neměla tak blízko jako ten večer v katedrále. Jako by tam snad byl.“

„Vražda?“ Costas vypadal zaraženě. „A co ten chlapík vlastně na Ioně dělal? Můžete mi někdo laskavě říct, co se to tady děje?“

„Ano,“ odpověděl O’Connor a otevřel zásuvku. „Tak tedy poslouchejte.“

O několik minut později už mnich seděl na židli a dopřál ostatním čas, aby si mohli řádně prohlédnout nákresy, které jim ukázal. Na stole ležela podrobná mapa severu Velké Británie, vedle níž položil plán bitvy u Stamford Bridge z roku 1066. Na velké mapě načrtl prstem čáru od pobřeží Yorkshiru poblíž Stamford Bridge nahoru k severnímu výběžku Skotska a dolů po západním pobřeží až k ostrovu Mull.

„Takže Harald Hardrada zamířil po bitvě na Ionu.“ Jack se snažil pochopit, co jim O’Connor právě říká, a myšlenky mu divoce vířily hlavou. Klesl zpět na židli a ostatní ho napodobili.

„Musel na tom být špatně,“ podotkl Costas. „Tak moc, že ho angličtí vojáci, kteří proti němu bojovali, považovali za padlého.“

„Je zázrak, že vůbec přežil cestu,“ odvětil O’Connor. „Měl dobrou péči. Spolu s ním sem věrní vazalové ve dvou lodích přepravili asi třicet těžce zraněných bojovníků, z nichž řada dřív sloužila u varjažské gardy. Někteří zemřeli cestou, jiní až tady na Ioně.“

Jednotlivé dílky příběhu začínaly v Jackově hlavě vytvářet ucelený obraz. „Když Harald nakonec z Iony vyplul na západ, zanechal tu skupinu oddaných stoupenců, která měla očekávat návrat svého krále.“ O’Connor ho probodl pohledem a přikývl. „Říkali si félag. To je starodávný norský termín označující bratrstvo, tajnou společnost.“

„A kdo byli členové?“ chtěl vědět Jack.

„Nejdřív jen několik Haraldových druhů, ranění vojáci od Stamford Bridge, kteří s ním přišli na svatý ostrov, ale když jejich král odplul na západ, měli tu zůstat. Byli to vesměs mladší bojovníci, které si Harald vychovával od dob své služby u gardy a kteří v sobě měli stále ctižádost a nadšení pro věc. Možná k nim patřilo i několik Haraldových synů. Rychle kolem sebe shromáždili další stoupence, ale jejich počet nikdy nepřekročil dvacítku. Přísahali, že až do návratu krále budou udržovat plamen a udělají všechno pro to, aby Anglii zase jednou vládl opravdový Viking.“

„Po roce 1066 to nebyla zrovna reálná představa,“ poznamenal Jack.

„Nenáviděli Normany i jejich francouzské nástupce, rod Plantagenetů. Během několika generací se boj félagu stal bojem samotných Angličanů. Nezapomeňte, že mezi Anglosasy už tehdy kolovalo hodně vikinské krve. Za Haraldova mládí panoval v Anglii vikinský král Knut a na velké části území vedly nájezdy Vikingů k osidlování a smíšeným sňatkům: ve Východní Anglii, v Northumbrii i tady na západních ostrovech. Takže bylo celkem přirozené, že Angličané – kdysi nepřátelé Haraldových Vikingů u Stamford Bridge – se s nimi nakonec spojili v boji proti Normanům.“

„Nemohli přece věřit, že se Harald vrátí.“

O’Connor zavrtěl hlavou. „Stala se z toho jakási mystická opora, sjednocující síla, která učinila z félagu jeden z nejúspěšnějších tajných spolků středověku. Původní hrstka stoupenců přísahala svému králi věrnost a nikomu neprozradila, že přežil a vydal se na západ, aby ho Normané nemohli pronásledovat nebo začít s represemi. Když se po několika generacích ukázalo, že návrat krále je na tomto světě nemožný, začali se těšit na chvíli, až se k Haraldovi přidají ve velké bitvě, ragnaröku, což je v severské mytologii poslední střetnutí mezi dobrem a zlem. Znovu stanou po boku svého pána, pozvednou válečné sekyry a porazí nepřátele. Budou šířit strach jako za slavných časů varjažské gardy. Jejich posvátným zaklínadlem a přísahou, která je spojovala, se stala slova hann til ragnarøks, což v překladu ze staré norštiny znamená něco jako „na shledanou v ragnaröku“, sejdeme se na konci světa.“

„A jméno Haralda Hardrady tak vstoupilo do dějin.“

„Je to trochu jinak.“ O’Connor sáhl do knihovny a podal Jackovi jakýsi svazek. „Geoffrey z Monmouthu, Historia Regum britanniae, Dějiny krále anglického. Středověký bestseller, z větší části smyšlený.“

„Co s tím?“

„Kniha, která má na svědomí romantickou legendu o králi Artušovi.“

„Panebože,“ vydechl Jack. „No jasně. Bývalý a budoucí král.“

„Geoffrey patřil mezi členy félagu, pár generací po Haraldově smrti. Museli odpřísáhnout, že nikdy nevysloví jméno svého krále, ale uprostřed dvanáctého století si félag začal nacházet cestičky do anglické společnosti. Pod normanským útlakem bylo docela užitečné šířit báje o dávném britském králi, o hrdinném vůdci, který se jednoho dne vrátí a osvobodí svůj lid. Když si odmyslíte romantický balast, zůstanou vám fakta.“

„Místo král Artuš čtěte Harald Hardrada,“ zamumlal Jack. „Za rytíře kulatého stolu si dosaďte varjažskou gardu.“

„Platí tady to, co jsi řekl o Atlantidě,“ dodal Costas. „Za každým mýtem se skrývá zrnko pravdy.“

„Ano, ale o Atlantidě lidi bájí už celou věčnost,“ odvětil Jack. „Tohle je rána z čistého nebe.“ Obrátil se na O’Connora. „Takže félag nebyl jen legendou?“

„V žádném případě. Díky tomu, že hájil zájmy Angličanů, si snadno získával stoupence, a postupem času začali členové félagu zosobňovat to nejlepší z anglosaských a vikinských tradic. Neměli příliš šancí proniknout mezi normanskou šlechtu, a tak po smrti původních Varjagů tvořili většinu bratrstva duchovní, pohani v přestrojení. Církev byla jediným místem, kde Angličané s anglosaskou a vikinskou krví mohli najít uplatnění, a félag toho bezezbytku využil. Koncem dvanáctého století dosáhl jeho vliv až do Říma a k členům patřili kněží z Evropy s vazbami na Anglii. Jacobus de Voragin, učitel Richarda z Holdinghamu a jeden z nejvyšších duchovních Itálie, byl nemanželským dítětem anglické matky, která se prohlašovala za potomkyni krále Knuta. Dokonce se stalo, že bratrstvo mělo své lidi i v kardinálském sboru ve Vatikánu.“

„Takže Richard z Holdinghamu byl členem félagu,“ pronesla Maria tlumeným hlasem.

„Byl posledním pokračovatelem pravého félagu, který vycházel z Hardradova odkazu.“

„Pravého félagu?“

O’Connor se odmlčel, zřetelně ustaraný. „Hned zkraje nastal rozkol a probudily se temné síly. Lze to srovnat s bojem církve proti svodům ďábla, jak jsme o tom před chvíli hovořili. Nevíme, kdy přesně se to stalo, ani kdo to měl na svědomí, ale byl to někdo, kdo viděl menoru na vlastní oči. Jeden z původních věrných, kteří se uvolili čekat na návrat krále. Jidáš v řadách félagu. Ten svícen byl tajným znamením moci i pro samotného Haralda, znamením, které zvyšovalo jeho prestiž mnohem víc než váha zlata, z něhož byl vyrobený. Po jeho smrti získal dál na významu jako symbol félagu, jedna ze součástí rituálu, který je spojoval. Ale tam, kde někteří viděli svatou věc, jiní větřili zlato. Menora přitahovala lakomství a hrabivost.“

„Jako svatý grál,“ nadhodil Costas. „Pro někoho pátrání plné záhad, symbolické vyjádření překvapivé pravdy o podstatě křesťanství. Pro dalšího jen zlatý pohár.“

„Přesně tak. Pro ty, kdo nemohli odolat, se hledání Haraldova pokladu stalo hlavním cílem života, doslova posedlostí. Tajně založili své vlastní bratrstvo, vlastní félag, s jediným účelem: vypátrat menoru. Vyznavači původních ideálů brzy vycítili, že v jejich řadách působí zlé síly. Zpoza západního oceánu se k nim vrátila vzácná zpráva o Haraldově pouti, kterou se jim podařilo utajit před těmi, kdo by ji chtěli zneužít. Věděl o ní vždycky jen jeden muž a ten ji pak měl předat vybranému kolegovi jako mistr svému učni. A tak to mělo jít dál, dokud se rodokmen věrných nepřeruší.“

„Už tomu začínám rozumět,“ pronesl Jack pomalu. „Jacobus de Voragine, Richard z Holdinghamu.“ O’Connor přikývl. „Ti byli poslední. Linie přetrvala víc než sto let od své největší krize v roce 1170, kdy stoupenci krále Jindřicha II. zavraždili Thomase Becketa, arcibiskupa z Canterbury, přímo v jeho katedrále. Becketova vláda byla dobou největší moci pravého félagu a jeho smrt předznamenala konec.“

„Thomas Becket patřil k félagu?“ podivil se Jack.

„Nejen to, on byl tím zasvěceným,“ odvětil O’Connor. „Rytířům, kteří ho napadli, nešlo jen o pomstu ve jménu Jindřicha II.“

„Dostali, co chtěli?“

„Odmítl se podrobit, a oni ho ze zlosti zabili. V Anglii to vyvolalo rozhořčení, a tak se připojili k třetí křížové výpravě, zdánlivě proto, aby nalezli rozhřešení za svůj zločin. Proslavili se jako Rytíři krvavé ruky, protože všichni měli na dlani jizvu po řezné ráně, kterou stvrdili svou krvavou dohodu. Při pátrání si vypracovali vlastní mystické rituály, i když oddanost myšlenkám Haralda Hardrady jen předstírali. Začali hledat druhý židovský poklad, který po sobě Harald zanechal, když se svými varjažskými druhy prchal z Byzance. Zlatý stůl z Jeruzalémského chrámu, Stůl obětního chleba.“

„Ale to bylo přece v Konstantinopoli.“

O’Connor přikývl. „Rytíři zemřeli dřív, než se tam stačili dostat. Pobil je Saladin se svými muslimskými válečníky před hradbami Jeruzaléma. Ale další z nich do Konstantinopole pronikl, o generaci později v roce 1204.“

„To je datum čtvrté křížové výpravy,“ podotkl Costas. „Kvůli ní jsme pátrali ve Zlatém rohu po řetězu a tak.“

V místnosti připomínající spíš celu se náhle ochladilo, prasklinou v okně vanul dovnitř mrazivý větřík. Jackovi létaly myšlenky hlavou jako divé. „Počkat. Zpustošení Konstantinopole. To byl Balduin z Flander. Chcete říct…“

„Přesně ten. Jako mladík byl Balduin v Římě a viděl Titův oblouk na foru. Ten oblouk se stal pro félag poutním místem, jakýmsi svatostánkem. Richard z Holdinghamu se tam jistě taky vydal. Spatřili nejen obraz menory, ale také další poklady, které nesli římští vojáci. Věděli, jak vypadá zlatý stůl. Balduin neodklonil křížovou výpravu do Konstantinopole náhodou, jen proto, aby udělal za Benátčany špinavou práci. Členové pravého félagu však poznali Balduinův záměr a tajně se tam dostali před ním. U císařské stráže v Konstantinopoli stále sloužili Varjagové, kteří chovali Hardradu v posvátné úctě, byl pro ně legendou z lepších časů. Nechali se přemluvit, aby vzali zbývající poklady a potopili je na tajném místě v přístavu ještě před příjezdem křižáků. Všichni Varjagové při obléhání zahynuli a místo upadlo v zapomnění.“

„Heuréka,“ zamumlal Costas. „To nezní špatně. Maurice Hiebermeyer se ve Zlatém rohu možná přece jen má na co těšit.“

„V době čtvrté křížové výpravy se rozkol ve félagu změnil v otevřenou krevní mstu,“ pokračoval O’Connor. „Část spolku žádala odplatu za vraždu Thomase Becketa a spirála násilí se roztočila. I ti, kteří stále vyznávali ideály, odložili urozené způsoby a třásli se o vlastní život. Jak tomu u tajných bratrstev občas bývá, félag se uzavřel světu a začal požírat sám sebe. Richard z Holdinghamu provedl posvátný rituál félagu, zapálil tělo svého mistra v člunu a poslal ho do Valhaly ze stejného místa, odkud vyplul na cestu jejich král. Když se pak vrátil z Iony, určitě věděl, že má na čele cejch. Nepřátelé usoudili, že se Jacobus před smrtí Richardovi svěřil. Sám Richard žádného učně neměl. Jeho posledním činem byl nápis na mappě mundi, jímž předal tajemství do budoucnosti, aby ho někdo objevil a rozluštil, až temnota pomine. A s Richardovou vraždou se linie přetrhla.“

„Myslíte, že se ve svých posledních chvílích před smrtí v knihovně zlomil?“ otázal se Jack.

Maria na něj pohlédla s výrazem plným pohnutí. „Dohlížel na něj duch Thomase Becketa. Musel vědět, že stejně zemře, ať udělá cokoli. Věřím, že byl silný až do konce. Jeho vrah si na mapě naštěstí ničeho zvláštního nepovšiml, nebo ji Richard těsně před útokem stačil schovat v knihovně.“

„Určitě neměl tušení, že to potrvá přes sedm set let,“ zamumlal Jack.

„A já se obávám, že ani za tak dlouhou dobu se temnota ještě úplně nerozplynula,“ ozval se varovně O’Connor.

„Tak jo.“ Costas zvedl prsten se zřetelným symbolem sedmiramenného svícnu a druhou rukou ukázal na hákový kříž na dýce. „A teď pojďme k otázce číslo jedna. Jak ta záhadná středověká vražda souvisí s bandou ničemů z dvacátého století?“

Kapitola třináctá

Jack seděl jako opařený v síni starého opatství a nevěřil vlastním uším. Myšlenky se mu hromadily v hlavě a on se je snažil oddělit. Už od nálezu mapy věděl, že jsou na stopě Hardradovi a jejich nález ve Zlatém rohu v Istanbulu spojuje podivuhodná nit s lodí v ledu u břehů Grónska, ale nikdy by ho nenapadlo, že příští článek řetězu tvoří svatý ostrov Iona. A nyní jim O’Connor vyprávěl další příběh, který však překračoval hranice objevitelského vzrušení a mířil do světa temnoty a nebezpečí.

„S koncem křížových výprav a vzestupem Osmanské říše to s nalezením pokladu v Konstantinopoli vypadalo beznadějně,“ pokračoval O’Connor. „Veškerý styk s Grónskem se přerušil a zaslíbená země Vikingů upadla v zapomnění. V době evropských objevitelských cest na konci patnáctého století byl poslední z Rytířů krvavé ruky už dávno po smrti. Avšak mýtus žil dál. V nejvyšší tajnosti se předával z otce na syna mezi následníky félagu po celé Evropě a nakonec i v Americe. V devatenáctém století si všichni, kdo tu historii slyšeli, museli nutně myslet, že jde o pouhou báji, která nemá o nic reálnější základ než vyprávění o králi Artušovi a kulatém stole. Svůj slib plnili jen proto, aby uchovali romantickou legendu. Ta se ale donesla k uším šíleného rakouského vynálezce posedlého světovou ledovou teorií a začaly se dít věci.“

„O něm jsme už slyšeli,“ vyhrkl Costas. „Proto jeli náckové do Grónska.“

„Takže ten člověk obnovil félag?“ zeptal se Jack.

„Ne, jeden z jeho spolupracovníků, litevský podnikatel Piotr Reksnys. Andriusův otec. Darebák.“

Costas se ušklíbl. „To je asi rodinná vlastnost.“

„Načasovali to dokonale,“ pokračoval O’Connor. „Začátek dvacátého století byl ve znamení rostoucího zájmu o Vikingy a nordický odkaz, a to nejen v Německu, ale po celé Evropě. Po krutostech první světové války z toho vzešlo hnutí hlásající myšlenku rasové nadřazenosti, které se dezorientovaní lidé rádi chytili. Tajné společnosti zažívaly rozmach a začaly přitahovat lumpy a snílky, kteří blouznili o nové Říši v Evropě. Nejhorší z nich byla Himmlerova Schutztaffel, to znamená SS. I u ní hrál roli vymyšlený nordický původ a rituály. Myšlenka obnovení félagu do toho zhoubného světa dokonale zapadala, ale na rozdíl od dalších organizací měl félag jakousi oporu v dějinách.“

„A jiný cíl,“ doplnil Jack.

„Menoru,“ přitakal O’Connor. „Dávali okázale na odiv rasovou nadřazenost, ale bylo to jen jako. Ve skutečnosti jim šlo o jediné: vypátrat menoru.“

Costas zvedl prsten. „A co tohle?“

O’Connor odmítavě mávl rukou. „Podvod. Reksnys tvrdil, že ty prsteny představují vzácný odkaz minulosti, že jsou prý odlité ze zlata z Haraldova pokladu, ale nebyla to pravda. Podobným výmyslům se v té době dařilo. Reksnys věděl, že vikingští králové rádi věnovali prsteny, náramky i náhrdelníky svým věrným stoupencům. Stejně jako nacisté byl doslova posedlý operami od Wagnera, Prstenem Nibelungů, legendou o ragnaröku i pádem severských bohů. Reksnys vzkřísil zaklínadlo starého spolku: hann til ragnarøks. Byli to fostbrædralag, věrní bratři, a označovali se za ‚plavce‘, jak staří Vikingové říkali veslařům. Mělo jich být dohromady dvanáct. Reksnys dokonce přestavěl jeden hrad v Norsku a namluvil prvním členům, že se tam kdysi scházel někdejší félag. Nebylo těžké tomu uvěřit, nainstaloval tam totiž falešné vikinské brnění a sekery, které se údajně dochovaly po dávných Varjazích. Dokonce obnovil nejkrutější trest severských předchůdců, jímž postihoval členy félagu, kteří porušili přísahu věrnosti.“ Maria se zděsila. „Snad nemyslíte krvavého orla!“ O’Connor přikývl. „Haraldova loď se jmenovala Orel. Ochráncem félagu byl slavný orlí obr Hræsvdg. Krvavý orel měl být vykonáván jeho jménem, jako obětní rituál.“

„Byla to severská obdoba věšení, natahování na skřipec a čtvrcení,“ dodal Jeremy. „Ale bez toho věšení a čtvrcení.“

„Do zad žijící oběti vyryli obrys orla,“ hlesla Maria. „Pak jí odřízli žebra a vyrvali ven plíce.“

„Bože všemohoucí.“ Dokonce i Costas úplně ztratil řeč.

„Nikomu z vlastních lidí to ještě neprovedli,“ pokračoval O’Connor. „Ale u tribunálu s einsatzgruppen jedna z židovských obětí tvrdila, že jeden z důstojníků SS snad něco podobného vykonal na skupině vězňů. Říkala, že prý k tomu použil svou obřadní dýku.“ O’Connor znechuceně pohlédl na předmět ležící na stole. „I po všech hrůzách holocaustu to znělo naprosto neuvěřitelně a nezbyl žádný živý svědek, který by to mohl potvrdit. Ale stalo se to v oblasti, kde působil Andrius Reksnys.“

„Ten hoch se mi líbí čím dál víc,“ zabručel Costas.

„Félag si pěstoval ještě jeden poznávací znak, kterým se odlišovali všichni jeho členové.“ O’Connor se odmlčel. „Měli řeznou ránu přes dlaň na znamení krevního spojení. Prohlašovali se za novodobé Rytíře krvavé ruky.“

„SS, Ahnenherbe, hledání zaniklých árijských civilizací a Atlantidy,“ přemítal Jack. „Pro félag to byla dokonalá zástěrka. Nástroj k dosažení cílů.“

O’Connor kývl. „Andrius Reksnys byl fanatický nacista. Ten stařec ho vykreslil celkem věrně. Skutečný sadista a násilník. Ale félag ho fascinoval ještě víc, a to už od dětství.“

„Jak to?“ zeptal se Jack.

„Protože to nebyl jen mýtus, ale napínavé pátrání s konkrétním cílem. Dospěli k názoru, že Harald Hardrada měl namířeno do Grónska. Přečetli si Vyprávění o Gróňanech a Ságu Eiríka Rudého, podle kterých byl nordsetr, tedy severní území kolem zátoky Disco, výchozím místem pro cesty dál na západ. Když se doslechli, že cestovatel Knud Rasmussen plánuje expedici do Ilulissatu na grónském ledovci, využili příležitosti. Tou dobou byl Himmler doslova posedlý světovou ledovou teorií a chimérou o ztracené polární civilizaci, a tak nebyl problém schválit přičlenění skupiny SS k Rasmussenově výpravě.“

„A co Rolf Künzl? Jakou ten hrál roli?“

„O záměrech félagu neměl nejmenší tušení. To on naplánoval trasu přesně tak, jak ji vyčetl z bájí. Byl to přední odborník na západní Vikingy, takže se Reksnysovi náramně hodil. Využili ho. A když zjistili, že našel v ledu nějakou stopu, kterou pak schoval, byl to jeho rozsudek smrti.“

„Ten runový kámen z lodi,“ ozval se Costas.

O’Connor znovu přikývl. „Künzl byl dostatečně inteligentní na to, aby poznal, že našel něco nesmírně cenného. Proč by po tom jinak Reksnys tolik toužil? Künzl měl k Reksnysovi a nacistům odpor, a tak se rozhodl předat kámen do úschovy tomu starému Inuitovi. O félagu nic nevěděl, ale začalo mu docházet, že tady nejde jen o nacistickou ideologii. Když se s Reksnysem popral v té puklině, uvědomil si, že to byl boj na život a na smrt, pokus o krevní mstu. Starý félag měl stejnou slabinu. Zavraždil Thomase Becketa i Richarda z Holdinghamu, kteří si vzali své tajemství do hrobu. Zabijáci v touze po odplatě zapomněli na svůj hlavní cíl. Na počátku války sloužil Künzl u Afrických sborů a tam byl v relativním bezpečí, ale když ho uvěznili se skupinou generála von Stauffenberga, Andrius Reksnys se nakonec dočkal. V mučírnách gestapa uplatnil to, co mu šlo nejlíp, a snažil se z Künzla vymámit informace. Jenže to se mu nepodařilo, a tak ve vzteku nechal Künzla popravit spolu s ostatními. Zřejmě předpokládal, že Künzl jako přední vědec jistě zanechal nějaký písemný záznam, jenže pak zjistil, že všechny své osobní spisy zničil a že všechny záznamy o expedici zmizely z centrály Ahnenherbe už na začátku války.“

„Měla bych jednu otázku,“ pronesla Maria polohlasně. „Menora pro nacisty znamenala všechno. Nejvyšší symbol nadvlády nad rasou, kterou se rozhodli zničit. Nosili by ji jako Římané při oslavách triumfu nad Židy před dvěma tisíci lety. Co by Reksnys udělal, kdyby ten svícen našel?“

O’Connor znovu vstal a zamyšleně se zahleděl na mapu. „Pátrání po menoře bylo přísně tajné, ani sám Himmler o něm neměl ponětí. Kdyby se o menoře a félagu dozvěděl, Reksnyse by pravděpodobně stihl stejný osud jako Künzla. Ale abych mohl odpovědět na vaši otázku, musíme se přenést do současnosti. Tady nejde o nějaké neonacisty. To by bylo příliš banální. Félag je tu stále s námi a je mnohem silnější než dřív. Menora má dnes ještě větší moc než v oněch temných dnech čtyřicátých let. Mohli by s ní vydírat celý svět. Katolickou církev, Izrael, arabské státy. Extremistické skupiny všech možných druhů.“

„Vydražit ji nejvyšší nabídce,“ zamumlal Costas.

„Takže jde o peníze, ne o ideologii,“ usoudila Maria.

„Právě to vyvolalo rozkol ve félagu před tisíci lety,“ odpověděl O’Connor pochmurně. „Chamtivost a moc.“

„Ale odkud to všechno víte?“ vyhrkl Costas. „Teda… jestli je všechno tajné, jak tvrdíte, jak mohl jezuitský historik ve Vatikánu získat přístup k takovým informacím?“

„To jsem si schovával na konec.“ O’Connor se zhluboka nadechl, vykasal si pravý rukáv sutany a pozvedl ruku. Všichni zalapali po dechu. Celou dlaň mu úhlopříčně protínala bílá jizva.

„Krvavá ruka,“ zašeptala Maria. „A já myslela, že je to jen staré zranění.“

„Můžete být klidní.“ O’Connor spustil rukáv a klesl na židli. „Už k nim nepatřím. Můj dědeček byl americký vynálezce, který zastával světovou ledovou teorii. Byl stejně potrhlý jako její zakladatel, ale snad přece jen trochu menší šílenec.“

„Panebože,“ vyjekla Maria. „O tom jste mi nikdy neřekl. Měla jsem za to, že mezi vašimi předky byli samí profesoři.“

„Byla to podivná doba,“ pravil O’Connor tlumeně, oči sklopené k podlaze. „Už před první světovou válkou začal svět blouznit a pořád ještě se z toho nedostal.“ Zvedl zrak a trpce se na Mariu usmál. „Dědeček byl vědec, ale jako řada akademiků v těch letech se pouštěl i do okrajových oblastí a nakonec ho ta posedlost úplně pohltila. Stejně jako můj otec jsem v mládí přísahal věrnost félagu a prošel celým rituálem zasvěcení. Nelíbilo se mi to, falešné obřady ve mně budily odpor, a když jsem se dozvěděl o spojení s nacisty, chtěl jsem vystoupit. Stal se ze mě jezuita a to nešlo se členstvím ve félagu dohromady. Félag se vždycky prohlašoval za pohanské bratrstvo a nenáviděl křesťanství, i když působil v jeho nitru. Asi očekávali, že se zase vrátím do řady a viděli ve mně budoucí užitečnou spojku uvnitř církve. Souhlasili, že mě propustí, pokud jim odpřisáhnu mlčenlivost. A tento slib jsem nyní porušil.“

„Jejich absurdní rituály přece dodržovat nemusíte,“ namítl Costas.

„Ovšemže ne.“ O’Connor sklopil pohled a pak se zadíval Jackovi do očí. „Ale přiložil jsem polínko do ohně pomsty. Během těch let jsem shromažďoval materiály na Andriuse Reksnyse. K félagu jsem cítil jen pohrdání, ale Reksnys byl jiná kategorie. Čím víc jsem se dozvídal o jeho vraždění u einsatzgruppen, tím víc ve mně rostla touha dostat ho před soud, i kdybych přitom měl porušit slib mlčení. Vzpomínka na Rolfa Künzla mě hnala dopředu. Od dávné varjažské gardy a původního félagu jsem čerpal víru, že náš osud je předurčen a ragnarök jednou nevyhnutelně přijde, a proto záleží na tom, jak se chováme na tomto světě. Byl to jediný pozůstatek starých mravů, který jsem si uchoval. Sice se svářil s mým jezuitským posláním, ale spojoval mě s ušlechtilými myšlenkami pravého félagu a dodával mi sílu.“

„Nejednal jste na vlastní pěst,“ prohlásil Jack. „Reksnyse zastřelil někdo jiný.“

„Když jsem přišel do Vatikánu, shromáždil jsem kolem sebe malou skupinku věrných druhů. Jeden je dnes tady v opatství. Možná jste ho viděli v kostele. Jeremy měl být dalším. Měli jsme proti Reksnysovi dostatek důkazů, ale to nám nestačilo. Chtěli jsme, aby před smrtí prožil hrůzu.“

„Probudili jste ducha krevní msty,“ zamumlala Maria.

„Někdy spravedlnosti nejlíp posloužíte postaru.“

„A félag ví, kdo jste?“

„Už jsem vám říkal, že za největšího rozkvětu ve dvanáctém století měl félag ve Vatikánu svoje lidi. I dnes tam jednoho má. Je to můj nadřízený: dozvěděl se o menoře i o vašem pátrání.“

„Jak to?“ podivil se Costas.

„Dostal se mezi vás.“

Jack náhle pocítil mrazivou jistotu. „Vím, kdo to byl. Vrtalo mi to hlavou už ve Zlatém rohu. Druhý důstojník Sea Venture, ten nový Estonec. Poslouchal nás z můstku, když jsme se poprvé bavili o menoře.“

„Před dvěma dny bez vysvětlení zmizel,“ zavrčel Costas mrzutě. „Říkal mi to Tom York, když jsem mu dneska ráno volal, ale nechtěli jsme tě s tím zbytečně zatěžovat.“

O’Connor smutně pokýval hlavou a pokračoval. „Věděl jsem, že Svatá stolice udělá všechno, aby utajila skrýš svícnu, ale pak jsem si uvědomil, že jde o víc. Félag se nezastaví před ničím. Bude chtít zjistit, co víme, zničit nás a pokračovat v hledání sám. A z jednoho člověka jde největší strach.“

„Kdo to je?“ otázal se Jack.

„Vnuk. Andrius Reksnys zemřel, jeho syn Pieter je zalezlý někde ve Střední Americe. Ale vnuk je na svobodě. Určitě patří k oddaným členům félagu. Je to zabiják. Zdědil rodinné geny.“

„To bude mít po dědovi,“ podotkl Jack tiše.

„Jeho otec Pieter není o nic lepší,“ řekl O’Connor. „Jen si vzpomeňte, jakou dostal školu na ruské frontě. Ale zdá se, že má dost své práce s řízením zločinecké organizace ve Střední Americe. Největší starosti nám dělá vnuk. Je to bojovník félagu, předák. Vyrůstal uprostřed všech těch rituálů a přijal je za svou víru, což jsem já odmítl. Používá spoustu jmen, naposledy Poellner, Anton Poellner. V rámci félagu si říká Loki, podle jednoho obzvlášť krutého severského boha. Nesmyslná touha po válčení ho zavedla do řad žoldáků a pak za sebou zanechal krvavou stopu při konfliktech na Balkáně. Své umění dovedl k dokonalosti v teroristickém výcvikovém táboře na východě Černého moře, v Abcházii.“

„My si dokážeme představit, kde to asi bylo,“ ucedil Costas.

„Když mu zabili dědečka, vydal se na vražednou výpravu do Kosova a trochu si zapomněl dávat pozor. Zadržely ho britské speciální jednotky SAS a předaly do Haagu jako válečného zločince. Před pěti lety dostal doživotí a trest si měl odpykat v Litvě, kterou prohlašoval za svou vlast. Otevřeli kvůli němu zakonzervovanou věznici ze sovětských časů, kde byli dlouho po válce drženi dopadení důstojníci SS, než skončili na popravišti. Asi před měsícem nový soudce rozhodl, že důkazy proti Reksnysovi jsou nedostatečné a pustil ho na svobodu.“ O’Connorùv horní ret se opovržlivě zachvěl. „Když jsem opustil félag, byl ještě dítě, ale dodnes mám před sebou jeho tvář. Otec ho odmítl říznout do dlaně, protože byl ještě moc malý, a tak se Loki jednou rozzuřil a rozřízl si sekerou obličej. Provokoval mě tím a tvrdě si přejížděl prstem po jizvě, dokud jsem nevykřikl. Míval jsem z toho zlé sny. A on se teď vrátil. Ví, že jsem dopadl jeho dědečka. Vře v něm touha po krevní mstě. Čas je naším nepřítelem.“

Jack pohlédl na O’Connora. „Co teď budete dělat?“

„Zůstanu tady. V Římě je příliš nebezpečno.“

„Jak to?“

„Stalo se totiž ještě něco.“ O’Connor vypadal zasmušile a klopil hlavu k zemi. „Nejdřív jsem vám chtěl vysvětlit souvislosti. Jde o další vraždu. Tentokrát současnou.“

„Kde?“

„Ve Vatikánu. Přede dvěma dny. Policie se domnívá, že to má na svědomí mafie, protože oběť stála v popředí boje proti černému trhu s uměleckými předměty.“

„Kdo to byl?“

„Hlavní restaurátor.“

„Ten, který s vámi viděl tajnou komoru v Titově oblouku?“

„Alberto Bellini. Jeden z předních odborníků na antické sochařství. Je to obrovská ztráta. Navíc byl jediným člověkem ve Svaté stolici, jemuž jsem mohl důvěřovat.“

„Vy myslíte…“

„Já nemyslím, já to vím. Alberto vedl neúnavnou válku proti mafii a mimo Vatikán se mohl pohybovat jen s ochrankou, ale neměl dost síly na to, aby čelil přesile v uzamčené místnosti. Večer před vraždou se mi svěřil, že jim pod nátlakem řekl o půlnočním nálezu v oblouku i našem zájmu o menoru. Teď jsem na řadě já. A vy bohužel také.“

„Víte, kdo z Vatikánu za tím vším stojí?“

„Působí tam jakási vnitřní inkvizice, kterou řídí jeden z kardinálů. Vždycky tomu tak bylo. Ale tohle je horší než dřív, mnohem horší. Nejsem si jistý, kdo to je, ale jistou představu mám. Za těch čtyřicet let od mého odchodu se félag změnil. Znám některé jeho členy. Patří k nim i soudce válečného tribunálu, který pustil Lokiho na svobodu.“ O’Connor znovu zlostně sevřel okraje židle. „Mohu vám říct jen to, že dotyčný má ve Vatikánu překvapivou moc. Pokud si zamane, rozšlápne mě jako švába. Nemám proti němu usvědčující důkazy, ale kdybych všechno zveřejnil, musel by toho hodně vysvětlovat. Vím s naprostou jistotou, že útok na Alberta nebyl dílem mafie. Asi si domyslíte, kdo za ním podle mě stojí, a ten člověk zdaleka neskončil.“

„Dá se s tím něco dělat?“

„Tady mi snad zatím nic nehrozí. Posvátný ostrov je i pro členy félagu svým způsobem tabu. Ale je to pro nás příliš velké sousto, sami si s ním neporadíme. Krevní msta musí být věcí minulosti. Tady je řeč o zabíjení lidí, nic jiného to není. A jestli se organizace, tedy pokud ještě existuje, zmocní menory, tak se jedna vražda může jevit jako úplná banalita. Jestli do výbušného kotle Středního východu hodíme nejvyšší symbol židovské víry, vzplanou dosud nepoznané vášně. Nikdo nevyvázne bez šrámu. Židé, Arabové ani katolická církev.“

„Sepsal jste to?“

„Všechno je to tady.“ O’Connor poklepal na aktovku vedle své židle. „Hezky na papíře. Počítači nelze věřit. Loki je klíčem ke všemu. Pracuje sám, a to rychlostí blesku. Jeho nadřízení jsou bezúhonní a vysoce postavení: soudci, duchovní, politici. Dny, kdy si členové félagu mohli nasadit přilby a pozvednout válečné sekery, jsou dávno pryč, i když o tom nepřestávají snít. Loki je jen jeden. Když zastavíme jeho, získáme čas, který tolik potřebujeme.“

„Co Interpol?“

O’Connor přikývl. „Mohl bych zatahat za nitky. Máme přátele na důležitých místech. Mezinárodní zatykač, celosvětová pátrací akce. Ale potřebuju alespoň dva dny, abych shromáždil materiály. Pokud by byla žádost odmítnuta, ale informace o hledání menory by pořád unikaly, mohlo by se nám to strašlivě vymstít.“

„Takže časový rámec známe,“ zasmušil se Jack. „Dva dny, jinak vypukne peklo. Bude to dost těžká práce.“

„Něco mi napovídá, že vám mohu věřit.“

„Dovolte, abych vám pomohla, Patricku.“ Maria se předklonila na židli a přejela pohledem z O’Connora na Jacka. „Jacku, na Seaquestu už toho pro vás víc udělat nemůžu. Beztak jsem uvažovala, že tady zůstanu a znovu se podívám na ten runový kámen, jestli nám náhodou něco neuniklo. Ale tohle je mnohem důležitější. Otec O’Connor v tom nesmí zůstat sám.“

„Já bych se nebránil,“ pravil O’Connor. „V minulosti jsme spolupracovali celkem dobře.“

„Já bych byl ale rád, kdybys zůstala s námi, Mario,“ požádal ji Jack. „Moc bych to uvítal. Měl jsem se vyjádřit jasně.“

„Jako odborník vám může posloužit Jeremy,“ namítla Maria. „Jestli vás zajímá něco dalšího kolem Vikingů a Nového světa, je to váš člověk.“

„No dobře,“ svolil neochotně Jack, po tváři mu však přelétl záblesk obav. „Ale slib mi, že na sebe dáš pozor.“

O’Connor jim chtěl ukázat ještě jednu věc. Doprovodil Jacka s Mariou na travnaté nádvoří před opatstvím, zatímco Costas a Jeremy zůstali v klášteře a snažili se upravit nový snímek herefordské mapy, který právě dorazil. Ranním oparem halícím ostrov Jack zahlédl v dáli skalnaté výběžky. Ta scéna se od dob Vikingů nijak nezměnila. O’Connor je vedl dlážděnou stezkou Sràid nam Marbh, tedy Ulicí mrtvých, kolem Reilig Odhráin, posvátného pohřebiště králů. Cestou se Jack zastavil u velkého kříže sv. Martina, jehož ošlehaný kámen stál přesně tam, kde ho před více než tisíci lety vztyčili. Položil na něj ruku a nahmatal svíjející se hady, kteří byli vyrytí do žuly téměř dvě století před bitvou u Stamford Bridge, kdy mniši na ostrově měli o mořských nájezdnících ze severu jen mlhavé ponětí. Zmocnil se ho pocit naléhavosti, jaký zakusil už při pohledu na loď uvězněnou v ledu. Harald Hardrada prošel stejnou cestou a spatřil tento kříž. Jackovi vyvstal před očima živoucí obraz raněného krále, kterého nesli na nosítkách k budově opatství, a z veslic zakotvených dole v zátoce se trousili jeho ranění soukmenovci. Po celou dobu měl tušení, že jsou Haraldovi na stopě – ve Zlatém rohu i v ledovém fjordu – avšak nikdy si nepřipadal tak blízko, nikdy necítil takovou jistotu, že cesta je vede přímo za slavným králem do neznáma.

Kráčeli mlčky, zamyšleně, a v duchu se snažili strávit předchozí události. Po půlhodině došli až na západní stranu ostrova, k široké zátoce obroubené zlatistými plážemi. O’Connor vykročil přes písečnou dunu a našel místo k odpočinku, Jack s Mariou usedli po jeho boku. Mlha se zvedla a odhalila výhled daleko na západ, tmavě oranžové paprsky zapadajícího slunce si nemilosrdně klestily cestu k obzoru. O’Connor si zapálil dýmku, několikrát z ní potáhl a pak začal tiše hovořit.

„To je Camus Cùl an t’Saimh, Zátoka na zadní straně oceánu,“ vysvětlil jim. „Polomrtvého Haralda přinesli na toto místo z obavy, že se zpráva o jeho přežití donese Normanům. Přivezli jeho lodě, Orla a Vlka, a vytáhli je na pláž. Naplnili je zásobami a Haralda složili na nosítkách doprostřed Vlkovy paluby. Halfdan Neohrožený, nejstarší z jeho druhů, ležel vážně raněný u jeho nohou, odhodlán zemřít, pokud by král začal ztrácet sílu.“

„Wergild,“ vyhrkla Maria. „Člověk mohl odevzdat svůj život do rukou Odina, a tím zachránit život svému pánovi.“

„Mniši jim pomohli odvléct lodi do mělčin. Ti z Haraldových mužů, kteří měli stále dost sil, zasedli k dlouhým veslům. Stěžně byly upevněné, plachty rozvinuté. Právě odsud zamířil Harald se svými plavci do dějin pod dohledem mnichů z Iony a skupinky věrných, která měla za úkol střežit pochodeň.“

„Kam lodě odpluly?“ zeptala se Maria.

O’Connor se odmlčel, vytáhl dýmku z úst a bodl s ní k západnímu obzoru. Poté začal tiše recitovat.

Již měj se dobře! S těmi, jež tu zřít,

jdu v cestu dálnou – ač-li v pravdě jdu;

(neb pochybností zastřen můj je duch)

v ten ostrov, v Avilionské údolí,

kde žádných není dešťů, sněhu, krup,

a nikdy vítr hlučně nevane.

Však nivy hluboké a překrásné

tam jsou a štěpných stromů zahrady

a doly stinné s letním mořem kol –

tam zhojím já se z rány bolestné.

Tak děl; a plachtou, vesly od břehu

plul člun jak s plnou hrudí labuť, jež

než zemře, divou píseň zpívajíc,

své čisté, chladné peří zcuchává

a černými proud brázdí blanami.

Stál dlouho Bedivere a v myšlení

tu mnohém přemítal, až člunu trup

byl k sklonku svítání jak černý bod

a na jezeře vymřel nářků kvil.

„To je přece Tennyson, Královské idyly,“ zavrtěl Jack užasle hlavou. „Typicky viktoriánské pojetí, ale jestli se nemýlíte, romantická verze legendy o králi Artušovi ukazuje přesně na tohle místo.“

„Místo Avilionského údolí, Avalonu, si dosaďte Vinland a máte zaslíbenou zemi, úplný ráj,“ řekl O’Connor. „Pověst o objevení Nového světa Leifem Eiríkssonem by se jistě donesla na Haraldův dvůr dávno před jeho rozhodnutím vpadnout do Anglie a takového světoběžníka by určitě zaujala. Dlouhá léta žil celkem usedle, až na občasné válečné výpravy do Dánska a Švédska, ale volání dálek by určitě vyslyšel. Je možné, že už před bitvou u Stamford Bridge plánoval expedici přes západní oceán. Chtěl zažít ještě poslední dobrodružství, velkou objevitelskou cestu, která by mu připomněla slavné doby mládí u varjažské gardy. Po porážce u Stamford Bridge ta výprava nabyla na důležitosti. Zprávy mluvily o úrodné zemi s bohatými pastvinami a nekonečnými lesy pro stavbu lodí, což byly dvě věci, které Vikingy zajímaly nejvíce. Vracet se do Norska nebyl důvod. Kdyby se tam ukázal živý, jeho pověst by jen utrpěla, zatímco smrt mu zajišťovala místo mezi hrdiny. V Heimskringle se dokonce píše, že když se zbylí vojáci v Norsku dozvěděli o jeho porážce, přísahali mu věčnou věrnost, a to i přesto, že ho pokládali za mrtvého.“

„A navíc měl poklad,“ podotkl Jack.

„Plné truhlice,“ souhlasil O’Connor. „Určitě se nevydali do Nového světa hledat zlato. Měli tolik drahých kovů, že další zátěž nepotřebovali. Desítky tisíc stříbrných mincí, arabské dirhamy, anglické peníze Knuta a Ethelreda, mince z Haraldovy říše… zlaté a stříbrné náhrdelníky, náramky, vzácnosti po předcích. A také celý Haraldův lup z varjažských dob ve Středomoří, částečně v původní podobě, částečně roztavený. Drahocenné církevní relikviáře a starobylé klenoty. Všemu ovšem vévodil největší poklad Haraldova panování, který nabyl na významu jeho hrdinným útěkem z Konstantinopole a měl mnohem větší hodnotu, než vyjadřovala váha zlata.“

„Menora,“ vydechl Jack.

„Pokud je Vinland ve skutečnosti osada L’Anse aux Meadows na ostrově Newfoundland, tak leží velice daleko odsud na západ, přes tři tisíce kilometrů po širém moři,“ vložila se do toho Maria. „Tak co naše veslice dělá v Baffinově zálivu u Ilulissatu?“

„Vyprávějí o tom báje,“ odvětil Jack. „Leif Eiríksson našel Vinland tak, že plul nejdřív k západnímu pobřeží Grónska, pak přes moře do Hellulandu a Marklandu. Tato místa odpovídají Baffinovu ostrovu a Labradoru, a shromaždištěm v Grónsku byla určitě zátoka Disco v nejužším bodu Davisova průlivu. Harald si vybral trasu, která mu tehdy připadala nejvýhodnější.“

„A právě tohle Künzl ve třicátých letech zjistil,“ doplnil O’Connor.

„Takže přezimovali v Ilulissatu?“ zeptala se Maria.

„Pravděpodobně je k tomu přinutil nakupený led, který zatarasil moře. Když tam dorazili, byl už podzim. Světla ubývalo a vodní tříšť zamrzala na lodích. Macleod říkal, že ledová kaše se začíná tvořit v říjnu, a když ztvrdne, dokáže proříznout trup lodi jako pila. Přezimování bylo sice kruté, ale ti ostří hoši se jen tak něčeho nezalekli. Pravděpodobně s sebou měli i pár místních grónských Vikingů z jižních osad, kteří sloužili jako průvodci a lovci. Nepřekvapilo by mě, kdyby tábořili ve stejné zátoce u ledového fjordu, kde jsme byli za Kangiou, uprostřed starodávných kamenných kruhů.“

„Nejhůř na tom byli ranění,“ podotkla Maria.

„Řada z nich zahynula po cestě a pak i v táboře. Řekl bych, že v době Halfdanovy smrti, jich už bylo tak: málo, že klidně mohli obětovat jednu z lodí na pohřeb. Vybrali si Vlka, tu veslici, kterou jste viděli v ledu. Na obsluhu dvou lodí beztak neměli dostatek rukou.“

„Ale jak se ta zvěst dostala zpátky?“ podivila se Maria. „O dvě století později Richard z Holdinghamu věděl, že dorazili do Vinlandu. Byl si tím tak jistý, že to zakreslil do mapy. Podle archeologů fungovala osada L’Anse aux Meadows jen krátce a zanikla dlouho před rokem 1066, v análech se nedochovaly žádné záznamy o pravidelných dodávkách zásob.“

„S grónskými domorodci měl Jack pravdu,“ odvětil O’Connor. „Svého norského druha Haralda si oblíbili, zvlášť když poznali, že nemá v úmyslu je zotročit a usadit se v jejich zemi. Slíbil jim mlčenlivost a na oplátku jim dal tolik stříbra, že mohli ještě dlouho čile obchodovat se Starým světem. Víme to, protože félag o několik generací později vyslal expedici, která měla po Haraldovi pátrat. Eirík Gnupsson, grónský biskup a jeden z členů félagu, přesvědčil své ovečky, že je věrným Haraldovým stoupencem a zjistil to, co jsem vám právě popsal. Řekli mu, že Harald měl zanechat ve Vinlandu znamení, pokud by se rozhodl plout dál na jih. Tu zprávu se pod podmínkou přísného utajení dozvěděl Richard, ale nic dalšího. Eirík Gnupsson se plavil do Vinlandu a nikdo o něm už neslyšel. Žádná výprava se už nekonala a poloha Vinlandu zmizela v propadlišti dějin. I pro samotné obyvatele Grónska se Vinland stal Avalonem, bájnou zaslíbenou zemí, kde vládne bývalý a budoucí král.“

„Tak mě napadá,“ ozvala se Maria. „Příběh o králi Artušovi. Co jeho královna Guinever? Menora nebyla jedinou věcí, kterou Harald uloupil v Konstantinopoli.“

„Ano. Čekal jsem, kdy se na to zeptáte.“ O’Connor vyklepal dýmku do písku a usmál se na ni, jejich oči se setkaly. „Podle legendy ošetřovala Haralda žena s krátkými vlasy oblečená v košili a kalhotách jako muž. Historické prameny uvádějí, že Harald princeznu propustil dlouho předtím a vrátil ji do Konstantinopole. Ale my víme, že vaše jmenovkyně nebyla unesena, ale aktivně Haraldovi napomáhala. To ona noc před útěkem vysvobodila Haralda a Varjagy z vězení. Stála při něm v dobrém i ve zlém, přečkala i jeho sňatek z rozumu s kyjevskou princeznou Jelizavetou a provázela ho celou cestou až na královský trůn. Krotila jeho prchlivou povahu a stala se majákem, který mu ukazoval směr. Stála při něm i v roce 1066 při jeho marném pokusu o dobytí Anglie a věřila, že v nové zemi znovu zaujme své právoplatné místo princezny Harald měl v úmyslu přijmout ji za svou choť a korunovat ji jako anglickou královnu.“

„Haraldovi bylo v roce 1066 jednapadesát. Ona mohla být tak o deset let mladší,“ podotkla Maria. „Byly na lodích, které vypluly do Vinlandu, nějaké další ženy?“

„Ne, jedině Marie.“

„To mi přijde zvláštní, jestli chtěli založit novou kolonii.“

„Vikingové už byli takoví,“ pousmál se Jack. „Vždycky si všechno ukradli až na místě, dřív to neřešili. A nezapomínejte, že byli pološílení vyčerpáním a bolestí a nedokázali pořádně uvažovat. Většina z nich měla nejspíš za to, že plují do Valhaly.“

Sluneční kotouč se na západě ponořil do moře a vrhal oranžovou záři na zvětralé hřbety skalisek trčících ze svahů po obou stranách zátoky. Mlčky hleděli na hladinu a kochali se tlumeným světlem podvečera. „Říká se, že posvátný ostrov se koupe v jasném svitu andělů,“ pravil O’Connor. „Je to záře, kterou člověk může spatřit v místě, kde se nebesa a země jakoby setkávají, a také tam, kde se slupka lidského snažení odloupne na samotnou dřeň. V srdci římského fora, na Chrámové hoře v Jeruzalémě.“

„Na obou těch místech byla menora,“ podotkla Maria.

„Tak jsem to myslel,“ zamumlal O’Connor.

Jack se předklonil a při pohledu na obzor se mu náhle zablesklo v očích. „Menora tady byla s Haraldem. Od chvíle, kdy jsem uviděl Halfdana v ledu, mi bylo jasné, že jsme na stopě, jako by nás snad něco pobízelo dopředu. Teď by nám stačila menší nápověda, kam zamířili, když vypluli z fjordu.“

O’Connor se na Jacka pronikavě zadíval a znovu si zapálil dýmku. „Halfdan vám vnukl válečné štěstí, vzpomínáte? Předal vám svůj plamen. Něco mi říká, že vás ještě čeká další dobrodružství.“

Už se chystali vstát, když se po písku přihnal Jeremy, a v dálce za ním spatřili i Costasovu statnou postavu. Jeremy se zastavil, celý zrudlý a rozčilený. Bylo vidět, že je zase ve svém živlu.

„Tak copak se děje?“ prohodil Jack přívětivě. „Tajil jste nám snad ještě něco?“

„To tedy ne.“ Jeremy se snažil popadnout dech. „Mappa mundi. Když jste byli v ledovci. Já to věděl.“

„Ne tak hrrr,“ zarazil ho Jack. „Hezky v klidu.“

Jeremy padl na kolena, vytáhl z válcového pouzdra svinutý papír a pak se několikrát zhluboka nadechl, aby se trochu vzpamatoval. „Omlouvám se. Ale tohle je opravdu bomba.“

„Vážně?“

„Víte, jak jsem se zavřel v kajutě a vyhýbal se vám,“ spustil Jeremy provinile. „Studoval jsem digitální kopii mapy, kterou jsme našli v Herefordu, Richardův kus v rozlišení dvanáct set dpi. Něco mi pořád vrtalo hlavou. Když jsme s Mariou mapu poprvé rozložili v síni katedrály, jako bych si něčeho všiml.“

„Pokračujte.“

„Požádal jsem naši obrazovou laboratoř v Oxfordu o multispektrální snímek. A koukněte se.“

Jack vzal papír a rozvinul ho na klíně. Byla to zvětšenina levého dolního rohu mappy mundi s podivuhodným vyobrazením Vinlandu a Nového světa, které si před několika dny prohlíželi v Cornwallu. Jeden nápis se zmiňoval o Leifu Eiríkssonovi, druhý o Haraldu Hardradovi a pokladu Michelgardu. Jack si náhle uvědomil, co má Jeremy na mysli. „Je pod tím další kresba!“

„Tady ji máte samostatně a trochu vylepšenou. Costas mi s tím pomohl.“ Jeremy mu podal další list a Maria s O’Connorem natáhli krky, aby také viděli. Bylo to jednoduchý náčrt, jemuž vévodil tvar připomínající hluboké písmeno U stáčející se po obou stranách směrem dolů, před nímž vystupovaly dva nepravidelné kruhy.

„To je Vinland!“ vyhrkla Maria. „Je to přesně totéž jako obraz Vinlandu na mapě, která to překrývala, ale ve větším měřítku. To U je zátoka a Vinland je vyznačený v jejím čele na té horní mapě. Vloni jsem byla ve vikinské osadě L’Anse aux Meadows na Newfounlandu. Archeologické naleziště je právě v čele zátoky, přesně v místě, kde je tady označený Vinland, a tohle po stranách jsou výběžky, které se táhnou k úžině Belle Isle. Ty kruhy jsou ostrůvky u pobřeží, Malý svatý ostrov a Velký svatý ostrov. Vikingům mohly posloužit jako záchytné body.“

„Právě to je na tom nejlepší,“ řekl Jeremy.

„Jak to?“ podivil se Jack.

„Koukněte se pořádně na ten větší.“ Jeremy mu podal lupu. „Tady, kde je taková šmouha.“

Jack odsunul plán stranou a znovu se zadíval na upravený snímek. „Vidím tady nějaký křížek, ano, určitě je to kříž,“ mumlal Jack. „A ta skvrna na straně. Nejsou to písmena?“

„Runy.“

Jackovo rozechvění sílilo. „Překlad?“

„Jsou tu dva řádky,“ vysvětloval Jeremy. „Nedají se úplně přečíst ani se zesilovačem obrazu, ale já stejně vím, co to je. Na prvním řádku stojí Haraldi konungi, král Harald. Druhá linka má dvě slova, zlato a Michelgard, zlato z Michelgardu. To je samozřejmě Konstantinopol.“

„Panebože.“

„Richard z Holdinghamu asi nejdřív nakreslil tenhle obrázek, ale pak si to rozmyslel. Je totiž příliš konkrétní a dá se z něj hodně poznat. Proto ho vymazal a nakreslil obecnější mapku Vinlandu se jménem Leifa Eiríkssona. Ještě jednou si to nechal projít hlavou a rozhodl se přece jen přidat zmínku o Haraldu Hardradovi, že byl v těchto končinách s pokladem Michelgardu.“

„Ten první nákres nám něco ukazuje,“ vydechl Jack. „A s neuvěřitelnou přesností.“

„Označuje to křížek.“ O’Connor poprvé za celou dobu roztáhl ústa do úsměvu. „Zdá se, že úsilí přece jen k něčemu vedlo.“

Nad vrcholem duny se náhle zjevil Costas, po pochodu ostrovem mírně zchvácený. „Vrtulník je zpátky,“ vysoukal ze sebe, když k nim došel. „Macleod by rád věděl, jestli se vrátíte na Seaquest II nebo pojedete do Istanbulu. Přistáli v zátoce Disco a čekají na pokyny. Mají plout na sever, kde chtějí provádět výzkum na okraji pevninského ledovce. Některé vědce už asi začínají svrbět nohy.“ Costas si náhle všiml papíru na Jackově klíně a klekl si, aby se podíval zblízka. „Mapa pokladu. To si dám líbit. Kde to je?“

Jack na Costase pohlédl se známou jiskrou v oku a pak namířil prst na oranžovou kouli zářící na obzoru.

„Skoro čtyři tisíce kilometrů západním směrem. Můžeš vyřídit Macleodovi, ať vyhrabe knížku Vinlandských ság, kterou jsem mu dával. Vyčteš z ní, jak nastavit správný kurz na Vinland.“

O’Connor povstal. „Myslím, že už byste měli jít.“ Potřásl Jackovi rukou. „Nevím, kam mě cesta zavede. Mohl byste pro mě udělat ještě jednu věc, Jacku?“

„Samozřejmě.“

„Zjistěte, co se stalo s menorou.“

Jack se usmál a položil O’Connorovi ruku na rameno. „Uděláme pro to všechno. Od chvíle, kdy mi Halfdan půjčil sekeru, se nám celkem daří. Snad jsme si ještě kus válečného štěstí schovali na horší časy.“ Najednou se zatvářil smrtelně vážně. „Ale vy na sebe dávejte pozor.“

Kapitola čtrnáctá

O třicet šest hodin později ležel Jack zachumlaný ve spacím pytli v neprostupné tmě na druhé straně Atlantiku, od vlhké hlíny oddělený jen slabou karimatkou. Urovnal si pod hlavou složené oblečení, které mu sloužilo místo polštáře, a zíral do temnoty. Costas vedle něj hlasitě chrápal a u nohou se mu občas zavrtěl Jeremy. Využil příležitosti strávit noc ve věrné kopii vikinského obydlí, nízké stavbě se silnými zdmi z drnů vybudované přesně na místě, kde si Leif Eiríksson a jeho tlupa severských dobrodruhů před tisíci lety postavili první primitivní přístřešek na březích Severní Ameriky. Pro Jacka to však byla neklidná noc obtěžkaná zlými sny. Stále musel myslet na nevšední příběh, který jim předchozího dne vyprávěl O’Connor na ostrově Iona, o tajném bratrstvu, jež přetrvalo staletí a podílelo se na nejhorších hrůzách moderních dějin. Při každém zdřímnutí obklíčily jeho mysl stejné obrazy: vlčí bohové s vyceněnými tesáky, orli kroužící po obloze, sedmiramenný svícen a zlověstný hákový kříž. Už mu nepřipadaly jako nesourodé útržky z historie, ale podivně do sebe zapadaly a tvořily skládanku plnou démonů a nebezpečí.

Ze spánku Jacka vytrhl hrnek kouřící kávy, který mu kdosi strčil pod nos. Costas ho něžně nakopl a přiblížil k němu svou zarostlou tvář. „Vstávat!“ prohodil zvesela. „Máme naleziště pro sebe jen do oběda. Správci z Kanadských parků to potřebují v poledne otevřít pro nějakou turistickou skupinu.“

Jack zavrčel. Rychle se vztyčil, natáhl si džíny i modrý rybářský svetr a zavázal si boty. Když zavadil o ránu na stehně, bezděčně sebou škubl a vzpomněl si na ledovec. V sluneční záři, jež se lila dovnitř malým vchodem, viděl Jeremyho, jak si balí karimatku a spacák. Přijeli v noci, kdy panovala dokonalá tma, a teprve nyní mohl Jack posoudit velikost příbytku. Byl podlouhlý a nízký, postavený z drnů podepřených dřevěným rámem, měl podlahu z udusané hlíny a šikmou střechu. Jack si dokázal představit, že se do něj mohlo vejít dvacet nebo třicet lidí z různých rodin, kteří se schoulili kolem rovnoměrně rozmístěných ohnišť. Během dlouhých zimních měsíců to bylo určitě vlhké temné místo čpící zatuchlinou. Jack už chápal, proč Vikingové vždycky toužili po čerstvém vzduchu a moři, proč v létě tak rádi pečovali o svá stáda a vyplouvali vstříc novým krajům jako nájezdníci a dobyvatelé.

Vzal si kávu, skloněný prošel dveřmi do venkovního světa a hned si musel zakrýt oči před jasem ranního slunka. Na trávě opodál se rýsovalo červenobílé tělo vrtulníku Sikorsky S-61N Sea King z výzbroje Kanadské pobřežní stráže, který je přivezl na odlehlý poloostrov na severu Newfoundlandu až z Husí zátoky v Labradoru. Tam totiž leželo nejbližší letiště, kde mohl stroj Embraer z letky Mezinárodní námořní univerzity přistát. Jack se odvrátil od helikoptéry a rozhlédl se po okolním nalezišti. Dlouhý dům byl jedním ze tří drnových příbytků nově postavených na okraji původní vikinské osady, jen několik metrů od louky, kde norští archeologové v roce 1960 objevili původní tři stavení spolu s primitivní kovárnou. Našli jen nízké pahorky na místě někdejších drnových zdí, strašidelné jámy po sloupech a ohništích a také hrstku dávných předmětů, to však stačilo jako jasný doklad dávného vikinského osídlení. Jack se podíval přes bujné pastviny k mořskému břehu a dál ke skalnatým ostrůvkům s řídkou zelení, které vyvstávaly na severním obzoru. Naleziště sice postrádalo lesk starověké hrobky či ztraceného města, znamenalo však jeden z největších archeologických objevů všech dob, nezvratný důkaz, že dobrodruzi ze Starého světa vstoupili na americký kontinent pět set let před Kryštofem Kolumbem. Byla to první známá evropská osada v Severní Americe a současně první místo, kde se v Novém světě tavilo železo. A Jack si dobře uvědomoval, že se chystají otevřít úplně novou kapitolu v dějinách tohoto místa, o které by bez nálezu mappy mundi nemohli ani snít. Teprve když dopil kávu, noc pro něj definitivně skončila a vstoupila do něj nová síla.

„Ani se nechce věřit, že Iona leží víc než tři tisíce kilometrů na východ odsud.“ Jeremy strčil do dveří svou rozcuchanou hlavu. V příští chvíli už stál vedle Jacka s hrnkem kávy v ruce a mnul si rozespalé oči. „Ale vypadá to tam hodně podobně, co? Vikingové se tady mohli cítit jako doma.“

„To vy taky, ne?“ mrkl na něj Jack.

„Moje matka pochází z Kanady, z Nového Skotska,“ odpověděl Jeremy. „Byl jsem tady jako kluk a tak mě to nadchlo, že jsem se rozhodl studovat severskou archeologii. Nevěřili byste, jak málo lidí sem jezdí, i když je to památka zařazená do Světového dědictví UNESCO. Když si člověk přečte pár knížek o historii, musí nutně získat dojem, že evropská stopa v Severní Americe začíná až u Johna Cabota v roce 1497.“

„Ale Vikingové se tady dlouho nezdrželi.“ Costas zaslechl Jeremyho slova, když skládal před domem lůžkoviny, a přidal se k nim. „Myslel jsem, že L’Anse aux Meadows byla spíš základna, sezonní tábořiště.“

Jeremy přikývl. „Z pohledu archeologie bylo tohle místo osídleno nanejvýš několik let a pak sem ještě občas někdo zajel. Ty tři dlouhé domy dokázaly pojmout až sto lidí, takže šlo možná o pokus založit stálou osadu. Byly tu i ženy a dobytek. Ale nepodařilo se. Mluvíme o období kolem roku 1000, možná o něco později. Island byl kolonizován z Norska někdy na konci devátého století, Grónsko začal osídlovat Eirík Rudý zhruba o sto let později, takže právě odtud nejspíš připluli osadníci do Ameriky. Stavba domu z drnů je typická pro Island a Grónsko toho období. Leif Eiríksson byl syn Eiríka Rudého, jak už jméno napovídá.“

„Asi zkoušeli, kam až sahá jejich svět,“ poznamenal Jack. „I Féničané to dělali. Jejich nejvzdálenější osady pocházejí ze samých počátků objevitelských cest a žádná dlouho nevydržela. Mogador v západní Africe, Cornwall v Británii. Skrývaly sice lákavý obchodní potenciál, ale byly daleko a příliš zranitelné. Tady to asi bude totéž.“

„To je dobrá myšlenka,“ přitakal Jeremy a prohrábl si vlasy. „Výkopy tady v sedmdesátých letech odhalily množství důkazů o zpracování dřeva, přípravě trámů a prken vhodných ke stavbě lodí. Dneska není lehké si to představit, ale rostly tady husté listnaté lesy končící až u pastvin támhle nahoře. Islanďanům a Gróňanům, kteří doma lesy neměli a museli vozit klády ze Skandinávie, to určitě připadalo jako zlatý důl. Opravovali tu lodě a možná dokonce stavěli nové, ale většina dřeva pravděpodobně putovala do Grónska a na Island.“

„Tak tomu nerozumím,“ ozval se Costas. „Když tady měli tolik dřeva, navíc spoustu pastvin a ryb, proč nezaložili stálou kolonii?“

„Skrelingové,“ vysvětlil mu Jack.

„Kdo?“

„Tak říkali Seveřané domorodým obyvatelům, Indiánům,“ odpověděl Jeremy. „Znamená to mizerové, což dostatečně vypovídá o přístupu Vikingů. Na Newfounlandu jich tehdy žilo poměrně dost a díky válečným kánoím a lukům mohli s Vikingy směle soupeřit. Archeologické nálezy moc konkrétního neříkají, ale v ságách se dochoval krutý příběh. Když sem Leif Eiríksson poprvé dorazil, vztahy s domorodci byly asi od začátku napjaté. Brzy přišly první konflikty a násilné střety. Občasné vraždy na jedné či druhé straně mohly časem přerůst v otevřenou válku. Skrelingům přispěchaly na pomoc další kmeny a Vikingové najednou čelili výrazné přesile. Vrhli proto veškeré síly na obranu téhle osady a vybudovali kolem svých obydlí ohradu ze dřevěných kůlů. V takové situaci se nemohli starat o dobytek, lovit ani rybařit, to vedlo k zeslábnutí a častým nemocem. Nedokázali kácet stromy a posílat opracované klády domů, což byl hlavní důvod, proč se tu usadili. Ságy vyprávějí, že Leifův bratr Thorvold zemřel po zásahu šípem, a to mohlo pro osadu znamenat poslední ránu.“

„To mi připomíná Otce poutníky v americkém Jamestownu,“ podotkl Jack. „V obklíčení nepřátelských domorodců, sužovaní hladem a nemocemi.“

„Znám ještě temnější příběh.“ Jeremy vytáhl z kapsy ohmatanou brožovanou knížku. „Tohle jsou Vinlandské ságy, které se předávaly v ústní podobě, a ve třináctém století je na Islandu někdo zapsal. Bylo by zavádějící je chápat jako historickou literaturu, někdy si protiřečí a obsahují nepřesnosti, ale objev téhle osady dokazuje, že jsou založené na skutečných výpravách. Podle Vyprávění o Gróňanech další z potomků Eiríka Rudého, dcera Freydis, uspořádala expedici do Leifsbúđiru, ‚Leifových domů‘ jak říkali táboru ve Vinlandu. Měla dvě lodě: jedna vezla přibližně třicet Gróňanů, druhá zhruba tolik Islanďanů. Hned jak spustili kotvy, nastala rozepře, možná šlo o ženy nebo o nějakou odvěkou zášť. Freydis a Gróňané se rozběsnili a jako smyslů zbavení povraždili všechny Islanďany. Samotná Freydis pobila všech pět islandských žen a pravděpodobně i jejich děti. Pokud se to opravdu stalo, ta hrůza se nejspíš odehrála v noci v jednom z těchto domů.“

„Krevní msta,“ zamumlal Jack a vzpomněl si na svůj neklidný spánek. „Doufám, že to není jediná věc, kterou jsme od Vikingů zdědili.“

„Známe přesné datum, kdy k tomu mělo dojít?“ zeptal se Costas.

„Radiokarbonové údaje by zhruba odpovídaly době založení osady kolem roku 1000, s tím, že další výpravy popsané v ságách se uskutečnily v průběhu dalších patnácti let. Freydisina expedice byla možná poslední.“

„Až do výpravy Haralda Hardrady.“

„A my jsme tady proto, abychom to zjistili.“ Jack si dychtivě promnul ruce a pohlédl na drobné válcové pouzdro, které Jeremy položil vedle tašek. „Je čas znovu se mrknout do mapy.“

O dvacet minut později stáli na pláži několik set metrů od archeologického naleziště. Za nimi se vlnily louky obklopující dávnou vikinskou osadu a po obou stranách se táhly nízké obrysy pobřeží. Dva příslušníci Kanadské pobřežní stráže vedle nich připravovali lehký nafukovací člun Zodiac, který přinesli z vrtulníku. Jack si zakryl oči a zadíval se na moře. Vzduch byl stejně průzračný jako nad ledovým fjordem a větřík s sebou přinášel náznaky chladného proudění, jež stékalo po ledu severním směrem i teď v červnu. Jack si najednou vzpomněl na ledovec v dalekém fjordu a přemítal, zda nakonec roztaje někde poblíž těchto břehů a umožní Halfdanovi spočinout ve stopách jeho druhů. Tu myšlenku však rázně zaplašil a soustředil se na nízký skalnatý útvar, který vyčníval několik kilometrů od břehu.

„Velký svatý ostrov,“ pronesl tiše. „Kvůli němu jsme tady.“

„Je to určitě on.“ Jeremy držel nákres Richarda z Holdinghamu a porovnával jej s fotokopií námořní mapy. „Podle toho, co říkala Maria, byl Richard puntičkář, a dá se proto čekat, že mapu překreslil s maximální přesností, asi podle původního náčrtu, který se k němu nějak dostal z Grónska.“ Znenadání mapku odložil a spěchal k nedalekému pahorku, odkud stoupal proužek dýmu z tábornického vařiče.

„A co vlastně hledáme?“ otázal se Costas. „Keramiku, mince nebo tu rezavou sekeru?“

Jack se na přítele usmál. „Kdepak. Během osmi let výkopů v L’Anse aux Meadows v šedesátých letech se našly jen čtyři severské předměty. Bronzová jehlice, kamenná petrolejka, vřeteno a úlomek pozlacené mosazi. Na komunitu, která čítala přes sto lidí a žila tu několik let, to není mnoho. Norové všechno vzorně uklidili a nic nevyhazovali. Jestli po sobě chtěl Harald Hardrada něco zanechat, možná to objevíme. Pokud ne, nejspíš nenajdeme vůbec nic.“

Jeremy se přibelhal travou se dvěma dřevěnými mísami a lžící, které hned vrazil Jackovi s Costasem. „Tohle jsem sám vyřezal jako kluk,“ oznámil jim hrdě. „Věrné kopie nádob z Grónska. A to vevnitř je originál.“

Costas podezíravě zamžoural na ztuhlou hmotu ve své misce a poklepal na ni lžící. „Pravda, staře to vypadá. A smrdí to jako čert. Snad to není jídlo?“

„Můj vlastní recept.“ Jeremy na něj nedbal. „Přišel jsem na něj analýzou severských smetišť. Hrubá ječná mouka, buráky a borová kůra. Něco jako ovesná kaše. A celkem dobrá.“

„A vy si nedáte?“

„Omlouvám se, ale nevydržel jsem to. Svoji porci už jsem snědl.“

„Výborně.“ Costas přičichl ke lžíci a zkusmo ochutnal. „No nazdar. S tím smetištěm jste tedy nelhal.“

„Nic lepšího nedostanete. Aspoň si můžete připadat jako Vikingové. V L’Anse aux Meadows je moderní jídlo zakázáno.“

Costas zabručel a Jeremy se obrátil k Jackovi, který rychle zhltl obsah misky a znovu se zadíval na mapu.

„Odsud nebylo cesty zpět,“ řekl Jack. „Jestli se opravdu dostali tak daleko, nikdo z Haraldových mužů se nemohl vrátit domů živý. Koupili si jednosměrnou jízdenku na konec světa.“

„A co jejich průvodci?“ Costas huhlal zalepenými ústy a vrhal na Jeremyho vyčítavé pohledy.

„Nevěřím, že by někdo z Gróňanů doprovázel Haralda až sem,“ odvětil Jack. „Po Halfdanově pohřbu už jim zbyla jenom jedna loď, takže by se neměli jak vrátit. A navíc by ještě v Ilulissatu museli čekat na pomoc norských lovců a rybářů, kteří by v létě zabloudili na sever až do Norđsrety.“

„Něco mi vysvětli,“ ozval se Costas. „Jsme tady kvůli popisu Vinlandu se zmínkou o Haraldu Hardradovi na mappě mundi. Jak se zpráva o tom, že tady Harald byl, dostala zpátky do Anglie? Jak se o ní mohli félag a Richard z Holdinghamu po takových letech dozvědět?“

„Můžeme vycházet z toho, co nám říkal O’Connor. Biskupovi a členovi félagu, který přijel do Grónska začátkem dvanáctého století, se podařilo vymámit informace o Haraldově výpravě z místních Norů. Průvodci, kteří se vrátili z ledového fjordu do osady na západě Grónska, asi vyprávěli příběh o Haraldově pouti do Vinlandu a ten se pak předával z generace na generaci. Pokud se můžeme držet dějin Islandu, Gróňané měli bohatou tradici ság a některé dokonce šířili tajně. Žádná z nich nepřežila záhadné zmizení Gróňanů o několik staletí později.“

„A co ten křížek na mapě?“ nechápal Costas. „Jestli vážně něco označuje, jak to obyvatelé Grónska mohli vědět?“

„Snadno,“ odtušil Jeremy. „Norové po sobě nechali znamení, směrovky. Bez nich by to v rozlehlé oblasti, která byla tak málo probádaná, asi vůbec nešlo. Některé z kamenných mohyl kolem Baffinova zálivu možná ve skutečnosti nepostavili místní Eskymáci, ale Norové. Vyprávění o Gróňanech dokonce popisuje, jak Thorvold – ten, kterého zabili Indiáni – vztyčil na mysu severovýchodně odsud kýl vyznačující cestu. Tomu místu se proto říká Kjalarnes, Kýlový mys.“

„Takže Velký svatý ostrov byl všeobecně známým ukazatelem.“

„Myslím, že nejen to,“ odpověděl Jack. „Skutečnost, že byl ostrov na mapě tak přesně vyznačen, naznačuje něco víc. Něco, co úzce souvisí s Haraldovou výpravou. Je to jen úvaha, ale co když Harald před odjezdem z Ilulissatu slíbil grónským průvodcům, že zanechá znamení, kudy se plavil. Gróňané mu mohli logicky navrhnout svůj vlastní ukazatel na Velkém svatém ostrově, který by Harald snadno našel. Gróňané se tam možná už sami neodvážili, aby se přesvědčili o jeho osudu, ale vzpomínka na Haraldův slib žila dál.“

„Tak uvidíme, jestli tam na nás čeká.“ Costas podal Jeremymu prázdnou misku a ukázal na jeho batoh. „Nemáte pivo nebo medovinu, kterou by se to dalo spláchnout?“

„Bohužel vás nepotěším, ale mám jiný originální nápoj. Je to takový nakyslý řídký jogurt z kravské syrovátky, který se nechá několik týdnů odstát v otevřené kádi. Nejlíp chutná teplý. Jestli chvilku vydržíte, ohřál bych…“ Ale Costas už vyděšeně couval k pláži a zvedal ruce na obranu. Jack se na Jeremyho zazubil a pohodil hlavou ke člunu. „Tak jsme posnídali.“ O chvíli později už si zapínali zipy potápěčských obleků a záchranné vesty, které jim půjčili Kanaďané z pobřežní stráže. Pomohli vytlačit člun do mělčiny, pak skočili na palubu a usedli na nafukovací plováky, zatímco jeden z členů posádky nahodil závěsný motor. Jak pomalu hrkotali ze zátoky, otočili se a pozorovali vzdalující se obrys pobřeží.

„Je příliv,“ křikl Jeremy do rámusení motoru. „Za odlivu je celá zátoka na suchu. Když voda klesla, Vikingové kladli pasti na lososy, a při dalším odlivu je sbírali. Nedostatkem jídla Haraldovi muži rozhodně netrpěli.“

Přidali plyn a člun vyplul z průzračné mělčiny vstříc temnému tyrkysu širého moře. Ostrov před nimi náhle ozářil jasný paprsek slunce, který se prodral mezerou v mracích, jež začínaly vládnout obloze.

„Střepina z Mjøllniru,“ vykřikl Jeremy.

„Co?“

„Staří Norové věřili, že blesky a paprsky jsou ve skutečnosti střepiny, které odlétly od Mjøllniru, Thorova kladiva,“ houkl Jeremy. „Bývá to dobré znamení.“

„Další norské věštby už radši ne,“ zaúpěl Costas. „Začíná se mi zdát o vlkodlacích a krvavých orlech.“

„Neboj.“ Jack se usmál na Costase přes vodní tříšť. „To přejde. A brzy budeš mít pod nohama zase pevnou zem.“

Kapitola patnáctá

Po dalších dvaceti minutách stáli na závětrné straně Velkého svatého ostrova nedaleko nejsevernějšího výběžku Newfoundlandu, potápěčské obleky odložili u člunu. Ostrov ležící před nimi byl asi kilometr dlouhý a půl kilometru široký a tvořily ho skály občas přerušované mokřinami a lukami. Na různých místech vybíhal do nízkých hřebenů, které si Jack prohlížel lehkým dalekohledem.

„Jó, to je moje.“ Costas spokojeně vzdychl a nazul si turistické boty. „Honba za pokladem.“

„Teď se ale musíme obejít bez moderních vymožeností.“ Jack sklopil dalekohled a podíval se na Costase, který si právě zavazoval tkaničky. „V tomhle terénu jsme s geofyzikou v koncích, ale stejně by nám tady nebyla nic platná. Musíme se spolehnout na vlastní oči. Jiným způsobem se podle mě poklad stejně ani najít nedá.“

„A co vlastně hledáme?“

„Bude to někde v nejvyšším bodu, nebo na nápadném místě na svahu k moři. Ale poznáš to stejně dobře jako já. Nějaká mohyla nebo vrstva kamení, které vypadají až moc pravidelně a mohly by pocházet ze zhroucené hromady. Ale jestli tady stál ukazatel ze dřeva, jako ten kýl v ságách, tak máme asi smůlu.“

Trojice se roztáhla do šířky asi dvaceti metrů a začala stoupat směrem ke středu ostrova, Jack kráčel uprostřed. Terén byl celkem lehký, museli však zdolávat holé kameny i podmáčené výmoly, což Jackovi připomnělo putování Ionou před několika dny. Když zdolali první kopeček, Costas se náhle zarazil a upřel pohled na zem. Jack to koutkem oka zachytil a otočil se. „Děje se něco?“

„Musím myslet na ty Haraldovy Vikingy.“

„Mluv.“ Jack si dal pohov a dychtivě se na Costase zadíval.

„Neměli s sebou ženy. Teda kromě té Haraldovy holky, ale ta se nepočítá.“

„Maria to tak říkala. Ale nezapomeň, že neměli v úmyslu tady založit kolonii. Šli od bitvy k bitvě a směřovali k poslednímu souboji ze všech. Když cestou na nějakou narazili, samozřejmě byli rádi, ale v hlavě měli vznešenější cíl. Navíc na tom nebyli fyzicky zrovna nejlíp.“

„Máš o ni strach?“ zeptal se Costas. „Myslím o Mariu.“

Jack chvíli mlčel a pak odpověděl. „Ona se o sebe už nějak postará. Ale O’Connor je v nebezpečí.“

Zhruba o dvě hodiny později prošli celý ostrov, avšak bezvýsledně. Jack ostatním utekl a bloumal po kamenitém břehu na západní straně ostrova. Začínal být nesvůj a hlavou mu znovu blikaly vzpomínky na noční neklidné sny. Poprvé ho vážně napadlo, že možná došli na konec cesty. Pro archeology, kteří se vydali po stopách Vikingů před nimi, bylo tohle pusté a odpudivé místo zosobněním triumfálního nadšení, v jehož světle i skrovné severské vykopávky v L’Anse aux Meadows zářily jako poklad faraona Tutanchámona. Zde však stopa končila. Dál na západ či na jih se nikdy nenašlo nic konkrétního, žádný doklad o vikinském osídlení nebo krátké zastávce.

Jack si dřepl na břeh, zvedl ze země plochý oblázek a mrštil jím do vody. Počítal, kolikrát skočí nad hladinou, dokud se definitivně neponořil. Možná to byl skutečně konec severského světa, předěl posmrtného života. Možná právě zde Vikingové svedli svou bájnou poslední bitvu ragnarök. Už na ostrově Iona pocítil Jack neobyčejnou blízkost k Haraldu Hardradovi, jako by byl jeho spřízněnou duší na druhé straně hranice. Maria mu vyprávěla o víře Norů, že lidé s toulavou povahou se vydávají po stezkách svých dávných duchovních druhů, a Jack propadl dojmu, že Harald ho za sebou kamsi táhne. Jenže teď si připadal úplně v koncích. Tápal v mlhovinách nejistoty a neměl nejmenší tušení, co dál.

Třeba Harald na tomto místě před dávnými časy prožíval totéž. Jack se v duchu vrátil k mapě, k lodi v ledu a Halfdanově mocné sekyře. Přece si to celé nevymyslel. Opravdu se to stalo. Musí tady být něco víc. Přitiskl dlaně k tvrdým skaliskům a modlil se, aby mu ostrov vydal tajemství. Znovu si vzpomněl na sekyru. „Válečné štěstí,“ zašeptal si pod vousy. Pak vstal, rázně vykročil do kopce a po chvíli si všiml svých dvou kolegů na skalní desce u východního břehu. Za několik minut tam došel, podal jim láhev s vodou, a teprve pak se napil sám. „Za hodinu začne odliv a budeme muset zmizet. Čekám na vaše návrhy.“

„Zrovna jsem říkal Costasovi,“ začal Jeremy, „že mi tady něco nesedí. Jde o tu mapu.“ Vytáhl nákres Richarda z Holdinghamu a rozložil jej na kameni. Pak se posadil, sepjal ruce za hlavou a zadíval se na něj. Náhle vyskočil nadšením. „No jasně, já hlupák,“ vyhrkl. „Víte, jak jsem vám říkal o Richardovi, že byl puntičkář? Koukněte se na ten nákres pořádně. To není žádný křížek, ale symbol Thorova kladiva, kmen se dvěma rameny, která nahoře tvoří špičku.“

„Výborně,“ odtušil Costas nechápavě. „Ale v čem nám to jako pomůže?“

„Řekněme, že našli kámen toho tvaru a u něj postavili mohylu. Třeba to nebylo nejlepší místo pro maják, ale staří Norové by se přesně takhle zachovali. Kdyby to znamení přehlédli, urazili by samotného Thora.“

„A my jsme ho právě našli,“ zvolal Costas znenadání. „Podívejte se pod nohy.“

Sklopili oči a uvědomili si, že deska, na níž stojí, je podivuhodně pravidelného tvaru. Bez nápovědy by si toho nepovšimli, ale jak si kámen pozorně prohlíželi, z jistého úhlu už byla zřejmá podobnost se symbolem Thorova kladiva patrná.

„Takže,“ pokračoval Jeremy rozechvěle, „nás teď zajímají značky, pravděpodobně runy. Koukejte pod převisy, na místa, kam není normálně vidět.“

Seskočil ze skály, vydal se podél okraje a upřeně si prohlížel zvětralou žulu. Po několika vteřinách se ponořil pod jeden z převisů a vzápětí se ozvalo tlumené zavýsknutí. Když Jack seskočil dolů, Jeremy ho vzal za ruku a přitiskl ji ke spodní straně desky. „Cítíte to?“

Jack přejel rukama po drsném vlhkém kameni a pod prsty ucítil propojené rýhy, jakoby vyhloubené. „Dvě runy,“ zamumlal. „Ta první je třetí znak z norského futharku, zvuk TH. Jelikož tady máme jen dvě runy, nejspíš nepůjde o písmena nějakého slova, ale o symbol, což je v tomto případě orel.“

„Orel,“ zamyslel se Jack. „Nemůže to znamenat Haraldovu loď?“

„Druhá značka to potvrzuje,“ řekl Jeremy. „Měl byste se na ni podívat.“ Vylezl ven a podal Jackovi svítilnu. Ten se skrčil a vystřídal Jeremyho pod skaliskem. Namířil světlo přímo na sedmiramenný symbol menory. Oněměl úžasem a zatajil dech. Nemohl tomu uvěřit. Na tomto místě musel být sám Harald Hardrada a dívat se na znamení, která vyryli jeho muži. Možná byl až dosud posledním člověkem, který je spatřil. Povrch skály zbrázděný runovými symboly připomínal kameny, které si Jack prohlížel před dvěma dny na ostrově Iona, vytesaný symbol menory však dosud viděl jen na Titově oblouku v Římě. Obraz, který se jim nyní naskytl, odporoval snad všem historickým poučkám. Bylo to cosi neskutečného. Musel prudce zamžikat, aby si připomněl, že se nachází na druhé straně Atlantského oceánu, tisíce kilometrů od Iony i Říma.

Když Jack vyšel ven, široký úsměv na tváři. Poplácal Jeremyho po zádech a zavrtěl hlavou. „Tak tohle stačí. Bohatě. Gratuluju, Jeremy.“

„Co ty runy znamenají?“ otázal se Costas.

„Orla, Haraldovu loď a symbol jeho pokladu,“ odvětil Jack.

„Harald tady byl.“

„Tak nějak.“

„Opravdu se to stalo.“ Jeremy se svezl na trávu vedle skály, nadšený, ale vyčerpaný. „To ovšem staví všechny učebnice dějepisu na hlavu. Vinland nebyla jen obyčejná osada, ale místo, které osobně navštívil nejvyšší král Vikingů.“

„A pak pokračoval dál,“ zabručel Jack.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Costas a s nelibostí se zahleděl na nízké pobřeží, kde začínal cákat déšť. „Jestli byl tenhle zapadákov pro Nory takový ráj, proč tu tedy Harald nezůstal?“

„Seveřané hodně věřili na duchy,“ vysvětloval Jeremy. „Hranice mezi jejich vlastním světem a světem duchů byla propustná a snadno překročitelná. Vlčí bůh, orlí bůh, zlý bůh Loki… kterýkoli z nich se mohl zjevit v různých převlecích lidem, kteří měli seid, něco jako dar jasnozřivosti. Mohli tady strašit duchové zemřelých. Když sem Harald a jeho věrní přijeli, třeba cítili nějakou zlou sílu.“

„A ani nemuseli být jasnovidci,“ zahučel Costas. „Po padesáti letech tu asi ještě zůstaly kostry, zvlášť jestli ležely v některém z domů.“

„Haraldovi muži by nejspíš považovali za svou povinnost kosti posbírat a zpopelnit a potom spálit a zakopat všechno, co se dalo,“ dodal Jeremy. „A tyhle runy měly pravděpodobně dvojí význam. Znamenaly ochranné kouzlo, které mělo držet na uzdě duchy tohoto místa a zajistit, aby Harald se svými druhy přečkal cestu ve zdraví. Bylo to runové zaříkávadlo, galdrastafir.“ Vstal, sáhl pod převis a přejel prsty po čarách vytesaných do skály. „Jedna runa mohla být orlí zobák, další vlčí zub, jiná Thorovo kladivo.“

„A jedna zobrazovala menoru,“ dodal Jack tiše.

„Jak se na to tak koukám, mám čím dál silnější pocit, že z menory se stala Haraldova vlastní runa. Nebyla jen symbolem jeho chrabrosti a úspěchů, ale taky určitým talismanem, který ho provázel osudem.“

„U Stamford Bridge přežil v podstatě jen zázrakem,“ podotkl Jack. „Jako správný Viking doufal Harald ve slavnou smrt na bojišti, ale skutečnost, že jí unikl, mohla být znamením, že ho čeká ještě větší bitva. Ve stavu polovičního šílenství možná on i jeho muži překročili hranici spirituálního světa a uvěřili, že jsou předurčeni svést konečný souboj ragnarök.“

„Vzpomeňte si, co říkal otec O’Connor,“ nadhodil Jeremy. „Staří Norové věřili v předurčení a mysleli si, že o osudu člověka je rozhodnuto už v okamžiku zrození. Haraldovi možná připadalo, že má to nejdůležitější ještě před sebou a to ho hnalo dál. Potřeboval odejít z tohoto světa s triumfem hodným svého jména, aby naplnil obraz velkého severského hrdiny.“

„Chlapi, vy na to jdete moc vědecky,“ zoufal si Costas. „Mě by hlavně zajímalo, kam odsud pokračoval.“

Jack s vážnou tváří přikývl. „No, každopádně tady mohli doplnit zásoby vody i jídla a opravit loď. Jednou z prvních věcí, kterou tu archeologové v šedesátých letech našli, byla primitivní kovárna, kde se z místní železné rudy vyráběly nýty. A některé odštěpky dřeva nalezené u pobřeží mohly být od toho, jak Haraldovi muži dělali nové bednění trupu.“

„Ale kam vyrazili? Na východ? Nebo snad na jih?“

„Na západ leží ústí řeky svatého Vavřince a tam by museli pracně překonávat říční proud,“ mínil Jeremy. „A kdyby pokračovali dál stejným směrem, měli by určitě strach, že doplují na konec světa a spadnou do Ginnungagapu, velké propasti.“

„To by nebyl zrovna slavný konec,“ poznamenal Costas. „Takže zamířili na jih?“

Jack pokýval hlavou, pak se otočil, dřepl si zády ke skále a vytáhl z batohu kapesní počítač. „Teď se vám zase musím omluvit já, že jsem něco tajil. Jsem už o krok dál.“ Otevřel obrazovku a zapnul počítač, Costas s Jeremym k němu přiklekli. Po několika vteřinách se na monitoru rozzářil izometrický obraz severské veslice.

„Tohle mi poslal Lanowski mailem včera v noci, když jste už oba spali,“ objasnil jim. „Je to trojrozměrný obraz naší vikinské lodi v ledu, založený na fotogrametrických údajích, které jsme získali uvnitř ledovce. Za předpokladu, že Vlk a Orel byly sesterské lodi, můžeme si celkem dobře představit, jak vypadala veslice, která přivezla Haralda a jeho muže do Vinlandu.“

Jack natáčel obrázek do různých úhlů a zvětšoval jednotlivé detaily. Měli před sebou elegantní plavidlo s jedním stěžněm, čtvercovou plachtou a širokou palubou, z níž souměrně stoupala příď i záď. Trup sestával z překládaných planěk připevněných nýty a hřeby. Kýl byl hluboký a jeho spodní prkna vybíhala v ostrém úhlu, což lodi poskytovalo odolnost vůči bočním proudům. Pod okrajníkem byly rovnoměrně rozmístěné otvory pro vesla a z podstavce na zádi čnělo kormidelní veslo, jaké Jack s Costasem viděli u veslice zamrzlé v ledu. Lanowski vynechal vyřezávané ozdoby zkrášlující přední vaz, ale na zádi vlál bílý prapor, na němž se při bližším pohledu ukázal typický znak Mezinárodní námořní univerzity a pavoučí tvary sedmiramenného svícnu.

„Pane jo,“ utrousil Costas. „Ten chlap má přece jen smysl pro humor.“

„Po přezimování v ledovém fjordu potřebovali připravit loď na cestu na jih,“ ujal se slova zase Jack. „Nesmíte zapomenout, že podle vikinských zvyklostí to byla posvátná loď, ve které Harald před čtvrt stoletím prchal ze Zlatého rohu. Měli co dělat, aby ji po drsné plavbě z Iony a zimní přestávce dali znovu dopořádku.“

„O kterém ročním období se tu přesně bavíme?“

„Paleoklimatologové z Macleodova týmu si dali záležet na ledových jádrech odebraných z místa, kde loď uvízla. Zdá se, že na přelomu let 1066 a 1067 panovala v Grónsku hodně krutá zima, která předznamenala malou dobu ledovou ve středověku. Davisova úžina se mohla zbavit ledových ker až někdy v květnu nebo začátkem června.“

„Když se rozhodli přesednout na jedinou loď, Orla, mohli použít dřevo z druhé veslice k její opravě,“ poznamenal Costas.

„Přesně tohle Lanowski zjistil při prohlížení snímků,“ potvrdil Jack. „Ze záďové části si vzali žebra a dokonce i kus kýlu.“

„A co těsnění?“

„Zimu mohli přežít jedině díky lovu a rybaření v ledu,“ řekl Jack. „Určitě s sebou měli grónské Nory, kteří jim sloužili jako průvodci. Ukázali Haraldovým mužům, jak konzervovat dřevo velrybím tukem proti červotoči a jak vyrobit lano z mroží kůže.“

„A taky jim asi poradili, že nemá cenu plout na sever,“ nadhodil Costas.

„Vikingové mohli teoreticky zamířit severozápadní cestou přes Arktidu k Beringově úžině, ale neexistuje důkaz, že by se kdy vydali na západ od Baffinova zálivu,“ odpověděl Jeremy. „Pár norských věcí se sice našlo i daleko na severu na ostrově Ellesmere, což je na samotném okraji polárního ledovce, ale ty nejspíš sebrali Eskymáci z vraků lodí nebo z opuštěných norských osad v Grónsku. Trochu to připomíná pozůstatky Franklinovy expedice, která v roce 1845 marně pátrala po severozápadní trase. Směsice nálezů pohlcených jinou kulturou.“

„Trochu mě to děsí,“ zamumlal Costas. „Všude, kam vstoupíme, jsme na stopě Vikingům, ale jako by nám přesto nějak záhadně unikali. Byli tady vůbec? Asi už začínám věřit na duchy.“

Jack pohodil hlavou k nízkému obrysu pobřeží, které měli za zády, a k nalezišti L’Anse aux Meadows. V duchu si představil vikinskou veslici se svinutou a vytaženou plachtou kotvící ve skučícím větru na mělčině. „To si piš, že tady byli. A nezapomínej na naši loď v ledu.“

„Takže můžeme říct, že sem přišli, dejme tomu, koncem června roku 1067?“ zeptal se Jeremy.

„Když ledová kaše zmizela a počasí se uklidnilo, dalo se sem z Ilulissatu celkem snadno doplout přes Davisovu úžinu a pak podél pobřeží Baffinova ostrova a Labradoru, jak jim vyprávěli Gróňané,“ vysvětloval Jack. „Je to taková úzká cesta uprostřed ledovců, ale s partou zdatných veslařů s krátkým záběrem by to snad šlo zvládnout. Možná jim celou cestu foukal vítr do zad. Taková loď dokázala proplout bouřemi, byla mrštná, takže si poradila i s divokým mořem, a měla dostatečně vysoký bok, aby se trup nepotopil pod tíhou ledu. A Norové byli navíc vynikající kormidelníci. Měli jakýsi sluneční kámen, který při špatném počasí zachycoval polarizované světlo a ukazoval jim, kde je slunce. Většinou se ovšem spoléhali na vlastní smysly a na důvěrnou znalost moře i hvězd. Jestli Harald někdy zabloudil ve věčné mlze u zdejšího pobřeží, řídili se vůní země, závanem borových lesů.“

„A ty opravdu myslíš, že Vinland byl jejich zaslíbenou zemí?“ Costas se znovu pochybovačně zadíval směrem k pobřeží. „Vždyť tady není nic než nevlídná pustina.“

„Ale první Vikingové, kteří sem dorazili, to viděli jinak. Zdejší krajina měla všechny předpoklady pro slušný život.“ Jack se odmlčel a zadumaně pohlédl na pevninu. „Jenže v Haraldově době už nad tímhle místem visel stín Freydisina zločinu. Gróňané o něm museli vědět a možná varovali Haralda, aby sem nevstupoval. Půl století po událostech popsaných v bájích mohl mít Vinland špatnou pověst země, odkud se jen málokdo vrátil živý. Norové měli pro strach uděláno, ale byli dost pověrčiví a tohle místo považovali za prokleté. Nechtěli se tady radši moc zdržovat.“

„A navíc tu žili Skrelingové.“

Jack přikývl. „V té době už počet Haraldových mužů zdaleka nedosahoval plného stavu veslice, do které se vešlo zhruba třicet lidí. O existenci Skrelingů pravděpodobně věděli od grónských Norů. Jít s nimi do střetu by se rovnalo sebevraždě. Proto se nejspíš nenápadně vkradli do zátoky, vzali si dřevo a železo, které potřebovali, nabrali borovou pryskyřici na těsnění, zabili pár sobů na oblečení a potravu a naložili tolik ryb, masa i ovoce, kolik uvezli. Pak možná osadu podpálili a zastavili se na tomhle ostrově, kde zanechali znamení, než navždycky opustili Leifsbúđir.“

„A vydali se na jih,“ doplnil Costas.

„Podél pobřeží Newfoundlandu, přes Nové Skotsko a možná kolem východu Spojených států,“ souhlasil Jack. „Vzpomínáte si na simulační program, kterým Mustafa modeloval denní postup uprchlíků z Atlantidy v oblasti Černého moře? Požádal jsem Lanowského, aby s jeho pomocí vypracoval plán pohybu vikinské lodi po naší trase a vzal v úvahu všechny informace o veslici, pravděpodobné roční období i povětrnostní podmínky jedenáctého století. Nový kanadský kapitán Seaquestu II zná tyhle vody jako vlastní boty a řekl si k tomu svoje. Vikingové byli jako dávní námořníci ze Středozemního moře. Svůj postup měřili v takzvaných doegrech. Díky převládajícímu zadnímu proudění a větru se plavili na jih značnou rychlostí. Během tří týdnů mohli obeplout cíp Floridy a proniknout až do Karibiku.“

„Do Karibiku?“ zahvízdl Costas. „To snad ne.“

„Je to jen domněnka,“ upřesnil Jack. „Ať se dostali kamkoli, během týdne nebo deseti dnů od vyplutí by potřebovali vystoupit na břeh, aby obnovili zásoby vody a jídla. Řekněme, že po vylodění znovu narazili na domorodce a museli zase rychle pryč. Za další týden nebo deset dnů se dostali dolů, asi na úroveň Georgie a Floridy. Pobřeží jim připadalo stále nehostinnější, neznámý terén plný tropických rostlin a hustých křovisek. Ale nebylo snadné se otočit a plout zpátky proti proudu a větru, neměli totiž dostatek mužů k trvalému veslování a spoléhali se hlavně na plachtu. S rostoucím zoufalstvím proto pokračovali jižním směrem. Je to samozřejmě čirá spekulace, ale nelze vyloučit, že propluli mezi ostrovy Florida Keys do Karibského moře. Pokud ano, převládající větry je mohly zavát na jihozápad, snad až ke střední Americe.“

„To je z Konstantinopole pořádná štreka.“

Jack si náhle vzpomněl na hezké dny, které před půl rokem prožil s Káťou v Istanbulu, kdy byli zabraní do tajuplné minulosti města a vedli debaty o zapadlých uličkách dějin, jež mohou někdy vést k úžasným odhalením. Na chvíli se mu zastesklo, vzápětí v něm však převládla objevitelská touha. „To máš pravdu,“ přitakal příteli. „Ale podívej, kde se teď nacházíme, jak daleko jsme urazili od jejich vlasti. Pobyt Vikingů tady v L’Anse aux Meadows je archeologicky potvrzený. Možné je všechno.“

„Na pokraji smrti žízní a vyčerpáním, navíc po těžkých zraněních z bitvy u Stamford Bridge,“ podivil se Jeremy. „Těžko si to představit. Určitě měli strach, že každou chvíli přepadnou přes okraj světa, ale zároveň se těšili na ragnarök, poslední boj, v němž naposledy stanou v plné zbroji a přidají se k Odinovi s Thorem. Nám možná tropy připadají neškodně, ale pro Vikingy to byl dokonalý obraz pekla, houstnoucí krvavá záře, která přibližovala osudový konec.“

Costas vstal a zadíval se směrem k severovýchodnímu horizontu, přes úžinu k břehům Labradoru a otevřenému oceánu. Oblačnost houstla a pobřeží zahalila mořská mlha. Náhle ukázal na bílý útvar, který vykoukl z oparu na obzoru a hned v něm zase mizel. „To je Seaquest,“ vyhrkl. „A letí sem i lynx.“

Jack pohlédl na moře. Trochu riskoval svou pověst a přesvědčil Macleoda, aby zastavil projekt ve fjordu a plul za nimi na jih s tím, že z L’Anse aux Meadows budou pokračovat ještě někam dál. Jack neměl ve zvyku uplatňovat vůči kolegům z jiných kateder Mezinárodní námořní univerzity nadřízené postavení, ale v Macleodovi se po zkušenostech z Ilulissatu naštěstí probudil vášnivý zájem o archeologii. Léto se však krátilo a podmínky pro odebrání ledových jader se stále zhoršovaly, což mezi přizvanými odborníky vyvolávalo nespokojené brblání. Jack našpulil rty a dalších několik minut pozoroval tmavou skvrnu vrtulníku, která se stále zvětšovala a její dunění se rozléhalo zátokou. Líně přelétla nad jejich hlavami a pak dosedla na plovácích v mělčinách poblíž člunu. Když turbína utichla, ze stroje se vynořili Ben s Andym s přilbami na hlavách a brodili se vodou ke dvěma členům Kanadské pobřežní stráže.

„A kam teď?“ zeptal se Costas. „Řekl bych, že cestu máme otevřenou.“

„Potřebujeme se něčeho chytit,“ odvětil Jack a svraštil obočí. „Doufal jsem, že tady najdeme něco zvláštního, nějakou drobnou nápovědu. Ale všechno špatné je k něčemu dobré, aspoň to nenajde ani nikdo jiný. Takže se můžu vrátit k otci O’Connorovi a dát mu pokyn, aby všechno řekl tisku a Interpolu. S Mariou už by měli mít pohromadě potřebné materiály o félagu a nás tady vlastně už nic nedrží. Dokud se dal očekávat objev menory, O’Connor si dělal starosti, abychom se sem stihli dostat první a aby nepadla do špatných rukou. Teď musíme vrhnout všechny síly na toho lumpa Lokiho. Možná na tom závisí O’Connorùv život.“

„Nechci být u toho, až řekneš Macleodovi, že má udělat čelem vzad a plout zpátky ke fjordu.“ Costas podřepl, aby si upravil tkaničky, a opřel se o travnaté místo pod kamennou deskou. Ozvala se rána následovaná gejzírem řeckých nadávek. Na místě, kde Costas ještě před chvílí dřepěl, zbyla jen hromada drnů, ze které trčely boty.

„Není ti nic?“ Jack se otočil a starostlivě se zadíval do černé díry, která se znenadání vytvořila pod skálou. Společně s Jeremym začal horečně odhrnovat hlínu a kameny, jež uvěznily Costasovy nohy.

„Ále, jen jsem se zřítil z výšin na tvrdou zem.“ Hlas zněl tlumeně a po něm nastala chvíle ticha. „Ale našel jsem si tu novýho kámoše.“

Když odházeli část té hromady, naskytl se jim ohromující pohled. V malé dutině před Costasovým obličejem ležela skrčená lidská kostra s lebkou vraženou mezi koleny a nohama zahrabanýma v hlíně. Na kostech visely rozedrané pozůstatky oděvu ze zvířecí kůže a na hlavě se dochovaly prameny dlouhých bílých vlasů.

Jeremy se předklonil, aby se podíval blíž. „Moje znalosti paleopatologie jsou notně zaprášené, ale řekl bych, že je to muž, snad pozdní středověk.“

„Skreling?“ nadhodil Costas.

Jeremy zavrtěl hlavou. „Vypadá jako Evropan. Navíc byl vysoký, musel měřit hodně přes sto osmdesát centimetrů. Mohl by to být jeden z prvních anglických nebo francouzských cestovatelů, ale odhadoval bych, že ty kosti jsou starší, o hodně starší. Myslím, že jsme našli Nora.“

Jack zavřel oči a mírně se zapotácel. Tak to bychom měli. Modlil se, aby ho štěstí neopustilo.

„Na těch kostech jsou dost velké šrámy,“ všiml si Costas.

„Ty už jsem viděl u pohřbených vikinských bojovníků v Anglii,“ poznamenal Jeremy. „Jde o válečné rány od seker a mečů. Při setkání se Skrelingy by se vám to nestalo, ti totiž ostré kovové zbraně neměli. Tenhle chlapík byl dost ošklivě pomlácený. Jsou tu i další stopy, možná po pozdějších zraněních, hlavně ty kruhové rýhy kolem zápěstí, jako by byl spoutaný v okovech. Ale zdá se mi, že všechny válečné rány se dobře zahojily, a to dlouho před jeho smrtí.“

Jack zamyšleně hleděl na kostru. „Myslíte si to, co já?“

„Nesmíme zapomínat, že tu byli i další Norové,“ upozornil Jeremy. „Ale je teoreticky možné, že jsme po Halfdanovi našli dalšího z Haraldových mužů. Ale trochu mě mate stáří těch zranění. Jestli zemřel cestou z ledového fjordu, na kostech by měl ještě čerstvé stopy po sečných ranách, které utrpěl na podzim předchozího roku u Stamford Bridge. Jenže tyhle rány se zahojily dlouho, možná desítky let předtím.“

„A navíc to není hrob,“ poznamenal Jack. „Ten chlápek sem vlezl a sám se zakryl tím kamením. Proto jeho kosti nikdo neuklidil.“

„Tohle vám snad pomůže.“ Costasův přidušený hlas vycházel z místa pod kamenem, kam se vmáčkl ke kostře a opatrně šátral v temnotě pod hrudním košem. Opatrně sebral dva předměty a ten větší zvedl do výšky. Jack si ho bezmyšlenkovitě vzal, v duchu totiž stále řešil tajuplnou záhadu oné kostry.

„Co to je?“

Když Costas vykoukl z jámy, přistihl oba kolegy, jak s otevřenými ústy zírají na předmět v Jackově ruce. Byl to plochý přívěsek zhruba o velikosti podšálku, zhotovený z lesklého zeleného kamene, nepochybně nefritu. Jeho zvlněný povrch obsahoval jakýsi vyrytý abstraktní vzor, při bližším pohledu však rozeznávali oči, zobák a křídla.

„Doprdele,“ zašeptal Jeremy. „To je mayský orlí bůh.“

Costas vylezl ven a oprášil se. „Mayové,“ prohodil jakoby nic. „Mexiko, poloostrov Yucatán. Chrámy v džungli, lidské oběti. Mám pravdu?“

„Vyloučeno.“ Jack opatrně setřel hlínu ze dvou stříbrných koleček tvořících orlí oči. Chvíli si je prohlížel, pak zavrtěl hlavou a podal přívěsek Jeremymu. „To přece není možné. Povězte mi, že nemám halucinace.“

„Jsou to mince,“ hlesl Jeremy. „Tak dobře. Půjdeme na to vědecky. To vlevo je vikinská mince z Anglie, platidlo krále Knuta. Podívejte, tady se píše CNUT REX ANGLO, je tu i hlava s korunou ve čtyřlístku.“ Obrátil přívěsek. „Na rubu vidíte nápis ARNCETEL OEO, což znamená, že ten peníz vyrazil jistý Arncentel z Yorku. Knut vládl od roku 1016 do roku 1035, ale jeho mince byly vyhlášené svou ryzostí a vyskytovaly se v pokladnicích po celé Skandinávii přinejmenším do období kolem roku 1066.“

„A ta druhá?“ řekl Costas.

„Je římská. Koukněte, Jacku.“

Jeremy mu vrátil přívěsek a Jack se zblízka zadíval na minci vpravo. „To je stříbrný denár císaře Vespasiana,“ oznámil ostatním. „IMP CAESAR VESPASIANUS AUG. Velice podrobná Vespasianova podobizna i s bradavicí a samozřejmě s vavřínovou korunou.“

„Už zase tomu přestávám rozumět,“ kroutil hlavou Costas. „Říkáš Vespasianus? Ten vládce Říma?“

„Antické peníze ze zlata i stříbra se občas dostaly až do truhlic Vikingů,“ vysvětlil mu Jeremy. „Varjagové je uloupili ve Středomoří ze starých pokladů a odvezli si je domů na památku.“

Jack zvedl obočí a otočil přívěsek. Jemně očistil rub mince prstem a pak málem vyjekl. „Můjtybože! Tohle je přece Judaea Capta. Jedna z mincí, které Vespasianus vydal po dobytí Judeje Římem v roce 70 nebo 71.“ Natočil šperk ke světlu a jasně spatřili postavu ženy sedící před korouhví římských legií a pod tím prosté slůvko IVDAEA.

„Není to věc, kterou hledáme?“ zeptal se Costas. „Myslím tím ztracený poklad z jeruzalémského chrámu?“

„Možná jsem úplně vedle,“ rozohnil se Jack, „ale řekl bych, že máme dvě mince z pokladu Haralda Hardrady. Jak se dostaly do toho přívěsku, je mi naprostou záhadou. Muselo se stát něco, co toho muže přivedlo zpátky do míst, kam před lety poprvé připlul na Haraldově lodi. Máš pravdu, právě tohle hledáme. Je to fantastické. Nelze vyloučit, že tu minci vyrazili ze stříbrných nádob uloupených z chrámu společně s menorou. Kdoví, třeba se jí dotýkal samotný císař Vespasianus. Harald mohl mít ten peníz ve své truhlici čirou náhodou, ale o tom bych pochyboval. Harald znal svou historickou roli a sám byl v Jeruzalémě. On i jeho stoupenci dobře věděli, že jakákoli maličkost spojená s menorou a pokladem chrámu může přidat jeho jménu na lesku. Vážně mám pocit, že jdeme v Haraldových šlépějích. Tohle je zatím náš největší objev, blíž k menoře už se možná nikdy nedostanem.“

„Úplně největší možná ne,“ prohodil Costas šibalsky. „Mrkněte na tohle.“ Hrábl do stínů pod skalou a pozvedl druhý předmět, který našel u kostry. „Myslím, že je to další runový kámen.“

Jeremy si od něj rozechvěle vzal plátek kamene a zblízka na něj pohlédl. Jedna strana byla zběžně ohlazená a pokrytá slabými čarami. „Podobá se kamenu, který našli Němci na lodi,“ zamumlal. „Vidím tu základní znaky futharku, ale napsala to jiná ruka. Runy jsou jen vyškrábané na povrchu. Možná to byl poslední čin toho člověka, když dřepěl pod skalou.“

„Snad se sem vrátil právě proto, aby zanechal znamení,“ navrhl Costas. „Třeba chtěl dodržet Haraldův slib Gróňanům.“

„Dá se něco přečíst?“ otázal se Jack.

„Runy se mi líp převádějí do staré norštiny s pomocí normální abecedy.“ Jeremy vytasil notebook a rychle začal zaplňovat stránku úhlednou řadou symbolů, občas se přitom vrátil a udělal drobnou opravu:

Þar var ørœfi ok strandir langar ok sandar. Rak Þá skip Þeirra um haf innan. Sandar hvitir viđa Þar sem Þrier fóru ok ósæbratt.

„Spodní řádku nedokážu přečíst celou, ale je tam slovo dœgr, což znamená údobí, a runa vyjadřující číslo dvacet. Asi to znamená, že pluli dvacet údobí podél pobřeží s dlouhými plážemi a pískem. Pak jejich loď, skip, zahnal vítr až do vnitřního oceánu, um haf innan. Připluli k rovinaté zemi porostlé lesy, jejíž nekonečné bílé písky se mírně svažovaly k moři. Poslední dva řádky jsou taky nejasné, ale na tom horním je něco o zemi ohně a světla.“

„Přesně, jak jsi říkal, Jacku,“ vyhrkl Costas. „Dvacet údobí, dvacet dní se plavili podél východního pobřeží. Tam jsou dlouhé pásy pláží a písku, zvlášť když se člověk dostane až k Floridě. A ten vnitřní oceán. Všechno ukazuje na Karibské moře.“

„Zahnal je tam vítr.“ Jack mluvil s rostoucím rozčilením. „Červenec, srpen, to je začátek období hurikánů. Mohlo je to odvát napříč mořem, takže by vůbec nevěděli, kde jsou.“

„Potom ta rovina plná lesů,“ pokračoval Jeremy. „Když jsem byl kluk, pluli jsme na Yucatán v Mexiku. A tam je vidět přesně taková krajina. Poloostrov připomíná placku z vápence, která ční jen pár metrů nad hladinou moře, a džungli s hustým křovím obklopují zářivě bílé pláže.“

„A v létě je tam horko jako v pekle,“ dodal Costas. „Země ohně a světla.“

„To není žádná fantasmagorie. Všechno to do sebe začíná zapadat.“ Jack zvedl nefritový přívěsek a pak upřel pohled na Jeremyho. „A co poslední řádka?“ Jeremy tiše vydechl a s tváří zardělou vzrušením se zadíval Jackovi přímo do očí. „Poznávám tři slova. První je běžný norský výraz pro podsvětí, vodní propast na konci světa, Ginnungagap. Druhé je ragnarøk. Na třetí jsem ve staré norštině ještě nikdy nenarazil. Je to vlastní jméno, místní název. Ukilabnal nebo tak nějak. Zdá se, že Harald a jeho muži zažili den zúčtování právě na tomto místě. Byla to jejich poslední bitva na hranici podsvětí.“

„Takže náš kámoš měl smůlu.“ Costas ukázal palcem na kostru. „Určitě si přál dojít až do Valhaly.“

„Říká vám něco to jméno?“ chtěl vědět Jack.

„Ale jistě.“ Jeremyho hlas zněl ochraptěle, slova se mu jen neochotně drala z hrdla. „Učebnice antropologie. Úvod do středoamerické civilizace.“

„Pokračujte.“

„V jedenáctém století se Uukil-abnal říkalo Chichén Itzá, což bylo největší obřadní centrum Mayů přesně uprostřed yucatánské džungle.“

„Ať se na místě propadnu.“

Costas spokojeně vzdechl. „No konečně.“ Vstal, narovnal zdřevěnělé nohy, na kterých si předtím seděl, a s odporem se zadíval do protivného mrholení. „Ve vašich žilách koluje krev Vikingů, takže se vám tahle hrůza možná líbí, ale já bych věděl o příjemnějších místech.“ Obrátil se k Benovi a Andymu, kteří postávali opodál, a vesele se na ně zazubil. „Sbalte si bagáž, hoši. Jede se do Mexika.“

Kapitola šestnáctá

První signál, že něco není v pořádku, zachytila Maria těsně před půlnocí, když se hrbila nad přenosným počítačem v mnišské cele středověkého kláštera na ostrově Iona, jen troje dveře od pracovny otce O’Connora. Rozhodli se ponocovat a dokončit naléhavou práci. Od chvíle, kdy zamávala Jackovi a ostatním do vrtulníku, uplynuly dva dlouhé dny. Tu a tam zabloudila pohledem k fotografii připnuté na stěně: byl na ní podivuhodný nefritový přívěšek se dvěma mincemi, který jí Jack včera poslal mailem z L’Anse aux Meadows. Toužila být znovu po jeho boku. Potřetí a naposledy se prokousávala dokumentem o félagu, který sestavila s O’Connorem a nutila své unavené oči, aby se soustředily na obrazovku. Za několik minut bude moct okopírovat soubor pro O’Connora a společně pak provedou závěrečnou kontrolu před odesláním na Interpol do Rakouska, kde měl duchovní známého. Byla vyčerpaná jako snad nikdy v životě, ale začínala cítit mírnou úlevu. Stále se nacházeli v ohrožení, alespoň se jí však podařilo přesvědčit O’Connora, aby hned ráno odjel z kláštera a doprovodil ji do bezpečí Seaquestu II.

Tou první podezřelou známkou byly tlumené rány z chodby. Maria sice neměla vážný důvod k znepokojení, ale únava a nervozita vykonaly své. Otočila se k pootevřeným dveřím, za nimiž se táhl temný koridor. Znovu zavládlo ticho. Na klid kláštera už si zvykla, něco však bylo jinak. Náhle ji zamrazilo v zádech a zmocnilo se jí neblahé tušení.

Vzápětí se dveře bez varování rozletěly. Čísi ruka v rukavici hbitě sáhla dovnitř a zachytila je, aby nenarazily do zdi. Rychlostí blesku k ní přiskočila tmavá postava se skloněnou hlavou. Maria neměla vůbec čas zareagovat. Jedna ruka ji udeřila do hlavy a surově zkroutila ucho, druhá ucpala ústa. Stůl odlétl na zeď a bota rozdupla její laptop. Neznámý násilník ji odvlekl ke dveřím a pak do chodby. Dlaň na Mariiných ústech byla vlhká, lepkavá a teplá. Znovu jí zmáčkl ucho, až ji oslepila bolest a do očí vyhrkly slzy. Nemohla popadnout dech. Náhle ji pustil, zkroutil jí ruce za zády a přirazil ji tváří ke stěně. Ústa i zápěstí přelepil páskou. Pevně ji k sobě přitiskl a škubl za vlasy dozadu. Cítila na obličeji jeho drsnou pleť, vnímala kovový pach jeho dechu.

Na jednu děsivou chvíli veškerý pohyb ustal. Maria se neovladatelně roztřásla. Znovu začala dýchat: prudce vtahovala vzduch nosem, až ji pálila sliznice. Zmocnila se jí klaustrofobie, skoro se dusila. Útočník zafuněl a zatlačil ji stranou, že téměř upadla, pak ji vrazil do otevřených dveří a znovu ji pevně uchopil zezadu. Cítila jeho dech na uchu, ten odporný puch.

„Jen se hezky podívej,“ zavrčel s neurčitým přízvukem. Maria divoce zamžikala, dokázala vidět jasněji. Byla v O’Connorově pracovně. Mlhou před očima spatřila svíci na jeho krbové římse a za ní kopii mappy mundi. Plamínek mihotal v oblasti Rudého moře a zdálo se, že vrhá načervenalou záři i na zbytek mapy. Marie se zatočila hlava a neměla daleko k omdlení. Znovu zamrkala ve snaze rozehnat rudý opar, který jí zastíral zrak. Uviděla svíčku na jeho stole, svíčku, kterou sama před hodinou zapálila. Podívala se dolů. Dýchala rychle a sípavě. Vzápětí přestala dýchat docela.

Na podlaze někdo ležel. Cítila, jak se jí podlamují kolena. Útočník ji podepřel a stiskl tak tvrdě, až se začala dávit.

Znovu sklopila oči.

Otec O’Connor.

Srdce se jí sevřelo hrůzou. Svíce vrhala na podlahu stín, takže nejdřív viděla jen tmavý obrys. Potom začala rozeznávat jeho hlavu. Ústa měl přelepená páskou, oči otevřené. Snažila se vydat nějaký zvuk, promluvit na něj, jenže násilník jí zacpal nos. O’Connor ji určitě vidí, jistě si všiml, že mu chce něco říct. Ani se však nepohnul, jen nepřítomně zíral. Ležel na břiše, hlavu pod stolem, ruce i nohy roztažené. Na sobě měl hnědou mnišskou sutanu.

Pak si uvědomila pravdu. Ta barva na mapě. Lepkavá vlkost na její tváři. Kovová pachuť.

Byla to krev.

Znovu pohlédla na O’Connora. Zmocnilo se jí strašlivé podezření. To temné na jeho zádech vůbec nebyla látka sutany. Udělalo se jí špatně.

Krvavý orel.

Horečně klouzala očima z jedné strany na druhou a snažila se přivyknout šeru. Krev byla snad úplně všude. Prosakovala zbytky O’Connorova roucha, stékala do louže pod jeho tělem, stříkala a pleskala na stůl i na knihy a tvořila křiklavé cákance na stropě.

Přinutila se k dalšímu pohledu. Spatřila rozšklebenou díru povědomého tvaru. Od ramene k rameni a dolů po zádech. Křídla i ocas. Po obou stranách mnichova těla viděla tak hrůzné věci, že se jim zdráhala uvěřit. Chomáče krvavého masa. Řady přeťatých žeber. Baňaté hromádky orgánů připomínající vnitřnosti na řeznickém stole.

Maria zavřeštěla, ale nevyšel z ní žádný zvuk.

Útočník jí vrazil ruku pod bradu a přitiskl k ní obličej. Viděla zblízka jeho rysy: poťouchlý úsměv, mrtvolně prázdné oči a také šmouhy zasychající krve. Začal se o ni třít tváří. Škrábal ji svým strništěm jako smirkovým papírem a tiskl jí k pleti hladkou jizvu, která se mu táhla od oka až k bradě, přitom těžce supěl a vysmíval se jatkám na podlaze. Cítila jeho vzrušení i adrenalin proudící v žilách. Začínala ztrácet vědomí, takovou hrůzu už prostě dál snášet nemohla.

„To bylo za mého dědečka,“ zašeptal. „Když jsem O’Connorovi vyřízl plíce, byl při vědomí. Věděl, co se s ním děje. Krevní mstu jsem vykonal. Teď přišel čas vzít si zaslouženou odměnu.“

Podrazil jí nohy a vlekl ji zpátky ke dveřím. Poslední věcí, kterou cítila, byla tepající bolest ve tváři, jak se její vlastní krev mísila s O’Connorovou. A potom celý svět zčernal.

Jack zručně manévroval s člunem ke břehu. Nechával jej vlastní vahou sklouznout z každé vlny, pak přidal plyn a hbitě vyšplhal na hřeben té další. Po obloze nad nimi rychle pluly vysoké mraky mířící na jih, pobřeží bičoval vítr od moře, který celé dopoledne nabíral na síle a rozbouřil hladinu. Vzduch byl stejně průzračný jako v Arktidě a ani vichr nedokázal zmírnit žár slunce, jež na ně nemilosrdně pražilo a oslepovalo jejich nepřipravené oči. Zpěněné vlny v mělčinách opásaných skalisky za jejich zády podtrhovaly eleganci Seaquestu II, který udržoval polohu nad hlubší oblastí necelé dva kilometry od pobřeží.

Po pěti dnech úmorné cesty z Newfounlandu podél východního okraje Spojených států až do Karibského moře Jack opět ucítil na tváři vodní tříšť, a to jej povzbudilo na duchu. Ať se právě nacházel u severního pólu, ve Zlatém rohu, u břehů Iony či Velkého svatého ostrova, moře mu chutnalo vždy stejně. V levé ruce svíral plynovou páku, v pravé uvazovací lano z přídi. Vstal a naznačil kolegům, aby se přesunuli dopředu a připravili se. Než vstoupil do pěnivého moře, vypnul přívěsný motor a vrátil ho do držáků. Costas s Jeremym skočili do vody po obou bocích a přidržovali člun ve vlnách, jež narážely na břeh a zase se vracely, až ho postupně zatlačili na klidné místo vedle úzké písčiny. Obrátili ho přídí k moři a čekali, až Jack vyhodí kotvu, a pak se přebrodili se na břeh. Z černých potápěčských obleků jim odkapávala teplá slaná voda, vlasy měli zmáčené a slepené.

Ocitli se na úzké pláži uzavřené nepřetržitou hranicí trnité džungle. Ohnuté kmeny, rozházené úlomky mrtvých korálů a naplavené dříví byly dokladem hurikánu, jež tu řádil v předchozím roce.

„Suchomilné křoví,“ zasupěl Jeremy. „Vítejte na Yucatánu. Tady není žádný deštný prales, ale opravdová džungle.“

„Spíš pustina.“ Costas vykročil do změti nízkých rostlin, ale rychle zase vycouval a vztekle si stíral z tváře pavučiny s komáry. „Karibik je pořád lepší než Grónsko, ale jak se tady mohla rozvinout civilizace, to vážně nechápu.“

„Základem mayského vzestupu byla pitná voda.“ Jeremy zavedl Costase podél pláže k počátku písčiny, asi tři metry širokému potůčku s neobyčejně jasnou vodou, který protínal džungli a vléval se do moře. „Podobných kanálů jsou tady spousty. Některé z nich vedou pod zemí přes úžasné jeskynní systémy, které začínají daleko ve vnitrozemí. Jestli nám dneska zbude trochu času, ukážu vám je.“

„Vy už jste tady někdy byl?“

„Jako student na exkurzi. Člověk se potí v džungli, vyměřuje zarostlé trosky a komáři ho žerou zaživa.“

„Měl byste se naučit potápět,“ odtušil Costas suše.

„To mi říkal i Jack. Tvrdí o vás, že jste jeden z nejlepších instruktorů. Třeba se přihlásím, až tohle všechno skončí.“

„Bude mi potěšením. Ale s potápěním v ledovcích na mě nechoďte.“

„Adrenalinové sporty radši přenechám vám.“ Jeremy se zazubil. „Mně jde čistě o archeologii.“

„Co to bylo za nápis na tom runovém kamenu, jak ho měl u sebe můj kamarád pod mohylou?“ Costas si otřel pot, který mu začínal stékat po tváři.

„Uukil-abnal,“ odpověděl Jeremy. „V jedenáctém století se tak říkalo Chichén Itzá, nejslavnějšímu archeologickému nalezišti na Yucatánu. Je to fantastické město vykukující z džungle. Pyramidy a tak. Myslím, že se tam brzy podíváme.“

Když Jack řádně ukotvil člun v příboji, zamířil k nim a všichni se začali soukat z potápěčských obleků, vysvlékat si je do pasu.

„Hezká pláž,“ poznamenal Costas. „Ale trošku smutná.“

„V roce 1519 sem připlul Cortés,“ odvětil Jack. „Ale dobyvatelé ze Španělska se tady ani pořádně nerozhlédli a hned pokračovali dál. Vnitrozemí Yucatánu dobyli až o mnoho let později.“

„Vůbec se jim nedivím.“ Costas se vysoukal z horní poloviny obleku a škubl sebou, jak ho vítr ovanul sprškou písku. „Takže ty myslíš, že tady byl Harald Hardrada?“

„Lanowski vypočetl pravděpodobné místo, kam mohl veslici zahnat severozápadní vítr od ostrovů Florida Keys,“ odvětil Jack. „Tuhle lokalitu jsme vytipovali kvůli řece. Vikingové zoufale potřebovali pitnou vodu a mohli táhnout loď proti proudu řeky. Navíc podél ní nejspíš vedla mayská cesta do vnitrozemí.“

„Mayové tady mohli mít i přístaviště,“ dodal Jeremy. „Většina významných mayských nalezišť se nachází poměrně daleko od moře, ale byli to celkem slušní mořeplavci. Viděl jsem obrazy válečných kánoí, přinejmenším stejně velikých jako norské veslice.“

„Pro Haralda a jeho partu to asi nebyla nejlepší zpráva,“ nadhodil Costas.

„Pokud se báli Skrelingů, z místních domorodců by se jim roztřásla kolena, i když měli pro strach uděláno,“ odvětil Jeremy. „Vikingové sice snili o poslední bitvě, ragnaröku, ale když viděli realitu, třeba si to zase rozmysleli.“

„Možná neměli moc na vybranou,“ poznamenal Jack. „Umírali hladem a z jejich lodi zbyl po cestě jen vrak. Byli odhodlaní to tady všechno skoncovat. Já bych řekl, že se vydali do džungle.“

„Chtěl jsem se zeptat,“ ozval se Costas. „Ten nácek Pieter Reksnys, Lokiho táta. Neskončil náhodou taky v Mexiku?“

„Když O’Connor v šedesátých letech působil jako jezuitský misionář ve Střední Americe, pravděpodobně zjistil, kde se Reksnys vyskytuje.“ Jack zvedl ruku a zaclonil si oči před ostrým sluncem. „Ale nechtěl na sebe zbytečně upozorňovat, a tak se přímé konfrontaci vyhýbal. Félag vypsal odměnu na jeho hlavu. Když Andrius Reksnys se synem prodali opálový důl v Austrálii, zřejmě se přesunuli nejdřív do Kostariky. To byl pro nácky na útěku doslova ráj. Když pak koncem šedesátých let začal lov nacistů skomírat, Reksnys starší se vrátil do Evropy, do zapadlého zámku v Obersaltsburgu, kde ho před pěti lety zastřelili.“

„Ten mrtvý dědek s hákovým křížem na fotce v novinách.“

„Přesně tak.“

„Nic dalšího k tomu O’Connor neřekl?“

„Když jsem s ním mluvil, blíž se nevyjádřil,“ odtušil Jack. „Nechce prozradit, koho tím pověřili, a my to ani nepotřebujeme vědět. Třeba časem změní názor. Ale říkal, že ničeho nelituje. Jako někdejší člen félagu asi pokládal za povinnost odčinit svůj hřích a postarat se o Reksnysovo potrestání.“

„To zní rozumně.“

„Pieter Reksnys, který za války asistoval otci u poprav, měl dost peněz na to, aby nemusel pracovat. Místo toho vštěpoval svému synovi svoje zvrácené názory na svět. Jako řada jemu podobných se namočil do organizovaného zločinu, zvlášť v téhle divočině, kde je možné snad úplně všechno.“

„Drogy? Zbraně?“ pozvedl obočí Costas.

„Fušoval do obojího, ale čím dál víc se zaměřoval na černý trh se starožitnostmi, až nakonec zůstal výhradně u něj. Úplně tomu propadl, a jak by ne, když vydělával tolik peněz. V šedesátých letech začala být v Americe i Evropě velká poptávka po uměleckých předmětech ze Střední Ameriky. Lidi měli zájem o zdobenou keramiku, zlato, nefrit i kamenorytiny. Podle O’Connora měl Reksnys spadeno na Yucatán ještě předtím, než sem začali přicházet zahraniční investoři.“

„On je tady?“ užasl Costas a pohlédl do džungle. „Máme ho přímo pod nosem?“

„Yucatán připomínal zlatý důl ležící ladem. Ještě dneska mají mexické úřady obrovské problémy oblast uhlídat, zvlášť v částech džungle, které patří cizincům Reksnysova typu. Ti chlápci jsou jako mafie, která řídí turistický průmysl: taky oni si platí politiky a policisty. Korupce tu doslova bují. Po celé džungli se nacházejí snad stovky nezmapovaných mayských nalezišť, které se dají v pohodě vytěžit, pokud se podaří udržet těch pár poctivých policajtů a archeologů v patřičných mezích.“

„Máš tušení, kde se Reksnys pohybuje?“

„Je jako úhoř, zabarikádoval se před celým světem. Ale víme, že mu patří velké území v džungli na severu Yucatánu, mezi pobřežím, kde se teď nacházíme, a vnitrozemským nalezištěm Chichén Itzá.“

Costas zahvízdl. „To je ale náhodička.“

„Nemám ponětí, jak félag přišel zrovna na Yucatán, snad to byla jen shoda okolností. Jedinou stopou, která ukazuje na tohle místo, je nefritový přívěsek z L’Anse aux Meadows, a neexistuje důkaz, že by ho našel někdo před námi. Ale jestli tady něco je, jestli sem Harald a jeho muži opravdu pronikli, tak na to Reksnys mohl narazit čirou náhodou. Nejspíš pro něj dělá víc lidí, než je archeologů na celém Yucatánu. Jen doufám, že pokud něco najdeme, bude to v jedné z hlídaných archeologických zón, a ne tady v divočině.“

„Takže menora by se mu náramně hodila,“ zabručel Costas. „Nejen jako posvátná modla félagu, ale i z profesionálního hlediska. Určitě dobře věděl, kdo za ni nabídne nejvíc peněz.“

„To je právě to, co O’Connora tak děsí. Nesmíme zapomenout, že se nebavíme jen o soukromých sběratelích. Svět by znovu musel bojovat se snahou nacistů ovlivňovat židovskou historii.“

„Jak se má Maria?“

Jack se na chvíli rozzářil. „Mrzí ji, že nemohla jet do L’Anse aux Meadows, ale jestli tady na něco narazíme, chce být u toho. Hlavně ať už je pryč z Iony, tam ji vůbec nevidím rád.“

„Chceš ji mít tady, co?“

„Je tu trochu moc chlapů.“

„Víš přece, jak jí na otci O’Connorovi záleží.“

„Hm.“ Jack se odmlčel. „Myslím, že to začalo po té konferenci v Oxfordu, než nám ukázali mappu mundi.“

„Další věc, kterou by mu ta temná síla ve Vatikánu mohla spočítat.“

„O’Connor se už dlouho pohybuje na hraně. Ale Maria byla vždycky hrozně diskrétní.“ Jack se znovu odmlčel a sklopil oči. „Každopádně patří k mým nejlepším přátelům. Znal jsem ji dřív, než se mi v uvozovkách poštěstilo potkat tebe.“

„Osud tomu chtěl,“ pravil rozšafně Costas. „Kde bys dneska byl bez mých technických znalostí? V životě jsem nepoznal nikoho, kdo by rozuměl počítačům míň než ty. A já bych zas dřepěl v jednom z těch kriminálů bez oken v Silicon Valley, vydělával mraky peněz, ale nic bych si neužil.“ Zabil komára na krku a sklonil hlavu, aby se chránil před náporem písečného víru, který připomínal závan z rozpálené pece. „Žádné ledovce, žádná dovolená na pláži.“

„A nešel by po tobě žádný vraždící psychopat,“ dodal Jack. „Jen se modlím k Bohu, aby se O’Connor spojil s Interpolem dřív, než si ho Loki najde.“

„Jaká je náhradní varianta, kdyby to nedopadlo?“

Jack vrhl na Costase zmučený pohled a společnými silami zatlačili člun zpátky do zpěněné vody. „O žádné nevím.“

O tři hodiny později, po krkolomné jízdě džunglí, dorazili ke vjezdu do Chichén Itzá ležícího asi šedesát kilometrů ve vnitrozemí. Ruiny starodávného města pokrývaly rozlehlé území, avšak jen střední část byla vymýcena a obnovena. Z příkrovu stromů čněly stavby z šedivého vápence, ale Jack věděl, že trosky se nacházejí všude v okolní zeleni, jež opuštěné město v běhu staletí pohltila. Některé z obrazů, například pyramidy a chrámy s bohatým sloupovím, mu připadaly překvapivě povědomé, jiné naopak působily jako z jiné planety: obětní plošiny či podivně smíchané sochy lidí a zvířat. Bylo to strašidelné a zvláštní, jako by vstupovali do filmových kulis starověkého Egypta či Mezopotámie, které se sice snaží o základní historickou přesnost, ale z větší části byly ponechány fantazii návrháře čerpajícího z nějaké zvláště divoké science-fiction.

Ve voze zapůjčeném od mexických archeologů seděl Jack na místě spolujezdce, a když otevřel dveře, uvítal ho místní představitel, který je pak zavedl na naleziště. Menší zemětřesení, k němuž došlo před několika dny, vyvolalo obavy o stabilitu starobylých staveb, úřady proto místo uzavřely a kontrolovaly stav. Jack muži poděkoval a našel stinný kout, kde rozvinul mapu. Costas byl hned u něj. Měli na sobě šortky, trička a boty do džungle, letní vedro však bylo úmorné a Costas už se leskl potem.

„Tak co, nestýská se ti po ledovci?“ popíchl ho Jack se špetkou pobavení.

„Ani náhodou.“ Costas se naoko urazil, ale ani slaměný klobouk nemohl zakrýt, jak trpí. „Nezapomeň, že jsem Řek. Horko máme v krvi.“

„Jasně.“

Jeremy prohodil s úředníkem pár španělských slov, pak vykročil k nim a ukázal trasu na mapě. „Jako student jsem tady musel strávit léto na praxi a to mě vyléčilo,“ pravil pochmurně. „Pokusím se zachovat objektivitu, ale bez mučení se přiznám, že jsem se tu budil ze spaní hrůzou. Po tom zážitku pro mě byli Vikingové balzámem na duši.“

„Jaký časový úsek nás vlastně zajímá?“ otázal se Costas.

„Jak víte, Mayové byli jednou z velkých starověkých civilizací,“ spustil Jeremy. „Vrchol prožívali mezi lety 300 a 900 našeho letopočtu, to je zhruba od pádu římské říše až po éru Vikingů. Ale v polovině jedenáctého století tady vládli Toltékové, kmen válečníků ze severu. Mayové tu sice pořád žili, ale stala se z nich nižší rasa, zotročená a utiskovaná. Toltékové vtrhli na Yucatán přibližně v době, kdy Harald sloužil u varjažské gardy. Hodně z toho, co vidíte kolem, není mayské, ale pochází právě z období Toltéků.“

Vlekli se pěšinou pod příkrovem džungle a občas minuli leguána či tlupu opiček s pruhovanými ocasy, které se snažily překřičet halasné skřehotání tukanů a zlověstných černých ptáků. Bylo strašné vedro s mnohem vyšší vlhkostí, než jakou Jack poznal na archeologických nalezištích ve Středomoří. Snažil se vžít do kůže lidí, kteří měli vést normální život na místě tak vzdáleném od blahodárného moře. Po několika minutách vyšli na široké travnaté prostranství obklopené kolosálními kamennými budovami. Byl to podivuhodný pohled, typický obraz starověké mezoamerické civilizace, jemuž vévodil velkolepý chrám vystavěný ve stupňovitých vrstvách jako pyramida.

„Neříkejte mi, že nebyli ovlivnění Egyptem,“ prohodil Costas a setřel si pot z tváře.

„To je Kukulkanova pyramida, ústřední bod Chichén Itzá.“ Jeremy je vedl kolem pyramidy a přitom nepřestával vykládat. „Ale většina obětí se odehrávala tamhle. V Chrámu válečníků. Nahoře vidíte kamenný oltář, kde svazovali živé lidi a pak jim vyrvali srdce z těla.“

„Nádhera,“ zavrčel Costas. „Ale já myslel, že Španělé to líčili dost přehnaně.“

„Kdepak.“ Jeremy je manévroval k severní straně prostranství a cestou minuli stavbu, na jejíž zdi spatřil Jack vyrytý znak, který mu připadal velice povědomý. Jeremy si jeho zaváhání všiml a houkl přes rameno: „Orlí bůh. Úplně stejný jako na tom nefritovém přívěsku z L’Anse aux Meadows. Určitě pocházel odsud.“ Zastavil se vedle další stavby, široké kamenné plošiny přibližně jeho výšky a počkal, až ho zbylí dva dojdou. „Ptal jste se na oběti. Tohle je jedno z mých oblíbených míst. Říká se mu Tzompantli, Stěna lebek. Toltékové tu vystavovali hnijící hlavy nepřátel, a aby na to někdo náhodou nezapomněl, vyrývali do zdi i jejich reliéfy.“ Spatřili, že stěna je pokrytá stovkami potměšilých lebek s rozšklebenými ústy a očima vytřeštěnýma hrůzou a utrpením. „A to si ještě představte, že všechny zdejší stavby, pyramida, Chrám válečníků i tahle stěna, byly natřené načerveno.“

„Předpokládám, že lidskou krví.“ Costas přejel prstem přes jednu z lebek a ušklíbl se. „Já vím, že i my jsme měli v dějinách nějaké ty horší chvíle – římské Koloseum, španělskou inkvizici a tak – ale genocida a masové vraždění se nikdy nestaly součástí našeho životního stylu. Pro tyhle národy to bylo běžné. Narodil ses tady, tak tě tady i obětujem. Ta společnost byla narušená už od základu.“

„Ale Mayové toho světu celkem dost přinesli,“ odvětil Jeremy opatrně. „Úžasnou architekturu a umění, vynikající hospodářský systém. Zdejší země se určitě vyrovnaly prvním městským státům Blízkého východu.“

„Mayové přišli až o čtyři tisíce let později,“ namítl Jack.

„A neměli bronz,“ doplnil ho Costas.

„Ani železo, ani kolo.“

„Správně.“ Jeremy se trpce pousmál. „Tahle společnost znamenala vrchol dění v Americe před dobytí Španěly. Ale když se objevili Toltékové, všechno šlo do háje. Byly to krvelačné bestie, esesáci své doby. Všechno, co jste slyšeli o Aztécích a hromadných lidských obětech, jak je zaznamenali conquistadoři v šestnáctém století, si několikrát vynásobte a vraťte o pět set let zpátky. Jestli chcete vidět srdce temnoty, opravdovou apokalypsu, tak jste na správné adrese. Samotní Mayové nebyli úplní odpůrci lidských obětí, ale když přišli Toltékové, udělali z města tábor smrti.“

„Nedivím se, že se tady Reksnys usadil,“ zamumlal Costas. „Musel si tu připadat jako doma.“

„Faktem je, že pro středověké Evropany bylo tohle místo ztělesněním pekla,“ kývl Jack. „Nepochybně předčilo i nejhorší představy Vikingů o konci světa, ragnaröku. Když sem přivlekli zajatce, muselo jim být jasné, že míří do Dantova inferna bez zpáteční jízdenky.“

„Chci vám ukázat ještě něco,“ pravil Jeremy a svižně vykročil dál. „Pojďte za mnou.“ Kolem Stěny lebek vyšli z centrálního prostranství a vydali se za Jeremym po široké procesní cestě, která se mírně svažovala džunglí směrem na sever. Zhruba po dvou stech metrech sestoupili po nerovném kamenitém svahu a stanuli na okraji zvětralé plošiny. Před nimi zela obří proláklina o průměru zhruba padesáti a hloubce dvaceti metrů, jejíž okraj halila bujná zeleň a vápencové stěny klesaly v řadě rýhovaných vrstev. Jezírko na dně bylo odporně zelené, pokryté hustou vrstvou řas a napadaného listí. K vodě nevedla žádná přístupová cesta: kdyby snad nějaký nešťastník z plošiny sklouzl, už nikdy by se nevyškrábal ven.

„Cenota obětí v Chichén Itzá,“ hlesl Jack. „Tohle jsem si vždycky přál vidět.“

„Cenota?“ podivil se Costas.

„Španělské slovo pocházející z mayského dzonot, což znamená Svatá studna, Studna obětí,“ vysvětlil Jeremy. „Vyprávěl jsem vám o ní na pláži. Celý Yucatán kdysi tvořil korálový útes, ale během doby ledové, když hladina moře klesla, se z něj stala vápencová plošina. Miliony let prosakovala do vápence dešťová voda, která vytvářela obří spleť jeskyní a chodeb plnou krápníků. Koncem doby ledové před osmi tisíci lety se moře znovu zvedlo a systém se zaplavil. Jeskyně, jejichž stropy zůstaly nad vodou, se nakonec zhroutily, a tím vznikly podobné prohlubně.“

„A co otřesy země?“

„Nacházíme se kousek na jih od místa, kam dopadl obří meteorit. Kráter Chicxulub dnes tvoří základ severní části Yucatánu.“

„To byl ten meteorit, který vyhubil dinosaury?“ vyhrkl Costas a s předstíraným zděšením se rozhlédl kolem sebe. „Existuje vůbec nějaká katastrofa, kterou by tady nezažili?“

Jeremy se zasmál. „Tragédie dinosaurů je historická skutečnost. Okraj obepíná prstenec cenot, z nichž některé se zhroutily a vytvořily jímky. Nikdo pořádně neví proč, ale ten kráter dole má na vápenec destabilizující vliv.“

„Ráj pro jeskynní potápěče.“

„Je to neuvěřitelná věc,“ rozplýval se Jeremy. „Potápěči prozkoumali systémy dlouhé padesát i sto kilometrů. Jsou tam i ponorné řeky, které se vlévají do moře. Voda pod tím žabincem je křišťálově čistá, jako byste plavali v akváriu plném vápencových útvarů. Ale je i zrádná. Za studentských let mě úplně odradila od potápění. Snad nikde na světě nezahynulo tolik potápěčů.“

„To by se Toltékům asi líbilo,“ utrousil Jack.

„Můžu si tipnout?“ zeptal se Costas. „Obětovali tady lidi.“

„První předměty vykopali archeologové ze Studny obětí už ve třicátých letech, ale o dvacet roků později to bylo jedno z prvních nalezišť prozkoumaných s potápěčskou výzbrojí,“ odpověděl Jack. „Mířily sem i další expedice, byl tu i Cousteau. Nejhlubší vrstvy jsou stále neprobádané, ale našly se tady hromady vzácných věcí: hliněné nádoby, zlato, nefrit. Skoro všechno domorodci naházeli do jámy nepoškozené, byl to rituál. A ležely tam i lidské kostry. Stovky koster.“

„Všude na Yucatánu je to stejné,“ doplnil Jeremy. „Cenoty byly pro Maye zdrojem pitné vody, ale taky branou do podsvětí. Obětovali tu bojovníky, panny i děti. Tamten domek je temazcal, jakási sauna, která sloužila k obřadní očistě obětí. Kamenné schody, po kterých jsme sem sestoupili, byly ve skutečnosti lavice pro diváky, odkud toltécká smetánka sledovala představení.“

„Člověk se občas musí trochu povyrazit,“ zamručel Costas znechuceně. „Kdybyste viděli v chrámu pár tisíc vyrvaných srdcí, taky byste si to chtěli něčím zpestřit.“

Na procesní cestě za nimi se objevil jakýsi zpocený a udýchaný úředník – mával mobilním telefonem a ukazoval Jeremymu, že mu někdo volá. Jeremy si uvědomil, že ho omylem považují za vedoucího, a tak trochu zaváhal. Podíval se po Jackovi, ale ten se jen usmál a gestem ho pobídl, ať klidně jde. Zatímco Jeremy v doprovodu zdejšího pracovníka zamířil do kopce, aby získal lepší signál, Jack se otočil zpět a zadíval se přes okraj plošiny. Proláklina vypadala celkem neškodně, Jack ale přesto zatajil dech – na chvíli totiž pocítil hrůzu obětí, které se před tisíci lety ocitly na samé hranici podsvětí.

„Říkáš, že tam dole pořád něco je?“ Costas si otřel obličej lesklý potem a vrhl na Jacka tázavý pohled.

„Většinu artefaktů i kostí už vyzvedli, ale v hlubších vrstvách jsou i dnes ložiska, kde by se daly najít těžší předměty.“

„Myslíš na to, nač já?“

„Tvoje podmořská sonda,“ odvětil Jack s úsměvem. „Kdyby se ve Zlatém rohu věci pohnuly dopředu, bylo by možné požádat mexické úřady a přesunout průzkum sem.“

„Myslíš, že máme šanci?“

Jack se podrbal na bradě a zamžoural do záře, jež se odrážela od skály. „Podle toho, co říká Jeremy, se nacházíme na místě, kde Toltékové možná předkládali svým bohům válečné trofeje. Zkusme si představit, že Harald a jeho posádka vstoupili na břeh někde na sever odsud a potom padli do zajetí.“

„Doufám, že ne,“ lekl se Costas. „Po tom všem, čím museli projít, by to byla nehorázná smůla.“

„Vikingům, kterým se nepoštěstilo padnout v boji, zbýval jediný osud: nechat si v chrámu vyrvat srdce. Z těch, kteří nějak vyvázli, se možná stali vazalové. Tvůj nejnovější kamarád k nim asi patřil, ale nějak se mu podařilo dostat se zpátky k mohyle.“

„Ty jizvy na zápěstích a na kotnících,“ vyhrkl Costas. „Okovy.“

Jack přikývl. „Jiné možná přivedli přímo sem, aby je obětovali. Z chrámu se vydalo okázalé procesí k cenotě, byl to vrchol vítězného rituálu. Připomínal triumfy římských císařů. Vítězství nad Vikingy by pro Toltéky znamenalo hodně. Porazit blonďaté zarostlé obry s hrozivými zbraněmi ze železa, to se počítá. Přišli sem jako cizí božstva a Toltékové je přemohli. Válečnou kořist pak zasvětili bohům.“

„Menora by byla velkolepá oběť.“

„Kolik asi mohla vážit? Sto padesát kilo?“

„To by byla věčná škoda vyhodit.“

„Souhlasím.“ Jack pohlédl na třpytivě zelenou hladinu jezírka a pak znovu na Costase. „A Toltékové měli zlato moc rádi.“

Jeremy se objevil nad vápencovým pahorkem a začal sestupovat dolů. Když doklopýtal až k nim, ztěžka dosedl na kámen. Všimli si, že je bílý jako stěna.

„Horko vám nedělá dobře.“ Costas se na něj starostlivě podíval a podal mu svou láhev s vodou. „Napijte se a půjdeme do stínu.“

„O to nejde.“ Jeremyho hlas byl ochraptělý a podezřele tichý, láhev mu vyklouzla z prstů. „Právě jsem mluvil s Benem. Bohužel mám špatnou zprávu.“ S napjatým výrazem vzhlédl k Jackovi. „Tu nejhorší.“

Jack ucítil, jak mu žaludek svírá mrazivý děs. Snažil se připravit na všechno. Doufal však, že se vzepřou nepřízni osudu.

„Ta zpráva je z Iony.“ Jeremy se tvářil rozpačitě a zamrkal, aby dostal pot z očí. Jeho hlas byl spíš jen slabý šepot. „Otec O’Connor byl zavražděn. A Maria zmizela.“

Kapitola sedmnáctá

Po nějaké době se Maria vynořila z odporně temné propasti a snažila se vzpamatovat z prožité hrůzy, která ji tížila na duši. Neměla ponětí, jak dlouho o sobě nevěděla. Byla nevýslovně zmožená bojem proti záhadnému démonovi ze svých snů a cítila malátnost, jaká obvykle přichází po hlubokém spánku. Snad celou věčnost nehnutě ležela, probírala se a zase usínala, jako by čekala, až její tělo nabere potřebné síly. Vnímala vlastní dech a tvrdou zem pod sebou, měla strnulou šíji. Choulila se na pravém boku jako plod v matčině lůně, ruce zasunuté mezi stehny. Pomalu otevřela oči. Byla tma, ale ne taková jako v jejích snech. Koutkem oka zahlédla mihotavý plamínek svíčky. Stěna před ní hrála různými tvary a barvami. Potom si všimla rudých skvrn.

Zatajila dech a ztuhla. O’Connorova pracovna. Pevně stiskla víčka a zatoužila se vrátit do temnoty, která by ji zbavila hrůzné skutečnosti a znovu ji zavedla do milosrdné krajiny zapomnění.

Ucítila palčivou bolest na levé tváři. Měla dojem, že se jí něco zlehka dotklo, jako by po ní přelétl jemný vánek. Náhle vykřikla a prudce se posadila. Srdce jí bušilo jako divé, krev se hrnula do uší. Začala si zoufale drhnout tvář a sunout se dozadu, narazila však na zeď. Zajíkavě se nadechovala, ochromená děsem. Vzápětí uslyšela třepotání křídel, jež nad ní přelétla a zamířila vzhůru.

Zvedla ruku a ucítila na tváři lepkavé vlhko, potom se odvážila vzhlédnout. Světlo svíce ozařovalo vysoký špičatý strop, který se klenul nad stěnami z menších kamenných bloků tu a tam pokrytých ostrůvky omítky. Všechno to vypadalo staře a zchátrale. V nejvyšším místě rozpoznávala řadu tmavších tvarů zavěšených v řadě.

Je jejich potravou.

Udělalo se jí špatně. Pevně si přitiskla ruce k břichu a naklonila se na stranu. Znovu ji ovanul kovový dech. Pokusila se zvracet, dávila se a dávila v zoufalé snaze zbavit se hnusu, smýt ze sebe stín smrti a pohany, který ovládal její myšlenky a byl vlastně jedinou věcí, na niž si vzpomínala.

Po chvíli to vzdala a snažila se uklidnit. Se sípavým oddechováním zavřela oči, opřela se poraněnou tváří o vlhkou zeď a hledala v sobě zbytky sil, po zasychající krvi na obličeji jí stékaly potůčky potu. Pohlédla dolů. Měla na sobě jen khaki kalhoty a tílko, potrhané a špinavé. Někdo jí svlékl svetr. I hodinky zmizely. Bylo jí vedro, jako by měla vysokou horečku. Najednou dostala strašnou žízeň a v touze po tekutině si začala ze rtů olizovat směsici potu a krve.

S nezměrným úsilím se znovu posadila, ztěžka polkla a přinutila se rozhlédnout. Vše kolem pokrýval vlhký zelený sliz. Nacházela se v obdélníkové místnosti zhruba deset metrů dlouhé a pět metrů široké. Na jednom konci se rýsoval jakýsi vchod vyhloubený do temnoty.

Vzpomínala na budovy, které z ostrova Iona znala, na starou kapli na severní straně a jídelnu. Rychle je vyloučila. Podlahu síně tvořil přírodní kámen, podle vzhledu vápenec, na některých místech ohlazený, ale úplně jiný než žulové podloží na Ioně. Uprostřed vyvstávala jakási kruhová deska. Vypadala jako víko od studny zhotovené z exotického dřeva, tmavšího než ten nejstarší dub. Na druhé straně síně se od podlahy až ke stropu tyčila hromada opadaného zdiva. Zářily v ní bílé skvrny kamenů nedávno vypáčených ze zdi a shozených na zem. Stěna vyčnívající ze suti byla zakrytá dřevěnými prkny, hrubou ochrannou zástěnou, jež se táhla asi tři metry směrem ke středu místnosti.

Maria se zapřela zády o zeď a vratce se vysoukala vzhůru; připadala si jako opilá. Chvíli počkala, až se jí přestane točit hlava, a pak váhavě vykročila k barevným skvrnám. V síni panovalo úmorné vedro, jako by ji snad někdo zavřel do sauny. V jedné věci měla jasno: už není na ostrově západně od Skotska. Zdi sice svým stářím připomínaly klášter, všechno ostatní jí však napovídalo, že Iona leží až nepředstavitelně daleko odsud. Bylo to tak absurdní, že o tom její mysl odmítala uvažovat.

Odpotácela se k protější stěně. Svíčku, jež poskytovala jediné osvětlení, měla na malém plochém kameni před sebou. Zvedla ji a v tu chvíli se po celé síni roztančily podivuhodné stíny. Pevně svíci sevřela, aby zastavila divoký třes. Zahleděla se na zeď.

Čelist jí spadla úžasem.

Prudce zamžikala. Věděla, že její tělo už bere z posledních zásob a že celé hodiny či dokonce snad dny nejedla ani nepila. Mohly to být halucinace. Podívala se tedy znovu.

Skutečně však měla před sebou červené skvrny. Krev. Nebyla ovšem pravá jako v O’Connorově pracovně. Marii se přesto zmocnila hrůza. Viděla krev prýštící z hrdel a z rozpáraných těl, stékající v temně rudém proudu po stupňovitém svahu.

Byla to nástěnná malba zobrazující nepředstavitelná zvěrstva, hromadnou popravu. Nahé oběti vedli k chrámu na kopci, kde už jedna z nich ležela roztažená na oltáři. Kat měl ruce ponořené do jejích vnitřností, další postava třímala vyrvané srdce. Maria cítila, jak se jí znovu zvedá žaludek. Popravčí byl strašlivý hromotluk s šikmým čelem a křivým nosem, oděný jen v bederní roušce a zdobené kukle. Nad ním se vyjímaly symbolické obrazy jaguárů, ptáků a podivuhodných netvorů. Ten přímo nad katem jí něco připomínal. Vybavila si okamžik, kdy její noční můra započala. Tehdy byla ve své pracovně na ostrově Iona a prohlížela si přívěšek s orlím bohem na fotografii, kterou jí poslal Jack.

Usilovně zamžikala a snažila se soustředit na celý výjev. Váhavě poodstoupila, svíčka se jí chvěla v rukou. Vpravo viděla shromážděné oběti, pravděpodobně válečné zajatce. Freska znázorňovala sled obrazů jediného příběhu, který postupoval zprava doleva. Znovu vzhlédla ke stropu. Snažila se spoutat roztěkané myšlenky a uvažovat jako profesionálka. Vzpomněla si na neskutečně dávné doby, kdy s Jackem studovali dějiny architektury. Krakorcová klenba. Jedna velká civilizace stavěla veškeré klenby tímto způsobem a nikdy se nenaučila vytvořit oblouk. Jedna civilizace, která se proslavila svou architekturou, ale právě tak krutostí.

Znovu se podívala na zeď. Krakorcová klenba. Výpravné scény plynoucí zprava doleva. Děsiví válečníci s plochými čely. Symboly, znaky. Lidské oběti na chrámovém oltáři, v masovém měřítku. Napadlo ji něco zcela neuvěřitelného.

Mayové.

Zatočila se jí hlava. Odvrávorala dozadu, pak se trochu vzpamatovala a udělala několik kroků doprava, směrem k dřevěnému poklopu. Pozvedla svícen ke stěně. Nacházela se mezi dvěma výjevy, jimiž epos začínal. První scéna zobrazovala námořní bitvu: dlouhé kánoe plné bojovníků, jedna se čtvercovou plachtou. I další obraz zachycoval krvavý boj, tentokrát však na pevnině. Válečníci ve stejném oděvu jako kat se utkávali s nepřáteli, z nichž se měli brzy stát zajatci. Všichni měli šikmá čela, ale poražení byli ještě mohutnější, úplní obři. Všichni byli také do pasu svlečení. V popředí leželi padlí obou stran, někteří rozčtvrcení, jiní v řece, pravděpodobně někde v podzemí. Vítězové třímali kyje a palcáty, poražení meče a sekyry.

Maria se zarazila. Meče a sekyry.

Podívala se pozorněji. Celá se třásla a dalo jí hodně práce ustálit plamínek svíčky. Svažitá čela přemožených ve skutečnosti vůbec nebyla čela, nábrž chrániče nosu trčící z přileb. Byli polonazí, ale měli na sobě kalhoty, nikoli suknice a bederní roušky vítězů. Byli vousatí a plavovlasí. Měli široké meče a obří sekyry s jedním ostřím.

Válečné sekyry Varjagů.

Maria zakolísala. Měla dojem, že ve snech prožívá závěrečnou kapitolu příběhu, který ji pronásledoval dlouhé dny, kapitolu tak neobyčejnou, že musela být výplodem bujné fantazie. Náhle zatoužila po Jackovi, po jeho klidném konejšivém hlase, který by jí řekl, že všechno je to jen sen. Znovu pohlédla na obětní scénu a měla dojem, že v místě oltáře a kata ze stěny prýští krev. Odklopýtala pozpátku, svezla se po protější zdi a pevně zavřela oči. S celého srdce doufala, že se vzbudí v klášteře na ostrově Iona a ucítí vedle sebe teplo a pravidelné oddechování blízkého člověka.

„Paní doktorko, to jsem rád, že vás tu máme. Účinky drogy brzy vyprchají,“ oslovil ji hlas, skutečný hlas. „Jste v Mexiku.“

Maria procitla, ale stále byla jako v mrákotách. „Ano,“ vyletělo z ní dřív, než si uvědomila, co se děje. „Já vím.“

„Jak to víte?“ Hlas zazněl ostře a nevrle. Maria se pokusila vstát, ale znovu sklouzla po stěně na místo, kde předtím ležela. Nic neviděla, oslepovala ji pochodeň namířená přímo do obličeje. V ústech měla poušť a přeskakoval jí hlas. „Domyslela jsem si to.“

Pochodeň prudce klesla a ona před sebou spatřila drobného šlachovitého muže s černými vlasy sčesanými dozadu. Mohlo mu být kolem sedmdesáti, vlasy měl zřejmě obarvené, i když se pyšnil postavou člověka o třicet let mladšího. Jeho oči byly světle šedé.

Marii svitlo. Hleděla na něj s nepříjemnou jistotou, jako by nemohla uvěřit, že ho přece jen potkala. Všechno ostatní – její tělesné utrpení a dokonce i O’Connorova smrt – náhle ustoupilo do pozadí. To je on. Snažila se zkrotit emoce a zachovat klid. Náhle byla dokonale vzhůru. „Pieter Reksnys. Vidím, že vám otec dal dobrou školu. Litevec, že? Nadřazená rasa.“

Tmou se vymrštila ruka a sevřela Mariin krk jako svěrák. Na muže pokročilého věku byl Reksnys pozoruhodně hbitý. Smýkl jí k sobě a nadzvedl ji, až ztrácela kontakt s podlahou. Přes dusivou bolest ucítila cosi povědomého, odporný pach jeho dechu, který už poznala. „Otcovo jméno už nikdy nevyslovuj, Židovko,“ sykl. „A nemysli si, že byl jediný, kdo tehdy mačkal spoušť. Sám jsem si s dětmi užil spoustu legrace.“ Pustil Mariu a rozkročil se nad ní, zatímco kašlala a dávila se. „Jen škoda, že tehdy nebyl na světě můj vlastní syn. Dědeček by z něj měl radost.“

Nakopl Mariu do zad a pak si okázale otřel botu o zem. Maria viděla, že se k ní blíží další člověk: měl skloněnou hlavu a co chvíli zatínal ruce v pěst. Jeho pohyby jí cosi připomínaly. Chytil ji za vlasy, odtáhl k dřevěnému víku, které odsunul nohou, a strčil ji do otvoru. Neviděla nic jen černotu zející hlubiny, z níž vyvěral proud chladnějšího vzduchu, jako by někde dole byla voda.

„Neboj se.“ Trhnutím ji přitáhl k sobě a Maria spatřila ošklivou jizvu na jeho tváři. „Krvavého orla jsem si schoval pro tvého přítele. Až tě hodím do podsvětí, ani nezemřeš. Tak to aspoň Toltékové říkali svým obětem.“ Jeho hlas byl odporně ochraptělý a postrádal otcovu uhlazenost. Naznačil, jako by chtěl Mariu svrhnout dolů, ale pak ji zase surově zvedl. „Mají můj obdiv.“ Zasmál se šíleným smíchem, který připomínal spíš husí kejhání, a potom ji srazil na zem. „Ale félag pro tebe teď našel uplatnění. Užívej si rekreace na venkově, dokud můžeš.“

„Skutečný félag vymřel před sedmi sty lety.“ Maria zvedla hlavu a snažila se vzdorovat Lokiho pohledu. „Muži Haralda Hardrady by mezi sebe nikdy nevzali darebáka, jako jste vy. Nestál byste jim ani za krevní mstu.“

Loki se vrhl na Mariu, ale Reksnys ho zadržel. „Ještě ne,“ hlesl. Obrátil se k Marie a naoko omluvně pravil: „Můj syn má pořád romantické představy. Myslí si, že slouží u SS.“

„Na to je moc velký slaboch.“

Loki po ní znovu skočil a Reksnys ho opět zadržel, pak ovšem jeho hlas ztvrdl. „Náš félag byl nástrojem konce. Nic víc, nic míň. A zdá se, že poslední slovo budeme mít my, ne Harald Hardrada.“

Loki něco zahučel, prudce se otočil a rychle vykročil dveřmi po straně místnosti. Maria se odplazila ke stěně, Reksnys jí hodil malou láhev s vodou. „Takže teď se známe. Potřeboval bych odbornou radu. Vy mi pomůžete.“

Vytáhl digitální fotoaparát a namířil na ni objektiv. Maria začala umdlévat a svezla se na podlahu. Pak zvedla oči k Reksnysovi a vzpomněla si, co on a jeho otec udělali. O’Connor se postaral, aby Reksnysův otec dostal spravedlivý trest. Vsadil na to vlastní život a zaplatil nejvyšší cenu. Je její povinností udělat možné i nemožné, aby ten úkol dokončila. Dluží to také sama sobě.

Bude silná.

Jack stál zamyšleně v řídicí místnosti Seaquestu II, v ruce držel hrnek s kávou a sledoval, jak se v dáli na moři spouští prudký liják. Obloha měla zlověstný šedý odstín. Vysoké mraky, jež ráno viděli na pláži, vystřídala temná clona ženoucí se z Karibiku. V místech, kde prosvítalo slunce, se z nebe spouštěly světelné opony, které se vlnily a prolínaly jako polární záře v Grónsku. Nesly s sebou předzvěst špatného počasí.

„Asi trochu zmoknem.“ Kanadský kapitán Seaquestu II se postavil vedle Jacka a zadíval se dalekohledem na oceán. „Blíží se období hurikánů. Pro jistotu balíme. Míříme dál od břehu a vrtulník jsem nechal připevnit v hangáru.“

Jack zavrčel. Tuhle zprávu zrovna slyšet nechtěl. „Díky. Udělejte, co je potřeba.“

Kapitán se odebral na můstek a James Macleod vstal od počítače, na kterém vyhodnocoval údaje z ledového fjordu. Všichni v místnosti o Jackovi věděli, ale udržovali si od něj odstup. Někteří se plavili už na prvním Seaquestu a vzpomínali si na smrt Petera Howea v Černém moři, za niž se Jack cítil osobně zodpovědný. Maria si během pobytu v ledovém fjordu získala u posádky i vědců oblibu. Dokonce i Lanowski se choval nenápadně a bez řečí podal Jackovi řadu snímků veslice ve fjordu, které vypracoval podle fotogrametrických údajů.

Macleod vklouzl k oknu vedle něj. „Jak dlouho tady asi budeme, Jacku?“ zeptal se polohlasem.

Jack se otočil a pohlédl na něj s napjatým, roztržitým výrazem, pak se znovu zadíval na hladinu. „To nevím, Jamesi. Fakt netuším.“ Našpulil rty a odložil kávu. Na palubě už byli téměř šest hodin, a z ostrova Iona stále ještě nedostali žádnou zprávu. Mohli se držet jen kusého telefonického sdělení O’Connorova kolegy z kláštera, jehož Jack krátce zahlédl v kostele. Policie zřejmě neprodyšně uzavřela místo činu a uvalila na případ informační embargo. Fakta však hovořila jasně. Otec O’Connor byl mrtvý a Maria nezvěstná.

„Musíme vycházet z toho, že ji unesli.“ Ben jejich rozhovor zaslechl a posadil se vedle Jacka. „Dokud se nenajde tělo.“

„Já vím.“ Jack prudce vydechl, zapřel si ruce vbok a odstoupil od zábradlí. Vrátil se ke svému obvyklému chování. „Musíme pozorně sledovat situaci a doufat, že se brzy dozvíme víc. Do té doby se nedá dělat nic. Panuje normální stav.“ Podíval se na Macleoda, zachmuřeně, avšak odhodlaně. „Odpovím ti asi takhle. Po návštěvě Chichén Itzá jsem se rozhodl porovnat veškeré možné důkazy ze severního Yucatánu pocházející z druhé poloviny jedenáctého století, to znamená z doby, kdy tu mohl Harald pobývat. Nástěnné malby, znaky, stavby. Všechno, co by nás mohlo přivést na stopu.“ Ukázal na Jeremyho, který se hrbil nad obrazovkou v koutě, obložen množstvím otevřených knih. „Hned po návratu jsem to zadal Jeremymu.“

„Dost ho to sebralo,“ zamumlal Macleod. „O’Connora si vážil,“ hlesl Jack. „A Maria je jeho učitelka. Jako by někdo škubl kobercem a podrazil mu nohy. Ztratil všechny životní jistoty.“

„Teď má nás,“ odvětil Macleod.

„Je to fajn kluk,“ mínil Jack.

Costas klapal do počítače vedle Jeremyho, a když se na něj podívali, opřel se v křesle. „Jacku. Máme se nač těšit. Vzal jsem to hopem a zavolal tomu chlápkovi z univerzity, co má na starosti karibskou oblast, Jimovi Halesovi z Kajmanských ostrovů. Víš, že se s ním znám z výzkumné laboratoře ponorek námořnictva USA. Spojil se přímo s Mexico City a zajistil nám povolení pro Chichén Itzá. Jim dokáže skvěle bojovat s úředním šimlem. Pokud budeš mít zájem o projekt v té cenotě, stačí říct. Mám čísla na všechny byrokraty.“

„Tomu říkám plán.“ Jack zachytil Costasův pohled a poznal, že oba cítí potřebu odložit špatné věci stranou a dívat se dopředu. „Až skončíme ve Zlatém rohu, přednostně zažádám o podmořskou sondu. Jeremy, jdete do toho taky?“

Jeremy jim věnoval nepřítomný pohled. Byl pobledlý a zaražený. „Co? Pokud mi to Maria dovolí…“ Náhle si uvědomil situaci a rozhostilo se ticho.

„O to nemějte strach,“ pronesl Jack pevně.

Jeremy se urputně snažil zachovat rozvahu. „Ale stejně nevím. Studna obětí není zrovna místo, kde bych chtěl zažít svoji potápěčskou premiéru.“

„Klídek.“ Costas vzal Jeremyho kolem ramen. „Nejdřív si to natrénujeme v korálech.“

Uprostřed sálu začalo blikat červené světlo. Ben se smrtelně vážně podíval na Jacka. „Na můstek.“ Oba pak chvatně vykročili z řídicí místnosti a pustili se do schodů, Costas v těsném závěsu za nimi. Kapitán se spolu s hlavním důstojníkem skláněl nad kompasem, ale okamžitě ukázal na navigační kabinu. „Naléhavá zpráva na chráněném kanále.“ Ben vstoupil první a hned popadl vysílačku. Rychle promluvil a zase ji odložil. „To bylo z univerzity. Dostali mail s adresou zabezpečené stránky a heslem.“

Costas už seděl za počítačem u navigačního stolu. „Tak jo. Máme spojení. Jak je ta adresa?“ Ben ji přečetl a Costas poklepal na klávesnici. „Heslo?“

Ben zaváhal, pak se podíval na Jacka. „Menora.“

Costas tiše hvízdl. „No, aspoň je jasno.“

Jack svíral Costasovo křeslo tak pevně, že mu úplně zbělely kluby. Ochraptělým hlasem řekl: „Tušili jsme, kdo proti nám stojí. Teď máme jistotu.“

„Je to pro tebe, Jacku.“ Costas se odsunul stranou, aby si Jack mohl přečíst stručný mail, který se zjevil na obrazovce.

Pro Jacka Howarda

Přijeďte s Kazantzakisem ve člunu dnes večer přesně ve 23.00 do přístaviště na pláži, kde jste byli ráno. Vezměte si s sebou výstroj na jeskynní potápění. Zavažte si oči a počkejte tam na nás. Sebemenší pokus o spolupráci s bezpečností nebo nějakou třetí stranou, a vaše kolegyně bude popravena.

„Maria žije,“ oddechl si Jack. „Díky Bohu.“

„Přístaviště na pláži,“ zopakoval Ben. „Ani mě nepřekvapuje, že vědí, kde jsme byli. Nejspíš mexická policie. Jestli je to Reksnys, bude mít pod kontrolou celé pobřeží.“

„Jeskynní výstroj,“ zamumlal Costas. „Co to má sakra znamenat? Já se nehodlám potápět do jeskyně za deště. Všechny vzduchové kapsy se zatopí.“

„Zřejmě něco našli,“ nadhodil Jack.

„Že by heslo?“

„To snad ne.“

„Maria je někde poblíž,“ prohlásil Ben. „Z Iony ji sem určitě přepravili letecky. Reksnys má soukromé letadlo a v džungli vlastní přistávací dráhu. Je to jedna z mála věcí, které před satelitem neschováte. O tom, že sem Seaquest II míří, věděl jistě už před útokem na Ionu.“

„Tipnul bych si, že to byla práce jednoho člověka,“ zavrčel Jack pochmurně.

„Lokiho.“

„Poslali nám fotku. Teď se, prosím tě, drž.“ Costas klikl na přílohu pod zprávou a na monitoru se objevil snímek. Byl pořízený s bleskem v nějaké kobce, která měla hrbolatou kamennou podlahu a oprýskané zdi potažené čímsi zeleným. Když se otevřel celý obraz, spatřili na podlaze zhroucenou ženskou postavu. Byla to hrůza. Podobné fotky trýzněných lidí přicházely z Iráku či zapadlých brlohů třetího světa. Žena byla špinavá, měla na sobě přiléhavý nátělník, na prsou natržený. Rozcuchané tmavé vlasy se jí lepily ke krku, ruce měla umazané od zeleného povlaku podlahy. Snažila se dívat do objektivu, ale když se rozžehl blesk, zjevně ucukla. Oči měla opuchlé a zavřené, rty poseté bílými skvrnami a z ošklivé rány na lícní kosti jí vytékala směs krve a hnisu.

Otřesený Jack náhle poznal krutou pravdu. „Maria.“ Udělalo se mu nevolno. Pustil opěradlo křesla a ztěžka dosedl na sousední lavici. Znovu se podíval na fotografii. Jeho děs se změnil v hrozný vztek, v kypící zuřivost.

Do dveří vstoupil kapitán. „Přišla zpráva z Iony. Jeden z policistů dostal povolení s námi mluvit.“ Uviděl obrázek na monitoru a zděsil se.

„Už jdu.“ Jackův hlas zněl chladně a dutě.

O deset minut později se Jack vrátil do řídicí místnosti. Byla prázdná, jelikož Jeremy, Macleod a Lanowski před chvílí odešli na můstkovou palubu. Jeremy pořád tiše seděl u počítače, s umíněným úsilím stahoval obrázky z internetu a označoval si strany s toltéckým uměním. Okno nad ním bylo postříkané od prvních provazců deště a Jack viděl, že počasí se rychle zhoršuje. Zarazil se. To, co právě vyslechl, ho doslova zdrtilo. Ještě jednou pohlédl na Jeremyho a teprve poté se odhodlal vkročit mezi přístroje. Stále se však nedokázal vzpamatovat. Přitáhl si židli, otočil ji zády k oknu, pak se posadil a upřel pohled na Jeremyho obrázky.

„Dobrá práce,“ pochválil ho tlumeně. „Já bych se v tom vůbec nevyznal. Středoamerická archeologie není můj obor.“

„Přišel jsem na jednu hodně zajímavou věc.“ Jeremy podal Jackovi jeden z papírů. „Vzpomínáte na starodávnou aztéckou věštbu o návratu božského krále Quetzalcoatla? Když Španělé v roce 1519 dorazili do Tenochtitlánu v Mexiku, císař Montezuma si myslel, že Cortés je Quetzalcoatl. To byl jeden z důvodů, proč Španělé ovládli oblast tak rychle.“

„Pokračujte.“

„No, Quetzalcoatl byl Tolték, napůl legendární král. Podle aztécké báje z dob Montezumy musel pět set let předtím opustit svou říši a slíbil, že se ze země vycházejícího slunce jednou vrátí.“

„O pět set let dřív,“ přemítal Jack. „To máme jedenácté století, přesně naši dobu.“

„Správně. Zemí vycházejícího slunce na východ od země Aztéků v Mexickém údolí byl skoro jistě poloostrov Yucatán. Historie to v podstatě potvrzuje, jelikož to zhruba odpovídá době, kdy Toltékové vpadli do Chichén Itzá.“

Jack probodl Jeremyho pohledem a chtěl něco říct, ale pak ho nechal mluvit.

„Jenže nejzajímavější na tom jsou mayské prameny,“ pokračoval Jeremy. „Naše informace o posledních letech Mayů vycházejí hlavně z knih Chilama Balama, Proroka Jaguára, které po vpádu Španělů sepsali místní písaři v latince. Knihy byly ukryté a pečlivě střežené. Každá vypráví o jiné společnosti na severním Yucatánu, trochu to připomíná severské ságy z Islandu. Jedno z nejzajímavějších proroctví se týká příchodu vousatých mužů z východu.“

„Vousatých mužů?“

„Rozumíte? Řada vědců to odmítla jako pozdější přikrášlení. Některé svazky vznikly až během osmnáctého a dokonce devatenáctého století. Ale představte si, že ve vatikánských archivech v Římě se našla jiná kniha. Vypadá jako ze všech nejstarší a je částečně napsaná mayskou abecedou. Zřejmě ji v šestnáctém století zabavili první jezuitští misionáři na Yucatánu. Obsahuje legendy a proroctví mayské civilizace severně od Chichén Itzá. Najdete v ní stejný příběh o vousatých mužích, ale s drobnou úpravou. Mayové tentokrát mají krále, který svádí velkou bitvu s jejich utlačovateli, pravděpodobně Toltéky. Nakonec zmizí v podsvětí a Mayové čekají na jeho návrat. Může to být prazáklad aztécké věštby o Quezalcoatlovi, ale s tím rozdílem, že v mayské verzi se jmenuje Wukub Kaqix, obří ptačí bůh, konkrétně orel.“

Jack se podíval na snímek nefritového přívěsku připnutý vedle monitoru. „To je tady celkem normální.“

„Jenže Orel se jmenovala i loď Haralda Hardrady. V norských ságách můžeme najít náznaky, že když Vikingové zapálili své veslice a vyrazili do války bez úmyslu se vrátit, někdy odřízli z lodě přední vaz a nesli ho jako bojovou korouhev. Bylo to znamení, že hodlají bojovat do posledního dechu a dojít až do Valhaly. Chtěli tím nahnat strach nepřátelům. Možná to byl právě ten případ a místní Mayové to viděli.“

„Fantastické. To je fantastické, Jeremy. Přesně tohle jsme hledali.“ Jack se náhle zlomil do předklonu a složil hlavu do dlaní, předstíraná srdečnost byla náhle ta tam. Už to nemohl Jeremymu dál tajit. „Musím vám něco říct. Dostali jsme zprávu z Iony.“

„Já vím,“ hlesl Jeremy a odložil knížku, do níž nahlížel. Jack k němu zvedl zrak. Jeremy vypadal o mnoho let starší než ten horlivý studentík, kterého poprvé spatřil minulý týden. „Vím to od chvíle, kdy jsem slyšel, že O’Connora někdo zavraždil. Mluvil o tom, připravoval mě na to. Vím, co se stalo na Ioně.“ Jeremy se odmlčel, pak zkusil promluvit a slova z něj vylétla ochraptělým šepotem: „Krvavý orel.“

Kapitola osmnáctá

Bylo hodně po půlnoci, pravděpodobně už k jedné ráno. Když Jack s Costasem vyklouzli ze Seaquestu II a zamířili v člunu ke břehu, kolem už panovala tma. Na místo schůzky na pláži dorazili dlouho před domluveným časem. Nyní Jack slyšel jen neúnavné bubnování deště, jež v přívalech sílilo a zase sláblo. Bylo vlhko k zalknutí. Věděl, že jedou v malém autě, podle zvuku zřejmě s pohonem na všechna čtyři kola. Krčil se na zadním sedadle vedle Costase. Snad celou věčnost, která však ve skutečnosti netrvala víc než půl hodiny, se kodrcali po nerovné cestě vedoucí z pláže kamsi do džungle. V ráně na stehně Jackovi tepala bolest. Přesně dodrželi pokyny únosců a se zavázanýma očima počkali vedle člunu s potápěčskou výstrojí. Jejich věznitel přišel a bez jediného slova je nastrkal do auta, aniž by se obtěžoval jim sdělit, kdo je nebo kam jedou. Bylo to nepříjemné, ale Jacka alespoň uklidňovalo, že Costas nadskakuje na sedadle vedle něj a proklíná každou brázdu či výmol.

Od chvíle, kdy elektronickou poštou obdrželi ultimátum, Jack věděl, že budou muset poslouchat rozkazy Mariiných únosců a spoléhat se jen na vlastní síly a velkou dávku štěstí. Ať je čekalo cokoli, zdálo se celkem jisté, že součástí bude i potápění. Tomu by odpovídala i nynější cesta do vnitrozemí. Cenoty, ponorné řeky. Déšť začínal Jackovi dělat starosti. Při podobné bouři by se podzemní jeskyně mohly snadno ocitnout pod vodou. Tak blízko pobřeží by sladkovodní proudy, jimiž byl Yucatán protkaný, mohly mít zrádnou sílu a vtahovat dešťovou vodu labyrintem vápencových kanálů a hnát ji do moře.

Vozidlo zastavilo a Jack se probral z rozjímání. Vytáhli ho ze dveří a vedli po hrbolaté zemi, klopýtal a klouzal po mokrém porostu. Prudký liják útočil na jeho smysly. Po chvíli se ocitl v jakémsi přístřešku, kde sice nepršelo, ale bylo tam dusno jako v prádelně. Costas se připotácel za ním a Jack vzápětí uslyšel, jak únosci vykládají z auta jejich výstroj. Pak ho znovu postrčili dopředu a strhli mu šátek z očí. Usilovně mrkal a měl co dělat, aby neupadl. Kolem zápěstí mu surově omotali lepicí pásku. Nacházel se v přítmí ozářeném jen svíčkou. Kousek vlevo spatřil Costase, před nimi stál jakýsi muž. Jack okamžitě poznal, kdo to je. Pieter Reksnys byl přesnou kopií svého otce Andriuse, jehož Jack viděl na snímku expedice Ahnenherbe do Grónska, který dal Kangia Macleodovi.

Kangia. Ledový fjord. To vše se teď zdálo miliony kilometrů daleko, za jakousi hranicí, kterou překročili a ocitli se na tomto místě, kde peklo se svými ďábly nepůsobilo jen jako středověký přízrak.

Jack se rozhlédl kolem sebe. Byli v nějaké kamenné síni, možná ve starém chrámu. Z Jacka se v tom vedru řinuly proudy potu. Strop byl vysoký, krakorcový. V podlaze zela kruhová díra. Na stěně vedle něj se vyjímala jakási malba, jejíž jasné barvy plály v mihotavém světle svíčky.

A potom spatřil Mariu.

Před odchodem z lodi si dlouze prohlížel fotografii z mailu a snažil se na tuhle chvíli připravit, skutečnost ho však přesto zaskočila. Maria zhrouceně seděla u stěny proti fresce. Mírně se kolébala, měla pokrčené nohy, a zápěstí i ústa přelepená páskou. Její obličej byl opuchlý a plný podlitin, po tváři se jí táhla otevřená rána.

Jack se snažil ovládnout svůj hněv. „To ti udělal on?“

Maria se na něj úpěnlivě podívala, pak zavrtěla hlavou a ukázala kamsi za Jackova záda. Otočil se a spatřil muže, který je vyzvedl na pláži. Tohle musel být Loki. Měl stejně ulízané vlasy, zlé rysy a vybledlé oči. Zkrátka celý táta. Když si Loki všiml, že ho Jack sleduje, usmál se, otočil se ke světlu a drsně si přejel prstem po tváři. Jack si vzpomněl na O’Connorùv popis. Ta jizva.

Costas chvíli nevěřícně zíral na Mariu a pak se náhle vrhl na Lokiho. Následovala reakce dravé šelmy: děsivě mrštná, rychlá a plavná. Loki přehodil Costasovi ruku kolem ramen a lehce ho zvedl nad podlahu, ačkoli Řek vážil pěkných pár kilo.

„Pusť ho.“ Jack vůbec poprvé uslyšel Reksnysův hlas, drsný, sípavý a načichlý východní Evropou. Loki otce poslechl a Costase odstrčil. Jack probodával Lokiho pohledem. Tak tohle je ten krutý zabiják, o němž O’Connor vyprávěl, samorost, který nejraději pracoval na vlastní pěst, avšak zcela podléhal svému otci. Prchlivost nebyla jeho jedinou slabou stránkou.

Costas se vzpamatoval, okázale se ušklíbl a hřbetem ruky si otřel rameno, za které ho Loki předtím držel. Loki si odfrkl a vrátil se do zastrčeného kouta místnosti. Reksnys vytáhl pistoli, v níž Jack okamžitě poznal luger z nacistické éry, a namířil Marie na nohy.

„Nejdřív jedno koleno, pak druhé. Potom budu pokračovat nahoru.“ Jeho hlas měl zlověstný nádech. „Nebo přestanete dělat hlouposti.“

Costas zprvu neodpověděl, nakonec však nevrle přikývl. Maria hleděla nechápavě na pistoli a zbělela jako stěna.

Reksnys se obrátil na Jacka. „Chci, abyste si prohlédl tu nástěnnou malbu. Pozorně.“

Jack se na něj podíval s kamennou tváří. Pak sklouzl očima k Marie, která unaveně kývla a skrze pásku na ústech procedila cosi povzbudivého. Jack si Reksnyse opovržlivě změřil a otočil se k fresce.

Vypadala ploše a bez perspektivy, chyběla jí hloubka. Kdysi z ní nepochybně tryskal ohňostroj temných odstínů na žlutém a modrém pozadí. Jack okamžitě poznal posloupnost příběhu, vítěze i poražené. Vpravo viděl změť lodí, válečníky se zdobenými rouchy a šikmým čelem, veslice se souměrnou přídí i zádí. Jedno z plavidel mělo čtvercovou plachtu, i bojovníci vypadali jinak.

Čtvercová plachta.

Další výjev zobrazoval zuřivou bitvu v džungli. Její část se odehrávala nad zemí a část v prudké řece, zřejmě pod povrchem. Všude ležela zmrzačená těla. Vítězové drželi atlatly, vrhače kopí, a hranaté štíty s postavou válečného boha. Vedl je svalnatý obr v masce orla s vypouleným okem, s křídly na zádech a velkými ostrými pařáty na nohách. Jeho bojovníci měli čepice, pásky z jaguáří kůže na zápěstí i kotnících, těžké nefritové přívěsky a náušnice. V rukou třímali kyje a na oběti se vrhali s výrazem čirého běsu. Jejich protivníci měli červené okrouhlé štíty a odlišné pokrývky hlavy i zbraně.

Jack se znovu podíval na zbraně. Poočku přitom sledoval Mariu. Ta scéna ji zjevně ohromovala. Měla dostatek příležitostí si ji důkladně prohlédnout, když před jejich příchodem ležela na podlaze. Nepochybně si všimla i toho, co nyní viděl on. Téměř neznatelně na něho kývla. Neušlo mu to. Odvrátil se.

Pochopil.

Nedal na sobě však nic znát. Přesunul se doleva. Zajatci na obraze byli na zemi, někteří spočívali na zádech, jiní klečeli. Muži, kteří neměli odění bojovníků, byli v okovech: zajatí sloužící, které si vítězové odváděli jako osobní otroky. Jack si vzpomněl na kostru Vikinga z L’Anse aux Meadows, jemuž se podařilo zdolat tisíce kilometrů na sever a téměř se vrátit do svého vlastního světa. Prchal právě před touto hrůzou.

Další výjev vévodil celému dílu. Jack si prohlížel příšerné obrazy smrti a utrpení. Na vrcholu stupňovité plošiny stál kněz-král v masce orlího boha. Vynášel rozsudek nad zajatými vojáky. Na nižším schodu se odehrávalo mučení vězňů, jimž strhávali nehty. O několik stupňů výš jeden ze zajatců zvedal ruce k marné prosbě o milost, jiný ležel v mrákotách na schodech a z prstů mu crčela krev. Na samém vrcholu zabodl kněz dýku do hrudi oběti, vyřízl jí srdce a duše mrtvého se s krvavou vlečkou vznášela od oltáře k nebesům. V lůžku z listí spočívala uťatá hlava, další se kutálely ve vodopádech krve ze schodů. Všude kolem plály ohně, zapálené kadidlo. Rituál se neomezoval jen na nebohé válečné zajatce. Pod božstvem s lebkou místo tváře nabízeli toltéčtí bojovníci vlastní krev z ran, které si sami zasadili, prýštila jim doslova z celého těla. Na kamenném stole vedle krále byly slavnostně oděné ženy s vyholenými hlavami, jimž sluha podával nástroj k pouštění žilou. Jedna z žen si dírou v jazyce provlékala trnitý provaz. Šlechtic vedle ní prováděl totéž, ale s vlastním penisem.

Jack se odvrátil. Reksnys se na něj žádostivě díval a kochal se jeho rozpaky. „Tuhle stavbu jsem objevil, když jsem to tady kdysi koupil,“ vysvětloval. „Je to chrám v džungli, obětní komora nad posvátnou cenotou.“ Pohodil hlavou k tmavému otvoru uprostřed podlahy. „Léta jsem prohledával džungli a hledal něco podobného. Narazil jsem na vskutku úžasnou věc. Ve félagu jsme to tušili, ale chyběl nám důkaz.“

„Důkaz čeho?“ otázal se Jack.

Reksnys na něj nedbal. „Od svých zdrojů víme, že pátráte po menoře.“

„Tak od zdrojů, jo?“ utrousil Jack posměšně. „Chcete snad říct, že jste to vytloukli z otce O’Connora.“

„O’Connor nám velice pomohl,“ odpověděl Reksnys hlasem náhle ostrým jako břitva. „Ale ne tak, jak si myslíte. Ve Vatikánu si nedával pozor. Probourat se do Titova oblouku, to už bylo trochu moc. Jeho nadřízený nám pravidelně podával hlášení. Věděli jsme i o té ženské.“

Trhl hlavou k Marie, pak si ovšem všiml Jackova pousmání a přimhouřil oči. „Ta informace už je pro vás bezcenná. Je úplně jedno, jestli vám to řeknu nebo ne. Svěřím se vám se svým objevem čistě jako kolegovi z oboru archeologie.“

Jack se rozhlédl kolem. „Žádného dalšího archeologa tady nevidím.“

Reksnys dělal, že nic neslyšel. „Doneslo se nám, že jste se dostali až do Grónska. Samozřejmě jsme věděli o veslici v ledu, kterou našel můj otec s výpravou Ahnenherbe ve třicátých letech. Krátce před tím, než ho zavraždili, mi pověděl celou pravdu, jak mu Künzl ukradl runový kámen a snažil se ho zabít v puklině jeho vlastní dýkou. Táta měl naštěstí fotografickou paměť a po válce dokázal přesně popsat symboly našemu runologovi.“

„Doufám, že ho fotografické vzpomínky na všechny ženy a děti, které zabil na východní frontě, za nocí strašily a budily ze sna,“ pravil Jack ledově.

„Jen si je před spaním počítal.“ Reksnys posměšně mlaskl a pokračoval. „Něco mi připomnělo tenhle chrám, souviselo to s válečnou scénou, kterou jsem před lety viděl, s příchodem vojáků z moře. Když jsem ho našel, byl zarostlý džunglí a plný sutin. Žádný z místních Mayů se sem neodváží přiblížit. Bojí se těch nesmyslů o orlím bohovi a návratu krále. Vzpomněl jsem si na Haralda Hardradu, na menoru. Tajný sen félagu. Svitla mi naděje. Vlastníma rukama jsem svatostánek vyklidil, kámen po kameni.“ Měl sám ze sebe radost jako malé dítě. „Stal se z toho můj velký koníček.“

„Nehrajte to na mě,“ zavrčel Jack a ohlédl se. „Tady nejde o koníček. Je to posedlost. A nezákonná.“

Reksnys se na Jacka zamračil a luskl prsty. Loki vmžiku přispěchal. Výhrůžně si stoupl před Jacka a obrátil k němu svou odpornou jizvu na tváři. Zřejmě sloužil k zastrašování slabších jedinců, jenže Jack byl o celou hlavu vyšší a pohrdlivě na něj shlížel.

„Nech toho,“ vyštěkl Reksnys. Loki zavrčel a stočil zrak k otci jako pes k pánovi, přitom zatínal dlaně v pěst a zase je otevíral. „Na to ještě bude čas.“ Loki se odporoučel a Reksnys se otočil k nástěnné malbě. „Přejděme k tomu, proč jste vlastně tady.“ Vykročil a odstranil velkou dřevěnou desku z levé strany stěny, za níž začínaly sutiny. „Tady.“

Byla to závěrečná scéna. Od chrámu vycházel průvod lidí. Byl to jediný obraz, který se neutápěl v krvi, i když postavy měly ještě podivuhodnější vzezření a výstřednější oděvy. Některé byly lidské, jiné nadpřirozené. Muzikanti s trubkami a chřestítky z tykví vyhrávali do kroku. Z želvího krunýře se vyloupl jakýsi bůh nalévající tekutinu ze džbánu. Jiní vycházeli ze schránky kraba či z hadích čelistí. Vojáci i ženy se proplétali zástupem světlonošů. Jaguár požíral lidské srdce. Skupina šašků předváděla své umění: svíjeli se a vlnili jako zmije, jeden v převleku za krokodýla, jiný jako krab s obřími klepety zvednutými do výše. Skupina hráčů s chrániči se strkala v zápolení o míč, jednoho z nich odváděl obětní kněz zpátky k chrámu. Nad procesím čněly kůly s naraženými lidskými lebkami. Některé byly holé a rozšklebené jako sochy v Chichén Itzá. Na těch novějších ještě ulpívaly vlasy a kůže. Žluté vlasy. Vousy.

Před průvodem byl prostor, který Reksnys ponechal zakrytý plátnem. Kráčela k němu však řada žen s šikmými čely a spletenými rusými vlasy ozdobenými vysokými čelenkami oblečených v bílých róbách. Ze zad jim splývala zelená pera posvátného ptáka kvesala.

Bylo to triumfální procesí. Jackovi bleskl hlavou jiný obraz, který zdánlivě neměl s Yucatánem vůbec nic společného. Titův oblouk v Římě. Průvod oslavující vítězství Vespasiana nad Židy.

Udělal několik kroků doleva, Lokiho oči ho přitom ostražitě sledovaly. Poslední výjev stále zčásti zahalovaly sutiny, byl však dostatečně zřetelný. Vévodil mu abstraktní tvar připomínající obří sud, jehož okraj vyznačoval konec procesní cesty. Byly to čelisti podsvětí, hladově dychtící po oběti.

Chichén Itzá. Cenota obětí.

Reksnys přistoupil k oponě a položil ruku do dolního rohu. „Myslím, že se nacházíme tady.“ Mluvil s Jackem jako s kolegou archeologem. „Podsvětí, konec průvodu. Všichni víme, kdo byli poražení. Jsem přesvědčen, že vítězné procesí končilo právě v místě, kde nyní stojíme, u vchodu do cenoty pod námi.“ Mluvil se zápalem amatéra přesvědčeného o své pravdě. Jack znovu zachytil Mariin pohled. Tentokrát zavrtěla hlavou. Jack se znovu soustředil na fresku. Uvědomil si, že na obrazu není nic, co by prozrazovalo polohu. Mohlo to být jedno z desítek toltéckých obřadních míst. Jedinou spojnici s Chichén Itzá znamenal nápis na runovém kameni z L’Anse aux Meadows. Jenže ten byl pod zámkem na palubě Seaquestu II a Reksnys o něm nevěděl.

„To, co za chvíli uvidíte, jsem odhalil teprve před třemi dny, těsně předtím, než félag vykonal zaslouženou pomstu na tom zrádci. Pro vaši kolegyni to bylo jediné štěstí.“ Reksnys trhl pistolí Mariiným směrem. „Věděli jsme, že vaše loď je v Karibiku a že nejspíš míří sem. Řekl jsem si, že využijeme vašich odborných znalostí. Je to jediný důvod, proč jí můj syn ještě neukázal, co umí.“

Reksnys se postavil zády ke stěně a jediným hbitým pohybem zvedl plátno.

Nastalo ohromené ticho. Jack cítil, jak mu padá čelist, hned se však vzpamatoval. Vzpomněl si na útržek z rabínského učení, který mu kdysi řekla Maria.

Zplozená prstem Božím. Zplozená prstem ohně.

Byla to menora.

Sedm ramen, sedm žlutých stojanů zářících jako plameny, jež zalévaly vše kolem blyštivým světlem. V čele triumfálního procesí, vztyčená před Stěnou lebek.

Jack se podíval na Mariu, která zírala na ten obraz u vytržení, jako by z něj mohla načerpat sílu.

Reksnys náhle spustil plentu, malbu zakryl a drsně se zasmál. „Jste v šoku?“

„Všiml jsem si, že se nedíváte,“ odtušil Jack mrazivě. „Možná to nedokážete.“

„Já tu věc nenávidím a rozhodně si ji nehodlám prohlížet. Je to nástroj zkázy.“ Reksnys kývl na Lokiho, který zvedl Mariu ze země a postrčil ji zády k němu. Reksnys do ní zhnuseně dloubl pistolí, pak jí přiložil zbraň ke křížové kosti a zamířil. „Vím přesně, jak se to dělá. Smrt je pomalá a bolestivá. S podobnou verbeží mám spoustu zkušeností.“ Pohodil hlavou k dýchacím přístrojům a potápěčským vakům složeným vedle otvoru v podlaze. Podíval se na Jacka. „Jste světoznámý podmořský průzkumník, ne?“ Jeho hlas zněl posměšně, škodolibě. „Teď s kolegou sestoupíte do podsvětí a najdete, co mě zajímá.“

Kapitola devatenáctá

Jack dopadl do vody s hlasitým šplíchnutím, jehož ozvěna se odrážela od stěn jeskyně. Costas tak učinil chvíli před ním a už zkoumal situaci pod hladinou, jak prozrazoval kužel světla z lampy na jeho čele. Jack rychle uvolnil karabinu na laně a zatáhl. Provaz začal trhavě stoupat vzhůru a Jack sledoval odlesk kovu mířícího tenkým paprskem světla k otvoru ve vápencovém stropě téměř dvacet metrů nad nimi. Před pár minutami si ve starodávné síni nasadili výstroj, kterou na Reksnysův pokyn přinesli ze Seaquestu II. Jack si všechny své poznatky o nástěnné malbě nechal pro sebe a Maria zarytě mlčela v koutě i poté, co jí strhli pásku z úst.

Jack byl přesvědčen, že výjev s menorou zachycuje Stěna lebek v Chichén Itzá, nikoli tady. Vše ale nasvědčovalo tomu, že stopu Haralda Hardrady v chodbě, jež se před nimi nyní prostírala, hledá Pieter Reksnys správně. Poloha chrámu nad jeskyní, popis bitvy v džungli, pod níž teče řeka, místní mayská tradice…

Jack s Costasem neměli šanci navázat spojení s bezpečnostním oddílem, který byl v pohotovosti od chvíle, kdy před dvěma hodinami odpluli ve člunu. Jack věděl, že vrtulník se pohybuje někde nad mořem u pobřeží, jenže Ben nemohl nic dělat, dokud se jim nepodaří odvysílat souřadnice a potvrdit, že Mariina situace umožňuje bezpečný zásah. Než si Jack nasadil helmu, věnoval Marie uklidňující pohled, a když ho Loki spustil do díry, choval se chladně a vyrovnaně, i když ve skutečnosti to v něm jen vřelo. Při představě, co by je tam dál mohlo čekat, pociťoval návaly adrenalinu, ale zároveň zoufale uvažoval, co si počnou, pokud se vrátí s prázdnou. Možností bylo pomálu a žádná nevypadala dobře.

V interkomu se ozval Costasův hlas. „Po dně jeskyně teče podzemní řeka, asi osm metrů pod tebou. Proud je dost silný. Rozhodně bych věděl o lepších podmínkách pro potápění.“

„Rozumím,“ odpověděl Jack, který plaval na hladině a sledoval světelnou stopu vyznačující Costasův postup. Zkontroloval vyrovnávač vztlaku a prověřil systémy počítače, který ovládal dodávku plynu. Měli na sobě dýchací zařízení s polouzavřeným okruhem, variabilní systém s plynovou směsí, která jim umožňovala sestoupit do větších hloubek než obyčejný kyslík či vzduch. Bylo to spíš z preventivních důvodů, vůbec totiž neočekávali, že by jeskyně klesla pod třicetimetrové maximum příznačné pro yucatánské cenoty.

„Zopakuj mi to s tím uhličitanem vápenatým,“ požádal Jack.

Costas se vynořil vedle něj, napustil vzduchem vztlaková křidélka na zádech a vyladil komunikační zařízení. „Rozpuštěný vápenec,“ začal. „V době ledové to tady bylo všechno nad vodou. Tehdy se vytvořily krápníky, které dneska vidíme pod hladinou. Na konci doby ledové moře stouplo a zaplavilo jeskyně. Kdyby něco v těch slujích zůstalo nad vodou, okamžitě to obroste kamenem. Kdežto ve vodě to vydrží jako nové. Zhruba do patnácti metrů je voda sladká, za tou hranicí začíná slaná.“

Jack vzhlédl k tenkému paprsku světla splývajícímu ze stropu, kde nejasně rozeznával odpornou tvář, jež na ně shlížela z výšky. Provaz i závěs, na nichž se spustili dolů, znovu zamířily vzhůru a očekávaly jejich návrat. Pomyslel na Mariu a zhluboka se nadechl směsice plynů. Dal Costasovi souhlasné znamení. „Dobře. Jdeme na to.“ Vypustili vzduch z křidélek a ponořili se pod hladinu, Jack následoval Costase těsně nad proudem. Byl chladnější než moře, ale naštěstí měli kompletní potápěčskou výstroj a po úmorném vedru nahoře jim osvěžení přišlo vhod. Silné lampy s třemi žárovkami, které jim trčely z helem, odhalovaly úchvatnou scenerii. Ze dna jeskyně vyrůstaly trsy krápníků, které překrývaly jeskyně i sluje. Voda byla křišťálově čistá a mihotala se pastelovými barvami. Něco takového Jack jakživ neviděl. Klesli dolů a nechali se unášet proudem, roztaženýma rukama i nohama udržovali stabilitu. Po několika vteřinách vpluli pod převisem do tmavého tunelu a přítmí vstupní komory nechali za zády.

„Když neprší, tenhle tunel je částečně nad vodou,“ podotkl Costas. „Vidíš tu čáru na stěnách a nad ní čerstvé vápencové útvary. Obvykle tu asi bývá dost místa pro malou kánoi nebo člun.“

Costas vytáhl světelnou tyčinku o velikosti tužky. Zlomil ji, čímž smísil chemikálie, a pak ji pustil do jedné z puklin. Jack sledoval, jak za ní mizí zelená záře, a Costas vytáhl ještě pět dalších. „Předpokládám, že se budeme vracet stejnou cestou. U stropu je proud slabší, takže by to neměl být problém.“

Jack se převrátil a spatřil skalní masiv bez nápadných prohlubní vzduchových kapes. Od vchodu urazili nejméně dvě stě metrů, možná i víc. „Máš tušení, jak je to ještě daleko?“ otázal se.

„Počítám, že hledáme další jeskyni, která je přístupná od vstupní komory. Jestli tahle chodba vede pod hladinu, jdeme špatným směrem.“ Než to ale Costas stačil doříct, ukázal se pravý opak: tunel se začal zvedat a rozšiřovat a světlo jejich lamp se odráželo od vodní plochy, která se nad nimi prostírala, kam až dohlédli. „Abrakadabra!“

Vynořili se a užasle otáčeli hlavami. Ocitli se uvnitř další obří sluje, nejméně padesát metrů široké, jejíž klenba dosahovala až k samotné džungli. Takhle nějak v Jackových představách vypadala posvátná cenota v Chichén Itzá předtím, než se její vápencový strop propadl. Na rozdíl od vstupní komory tu panovala naprostá tma a nebyl vidět žádný otvor vedoucí na povrch. Pomalu plavali jezírkem a jejich paprsky se odrážely od roztodivných útvarů, které připomínaly sochy vytesané z ledu. Stalagmity vyrůstaly z hlubin jako podmořské sopečné průduchy, některé se spojovaly se stalaktity a tvořily souvislé sloupy připomínající pilíře velké katedrály. Přírodní síly tu nepřestávaly pracovat ani dnes. Dešťová voda prosakovala vápencovým stropem, odkapávala na odhalené formace a opatřovala je dalším povlakem minerálů v procesu, který započal tisíce let předtím, než do těchto míst poprvé vkročila lidská noha.

Uprostřed ležel ostrůvek, pravděpodobně zcela tvořený vápencovými nánosy. Vystupovalo z něj množství zvláštních tvarů, jež dohromady vypadaly jako nějaký hrad z pohádky. Z výšky po ní splývala obří chapadla, zkamenělé kořeny dávno mrtvých stromů.

Když se jim před očima zjevil svah stoupající k ostrovu, Costas se ponořil na dno, asi osm metrů hluboko. Najednou zamířil podivně stranou a Jack si všiml, jak se chytá jednoho z krápníků a vytahuje se na úbočí, než mu proud znovu dovolil nerušeně plavat.

„Fuj, to jsem se lekl.“ Costas se zastavil asi pět metrů pod Jackem a sotva popadal dech. „Proti tomu se nedá plavat. Koukni napravo, kam to směřuje.“

Jack se zahleděl do míst přímo naproti vstupnímu tunelu. Viděl mihotavé vlnění ponorné řeky, jež protékala slují a ústila pod převisem u dna asi o dvacet metrů dál. Byla to černá díra nahánějící hrůzu, za níž chyběly jakékoli známky přirozeného světla. Jack si uvědomil, že Costas měl opravdu namále. Zavřel oči a v duchu zaklel. Jak se už při potápění stává, zdánlivě příznivé podmínky vedly k lehkovážnému rozhodnutí, které mohlo mít tragické následky. Jack se nad Costasovým činem vůbec nepozastavil, ačkoli tu hrozilo přinejmenším stejné nebezpečí jako předtím v ledovci či v chodbách Atlantidy. A při jeskynním potápění člověk obvykle nedostává druhou šanci, chybný krok už často nelze napravit.

„Jacku, něco jsem našel.“ Costas se přesunul o něco výš a trupem se zaklínil v jakési puklině. Jack se k němu potopil a ostražitě pozoroval proud, který protékal jen pár metrů od nich. Po chvíli se Costas vynořil v oblaku naplavenin a vtiskl Jackovi něco do ruky.

Byla to lidská čelist. Malá, dětská. Zahnědlá stářím, avšak dokonale zachovalá. Costas k němu pozvedl zbytek lebky a Jack spatřil oční důlky i čáry, kde lebeční kosti nestačily ještě pevně srůst. „Je jich tady plno,“ oznámil Costas. „Snad stovky.“ Jack se rozhlédl kolem. Ležely v nánosech, vršily se pod krápníky, šklebily se pod převisy. Lebky, kosti rukou a nohou, žebra. Sáhl do kalu a vytáhl drobný nefritový přívěsek ve tvaru rozevřené čelisti nějakého mytického zvířete, které snad vystoupilo z malby podsvětí na stěně chrámu. Podíval se průzračnou vodou do temné díry, v níž řeka mizela, a náhle pocítil mrazivou jistotu.

„Lidské oběti,“ pravil. „Toltékové i se svými obětmi se spustili otvorem ve stropě jako my a pak pádlovali do téhle sluje. Byla to hranice jejich podsvětí, ta nejbližší, kterou znali. Když byl po bouřce proud silnější, mohli házet obětované přímo do tlamy podsvětí, pryč ze světa lidí. Tohle bude asi místo posledních obětí.“

„A my se nejspíš zařadíme mezi ně,“ ucedil Costas. „Zlatí Vikingové.“

„Možná se na tebe naopak usmálo štěstí.“

„Jak to myslíš?“

„Nahoře, asi tři metry. Na kraji ostrůvku.“

Ležela tam další lebka, větší než ostatní a s ošklivě polámanými zuby, jako by oběť dostala hroznou ránu do obličeje. Jackův zájem však nevzbudila samotná hlava, ale to, co na ní bylo: pozlacená špičatá helma s dlouhým chráničem nosu.

Jackovi se rozbušilo srdce. Klesl ke dnu, až se zvedla mračna naplavenin. Mayské džbány, neporušené. Další lidské kosti. Blyštivý zlatý kotouč plný jakýchsi znaků. Rukojeť meče vyčnívající z brázdy, ovinutá pozlaceným drátem. Vedle ní velká dřevěná hůl s odleskem kovu na konci.

Jack s rostoucím vzrušením vylezl z vody, Costas hned vedle něj. Oba si rychle odepnuli dýchací přístroje i ploutve a odložili je na břeh. Bez přileb na hlavách slyšeli hluk jeskyně: vodu kapající do jezírka, třepotání netopýřích křídel, zvuky strašidelně zesílené a zkreslené ozvěnou. Vyškrábali se na rovnou plošinu a prohlíželi si podzemní ostrov. V průměru měřil zhruba deset metrů a uprostřed stoupal do kuželu, potaženého kluzkým nánosem. Střed tvořil jediný obří krápník stoupající ze dna jeskyně, kam stékalo nejvíc vyluhovaného vápníku. Kolem něj se tyčily novější výtvory, jež vznikaly postupem času, jak se měnila podoba stropu. Některé z nich vyrůstaly pod zvápenatělými kořeny stromů, které je halily jako kouzelný rubáš.

Jack přejel baterkou po ostrově, teprve pak položil ruku na nejbližší krápník. Byl to podivný útvar, který se nad nimi jakoby stáčel.

„Panebože.“ Jackův hlas měl pronikavou ozvěnu.

„Co je to?“

Jack vrávoravě ustoupil a pak na krápník namířil svítilnu. Vybavil si, co Jeremy naznačoval při jejich posledním rozhovoru. Hrdlo se mu svíralo úžasem. „Vzpomínáš na tu naši loď v ledu?“

Costas se zmateně podíval stejným směrem a pak zalapal po dechu. Vrchol krápníku tvořila jakási kupole na zakřiveném podstavci. Hleděli na příď vikinské lodi, jejíž detaily zanikaly pod tisíciletým nánosem, podle tvaru však nemohlo být pochyb.

„Přinesli si ji sem z veslice,“ hlesl Jack. „Vztyčili ji tady jako poslední bojovou korouhev.“ Ozářil svítilnou tvar na vrcholu. „Orel.“

„Podívej na druhou stranu,“ zavolal Costas. „Možná se pletu, ale řekl bych, že je to obranná zeď.“

Jack si všiml asi metr vysokého obloukového náspu obráceného čelem ke vchodu do sluje. Costas měl pravdu. Val sestával z nápadně pravidelných půlkruhů přibližně o šířce člověka. Tři na jedné straně od lodní přídě, čtyři na druhé. Vypadaly jako zamrzlé. Pod nimi se rýsovaly dlouhé hranaté útvary, původně snad žebra z veslice. Jack si vzpomněl na Jeremyho vyprávění o tom, jak si Vikingové stavěli bariéry ze dřeva svých plavidel. Podíval se do míst za stěnou, kde měli kdysi stanoviště obránci, a naskytl se mu ohromující výjev. Naproti valu vystupovala strašidelná mužská postava s roztaženýma rukama a nohama. Byla to kostra, ale díky silné vrstvě nánosů se zdálo, že znovu obrostla masem. Připomínala sádrové odlitky těl nalezené v Pompejích.

Muž měl na hlavě přilbu. I přes naplaveniny bylo možné rozeznat kuželovitý tvar a chránič nosu. Kousek vedle vyčníval štít, pravděpodobně zvednutý na obranu před ranami. Bojovník měl přinejmenším Jackovu výšku.

Jack užasle zíral.

Mohl by to být on?

Opřel se o zkamenělou zeď a pohnutě zachroptěl: „Ta řeka pod bitvou v džungli, co je namalovaná na fresce. Myslím, že právě tam jsme se ocitli. Odehrálo se tu závěrečné drama, poslední souboj Haralda Hardrady.“

„Myslíš, že nepřátelé na obrazu byli opravdu Vikingové?“

„Obraz menory tomu nasvědčuje.“

„Takže Harald se dostal od moře až sem.“

„Mohlo jich být tak deset, určitě ne o moc víc,“ usoudil Jack. „Velikost poražené armády na malbě je nejspíš přehnaná, aby vítězství získalo na významu.“ Odmlčel se a rovnal si myšlenky v hlavě. „Vydají se do vnitrozemí se vším, co pobrali. Vezmou si zbraně, brnění a samozřejmě i svůj poklad, prostě to, co se dá snadno odnést z lodi a použít ke stavbě přístřeší. Podobně jako Cortés a jeho skupinka dobyvatelů o stovky let později, ale bez úmyslu vrátit se nazpátek.“

„A pak narazí na domorodce.“

„Mayové jsou ohromení a pokládají je za bohy, za spasitele, kteří je přišli zachránit před Toltéky. Jenže zpráva se logicky donese Toltékům v čele s nejvyšším vládcem v Chichén Itzá. Ten vyšle armádu a v džungli se strhne krutá bitva. Hrstka těch, co přežijí, hledá úkryt, svou poslední pevnost. Na Yucatánu v takovém případě vede cesta jedině do podzemí. Objeví chrám v džungli, možná je k němu dovedou Mayové po obětní cestě. Svítí si loučemi, možná zapálí i dřevo z lodi. Po zuby ozbrojení Vikingové připravení bránit svou obrannou stěnu uprostřed plamenů na konci světa. Ale neřekl bych, že tím mohli Toltéky zastrašit. Když se o nich Toltékové dozvěděli a vydali se po jejich stopě, bylo jen otázkou času, kdy je přemůžou.“

„Doufám, že nikdo z Vikingů nepadl do zajetí, to by byl děs.“

„Jediný, o kterém víme, je náš přítel z L’Anse aux Meadows. Pravděpodobně vazal, sluha. Jeremy povídal, že Toltékové si někdy dělali z nepřátelských vojáků otroky, aby ještě zdůraznili svou převahu nad poraženými. Viděls to na té fresce. Možná šlo o přeběhlíka. Někteří z Vikingů museli doslova šílet hladem. Třeba řekl Toltékům o tomhle místě. Jeho útěk a návrat do L’Anse aux Meadows byl možná pokusem o pozdní vykoupení. To se nikdy nedozvíme. Ale přežilo jich víc. Soudě podle malby, několik Haraldových bojovníků zažilo tu největší hrůzu: odvedli je do Chichén Itzá, aby je obětovali.“

„Spolu s menorou.“

Jack si náhle vybavil úchvatný výjev, který viděli na fresce, ten blyštivý jas. „Reksnys se plete. Podle mě tady ten svícen není. Toltékové tu možná zanechali zbraně Vikingů jako určitou formu oběti, ale myslím, že menoru si z bojiště odnesli. Víme, že Toltékové nenabídli bohům celý Haraldův poklad, protože máme ty dvě mince vložené do nefritového přívěsku z L’Anse aux Meadows.“

„Což je trochu nepříjemnost.“

„Reksnys se naštve.“

„S prázdnýma rukama se vrátit nemůžeme,“ usoudil Costas. „Snad bychom mohli hrát o čas, ale asi ne moc dlouho. Nejspíš by nás poslal tou dírou zpátky dolů, až na to, že do vody bychom dopadli už mrtví. Reksnys přece sám řekl, že Mariu nechal žít jen z rozmaru. Jakmile zjistí, že menoru nemáme, rozzuří se. Já tyhle lidi znám.“ Podíval se na Jacka. „Dovolí synkovi, aby se na nás vyřádil.“

„Mohli by se za námi spustit dolů.“

„Loki snad. Nahoře jsem viděl pár starých potápěčských výstrojí, které si sem Reksnys přivezl, než se mu naskytla příležitost je využít, a Loki by mohl najít cestu podle světelných tyčinek v tunelu. Ale kdyby se odhodlal po nás jít, byl by už pořádně v ráži. Maria by měla problémy.“

„Myslíš na to, na co já?“

„Nemáme na vybranou.“

„Ty ponorné říčky vždycky někde vyrazí na povrch,“ ucedil Costas smutně. „Ale můžou to být kilometry.“

„Třeba ne.“

O pět minut později seděli v plné výstroji na mělčině, lampy na helmách znovu zapnuté. Jejich hlasy v interkomu zněly plechově a vzdáleně, což byl oproti ozvěnám v sále velký rozdíl. Costas naposledy zkontroloval Jackův dýchací přístroj a pak se na něj naléhavě podíval zorníkem. „Jdeš do toho?“

„Jinou možnost stejně nemáme. Z jeskyně jiná cesta nevede.“

„Tak jo. Hledáme přírodní světlo, sebemenší náznak. Je pět a něco, takže by se mělo brzy rozednívat. Necháme se unášet proudem. Aspoň budeme mít jistotu, že se někde vynoří. Můžeme?“

„Jedem.“

Vklouzli do vody a vydali se do temnot. Jakmile učinili rozhodnutí, Jack už o možných následcích záměrně nepřemýšlel. Ještě před několika minutami by takový hazard považoval za jistou smrt, Costas by mohl vyprávět. Teď do toho pekelného rychlíku dobrovolně nasedli. Zíral do černé tmy v chodbě před nimi. Neúspěch si nepřipouštěl. To místo zosobňovalo jeho nejhorší vnitřní děsy, a kdyby nezaplašil zlé myšlenky, neuspěl by. Potřeboval se soustředit. Vzpomněl si na Mariu.

Náhle je spláchl proud. Jack se převrátil a snažil se znovu narovnat. Obrovskou rychlost si prchavě uvědomoval podle zářivých krápníků, jež se míhaly po obou stranách jako obří bílí strážci. Pak se ocitli v tunelu. Vlétli do zatáčky, všude kolem nich černo. Tunel se vlnil a stáčel jako živý organizmus hledající cestu mezi vápencovými překážkami. Byli vydáni napospas proudu a mohli jen doufat, že jim nedovolí vrazit do vápencových stěn, které je obklopovaly. Jack s námahou zvedl hlavu, až jeho tělo vytvořilo rovnoběžku s tunelem, Costas plaval vlevo od něho. Roztáhli ruce a pokoušeli se je používat jako ploutve. Jen těsně míjeli baňaté útvary, které se nenadále vynořovaly z nicoty ozářené paprskem jejich čelových lamp a zase chvatně mizely. Jack si náhle všiml rozcestí: chodba se rozšiřovala a uprostřed ji rozděloval bílý sloup, k němuž se děsivým tempem řítili.

„Doprava!“ zařval Costas. „Vidím světlo!“

Jack smýkl rukama stranou a ohnul se podle hlavního proudu říčky. Marně. V poslední vteřině paže prudce stáhl, aby se vyhnul srážce s pilířem, a vlétli do levého otvoru, úzké černé chodby se stěnami hladkými jako sáňkařská dráha. Jack vrazil do Costase a ucítil bolestné bodnutí ve stehně, památku na zranění v ledovci. Na hrůznou chvíli se v myšlenkách vrátil do Grónska. „Odbočili jsme špatně,“ hulákal Costas. Jack ho sevřel a za zorníkem uviděl jeho horečnou tvář. „Tohle je boční kanál,“ houkl Costas. „Ten hlavní vedl na povrch. Viděl jsem světlo.“

Proud v tunelu začal vířit a pak se zpomalil. Přesto se proti němu nedalo plavat a mocná síla je neodvratně stahovala dolů. Zachytávali se stěn, ale bezvýsledně. Vše kolem bylo najednou zakřivené a rozmazané. Něco podobného Jack naposledy viděl v ledovém fjordu, když sladká voda odtékající z ledovce utvořila vrstvu nad mořskou vodou. Světlo se tu lámalo úplně jinak a šálilo Jackovy smysly. V mihotavých záblescích začal ztrácet orientaci.

„Krucinál, sůl,“ zaklel Costas. „Jsme pod hladinou moře.“

Zdálo se, že vstoupili do zcela jiného rozměru, do jakéhosi temnějšího světa. Vápencové útvary zmizely a pohled dopředu byl víc než chmurný. Jasně ohraničený paprsek světla šachtu ještě víc zužoval a zvyšoval Jackův pocit tísně. Tunel byl zakřivený, zhruba pět metrů široký, avšak strop se snížil a dno pokrývala hluboká vrstva štěrku. Klesali stále níž, jejich lampy provrtávaly díry do temnoty. „Hloubka čtyřicet metrů,“ oznámil Costas. „Jeskynní systémy na Yucatánu mívají maximálně padesát metrů. Brzy zase půjdeme nahoru.“ Jack se podíval na hloubkoměr. Čtyřicet šest metrů. Padesát metrů. Strop i dno se téměř sbíhaly a oni beznadějně uvízli mezi nimi a snažili se vyhrabat ve štěrku aspoň trochu místa. Náhle se zastavili v oblaku naplavenin. Jack namířil lampu do štěrbiny, jež se táhla jen centimetry nad kamennou drtí. Byla to slepá ulička. Ocitli se v pasti.

Costas se usilovně prodíral štěrkem vedle Jacka a škrtal dýchacím přístrojem o strop. „Něco mi tady nehraje. Dolů nás stáhl proud, a ten přece musí někam jít. Tahle hromada kamení se na bocích svažuje, jak ji svým pohybem tvaruje voda. Někde tu musí být výpusť.“

Costas se prodral štěrkovým nánosem do úzké stoky na dně a sunul se stále dál, až z něj byly vidět jen ploutve. Jack zavřel oči, pak je znovu otevřel a soustředil se na maličkosti, na obrys vápencové zkameněliny, která mu čněla kousek od tváře. Znovu pohlédl do míst, kde zmizel jeho druh. Viděl, že v puklině žádné naplaveniny nejsou. Odnesl je proud. Costas měl pravdu.

„Jacku. Pojď za mnou.“ Uposlechl pokynů, zabořil ruce do drtě a plížil se po pravé straně tunelu. Ucítil proudění vody a vpředu spatřil světélko. „Vede nahoru,“ vyhrkl Costas rozčileně. Jack ho následoval a pozvolna se prodíral úzkým hrdlem podél ohlazeného balvanu. Neměl téměř žádný manévrovací prostor, a tak se různě svíjel a drhnul dýchacím přístrojem o kamenné stěny. Ač se to zdálo neuvěřitelné, tunel se dál zužoval. Byl hladký a vymletý vodou, takže připomínal odvodňovací trubku o průměru zhruba jednoho metru. Tak stísněné podmínky Jack ještě nezažil. Ideální místo pro vznik klaustrofobie. Zpátky se vrátit nemohli: proud je drtil a jakýkoli zátaras v chodbě by bezpochyby zpečetil jejich osud. Costasovy ploutve se míhaly necelý metr před ním. Jack se snažil zachovat klid a podíval se na hloubkoměr. Čtyřicet jeden metr. Třicet sedm. Stoupali, sice pomalu, ale jistě. Potom se tunel prudce stočil vzhůru a oni se ocitli v rozlehlé síni plné stinných útvarů. Kolem se tyčily mohutné sloupy připomínající obry v bílých hábitech, kteří jim ukazovali cestu z podsvětí. Vysoko nahoře Jack uviděl nazelenalý odlesk odlišný od bílých paprsků jejich lamp. Znovu zavřel oči. Projela jím vlna úlevy a rozbušilo se mu srdce, nikoli strachem, ale radostí. Přeplaval sálem ke Costasovi. Voda byla tak průzračná, že se v ní vznášeli téměř jako postavy z nějaké oslavné malby. Po chvíli se ocitli na vrcholu jeskyně, pouhých deset metrů pod hladinou, čelem k prasklině ve skále, v níž prosvítal ranní rozbřesk.

Ještě ovšem neměli vyhráno. Štěrbina byla tak úzká, že by se do ní vešel nejvýš jeden z nich. Jiný východ ze síně nevedl.

„Proč potápění s tebou vždycky musí dopadnout takhle?“ zabědoval Costas. „Příště si to radši vyzkoušíme na otevřené vodě, co říkáš?“

„Pokud nějaké příště bude.“ Jack pohlédl do černé propasti, jež pod nimi zela, a poté znovu do pukliny. Viděl vegetaci, mihotavé obrysy stromů převislých nad vodou. Srdce mu stále divoce bilo, ale už ne vzrušením. Tady se mu umřít nechtělo.

„Budeme tam muset doplavat,“ houkl Costas. „Ty první.“

„Na to zapomeň. Ty budeš mít větší problémy se tam procpat a já tě můžu zespoda postrčit.“

Costas si odepnul dýchací přístroj a zavěsil jej vedle sebe. Vytáhl se co nejvýš do štěrbiny, asi dva metry nad Jacka, pak si strhl helmu a odhodil i ostatní výstroj. Věci se zřítily kolem Jacka a zmizely v temných hlubinách. Jack vylezl za Costasem a zatlačil mu do nohou. Nic se nestalo. Najednou si připadal dočista bezmocný. Dostal strach, že se bude dívat, jak jeho přítel umírá jen pár metrů pod hladinou. Pak se Costas mocně odrazil a vystřelil vzhůru. Jack ztuhl a snažil se popadnout dech. Rozepnul si popruhy, zavěsil je vedle sebe, několikrát se zhluboka nadechl, sundal helmu a zahodil i všechno ostatní. Šplhal skálou nahoru a protáhl se ven, vstříc rozmazané mlhovině denního světla pronikajícího vodou. Ještě jednou vykopl ploutvemi a vynořil se z břečky zelených řas v malém jezírku pod vějířovitými listy křovisek.

Costas supěl u břehu a vypadal jako nějaký vodník. Otřel si sliz z tváře, ponořil hlavu pod hladinu a divoce jí zatřásl, pak vylezl z vody a podal Jackovi ruku. „Měl by ses taky ošplíchnout. Nerad bych vyděsil domorodce.“

Když Jack vylezl a otřepal se, Costas sáhl do potápěčského obleku a vytáhl útlou kovovou věc zhruba o velikosti kapesní kalkulačky. Poklepal na čelní stranu, vytáhl anténku a přiložil si přístroj k uchu.

„Ty vážně dokážeš člověka překvapit,“ funěl Jack.

„Kombinace majáku GPS a vysílačky,“ vysvětlil mu Costas. „Stačí zmáčknout knoflík SOS a Ben přesně stanoví naši polohu. Až zjistíme, na čem jsme, můžu zkusit navázat spojení a promluvit s ním.“

Vynořili se vedle primitivní cesty džunglí. Stále pršelo, mrholení se střídalo s lijákem. Costas zapnul kompas na svém zařízení a rychle určil světové strany. Po deseti minutách došli k vápencové báni zakrývající cenotu a blížili se k zarostlému chrámu. Džíp, který je přivezl, stál na konci cesty. Jack spatřil chlapce, místního Maye: hrál si na vozovce, ale nevšiml si jich. Opatrně obešli budovu, postavili se zády ke zdi vedle dveří a naslouchali. Nic ale neslyšeli. Jack cítil v ústech slanou chuť potu, který se mu na tváři mísil s vodou. Podíval se na Costase a kývl. Opatrně vstoupili do síně. Drželi se ve stínu a vpíjeli se očima do slabé záře svíček. Po Marie a Lokim nebylo ani památky. Našli pouze muže, který seděl zády k nim na tlakové bombě a čistil si pistoli. Jack pokynul Costasovi a ostražitě se vrátil ke vchodu. Costas se přikradl chlapovi za záda, zaklesl mu paži kolem krku a zacpal ústa. Pistole mu vypadla z ruky, až to zařinčelo. Costas si ho přitáhl k sobě a pohrdavě zavrčel:

„Kde jsme to skončili?“

Kapitola dvacátá

O dvacet minut později zaniklo pleskání deště v ohlušujícím hřmotu vrtulníku, který zůstal viset ve vzduchu a bičoval džungli prudkým vichrem svých rotorů. Do hustého porostu se z výšky spustili dva muži následovaní červenou bedničkou s první pomocí. Jakmile bezpečně došlápli na zem, lynx vyrazil kupředu a znovu zmizel v oblacích. Jack vyběhl z úkrytu, vytáhl lékárnu z křoví a pak se prodíral k Benovi.

„Nevěděli jsme, na co se připravit,“ křikl Ben do deště a schoval pistoli do pouzdra. „Když nám Costas poslal souřadnice GPS, byli jsme asi jenom pět kilometrů od vás a prohledávali okolí. Oficiálním zdůvodněním byl vzdušný průzkum archeologických pozůstatků v pobřežních vodách. Jeremy letěl s námi jako jediný archeolog na palubě. A protože si to vymínil. Nebylo by nejchytřejší vstoupit jako nezvaní hosté do vzdušného prostoru nad Mexikem a mít u sebe plno bouchaček, navíc v noci, takže jsem si vzal jedině glock. Ale teď jsme vás našli a vrtulník se vrací pro kompletní bezpečnostní oddíl. Taky jsme kontaktovali policii.“

„Loki zmizel,“ houkl Jack. „Dostal od otce rozkaz, aby se za námi vydal do jeskyně. Mariu vzal s sebou. Nevěřil nám. Ale Reksnys je vám k službám.“

„Potřebujeme pročesat okolí, důkladně. A Jeremy se postará o zajatce.“

Jeremy se prodíral spletí popínavých rostlin v místě přistání, přes zamlžené brýle téměř neviděl. Jack je vyvedl z bujné vegetace na cestu a pak zamířili k chrámu. U vchodu ze sebe setřásli vodu a Jeremy si otřel skla. Uvnitř stál Costas s lugerem namířeným na muže ležícího na břiše, který měl ústa i zápěstí přelepená páskou. Jeremy se kolem nich prosmýkl k nástěnné malbě a zblízka se zadíval na obraz menory, nyní už odkrytý, i na bojovou scénu. „Vikingové,“ zajásal a brýle se mu opět zamlžily. „Měl jste pravdu. Nádhera. A hele! Tamto je určitě žena.“

„Na to bude čas potom.“ Jack kývl na Costase, který mu podal pistoli, zatímco Ben poklekl nad Reksnysem a ještě pevněji mu spoutal ruce. „Costas musí pomoct s navijákem, Jeremy.“ Jack mu nabídl zbraň. „Umíte s tím zacházet?“

„Mám půl roku vojenského výcviku na univerzitě ve Stanfordu,“ odtušil Jeremy a znovu si sňal brýle. „Po jedenáctém září jsem to bláhově považoval za svou povinnost. Ale není to nic pro mě.“

Jack pokýval hlavou. „Uvědomte si, co je ten chlap zač. A co udělali O’Connorovi a Marie.“

„Děda si přinesl podobnou věcičku z války.“ Jeremy si nasadil brýle. Vzal pistoli do ruky, stáhl závěr dozadu, aby zkontroloval komoru, a pak ho zase pustil. Klekl si, vrazil Reksnysovi hlaveň do zad, neurvale mu zvedl hlavu a sykl mu do ucha: „Kamarád Costas říká, že jsi s tímhle vyhrožoval Marie. Víš, co je to pomalá a bolestivá smrt?“ Zvedl Reksnyse ze země, postrčil ho ke dveřím a zmizel s ním v dešti. Ben se podíval na Jacka. „Tady se asi nemáme čeho obávat.“

„Fajn. Jdu dolů pro Mariu,“ oznámil Jack.

„Sám nepůjdeš.“

„Jinak to nejde. Naše dýchací přístroje jsou v tahu. Reksnys tady měl potápěčskou výstroj pro dva lidi a jednu si vzal miláček Loki. Mariu nejspíš nouzově napojil na svoji bombu. Výstroj, která tady zbyla, tuhle možnost nedává a v láhvi stejně není dost vzduchu, aby nám vydržel tam i zpátky.“

„Mohl bych zavolat do vrtulníku a nechat přivézt další výstroj z lodi.“

„Nemáme čas. Už takhle dost riskujeme.“ Jack si hodil na záda válec se vzduchem a zapnul si na prsou potápěčský žaket. „Loki už asi bude vzteky bez sebe. Udělal by líp, kdyby zůstal nahoře, a moc dobře to ví. Ten chlap je svéráz. Jeho táta je tyran a násilník, ale ve srovnání s ním amatér. Loki se vyznačuje slepou poslušností a věří všem těm nesmyslům o félagu, ale podceňovat ho nesmíme. Je zahnaný do kouta, kde není pánem situace, jak je zvyklý. V tom je naše šance. Ale taky to znamená, že bude jednat impulzivně. Proto musím zasáhnout hned. Nechci, aby se vrátil do sálu pod námi a zjistil, co se stalo. Maria by nepřežila ani vteřinu. Pokud ještě žije.“

„Nemáš zbraň.“

„Nějak si poradím.“

„A baterku?“

„Nechali jsme za sebou svítící tyčinky, které vyznačují cestu.“

„Tak zlom vaz.“

Ben mu ovázal lano pod pažemi, Costas zkontroloval vzduch a zatěžovací pás, pak vzal Jacka za ramena a pohlédl mu zpříma do očí. „Přeju ti válečné štěstí.“

„Díky, budu ho potřebovat.“ Jack stáhl masku, posadil se na okraj díry a vzápětí se zhoupl nad temnou tůň v hlubinách. Costas a Ben ho okamžitě začali spouštět dolů. Jack byl plně soustředěný, celé jeho já sledovalo jediný cíl. Dopadl do vody s regulátorem v ústech a okamžitě začal plavat pod vodou po stopě světelných tyčinek, které zhruba před hodinou pustili na dno jeskyně. Tunel mu nyní připadal o něco prostornější, a když se podíval dopředu, spatřil podivuhodně jasné vápencové stěny ozářené tyčinkami. Po obou stranách se vynořovaly fantastické krápníkové útvary připomínající abstraktní ledové sochy.

Deset minut od chvíle, kdy vstoupil do vody, před sebou uviděl světlou skvrnu. Blížil se k poslední síni. Vycházela z ní silnější záře, než jakou vydávaly chemické tyčinky. Doplaval k okraji komory, bublinky vydýchaného plynu se mu valily po stropě nad hlavou. Opatrně se vynořil v malé boční kapse vysoké stěží na to, aby mohl vysunout hlavu z vody. Uprostřed jeskyně, asi dvacet metrů opodál, spatřil neobyčejné vápencové útvary ostrova. Z jeho vzdálenější strany stoupal ke stropu široký kužel světla.

Bublinky z regulátoru ho mohly prozradit. Na okamžik trpce zalitoval, že odhodili dýchací přístroje do ponorné řeky. Takhle bude muset plavat na hladině a doufat, že si ho Loki nevšimne.

Sundal si masku, připnul si ji na žaket a rozhlédl se po něčem, čím by si začernil tvář, aby nebyl ve světle baterky tak nápadný. Opatrně natáhl ruku a přejel po plošince, která před ním vyvstávala. Přičichl si k ruce a pokrčil nos. Dusičnan draselný. Netopýří trus. Ještě jednou otřel kámen a pomazal si celou tvář, ale tiše, aby na sebe zbytečně neupozorňoval.

Napustil stabilizační vestu: foukal vzduch ústy, aby se vyhnul syčení regulátoru. Pak se odstrčil a pomalu plaval k ostrůvku.

Když byl asi v půli cesty, ucítil proud ponorné řeky, mnohem silnější, než když se jím nechali unášet s Costasem. Kolem přelétlo světlo a dopadlo i na jeho obličej. Ztuhl. Vzápětí se paprsek vrátil zpět a Jack se dal znovu do pohybu. Kdyby se teď nechal chytit, neměl by sebemenší šanci. Předpokládal, že Loki je ozbrojený. Všechno záviselo na momentu překvapení.

Dosáhl okraje ostrůvku. Z druhé strany k němu dolehl hlas. Ozvěna v sále ho zesílila a zkreslila, nepochybně však patřil muži. Tón byl nevrlý, výhrůžný. Jack shodil tlakovou láhev s ploutvemi a obezřetně postupoval k místu, kde při ponoru s Costasem spatřili první neobvyklou stopu. Ponořil ruku do mělčiny. Předmět nebyl zahrnutý nánosem, takže šel celkem snadno zvednout. Sladká voda jej ochránila před zkázou stejně dobře jako led. Vztyčil se z vody jako zmáčený černý přízrak a v rukou třímal…

… varjažskou válečnou sekyru.

Hbitě vykročil přes ztvrdlé hrbolaté naplaveniny a v duchu si liboval, že má neoprénové boty, jejichž podrážky dobře přiléhaly k nerovnostem. Vystoupal na zkamenělou ochrannou zeď po Vikinzích s vyklenutou lodní přídí a strašidelným obrysem dávno mrtvého bojovníka. Z vrcholu se podíval na druhou stranu ostrova. Loki byl necelých deset metrů od něho. Stál zády k němu, rozkročený nad Mariou, která ležela na zádech a vzdorně hleděla vzhůru. Loki měl v levé ruce pistoli, Browning High Power. Druhou svíral meč, který jí tiskl k srdci. Byla to stará varjažská zbraň, kterou Jack s Costasem zahlédli ve vodě vedle sekyry.

Jackovi přeběhl mráz po zádech. Dějiny se na tomto místě nikdy úplně nezastavily. Stal se svědkem rituálu vepsaného do skal Yucatánu, který nebylo možné vymýtit. Lidské oběti.

Bleskurychle vyrazil kupředu, mocně máchl sekyrou a jediným úderem uťal Lokimu levou ruku. Pistole odlétla do vody i s dlaní, která ji svírala, chvíli se točila a potom zmizela v temnotách. Šokovaný Loki zakolísal, pak se obrátil čelem k Jackovi, tvář zkřivenou překvapením a vztekem. Z pahýlu se řinula krev. Upustil meč, odvrávoral stranou a pozvedl zdravou ruku k jizvě na tváři, poté udělal pár kroků zpět a sebral meč ze země. Znenadání vyrazil kupředu a zběsile se na Jacka vrhl. Ve vzduchu se zaleskla ostrá čepel. Jack se však nenechal zaskočit a na poslední chvíli pozvedl sekyru. Ocel narazila na ocel, řinčela, skřípěla a zvonila stejně jako před téměř tisíci lety. Jack se otřásal pod náporem sečných ran, ale neustoupil. Bylo jen otázkou času, kdy jeho protivník ochabne. Loki už byl tak zesláblý, že jím těžký meč při každém seknutí smýkl stranou, a on jen s vypětím všech sil nalézal ztracenou rovnováhu. V záchvatech nepředstavitelné bolesti odrážel Jacka hrotem své zbraně a se supěním ustupoval směrem k vodě.

V Lokiho zuřivosti se zračilo vědomí vlastní zkázy. Kdyby zůstal s otcem nahoře, udržel by si vládu nad situací a neztratil nic ze svého vražedného umění.

Jack potěžkal topor v rukou tak jako před časem, kdy jim jiná sekyra zachránila život v ledovci.

Vzepjal se a udělal dva kroky dopředu. Když švihl sekyrou, jako by se na letící čepeli zaleskly runy, které viděl už na té minulé, a začínaly i stejným písmenem.

Válečná sekyra mocného krále.

Blesk ze Severu.

Sekyra rozčísla vzduch a zasáhla Lokiho do tváře, vzápětí se Jackovi vymkla z rukou a spadla do vody. Lokiho hlava odletěla dozadu, hned se však zase vrátila, jako by patřila hadrové loutce. Na jeden děsivý okamžik se zdálo, že je úplně v pořádku. Pak se ale jizva na jeho obličeji rozestoupila, až v ní zmizelo celé oko. Jack viděl čelistní kosti i zuby, které se hrůzostrašně šklebily jako kamenné lebky v Chichén Itzá. Z rány vyprýštila hustá krev, jejíž kapky pomalu skrápěly skálu.

Loki udělal krok dopředu, uklouzl však po své vlastní krvi, upadl na zem a přitom se udeřil hlavou o krápník. Vzepřel se na jedné ruce a vrávoravě se napřímil. Jedna strana jeho tváře byla nyní úplně odseknutá, oční bulva visela na tenkém vlásku. Vyrážel ze sebe sípavé zvuky a strašlivě sténal. Jack viděl, že se mu sekyra zabořila hluboko do mozku. Loki naposledy zakolísal a s cáknutím dopadl zády do vody; meč letěl s ním. Chvíli se vznášel ve vodě a jediným okem slepě civěl na Jacka. Stále žil, na hladinu se však pokoušel vyplavat marně. Klesl o něco níž, kde narazil na proud, který ho stáhl do bezedných temnot podsvětí.

Bylo jasné, že už se nevrátí.

Jack zamířil k Marie a chvíli zůstali jen tak ležet na břehu malého ostrova. Stále jím cloumal adrenalin, který se mu vyplavil do žil. Horečně se k němu přivinula. Hladina se uklidnila a kolem se rozléhalo jen kapání dešťové vody, jež prosakovala shora. Jeskyně ten zvuk zesilovala, po řinčivých nárazech oceli to však byl doslova balzám na duši. Zatímco se Jack přestával třást, Maria se zadívala do křišťálové vody, kterou měla jen pár centimetrů od tváře. Sáhla do ní a vytáhla hladký úlomek kamene bez sebemenšího nánosu. Na jeho povrchu uviděli vyryté znaky. Posadili se. „To je runový kámen,“ zašeptala Maria.

„Uměla bys ho přečíst?“

„Někdo to naškrábal ve spěchu,“ zamumlala Maria. „Vypadá to jako poslední zápis v deníku ztracené expedice.“

„Zkus to, prosím tě.“ Jack mluvil vyčerpaně, spíš jen šeptal.

Maria se odmlčela, chvíli si cosi broukala a pak nahlas přečetla: „Zbyli už jen Ulf, Finn a Halldor. Skrelingové dobyli vstup do jeskyně. Thor nás ochrání. Hann til ragnarøks.“

Jack nedokázal dát najevo jakékoli emoce, na to byl až příliš unavený. Natáhl jen ruku a dotkl se mokrého kamene.

„Možná to naškrábal sám Harald chvíli předtím, než na něj skočili Toltékové,“ řekla Maria. „Bitva u Stamford Bridge se opakovala, ale s tím rozdílem, že tentokrát to byl doopravdy konec.“ Ohlédla se po strašidelných útvarech na plošině za svými zády a pak přesunula zrak k černým hlubinám, v nichž zmizel Loki. Bezděčně se zachvěla. „Dostali se tak daleko, jak jen člověk může. K samotným branám podsvětí.“

„Vím, jak jim asi bylo,“ hlesl Jack. „Nacházíme se přímo na hranici světa duchů. Něco mi napovídá, abych šel dolů za Lokim. Jako by mě k sobě přitahovala nějaká zlá moc. Nikdy jsem nebyl Haraldovi blíž než teď, dokážu se do něj vžít.“ Jack se rozhlédl po mihotavých stínech na stěnách sluje, pak se otřásl, zvedl z břehu Lokiho tlakovou láhev a nasadil ji Marie na záda. „Ale jedno ti povím: znám lepší místa, než je tohle.“

„Ještě není konec,“ vzdychla Maria.

„Máš spoustu vzduchu. Tamhle u vchodu je řada světel. Bude to hračka. Půjdu hned za tebou.“

„Tak jsem to nemyslela.“

Jack jí pevně utáhl ramenní popruhy, ošplíchl si tvář od černé špíny a posadil se vedle ní. Maria začala mluvit, zprvu pomalu a váhavě, ale pak se stavidla její výřečnosti protrhla. Jako by vyprávěla něco, co ještě nikdy nikomu neřekla, ale bezpočtukrát si to v duchu nacvičovala. V příštích několika minutách Jack vyslechl příběh strašnější, než by si dokázal představit. Netvoři z podsvětí mu pak připadali stejně mocní jako dávným Vikingům a skrytá síla tohoto místa narostla do rozměrů, jež nebylo možné ponechat bez odezvy.

O dvacet minut později se Jack vyškrábal z jícnu studně do síně plné maleb. Costas dřepěl před ním, zadýchaný od práce s navijákem. Zmáčená Maria seděla na kamenné podlaze pár metrů opodál. Navzdory horku se lehce chvěla a Costas jí proto podal ručník, bundu s emblémem Mezinárodní námořní univerzity a láhev vody. Když se Jack ujistil, že Maria bude v pořádku, obrátil se na Costase.

„Jak to vypadá?“

„Dorazili Mexičani,“ supěl jeho řecký přítel. „Dva chlapi v džípu, je to asi deset minut. Jsou to judiciales, drahoušci v civilu. Dost nepříjemní, jestli tě to zajímá. Říkali, že vrtulník je na cestě. Celá tahle oblast je zřejmě Reksnysův rajón, ale od hlavního tábora jsme dost daleko. Zdá se, že sem nepustil ani lidi z vlastní ochranky. V džungli žije jen hrstka domorodých Mayů, ale ti jsou na naší straně. Až přijedou policajti a lynx se vrátí ze Seaquestu II s kompletním bezpečnostním oddílem, snad už bude klid. Ben teď právě důkladně pročesává okolí.“

Jack pohodil hlavou ke studni. „Asi ti došlo, že náš kámoš Loki se nedostaví.“

Costas povytáhl obočí. „Už nikdy?“

„Pokusil se o rekord v jeskynním potápění. Bez vzduchu.“

„Podsvětí Toltéků,“ pravil Costas tiše. „Tam bych teda věčnost strávit nechtěl.“

Jack zavedl Costase do šera zadní části síně, přitočil se k němu a začal naléhavě mluvit. Costas se tu a tam ohlédl po Marie a jeho výraz byl čím dál chmurnější. Po několika minutách ji Jack gestem ruky přivolal. Costas jí podal cosi zabaleného v látce, Maria si to prohlédla a rychle ukryla v bundě.

U vchodu se náhle zjevil Jeremy, celý udýchaný a zoufalý. „Rychle. Proboha. Reksnys utekl. Má jednoho místního kluka. Vyhrožuje, že ho zabije.“

„Jak se sakra…“

„Ti mexičtí policajti ho rozvázali a pak oba zmizeli.“

„Doprdele.“

Venku náhle nastal rozruch: Reksnys před sebou postrkoval asi pětiletého chlapce a za ním poklusávali nebozí rodiče žadonící španělsky o milost. Jeremy je odvedl stranou a Reksnys vkročil dovnitř, kožený opasek utažený kolem hochova krku. Předstoupil před ně se vztyčenou hlavou a povýšeným úšklebkem, pak odtáhl hošíka jako zvíře doprostřed síně.

„Stačí vteřina a zlomím mu vaz. Takhle.“ Luskl prsty volné ruky. Mluvil s téměř dětskou radostí, jako by úplně zapomněl na publikum. Náhle se rozhlédl. „Kde je můj syn?“

„Šel si trochu zaplavat.“

Reksnysovi nedošlo, co Costas právě vyslovil, a odtáhl chlapce blíž k němu. „Cómo te llamas?“

Kluk byl tak ochromený hrůzou, že nedokázal odpovědět.

Reksnys jím škubl nahoru a vyzvedl si ho až k tváři. „Cómo te llamas!“

Chlapec plačtivě zašeptal: „Daniel.“

„Daniel.“ Reksnys pustil hocha na zem, hned jím však smýkl k sobě, pásek pevně stažený kolem drobného hrdla. „Zvláštní jméno pro Maye. Za mladých let jsem taky znal chlapečky s takovým jménem. Daniel, Doron, Menachem. Byly tam s nimi i holčičky. Ale ne dlouho.“ Reksnys se znovu zašklebil a pak si podezíravě změřil Mariu, která se oddělila od ostatních a udělala pár kroků ke stěně, kde se probrala z mrákot po strastiplné cestě z Iony. Postavila se čelem k Reksnysovi a mírně se rozkročila.

„Já myslím,“ začala, „že s tímhle vám to kdysi šlo mnohem líp.“

Pomalu a rozvážně pozvedla luger a namířila Reksnysovi na hlavu. Oběma rukama obepínala pažbu a levým ukazovákem pohladila spoušť.

Jeremy na Mariu jen užasle zíral.

Reksnys se znovu zlomyslně usmál. „Neumíte s tím zacházet.“

Odklopila pojistku na levé straně zbraně. „To byste se divil.“

„Není nabitá.“

„Jacku?“ utrousila Maria, aniž z Reksnyse spustila oči.

Jack vytáhl krabičku s nápisem Parabellum 9 mm a ukázal, že je poloprázdná. „Našli jsme je ve vaší kapse. Vzpomínáte?“

Reksnys neskrýval pohrdání. „Položte tu bouchačku, nebo toho smrada oddělám.“

Maria začala odříkávat slova, jež si v dětství vryla do paměti. „Pracovní situační zpráva SSSR číslo 129a. Einsatzgruppe D. Poloha: Nikolajev, Ukrajina. Dodatek ke zprávě č. 129 ohledně činnosti einsatzkommandos při čištění míst od Židů a likvidaci partyzánských skupin. SS-Sturmbannführer Andrius Reksnys osobně popravil 341 Židů. Opravené celkové počty za poslední dva týdny: 32, 108.“

Nastalo ohromené ticho. Maria stále mířila pistolí na Reksnysovu hlavu. Zkoprněl překvapením a hleděl na ni s chladnou záští; lesklý pásek pořád pevně obepínal chlapcův krk.

„Čtrnáctého května 1943,“ pokračovala Maria. „Krásné jarní ráno. Všude kvetly kytky, ptáci zpívali. Poslední v řadě před příkopem stála mladá rodina: tatínek, těhotná maminka a čtyři děti. Pamatujete? Váš otec vám dal na starosti ty malé.“

„Vyloučeno,“ vyštěkl Reksnys a spiklenecky se podíval po ostatních. „Ta ženská se zbláznila. Žádní svědci tam nebyli. Nikdy.“

„Byly to vaše první oběti,“ dodala Maria nevzrušeně. „S lugerem jste ještě neměl moc zkušeností. O tři dny později se nejmladší děcko vyplazilo z hromady mrtvol s kulkou zarytou v lebce. Roztomilá holčička plačící bezmocí v jarním slunku.“ Po Mariiných tvářích kanuly slzy, její hlas se však nezachvěl. „Našel ji voják wehrmachtu a slitoval se nad ní. Zůstala u jeho jednotky až do Berlína a starali se o ni Němci znechucení tím, co páchala SS. Když všichni padli, zachránil ji jeden britský voják. Po letech se provdala za španělského diplomata a měla vlastní dceru. Loni v létě jsem ji vzala zpátky do Nikolajeva, aby si ještě jednou lehla na tu nádhernou louku, aby byla znovu se svými bratry a sestrami, s milovanou mámou a tátou. Říkala, že se jim po ní určitě stýská a že se ji zoufale snaží najít a ochránit.“ Maria těžce polkla a do očí jí vyhrkly slzy, dál však neochvějně zírala přes hlaveň své zbraně. „Ta dívenka byla moje matka.“

„Nesmysl.“ Reksnys si prudce přitáhl chlapcovou hlavu. Těkal očima z jedné strany na druhou a hlas mu začal divoce přeskakovat. „Nevěřte jí ani slovo. Je to Židovka.“

V sále zavládlo hrobové ticho. Reksnys se najednou začal chovat neklidně. Roztřásl se, tvář měl bledou a zpocenou. Odstrčil chlapce stranou. Jack ho chytil a rychle odvedl k východu. Reksnys zakolísal, pak se znovu napřímil a snažil se získat ztracenou rovnováhu. „Kluka máte.“ Rozechvělýma rukama si prohrábl a uhladil vlasy. Uklidnil nejistý hlas a nasadil smířlivý tón. „Myslím, že těch nesmyslů už bylo dost, co říkáte? Máte, co jste chtěli. Policie mi v životě nic nedokáže. Můžeme v klidu odejít. Kde je můj syn?“

„Smaží se v pekle,“ odtušil Costas.

„Kde je můj syn?!“ Reksnys jako by stále nechápal. Vytřeštil zarudlé oči hrůzou. Znovu nastalo ticho. Reksnys horečně klouzal pohledem od jedné tváře ke druhé a nakonec odvrávoral stranou. „Ne…“

Maria pozvolna a s rozmyslem sklonila pistoli, nepřestávala však mířit na jeho hlavu. „Na kolena. Čelem ke stěně.“

Reksnyse zradilo sebeovládání. Padl na kolena, rty se mu chvěly, oči plné děsu. Na kalhotách se mu objevila tmavá skvrna, která se šířila po stehnech. „Ne. Prosím vás. To ne.“

„Jsem Židovka.“ Maria mluvila velice tiše.

Ozval se ohlušující třesk. Reksnysova hlava odlétla dozadu a tělo se v křečích svezlo na zem. Do vzduchu vytryskl gejzír krve. Ještě chvíli byl při vědomí, nevěřícně poulil oči a strašlivě cukal nohama. Pak ztuhl. Po stěnách začaly stékat krvavé stříkance, jejichž karmínové potůčky oživovaly vybledlé barvy obětní malby a dole se slévaly do kaluže u Reksnysova těla.

Najednou se však začal znovu hýbat. Zaskočeně na něj zírali. Škubal sebou jako hadrový panák a pomalu se sunul k Marie. Upustila pistoli a strnula ohromením. Jack ji chytil a odvlekl stranou. Vtom se země silně zatřásla. Jack zprvu nechápal, co se děje. Vzápětí mu však svitlo. Chichén Itzá. Záchvěv půdy před několika dny. Reksnys zázračně neobživl. Bylo to zemětřesení. Ve zdi se objevila puklina, která roztrhla malbu. Z jeskyně pod nimi se ozvalo ohlušující hřmění. Jack se bez váhání vrhl k východu, Mariu táhl s sebou. V té rychlosti zahlédl obří vlnu, která se za ním vzedmula a pak opět padla do zející jámy, jež zbyla na místě někdejšího chrámu.

O chvíli později se díval, jak Maria otevřela oči. Viděl vodu stékající po její tváři i slunce pronikající hustým příkrovem zeleně, slyšel skřehotání ptáků. Zhluboka se nadechl a vychutnával si čistý chladný vzduch, který přišel po dešti. Myslel na Mariinu matku, na O’Connora.

Bylo po všem.

Kapitola dvacátá první

Od okraje plošiny k hladině je to třiadvacet metrů, plus minus několik centimetrů. Musíme postavit pořádné lešení, jinak to zařízení nezprovozníme.“

„Když to dokázali v padesátých letech, zvládneme to taky. Plně spoléhám na tvou technickou genialitu.“

„Čirou náhodou jsem právě takovou věc vymyslel.“

Costas vytáhl z kartonového válce velký plán, rozložil ho na teplém vápenci a jeden roh zatížil laserovým dálkoměrem, který dosud svíral v ruce. Jack už se smiřoval s tím, že ho čeká podrobný technický popis, ale naštěstí ho vysvobodili Jeremy s Mariou, kteří se objevili na konci procesní cesty.

„Oběd!“ Jeremy seskočil ze skály s chladničkou a skrčil se pod plachtu, jež je chránila před sluncem. Od utišení bouře uplynuly už celé dva dny a vzduch byl stále čistý a svěží, ale toho rána se vedro vrátilo v plné síle a panovalo vlhko k zalknutí.

Když Jeremy otevřel chladicí box a položil na stůl jídlo s pitím, Jack k němu zamířil. Costas si cosi broukal pod vousy na skalním výběžku, při pohledu na pokrm toho však nechal a sbalil nákres. Usedli ke stolu, Maria se opírala o skálu za nimi.

„Tak co pro mě máte dneska?“ otázal se Costas. „Nějakou toltéckou specialitu? Že by nakládané lidské srdce?“

Jeremy mu s plnými ústy odpověděl: „Nic takového. Starou dobrou mexickou kuchyni.“ Otočil se k Jackovi. „Odpoledne sem zase pustí turisty.“ Polkl a zapil sousto douškem vody. „Otřes, který nás zastihl v džungli, tady skoro nebylo cítit, a tak si úřady myslí, že nic nehrozí. V tomhle děsném vedru se tady stejně nedá pracovat.“ Ulomil si další kus chleba a ukázal na hlubokou jámu Studny obětí zející pod plošinou, kde Jack s Costasem předtím stáli. „Vážně to chcete udělat?“

„Někdy koncem roku,“ odvětil Jack. „Tam dole určitě ještě leží spousta úžasných věcí.“

„Všechno jsem promyslel.“ Costas se leskl potem pod svým slaměným kloboukem, ústa nacpaná jídlem. „Až dojíte, tak vám to ukážu.“

„Hrozně rád bych viděl Haraldovo místo posledního vzdoru, ty věci, co jste našli ve druhé cenotě,“ vzdychl Jeremy.

„Není o co stát,“ zamumlal Jack. „Vchod ucpaly stovky tun kamení a z druhé strany byste musel bojovat se silným proudem. Víme, kde Harald svedl svou poslední bitvu, svůj ragnarök, a to stačí. Něco mi říká, že kdybych se tam vrátil, hazardoval bych s válečným štěstím.“

„Je to temné místo.“ Maria se zachvěla. „Tam by se ti nelíbilo.“

„Stejně je to jen hromada krápníků, nic víc,“ utrousil Costas.

Jeremy se pochybovačně zadíval na zelenou hladinu jezírka. „Jestli si myslíte, že mě místo toho pošlete do vody, tak si mě předem škrtněte. Už takhle mě to tady dost děsí.“

„Mohl byste se zúčastnit expedice aspoň jako nosič jídla.“

„Mario?“ Jeremy natáhl krk a ohlédl se po ní. „Jak je to s knihovnou v Herefordu? Mohl bych dostat trochu volna?“

Maria odložila láhev s vodou a unaveně se usmála. Jack ji pozorně sledoval z druhého konce stolu. Od Reksnysovy smrti skoro pořád spala nebo odpočívala. Lékaři na Seaquestu II jí ošetřili ránu na tváři, kterou nyní zakrýval bílý obvaz. Naštěstí by po ní neměla zůstat děsivá připomínka v podobě jizvy. Jack z vlastní zkušenosti věděl, že ztráta O’Connora na ni naplno dolehne, až se vrátí domů a bude mít čas na přemýšlení. Před dvěma dny stála Maria se zbraní namířenou na hlavu muže, který tu vraždu nařídil a ublížil jí dlouho předtím, než potkala O’Connora. Od chvíle, kdy prozradila strašlivou pravdu o minulosti své rodiny, ji Jack viděl v novém světle. S její matkou se setkal před lety, když s Mariou společně studovali, a logicky předpokládal, že je Židovka stejně jako Mariin otec, ale tohle by ho nikdy nenapadlo. Jako mnoho obětí holocaustu si i její matka našla způsob, jak prožité hrůzy uzamknout do třinácté komnaty, ve chvílích před smrtí se jí však opět připomněly. To vysvětlovalo Mariinu sílu, ale rovněž svéhlavost a neochotu se podvolit. Odhalila trauma, jež celou dobu držela v sobě, a to ji určitě nějak změní. Zúčtováním s Reksnysem vykonala svou vlastní krevní mstu a uzavřela jednu životní kapitolu; byl to ovšem zdrcující zážitek, který si na ní vybral svou daň. Mexická policie se naštěstí ochotně přidala na stranu vítězů a Maria byla oslavována jako hrdinka, která zachránila život malému chlapci. Jedině Jack, Costas a Jeremy viděli na vlastní oči, co se doopravdy stalo.

Maria se zadívala na Jeremyho. „Máš na tom úspěchu svůj podíl, ale když hochům z univerzity nabídneš prst, budou chtít celou ruku. Už se z toho nikdy nevyhrabeš.“ Znovu mu věnovala unavený úsměv a pak se podívala na Jacka. „Jak to vypadá s menorou?“

„Zrovna jsem přemýšlel nad rovnováhou dějin,“ odvětil Jack.

Costas se zatvářil zděšeně a vstal. „A jéje. Filozofie. Tak to abych se snad vrátil k nákresům.“

„Ne. Počkej. Je to důležitá věc, možná klíč k celému příběhu.“ Costas padl na židli, zatímco Jack si rovnal myšlenky v hlavě. „Napadlo mě to, když jsem uviděl obraz průvodu Toltéků ke Studni obětí, který se tak neuvěřitelně podobal římskému procesí u Titova oblouku víc než o tisíc let dřív. Vezměte si, co všechno menora procestovala, v jakých byla kulturách. Znamenala druhý nejvyšší symbol židovského národa po arše úmluvy. Pak se jí zmocní římští vládci a stává se věcí cti i pro ně. Potom Byzantinci. Po nich Harald Hardrada a Vikingové. Každý nový uchvatitel ji mohl dát roztavit na zlato, ale nikdo z nich to neudělal. Pro Římany byl ten svícen znamením nadvlády a dobyvatelských úspěchů. Pro Byzantince představoval jeden z řady pokladů, které je spojovaly se starým Římem, s tradičními hodnotami. Pro Haralda Hardradu byl symbolem osobní chrabrosti a v pozdější době získal mystické vlastnosti, stal se z něj skoro talisman. Tou dobou se na jeho původní židovský význam už zapomnělo, ale nadpřirozená moc ovlivňovat osudy lidí přetrvala.“

Costas napjatě poslouchal. „Čtvrtá křížová výprava, vyplenění Konstantinopole,“ vyhrkl. „To je ono. Všechny ty věci, co jsme hledali, umělecká díla z dávných dob. Některé z nich měly prestižní hodnotu, jak jsi říkal, přesazenou do jiné kultury. Koně svatého Marka v Benátkách: původně starověká socha, ze které se ale stal symbol středověkého městského státu, což její tvůrci v životě nemohli předpokládat.“

„Jdeš správným směrem.“

„A další věci naházené do vody ve Zlatém rohu. Ty žádnou prestižní hodnotu neměly.“

„A ani žádnou nežádoucí, a proto nebezpečnou symboliku. Pro křižáky, jako byl Vatikán, obrazná moc menory uzavírala kruh, který vedl zpátky k židovským kořenům. Proto jsme si mysleli, že máme šanci ji najít ve Zlatém rohu.“

„Takže od Vikingů pokračujeme k Toltékům,“ podotkl Costas. „Chápu, jak to myslíš.“

„Toltékové byli úplně vysazení na symboly vítězství, statečnosti a nadvlády,“ vysvětloval Jack. „Opravdu si na ně potrpěli. Stačí se podívat na místní architekturu, na tu sochu. A nade vše milovali své zlato. Třeba svícen na konci procesí nenabídli bohům, ale schovali si ho na ty nejposvátnější obřady. Vzpomeňte si na císaře Vespasiana o tisíc let dřív, na jeho triumfální průvod římským forem. Stejně jako Toltékové obětoval své válečné zajatce, židovské vězně. Mohl obětovat i jejich poklady, roztavit je a přetavit na mince jako výkupné.“

„Chrám bojovníků,“ ozval se Jeremy. „Bylo to nejposvátnější místo Toltéků, ale žádný svatostánek míru a pokoje. Připomínal spíš zámek Wewelburg v Bavorsku, centrálu SS.“

„Tohle zrovna Vespasian v úmyslu neměl,“ nadhodila Maria.

Costas nadšeně přikývl. „Kreativní myšlení. Tak se mi to líbí.“

„Vidíš?“ zazubil se Jack. „Je to trochu jako strojařina. Potřebuješ dříče, ale taky tvůrčí duchy.“

„Předpokládám, že teď mluvíš o Jeremym.“

Maria zůstávala v hlubokém zamyšlení. „Takže když Toltékové vymřou, menora zmizí v propadlišti dějin, jak jsme si původně mysleli, že se stalo už s pádem římské říše.“

„Stopa se ztratí,“ přitakal Jack.

„Máme se čeho chytit?“

Jack se podíval na Jeremyho, který na něj vrhl prázdný pohled a pak jako by si na něco vzpomněl. Ponořil ruku do brašny na stole a vytáhl z ní knížku. „Jak jsem vás poslouchal, něco mě napadlo. Jde o pasáž, na kterou jsem narazil, když jsem hledal nápovědu v mayských textech. Předtím mi žádná souvislost nedošla, až teď. Stoprocentní to není, ale nic se nedá vyloučit.“

„To snad ne.“ Costas se podíval na Jeremyho s výrazem předstírané hrůzy. „S dalším tajným bratrstvem už na nás nechoďte.“

„Nemějte strach.“ Jeremy dojedl chléb, otřel si ústa a napil se vody. „Vzpomínáte, jak se Španělé roky marně snažili dobýt Yucatán? Dal jim větší práci než centrální Mexiko. Byl prvním místem, kde Cortés přistál, ale dlouho se tam nezdržel.“

„Žádné zlato,“ nadhodil Costas.

„Přesně tak. Ale možná mu k tomu chyběl důvod, ten největší poklad ze všech.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Jack.

„Věřte nebo ne, ale poslední z mayských králů padl až v roce 1697. Šestnáct set devadesát sedm,“ zopakoval Jeremy. „Byl to přímý potomek panovníků z Chichén Itzá.“

Jack užasl. „Ale to je skoro dvě století po Cortésovi!“

„Já myslel, že Chichén Itzá bylo zničeno a vysídleno už před příchodem Španělů,“ podivil se Costas.

„Několik desítek let před Cortésem, v patnáctém století.“ Jeremy pokýval hlavou. „Toltékové už byli dávno pryč, vymřeli po strašném krveprolití dvě století předtím. Vystřídala je civilizovanější mayská dynastie Itzá, podle níž se tohle místo jmenuje. Události posledních dnů jsou zahalené tajemstvím, ale Mayové nakonec opustili chrámy a už se nikdy nevrátili. Zmizeli v džungli a léta se toulali krajem jako dávní Izraelité.“

„Možná se jejich společnost zhroutila,“ zamyslel se Costas. „Stovky let žili ve víru násilí a všechna prožitá hrůza i oběti se na nich musely nutně podepsat. A nastal rozvrat.“

Jeremy se zasmál. „Ať se stalo cokoli, nakonec uprchli k jezeru Petén, které leží přes čtyři sta kilometrů jižně na území dnešní Guatemaly. Našli tam neprostupnou džungli, kde měli od Španělů pokoj. Doplavili se až na odlehlý ostrov a tam si založili nové město, Tah Itzá. Žili tam po generace v klidu, který čas od času narušil jenom nějaký misionář. Tah Itzá získalo tajemnou pověst. Pro některé Španěly to byla strašlivá pevnost v džungli, bašta zuřivých bojovníků, kteří prováděli satanské rituály, zkrátka peklo na zemi. Pro jiné bylo místem nevýslovného bohatství, kam mohl člověk proniknout jen po velkých útrapách. Něco jako mayská Šangri-la nebo Avalon.“

„A jsme zpátky u krále Artuše,“ zamumlal Costas. „Pochybuju, že by Tennysona napadlo umístit svůj Avalon do džungle v Mexiku.“

„Třeba měli svůj poklad s sebou,“ zamyslel se Jack. „Byli sice poražení a na někdejší slávu mohli jen vzpomínat, z Chichén Itzá si ale určitě odnesli všechno, co se dalo. Stejně jako Izraelité by sbalili nejcennější majetek, své největší bohatství.“

„Možná si menoru spojovali s orlím bohem a návratem krále,“ ozvala se Maria. „Odkaz, který Jeremy našel v knize Chílam Balam, jasně naznačuje, že Mayové si pamatovali Haralda a jeho Vikingy. Vzpomeňte si, co Reksnys říkal o dnešních Mayích: jak se bojí přiblížit k cenotě pod chrámem. Z Haralda si možná vybájili nějakého spasitele, který bojoval na straně Mayů proti toltéckým utlačovatelům. Třeba dvě stě let po Haraldově smrti nějaký nebojácný May zachránil menoru z toltéckého pekla, a ta pak přešla do další kultury.“

„Jestli ji dřív neobětovali bohům,“ poznamenal Jack.

„Nebo neroztavili.“

„Naším pramenem je rukopis, který objevili v Mexiku relativně nedávno, koncem osmdesátých let,“ pokračoval Jeremy. „Je to neuvěřitelná historie, vyprávění jezuitského misionáře jménem fray Andrés de Avendańo y Loyola, který přijel do Tah Itzá v roce 1695. Avendańo byl mimořádně inteligentní a fyzicky zdatný člověk, navíc měl velkou morální sílu a odhodlání. Začal se zajímat o lidi, které sem přijel obrátit na víru, a to nejen po náboženské stránce. První misionáři se tu nesetkali zrovna s příznivým ohlasem, ale bez učenců jako Avendańo bychom o místních národech nevěděli vůbec nic a řada by jich časem vymřela. Otec O’Connor vycházel ze stejných tradic.“

„Ráda bych věděla, jestli o tomhle Patrick věděl,“ špitla Maria.

Jeremy otevřel knihu. „Avendańo píše, že toho roku přijel na břeh jezera Petén v doprovodu dvou františkánů a deseti konvertovaných Mayů. Na druhé straně vody spatřili úžasnou scénu.“ Jeremy přečetl úryvek. „Velká klínovitá flotila kánoí ověnčených květinami, odkud zněly tóny dřevěných fléten, paliček a bubínků. V největší z nich seděl král lidu Itzá, veliký bůh Kanek, což znamená hadí hvězda.“

„Člověk aby se skoro bál,“ zamumlal Costas. „A co zlato?“

„Avendańo viděl věci, které přesně zapadaly do představ všech Španělů o Novém světě a které conquistadoři přes dvě stě let namlouvali svým krajanům, i když je většinou vůbec neviděli. Možná že se nechal trochu unést. Jeho jezuitské vychování přehlušovala lačnost, která nutila Španěly dobývat svět, jako když žralok ucítí krev.“

Jack se pousmál. „Pokračujte.“

„Poslední z mayských králů připlul až k nim. Poslechněte si tohle: Měl korunu ze zlata a v uších zlaté kruhy, z nichž mu až k ramenům splývaly zlaté přívěsky. Jeho ruce byly ozdobené náramky a prsteny z ryzího zlata, na modrých sandálech zářily zlaté zvonečky.“

Costas zahvízdl. „Jak všechno to zlato unesl?“

Jeremy zaklapl knihu. „Avendańovi se nepodařilo obrátit lid Itzá na křesťanství. O dva roky později město padlo do španělských rukou.“

„Chcete tím naznačit, že si s sebou přinesli poklad z Chichén Itzá?“ otázal se Costas.

„Možná.“

„Na poražený národ to byla pořádná hromada zlata.“

„Je to jen úvaha.“

Jack pomalu pokýval hlavou. „Jestli Mayové tak žárlivě střežili své svaté texty v knihách Chilam Balam, které předpovídaly příchod vousatých mužů z východu, možná zatajili i další cennosti. Ostrovní pevnost na jezeře schovaném hluboko v džungli zní docela věrohodně, když si uvědomíte, že všude kolem řádili zlatokopové ze Španělska.“

„A třeba šlo jen o zlato v ryzí podobě,“ mínil Costas. „Všechna prestiž a posvátná hodnota, kterou měla menora pro nenáviděné Toltéky, se stala minulostí. Když Mayové dorazili do svého útočiště, možná že svícen roztavili.“

„A kruh se uzavírá,“ sykla Maria.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Costas.

„No jen si to vezměte. Španělé dobudou poslední pevnost Itzá. Konečně ukořistí vysněné mayské zlato. Až na to, že to vlastně žádné mayské zlato není. A co s ním provedou? Vyhráli první cenu v loterii, ale k čemu je jim uprostřed džungle?“

„Pošlou zlato domů,“ doplnil Jeremy.

„Znovu ho roztaví, přemění na mince a pak vypraví lodí do Cádizu a Sevilly,“ pokračovala Maria. „Stovky kilogramů zlata, velkolepý dar. Putuje přímo do truhlic španělského krále a jisté velké mocnosti podporující conquistadory.“

„Katolické církve,“ vydechl Jack. „A část bohatství se přelije zpět do samého srdce náboženství, do Vatikánu v Římě.“

„Moment,“ zarazil je Costas. „Jste na mě moc rychlí.“

„Copak to nechápete?“ Z Mariiných očí sršely blesky. „Jestli máme pravdu, menora se nikdy neztratila. Před třemi sty lety se zlato původně odlité ve starověkém Izraeli vrátilo do posvátných míst ve formě mincovního kovu a uměleckých děl symbolizujících nový světový řád. Možná jsme ho celou dobu měli před sebou v pozlacené nádheře chrámu svatého Petra, ve zlatých relikviářích vatikánské pokladny, v bezpočtu ozdob a uměleckých předmětů v kostelích po celém křesťanském světě, které se těšily štědrosti matičky církve.“

„A něco se snad dokonce vrátilo do Jeruzaléma,“ podotkl Jeremy. „Vzpomínáte si na ságu o Haraldu Hardradovi, který věnoval vzácné dary Kristově svatyni v Jeruzalémě? Příběh, jehož vrcholem byly křížové výpravy ze Západu do svaté země, nevypráví jen o rabování a chamtivosti. Část zlata z Itzá si možná – možná! – v minulých staletích našla cestu zpět do stínu Chrámové hory v Jeruzalémě a dodneška tam je.“

Costas se náhle zarazil a zklamaně se podíval na svůj nákres ležící na skále vedle studny. „Moje vrtná sonda. Všechny plány. Řekněte, že je to jinak.“

„Zatím jsou to jen domněnky,“ konejšila ho Maria.

„Ani nemáme důkaz, že tady Harald vůbec byl,“ dodal Costas. „Nástěnná malba je pryč, taky místo Haraldova posledního vzdoru navěky zmizelo. Nikdo by nám to neuvěřil.“

„Máme tohle.“ Maria vytáhla z kapsy svých šortek hladký úlomek, runový kámen, který našla v cenotě.

„O Haraldovi se přímo nezmiňuje,“ namítl Costas. „A kámen nepochází odsud, vypadá spíš jako břidlice, kterou sebrali v L’Anse aux Meadows.“

„Ale my víme své,“ nedala se Maria.

„Já osobně souhlasím s mayskou teorií.“ Jeremy stále přemítal o menoře. „Je lepší, že jsme ten svícen nenašli. Aspoň nemusíme řešit, co s ním.“

Jack vstal, vykročil k obětní plošině a zadíval se z výšky do neproniknutelně zelené vody. Pak se otočil k cenotě zády a odepnul z opasku vysílačku. „Třeba menora přece jen leží ve Studni obětí. Nebo jsme možná došli na konec cesty. Ale než začnu uvažovat o příštím projektu, musím splatit menší dluh jednomu dobrému příteli. Souvisí to s válečným štěstím.“ Pohlédl na Marii. „A pak odsud musíme zmizet.“

Kapitola dvacátá druhá

O čtyři dny později se Jack krčil u zádi Seaquestu II a zakrýval si uši před šploucháním lodní brázdy, aby slyšel Maurice Hiebermeyera, který mu právě volal z Istanbulu. Po chvíli marné snahy to vzdal a raději se vrátil k přistávací ploše, kde seděla Maria s Jeremym a Costasem postávajícím nad nimi.

„Rozumím.“ Jack si přitiskl vysílačku k uchu. „Tak zítra večer ve Zlatém rohu. A díky, žes převzal výkopové práce, Maurici. Máš to u mě. Končím.“

Jack vypnul přístroj a propletl se kolem zajišťovacích lan, které čekaly na přílet vrtulníku. Seaquest II plul zpět do Arktidy, kde měl pokračovat ve vědeckém projektu v ledovém fjordu Ilulissat, a vědci, kteří vystoupili při odbočce v Karibském moři, se postupně vraceli vzduchem na palubu. Loď se nyní nacházela necelých sto námořních mil východně od Newfounlandu a helikoptéra s poslední várkou měla přiletět vpodvečer. Moře se mírně vlnilo, ale jinak panoval klid a obloha byla bez mráčku. Cestou na sever je však provázel chladný vzduch, který si po dnech strávených v dusné yucatánské džungli velice dobře uvědomovali. Maria s Jeremym na sobě měli bundy s emblémem univerzity a schovávali se před větrem za hrazením paluby.

„To byl Maurice Hiebermeyer,“ ohlásil Jack. „Mám skvělou zprávu. Nakonec se jim přece jen podařilo najít věci naházené do vody po obklíčení Konstantinopole v roce 1204.“

„Křižácké zlato?“ zeptal se Costas s nadějí v hlase.

Jack se zazubil. „Obří pozlacená bronzová socha císaře Vespasiana s věnováním dokazujícím, že byla vztyčena na mírovém foru v Římě po vítězství nad Židy. Tohle jsme zrovna nehledali, ale taková už je archeologie.“

„Tak vida.“ Costas spokojeně vzdychl. „Moje podmořská sonda se přece jen uplatnila. Mimochodem, pokud si dobře vzpomínám, tak na seznamu věcí uloupených z židovského chrámu zdaleka nebyla jen posvátná menora. A my je teď najdeme. Technice Mezinárodní námořní univerzity můžete důvěřovat.“

„To by snad mohlo chvíli počkat,“ namítl Jack. „Už od našeho návratu z Atlantidy mi Maurice chtěl říct o jednom nálezu v egyptské poušti a já se nad ním teď konečně slitoval. Nebudete tomu věřit.“

„Doufám, že nejde o další papyrus,“ zaúpěl Costas. „Jako by nestačilo, co jsme si užili s tím minulým.“

„Ale tenhle je z Říma,“ uklidňoval ho Jack. „Je to jen útržek, ale skrývá se v něm fantastická stopa.“

„Takže další honba za pokladem?“

„Říká ti něco jméno Alexandr Veliký?“

Costas si všiml povědomé jiskry v Jackově oku. „Fajn, takovou archeologii si nechám líbit. Můžeš se mnou počítat. Ale ledovce protentokrát vynecháme, jo?“

„Platí.“ Jack se usmál a obrátil se k Marie s Jeremym. Když ale spatřil Mariinu zachmuřenou tvář, jeho výraz se změnil. „Chtěl jsem se zeptat, Mario,“ začal vlídně. „Pocházíš z Ukrajiny. Vím, že tamní Židé byli Aškenazyové, ale víš něco o svých starších předcích? Jen bych rád pochopil, kde se v tobě vzal ten zápal pro Vikingy.“

Maria pookřála a smutně se na Jacka usmála. „Když jsem vloni pochovala matku, zdržela jsem se pár dní v Kyjevě a zašla do chrámu svaté Sofie, kde jsem si prohlížela slavné nástěnné malby. Králové a královny vládnoucí Kyjevu v dobách Vikingů, kupci a válečníci, kteří připluli ve veslicích ze severu. Světlovlasí, zarostlí a neuvěřitelně vysocí. Věrná kopie Haralda Hardrady a jeho dvořanů.“

„Varjagové,“ zamumlal Jack. „Rus.“

„Před smrtí mi máma vyprávěla o své rodině, vůbec poprvé. Tak jsem se dozvěděla legendu, podle níž pocházíme z ruské šlechty. Za všechno může jeden vzájemný sňatek v dávné minulosti.“

„Já si to myslel,“ pousmál se Jack.

„Zdá se, že jsem tady jediný, komu v žilách nekoluje ani kapka vikinské krve,“ podotkl Costas.

„Na to bych moc nesázel. Halfdanův nápis v katedrále Hagia Sofia není jediným dokladem přítomnosti Vikingů v těch končinách. Další runy najdeš třeba i na starodávné soše v Aténách. Zdá se, že Harald a jeho kumpáni vyrazili za zábavou i do Řecka. Líbilo se jim všude.“

Costas se díval na mapu jejich cest, kterou sám načrtl. „Dokonce i na západní polokouli.“

Jack znovu zvážněl. „Taky jsem mluvil se šéfem univerzitní bezpečnosti v Británii,“ oslovil všechny tři kolegy. „Těsně předtím, než ji Loki přepadl, mu totiž Maria pro jistotu poslala mailem předposlední verzi materiálu, se kterým pomáhala O’Connorovi. Právě teď Interpol zatýká řadu vysoce postavených lidí. Zdá se, že félag jel v mezinárodním zločinu, praní špinavých peněz, drogách a zbraních i černém trhu se starožitnostmi. Jeden z členů se dokonce podílel na drzé loupeži na nalezišti Herculaneum v Neapolském zálivu, přímo před nosem italských úřadů. Zdá se, že náš přítel Reksnys nebyl jediný, kdo využíval moci félagu k vlastnímu obohacení.“

„To má k hrdinským ideálům Haralda Hardrady dost daleko,“ utrousil Costas.

„Moderní félag s tím neměl nic společného.“ Jeremyho hlas nesl známky hořkosti. „Byla to zločinecká organizace, nic víc. Její příslušníci měli zhruba stejnou historickou oporu jako nacisté.“

„Dokumenty, které jste dali s O’Connorem dohromady, byly zřejmě zásadní. Znamenaly chybějící článek, který umožnil Interpolu spojit řetěz všech darebáků,“ obrátil se Jack na Mariu. „Teď mají na krku vraždu, takže o félagu snad delší dobu neuslyšíme.“

„A co ta záhadná postava ve Vatikánu?“ nadhodil Costas.

Jack přikývl a po tváři mu přelétl stín obav. „To je bohužel jediná výjimka. Když se Reksnys v jeskyni chlubil, kde všude má informátory, málem to prozradil, ale včas se zarazil. O’Connor měl určité podezření, ale chtěl si to ověřit, než ukáže na konkrétního člověka. Jeho vražda to znemožnila. To bylo Lokiho malé vítězství. Ale ať je to kdokoli, můžete si být jistí, že právě teď po sobě zametá stopy, aby z vyšetřování vyšel čistý. Snad by se v O’Connorových záznamech dal odhalit nějaká nápověda, kdo by to mohl být.“

„Já pojedu dokončit práci na Ionu.“ Mariiny oči zvlhly, přesto se přinutila k pousmání. „Když už nic, otec O’Connor si zachoval čest až do konce. Vzpomínáte, co říkal o Vikinzích? Váš osud je předurčen, takže záleží na tom, jak se v životě chováte, jak dodržujete zásady. Abyste mohli vstoupit do Valhaly a stanout po boku bohů v závěrečné bitvě, ragnaröku, s vědomím, že vaše čest i čest vašich bratrů zůstala bez poskvrny.“

„Hardrada by z něj měl určitě radost,“ pravil Jeremy.

„Je to hrozná ztráta.“ Maria znovu sklopila zrak a hlas se jí zastřel pohnutím. „Tolik znalostí a lidskosti.“

„Ve vzdělání jde především o návaznost,“ pronesl Jack konejšivě a položil jí ruku na rameno. „O předávání vědomostí další generaci, pro kterou se můžou stát základem nových objevů a odhalení, které si člověk někdy ani neumí představit.“ Podíval se na Jeremyho. „Řekl bych, že otec O’Connor svůj úkol splnil.“

„Když jsme u toho.“ Jeremy pohlédl na Jacka s náhlým přílivem nadšení a poklepal na balíček, který měl na klíně. „Tohle jsem si nechal poslat posledním vrtulníkem přes Goose Bay na Labradoru. Chtěl jsem to vidět na vlastní oči, než vám něco budu povídat.“

Jack se srdečně usmál. „Já tušil, že máte ještě něco v rukávu.“

„Pamatujete si na to odpoledne u starého Inuity, kdy jsme se bavili o zmizení grónské norštiny ve čtrnáctém století? O tom strašném líčení, jak Skrelingové dobyli celou západní osadu?“

„Pokračujte.“

„Pátrání v knihovně v Herefordu se vyplatilo. Nad očekávání.“ Jeremy sevřel balíček a zarděl se dychtivostí. „Je to objev snad cennější než všechny Haraldovy ztracené poklady. Norští badatelé o něčem takovém léta snili. Našlo se to vyhozené se zbytkem starých věcí ve zrušeném schodišti.“

„To si rádi poslechneme,“ pobídl ho Jack.

Jeremy stáhl z té věci bublinkový obal a odhalil šedivou koženou vazbu starobylé knihy. „Je to fantastický.“ Otočil se k Marie. „Ztracená sága západní grónské osady, Vestribyg đa Saga. Napsaná ve čtrnáctém století.“

Maria se překvapeně nadechla a nahlédla Jeremymu, který opatrně otevřel středověký spis na poslední stránce, přes rameno.

„Popisuje se tam, co se vlastně stalo?“ chtěl vědět Costas.

„Samozřejmě.“ Maria přelétala po řádcích, zatímco Jeremy mluvil. „Teď už to pro vás nebude nic nového.“ Ukázala na dvě slova uprostřed strany a Costas k nim sklopil zrak. „Haraldi konungi, náš pravý král,“ přečetla Maria. „Harald Sigurdsson.“

Costas hvízdl. „Harald Hardrada! Gróňané si ho pamatovali skoro tři sta let potom, co odjel!“

„A podívejte se na symbol pod jeho jménem.“

„No to mě podržte. Menora.“ Costas se zazubil a všichni se zadívali na symbol podobný runě, zasutý mezi latinskými písmeny textu. „Zdá se, že kruh se opravdu uzavírá. Konstantinopol, Iona, ledový fjord, pak Vinland, Yucatán a zase zpátky do zatuchlé knihovny ve staré katedrále, kde to všechno začalo.“

„Tím se uzavírá jen jedno kolečko, ale pak se cesta fantasticky stáčí,“ prohlásil Jeremy. „Počkejte, až uslyšíte, co se tady píše.“

Maria pomalu překládala a přitom posunovala prst po řádcích. „Léta Páně 1332. Vůdcové osady Vestribygđ se rozhodli následovat svého pravého krále Haralda Sigurdssona do Norđrsety a pak dál přes moře na západ.“ Zvedla oči. „Prchali před církevním útlakem, před křižáckou daní, která na ně byla uvalena ve dvanáctém století. Gróňané byli v jádru pohani. Pravého krále pro ně znamenal Harald Hardrada, ne papež sedící někde daleko v Římě.“

„A kam se vlastně vydali?“ zajímal se Costas.

Maria sklouzla prstem níž a pokračovala. „Na sever k velkému ledovému fjordu, odkud Halfdan Neohrožený vyplul ve své lodi vstříc Valhale.“

„Páni,“ zamumlal Jack. „Vážně je tam zmínka o Halfdanovi a veslici.“ Pohlédl na Costase. „Takže ten ledovec přece nebyl jen sen.“

„Spíš noční můra.“

„Bylo jich sto dvacet: mužů, žen i dětí. Když naložili lodě zásobami, vydali se na severozápad a nikdo už je nikdy nespatřil. Vedli je Erling Sigvatsson, Bjarni Tordsson a Einride Oddson.“

„Ta jména znám,“ vyhrkla Maria. „Jsou na runovém kameni, který se našel v devatenáctém století na ostrově severně od ledového fjordu. Žádný jiný kámen se v Grónsku až do objevení té lodě nenašel.“

„Někdy do sebe všechny dílky nádherně zapadnou,“ hlesl Jack a užasle potřásl hlavou.

„Chcete říct, že Bjarni a jeho kámoši vedli uprchlíky z Grónska severozápadní cestou?“ ozval se Costas.

„Tak praví báje.“

„Mohlo se jim to vůbec podařit?“

„Nevidím důvod, proč ne,“ odpověděl Jack. „Byli to nejodvážnější mořeplavci v dějinách. Jen se podívej, kam až Harald doputoval se svou zdecimovanou posádkou po bitvě u Stamford Bridge. Obepluli skoro celou západní polokouli. Pokud v roce 1333 nebyla trasa z Baffinova zálivu do Beaufortova moře ucpaná ledem, pak se to Gróňanům povést mohlo.“

„Vikingové v Pacifiku ve čtrnáctém století,“ zadumal se Jeremy. „To by byl konec řečí o dávných objevitelských cestách Číňanů. Prvenství by patřilo Vikingům.“

„Nepošlete kolegy antropology, aby tam provedli pár testů DNA?“ nadhodil Costas.

„Je to neskutečná představa,“ vydechl Jack. „Celou dobu jsme hledali Haralda a jeho poklad. Ale co když bylo největším Haraldovým odkazem právě to, že v severském světě přežili lidé, kteří si uchovali jeho hodnoty? Haraldův krátký pobyt v jejich zemi mohl být majákem světla, který je o dlouhá léta později zachránil před bídným koncem.“

„Jestli to máme považovat za Haraldovo dědictví, tak mě napadá, že by z něj měl stejnou radost jako ze všech slavných vítězství,“ podotkla Maria a podívala se na Jacka. „Nejlepší z jeho lidí žili a zemřeli jako hrdinové, co víc si přát?“

Jeremy zavřel knihu, zasunul ji do ochranného obalu a pak se s Mariou vztyčili mezi Jackem a Costasem. Všichni se na okamžik zahleděli přes záď na východ, kde paprsky odpoledního slunka tančily na zčeřené hladině Atlantiku. Jackovi se zdálo, jako by ho vzdálený obzor Starého světa podbarvený odleskem historie vábil zpátky, avšak břehy i moře Nového světa v sobě měly kouzlo, o jakém ještě před několika dny neměl tušení. V duchu se vrátil do Zlatého rohu v Konstantinopoli, a když si uvědomil, co všechno dokázali, projela jím vlna uspokojení.

Costas třímal v ruce nefritový přívěsek, který našli u kostry pod mohylou, a zkoumal dvě stříbrné mince vložené do očí. Po chvíli s výrazem lehkého zmatku vzhlédl k Jackovi. „Takže tohle je všechno, co jsme získali z pokladu Haralda Hardrady?“

„Jedna vikinská mince, jedna římská.“ Jackova tvář se zkřivila do úsměvu. „Celkem slušný výsledek, co říkáš? Samy o sobě jsou to jen útržky historie, ale společně nám vyprávějí fantastický příběh, kterému bych dřív neuvěřil, kdybych tohle nezažil. Našli jsme pravý poklad Haralda Hardrady. Ty mince mají hodnotu všeho zlata na světě.“

„Ještě poslední otázečka,“ nedal se Costas odbýt. „Jak dopadla ta byzantská princezna, kterou si Harald odvezl z Konstantinopole spolu s pokladem? Mariina jmenovkyně. Myslíte, že s ním fakt zůstala až do smrti? V duchu úplně vidím, jak přežila a stala se z ní strašlivá královna Toltéků. To by asi dějiny pořádně okořenilo.“

„Další koření snad ani není třeba,“ mírnil ho Jeremy.

„A neměl jste snad dojem, že na té fresce byla vikinská žena?“ dorážel Costas na Jeremyho, který při té vzpomínce náhle přikývl.

„Já v tom vidím legendu o Valkýrách,“ ozvala se Maria. „Byly to jezdkyně ze světa duchů, které sbíraly padlé na bojišti a odváděly je do Valhaly, kde je pak obsluhovaly ve velkém hodovním sále. Řekla bych, že Maria zůstala s Haraldem do poslední chvíle jako správná princezna a zároveň bojovnice. Doprovodila ho na onen svět. To byl styl Vikingů. Myslím, že tam teď s Haraldem a jeho družinou hoduje. To je ten pravý félag.“

„Maria, královna Valkýr,“ ucedil Costas suše. „Podle toho, co jsem viděl, k vám ta přezdívka dokonale pasuje.“

Jack se zazubil. „Je čas jim poslat další potravu.“

Loď postupně zpomalovala, až zastavila úplně a poslední zbytky její zčeřené brázdy plynuly s vlnami na jih. Kapitán hlučně přešel po lávce z můstku a připojil se k ostatním na palubě. „Jsme na místě, Jacku,“ oznámil. „Můžete.“

Jack kývl, zkoumavě se zadíval na moře a pak se otočil k předmětu zabalenému v dece za sebou. Opatrně jej odhalil a náhle jako by se rozjasnilo. Byla to varjažská válečná sekyra, kterou našli ve veslici, Halfdanova cenná zbraň, jež Jacka s Costasem zachránila před jistou smrtí v ledu. Od těch strašných chvil ji Jack neměl v ruce, a když sevřel dubový topor a pozvedl pozlacenou ocel čepele do výše hlavy, zamrazilo ho v zádech. Pomalu ji otáčel, až odhalil tvar Thorova kladiva Mjøllniru, v čele s vlčí hlavou, a nad ním dvouhlavého orla symbolizujícího Řím a Konstantinopol, vše vyvedené ve zlatě. Na opačné straně přiložil ruku k runovým znakům, které před tisíci lety vyryl sám Halfdan, když sloužil svému drahému vůdci za slavných dob varjažské gardy v největším městě, jaké svět kdy spatřil.

Ostatní mlčky přistoupili k Jackovi a rovněž stiskli násadu v dlaních. „Válečné štěstí,“ zašeptal Costas.

„Válečné štěstí,“ zopakoval Jack tiše.

V myšlenkách se vrátil do Zlatého rohu, kde před několika týdny začalo neobyčejné dobrodružství, které je přivedlo až sem. Věnoval vzpomínku i otci O’Connorovi, který se ze všech sil snažil udržet temné síly dějin na uzdě a krutě za to zaplatil.

Mořský závoj odřízl loď i šedý oceán od okolního světa a uvěznil je zdánlivě mimo jakýkoli prostor a čas. Nedaleko za západním obzorem ležel ostrov Vinland, nejzazší výspa Vikingů. Na jeden prchavý okamžik se Jackovi zdálo, že v mlze před ním mizí přízračná veslice, jejíž zakřivenou záď korunuje šklebící se tlama, kterou viděli v ledu. Jako by směřovali k místu, kde se realita stává mýtem, kde končí svět Vikingů a začíná říše duchů. Jako by je na konci pouti čekala temnota ještě děsivější, než si Harald a jeho muži dokázali představit.

Jack potěžkal sekyru v rukou, pak zvedl chladnou ocel a přejel po ní rty. Někde poblíž poslední ledová kra propustí Halfdana i jeho veslici a pak je odnese stejný proud, jaký dopravil jeho drahého krále k poslednímu zúčtování na konci časů. Halfdan potřeboval řádnou výzbroj, aby se mohl hrdě postavit po bok druhů z bitev, jež sváděl v dobách, kdy se Varjagům ve světě lidí nikdo nevyrovnal.

Jack vykročil kupředu. Jediným ladným pohybem se rozmáchl sekyrou až za hlavu, pak švihl násadou do vzduchu a v poslední chvíli zbraň pustil, aby ho nestrhla s sebou svou vahou. Sekyra vylétla vysokým obloukem přes záď, a jak padala, od její čepele se odrazil ojedinělý paprsek, jemuž se podařilo prokousat mlhovinou. Ta oslepující záře připomínala nečekaný úder blesku, záblesk energie z dávného věku hrdinů. Pak sekyra rozčísla hladinu a nadobro zmizela. Zbyla po ní jen pěna, kterou vzedmuté moře rychle pohltilo. Jack cítil podivnou lehkost, jako by se mu z duše odvalil těžký kámen. Opřel se o zábradlí na zádi a hleděl na šedivou hladinu; ostatní se k němu tiše přitočili. Jeho ústa náhle vyřkla posvátná slova ve staré norštině. Větu, která ztratila svůj někdejší zlověstný význam a vyprávěla příběh, který by donedávna nikomu neuvěřil.

„Hann til ragnarøks.“

Dovětek autora

Menora. Velkolepý zlatý svícen z židovského chrámu v Jeruzalémě vyloupeného v roce 70 našeho letopočtu Římany zůstává jedním z největších ztracených pokladů historie, hned vedle svatého grálu a archy úmluvy. Jediné známé zobrazení chrámové menory se nachází na Titově oblouku v Římě a posloužilo jako základ pro ilustraci na obálce této knihy. Triumfální procesí zobrazené na oblouku barvitě popsal Josephus Flavius, židovský důvěrník císaře Vespasiana, který je viděl na vlastní oči. Mezi kořistí z chrámu byl svícen zhotovený ze zlata: „Z podstavce se tyčila středová osa, z níž vybíhaly útlejší větve v podobě dvou trojzubců a každou z nich korunovala tepaná lampa. Bylo jich celkem sedm na znamení důležitosti, které má toto číslo pro Židy.“ (Válka židovská VII). O osudu židovských zajatců se Josephus příliš nezmiňuje – pouze popisuje popravu jejich vůdce Šimona – ale přináší svědectví, že přinejmenším část lupu unikla roztavení: ve svém novém Chrámu míru vládce Vespasian „uložil zlaté nádoby ze židovského chrámu, jimiž se velice pyšnil“ (VII). Další část pokladu byla použita jako kov pro slavné mince „Judaea Capta“, na jejichž lícové straně stála poražená Židovka pod římskou korouhví a nad slovem IVDAEA.

Další očitá svědectví o chrámové menoře se nedochovala. Přesvědčivý důkaz, že přežila – možná ukrytá v tajné komoře podobné té, jež byla skutečně odhalena v samotném Titově oblouku – nám poskytuje historik Procopius (cca 500-562) díky věrnému popisu válečné kořisti, kterou v roce 534 dobyl byzantský generál Belisarius po vítězství nad Vandaly. Její část tvořily předměty uloupené vandalským králem Geiserichem po vyplenění Říma v roce 455, „židovské poklady, jež Titus, syn Vespasianův, společně s dalšími přivezl do Říma po uchvácení Jeruzaléma“. (Dějiny válek IV) Podle Procopia dal Belisarius přemístit poklady do Konstantinopole – dnešního Istanbulu – a vystavit v hipodromu na odiv císaři Justinianovi. Procopius dále tvrdí, že jakýsi Žid Justiniana přesvědčil, aby je vrátil do „křesťanských svatostánků v Jeruzalémě“. Skutečnost, že Procopius popisuje příjezd cenností do Konstantinopole, napovídá tomu, že jeho vyprávění je autentické, jelikož mnozí z budoucích čtenářů sami té vítězoslávě přihlíželi. Tvrzení o návratu do Jeruzaléma však nepůsobí příliš věrohodně, jde spíše o přikrášlení, které mělo za cíl zdůraznit Justinianovy křesťanské ctnosti. Neexistuje žádný směrodatný důkaz o tom, že by se menora po roee 70 ještě někdy objevila v Jeruzalémě.

Čtvrtá křížová výprava. Ztracené poklady židovského chrámu proto mohly tajně přečkat v Konstantinopoli až do období středověku. Dochování řady jiných klenotů ve městě dokládá seznam předmětů, které v roce 1204 zničili či vyrabovali křižáci, a to včetně slavného čtyřspřeží poslaného lodí do Benátek, kde se z něj stali koně svatého Marka. Někteří z křižáků navštívili Řím už při svých dřívějších poutích a je možné, že jejich vůdce Balduin z Flander spatřil neobyčejný obraz na Titově oblouku a přečetl si Procopia. Dobové popisy vyplenění Konstantinopole sice překrývá vrstva bohulibých záměrů, nelze však vyloučit, že Balduin lákavé kořisti neodolal. Zoufale totiž potřeboval peníze, aby měl z čeho zaplatit Benátčanům za přepravu jeho křižáků do svaté země.

Harald Hardrada. Zda židovské poklady přežily v Konstantinopoli až do roku 1204, zůstává otevřenou otázkou. Tak či onak, století a půl před čtvrtou křížovou výpravou vedla proslulou varjažskou gardu byzantského panovníka nepřehlédnutelná postava Haralda Sigurdssona, jenž se zapsal do dějin pod přízviskem Hardrada, tedy „krutý, nemilosrdný vládce“. Harald byl vikinský žoldák, uprchlý syn norského krále, který později dobyl trůn ve své zemi a stal se nejobávanějším ze všech severských válečníků. Během let strávených u Varjagů se z něj stal moderní Belisarius, jenž ve službách císaři podnikal tažení na Sicílii i do severní Afriky a nashromáždil přitom značné osobní jmění. Saracéni mu přezdívali „Blesk ze severu“ a slavil úspěch tam, kde čtvrtá křížová výprava ztroskotala: vstoupil do Jeruzaléma, podmanil si svatou zemi, vykoupal se v řece Jordán a uložil poklad do svatyně u Kristovy hrobky. Výprava do Jeruzaléma se pravděpodobně uskutečnila v roce 1036 nebo 1037, což činí z Haralda Hardrady prvního a nejúspěšnějšího ze všech křižáků, byť ve službách byzantského vladaře a nikoli západní církve.

Po návratu do Konstantinopole dostal Harald za odměnu povolení zúčastnit se rabování paláců, což mu přineslo velké bohatství. Jedné noci roku 1042 pak unesl císařovninu neteř Mariu – s níž se chtěl oženit, ale její teta to zakázala – a uprchl se svými varjažskými kumpány ve dvou lodích přes velký řetěz, který obepínal vstup do Zlatého rohu, konstantinopolského přístavu. Podle jediného existujícího popisu této události Vikingové po úspěšném útěku poslali Mariu zpátky do města, ale je možné, že ve skutečnosti doplula s Haraldem až do Norska a provázela jej zbytkem života plného dobrodružství, a to navzdory Haraldově svatbě s kyjevskou princeznou Jelizavetou i milostnému vztahu s Thorou, jež mu porodila syna a dědice Olafa. Z Haraldova životopisu vyplývá, že měl „dceru“, kupodivu jménem Maria, která mu byla po boku při poslední cestě a údajně zemřela „ve stejný den i hodinu, kdy skonal její otec“ (Sága o králi Haraldovi, Heimskringla).

Téměř vše, co o Haraldu Hardradovi víme, vychází z díla Heimskringla, historie norských králů, kterou začátkem 13. století sepsal islandský básník a historik Snorri Sturluson (1179-1241). Ve veršovaných pasážích textu se hojně vyskytují obrazy orlů a vlků. Heimskringla a pár vět v Anglosaské kronice jsou jedinými prameny informací o bitvě u Stamford Bridge nedaleko Yorku, kde norská armáda pod Haraldovým vedením vedením podlehla 25. září 1066 anglickému králi Haroldu Godwinssonovi, který pak byl o několik týdnů později poražen Normany. Krveprolití u Stamford Bridge znamenalo pro seveřany doslova katastrofu a podle názorů mnohých vyznačilo konec éry Vikingů. Ze zhruba tří set lodí, jež vypluly k anglickým břehům, se jich domů vrátilo prý jen čtyřiadvacet. Naposledy je živý Harald Hardrada popisován při boji „obouruč“ v samotném srdci bitvy, snad s velkou válečnou sekyrou, obklopen svými věrnými strážci.

K Varjagům, kteří s Haraldem utekli z Konstantinopole, patřili i Islanďané Halldor a Ulf. Dalším mohl být Halfdan, jehož runový nápis můžete spatřit na balustrádě v chrámu Hagia Sofia v Istanbulu. Dochovaly se i úlomky z řetězu, který kdysi dávno přehrazoval Zlatý roh. Další důkazy Haraldových smělých činů jsou vratké, ale je jich dost na to, aby vyprávění obsaženému v Heimskringle vdechly život. V Jeruzalémě, pod Chrámem Božího hrobu, jsem viděl kamenný poutní kříž otesaný přibližně do tvaru Mjøllniru, Thorova kladiva. Tento symbol měl pro Seveřany čarovnou moc, která zasahovala až do Grónska či na Island a přetrvala i v pozdějších dobách křesťanské nadvlády stejně jako legendy o Lokim, Fenrirovi a Valhale.

Mappa mundi. Skvostná mapa z 13. století popisovaná ve druhé kapitole je dnes k vidění v muzeu u katedrály v anglickém Herefordu společně se slavnou řetězovou knihovnou. Když jsem jako chlapec navštívil katedrálu poprvé, knihovna se stále nacházela v archivu nad severní příčnou lodí, kam se ukládaly sbírky a cennosti v dobách vzniku té vzácné mapy. Vždycky mi připadalo zvláštní, že v severovýchodním rohu příčné lodi chybí točité schodiště stoupající ke galerii, a proto jsem fiktivní nález v této knize situoval právě sem. Richard z Holdinghamu byl skutečnou historickou postavou, jejíž jméno je uvedeno v levém dolním rohu mapy. O jeho životě však toho víme velice málo. Učinil jsem z něj tedy „učedníka“ Jacoba de Voragina, janovského arcibiskupa, který rovněž doopravdy žil. Richardovo jméno ve věnování mapy chybí, což vysvětluje záměnu Evropy za Afriku: učenec jeho kalibru by tak hrubou chybu jistě nepřehlédl.

Félag neboli bratrstvo byla reálná vikinská instituce. Obvykle ji tvořila tlupa bojovníků spojených přísahou věrnosti, oddaných jednomu pánovi. Úhlavní nepřátele mohl stihnout obávaný blódörn, „krvavý orel“. Snorri Sturluson, životopisec severských králů z 13. století, mluví o tom, jak protivník vyryl orla do zad oběti. „Zabodl meč vedle páteře, odťal všechna žebra až k bedrům a pak vyrval ven jeho plíce“. Představa tajného félagu ve středověké Anglii vyrůstala z odporu Angličanů k normanským vládcům a z nordického odkazu, který přetrval v těch v částech Británie, kde se kdysi usídlili Vikingové. Tento vliv byl nejvýraznější na ostrovech západně od Skotska. V klášteře na posvátném ostrově Iona dodnes můžete vidět náhrobní kameny Vikingů rozeseté mezi pozůstatky raného křesťanství.

Okouzlení nacistů Vikingy je dobře známo. Nejvyšším nacistickým félagem byla SS, jejíž nechvalně známý znak složený ze dvou blesků pocházel z runového písma. Posláním SS se stalo podrobení východní Evropy, území kdysi ovládaných vikinskými knížaty Rusi a Kyjeva, kde komanda einsatzgruppen – jejichž někteří členové byli verbování přímo na místě – povraždily více než milion ukrajinských Židů. „Pracovní situační zpráva SSSR č. 129a“ citovaná v deváté a dvacáté druhé kapitole je smyšleným dodatkem skutečné Zprávy č. 129. Do jinak autentického textu jsem přidal pouze zmínku o fiktivním Reksnysovi a celkovém počtu jeho obětí. Nacistická zvěrstva v tomto románu jsou založená na mé návštěvě lesní rokle Babí Jar u Kyjeva, kde byly svlečeny a zastřeleny tisíce židovských rodin, a dále na dobových fotografiích a výpovědích očitých svědků v Muzeu velké vlastenecké války v Kyjevě. Dnes je z Babí Jaru krásný dětský park, na nějž dohlíží obří kamenná socha sedmiramenného svícnu, menory.

Ahnenherbe SS, „Oddělení odkazu předků“, skutečně existovalo a popis v tomto románu má tedy reálný základ. V poslední době vyšly na světlo důležité nové důkazy o činnosti Ahnenherbe ve třicátých letech včetně expedic do Jižní Ameriky a Tibetu, kde nacističtí vědci prováděli měření lebek. Domnívali se totiž, že vzdálené národy si mohly uchovat stopy árijské panské rasy, kterou si spojovali s legendou o Atlantidě a také s bizarní welteislehre, světovou ledovou teorií. Heinrich Himmler, architekt SS, vycházel z toho, že rodištěm Árijců byl Island, a proto tam vletech 1936 a 1938 vyslal výpravy Ahnenherbe. Románová expedice na Ilulissat je vymyšlená stejně jako její dva členové, Grónsko však leží jen krůček od Islandu a zprávy o slavném grónském objeviteli Knudu Rasmussenovi a jeho zkoumání inuitské kultury Himmlera nepochybně zaujaly.

Ledový fjord Ilulissat, zařazený spolu s L’Anse aux Meadows a Chichén Itzá na seznam Světového dědictví UNESCO, dnes patří mezi nejpádnější doklady globálního oteplování a je předmětem podrobného studia glaciologů a klimatologů. Starodávné inuitské naleziště Sermermiut, „údolí ledovcového lidu“, skutečně existuje, jak je popsáno v tomto románu, stejně jako Kaellingeklöften, „rokle sebevrahů“. Popis ledovce je založen na mých vlastních zkušenostech z ledového fjordu Ilulissat a také z potápění pod ledem v kanadských vodách. Do přirozených puklin uvnitř ledovců už se potápěčům podařilo proniknout, reálná je i technika, kterou v knize používají hlavní hrdinové.

Dřevo, látky i pozlacený kov mohou v ledu přetrvat téměř neomezeně. K myšlence, že by se tímto způsobem mohl uchránit severský bojovník, mě inspiroval nález dvou pozoruhodně zachovalých těl dvou členů zmařené expedice sira Johna Franklina do kanadské Arktidy z roku 1845, která vědci exhumovali z věčně zmrzlé půdy na ostrově Beechey v roce 1984. Pro seveřany bylo spálení lodě běžným pohřebním obřadem. Věhlasný popis hořícího korábu pochází od arabského cestovatele z 10. století Ibn Fadlana, který byl svědkem pohřbu ruského náčelníka na řece Volze, jehož na hranici doprovodila i věrná žena. Sturlusson zase popisuje, jak Vikingové po bitvě poslali na širé moře hořící loď plnou zbraní a těl, na níž se plavil i smrtelně raněný vikinský panovník, který předtím dohlédl na stavbu vlastní pohřební hranice.

Popis lodi v ledu vychází z velkolepých veslic Gokstad a Oseberg nalezených v chladných norských vodách, i když Haraldova fiktivní loď měla poněkud praktičtější stavbu. Podle Snorriho Sturlusona byly dvě lodě, v nichž Harald prchal z Konstantinopole, „varjažské galéry“, bárky s vesly (Sága o králi Haraldovi, Heimskringla). Nejlepší představu o dávných vikinských plavidlech si můžeme udělat podle skupiny lodí potopených někdy po roce 1070 poblíž dánského Skuldelevu, které omezily přístup do fjordu Roskilde. Byl mezi nimi i mohutný koráb s hlubokým trupem vhodný pro plavbu na širém moři. To, že cesty Vikingů do Ameriky, byly uskutečnitelné, bohatě potvrdily moderní experimenty včetně plavby napodobenin lodí do L’Anse aux Meadows u příležitosti oslav tisíciletého výročí příchodu Leifa Eiríkssona do Nového světa.

Nejsevernější vikinskou výspou v Grónsku byl Vestribygđ, „západní osada“, ležící zhruba 800 kilometrů jižně od ledového fjordu Ilulissat. Samotný fjord i oblast na sever od něj, takzvaná Norđrseta, však byla pro staré Nory místem častých výprav a představovala důležitou součást jejich hospodářství. Jediný runový kámen nalezený v Grónsku pochází z ostrova Kingigtorssuaq, téměř 700 kilometrů na sever od ledového fjordu, a dnes je vystaven v muzeu v nedalekém Upernaviku. Tři norští dobrodruzi – Erling, Bjarne a Eindride – jej vložili do jedné z mohyl zřejmě počátkem 14. století. Můj vlastní průzkum podél zdejšího pobřeží naznačuje, že vzdálená místa možná ukrývají další doklady přítomnosti Vikingů. Je zajímavou skutečností, že norští lovci v honbě za velrybami, kožešinami ledních medvědů či kly mrožů a narvalů (kteří se stali předlohou bájných jednorožců zobrazovaných na středověkých mapách) vlastně pomáhali financovat křížové výpravy. Mohla za to zvláštní daň, kterou zavedl norský král Sigurd Jolsafar přezdívaný „Křižák“ poté, co v Grónsku v roce 1124 založil biskupství. Církev vládla Grónsku tvrdou rukou a neschopnost platit jí daně byla možná jedním z důvodů, proč odsud Norové do 15. století vymizeli.

Málokdo už dnes pochybuje, že norští cestovatelé se plavili Baffinovou zátokou až do Lancasterské úžiny, která je začátkem severozápadní trasy do Beaufortova moře a Tichého oceánu. V kanadské části Arktidy bylo nalezeno množství severských artefaktů, z nichž některé sem přivezli Eskymáci z opuštěných norských osad v Grónsku, jiné však odrážejí přítomnost samotných Norů. V místních vodách se dosud nenašla žádná vikinská loď, avšak mimořádný objev poblíž polárního ledového štítu může ukazovat na lodní vrak. Inuitské naleziště na ostrůvku Scraeling, holém skalisku poblíž ostrova Ellesmere (odkud je to do Ilulissatu hodně přes tisíc kilometrů) vydalo více než padesát dokladů přítomnosti starých Norů: bavlněnou látku, úlomky kroužkové zbroje, hřeby z lodě, nože a hroty kopí, tesařský hoblík či zbytky dřevěného sudu. Podle radiokarbonové analýzy pocházejí z konce norské éry v Grónsku, podobně jako runový kámen z Kingigtorssuaqu. Rozbor ledových jader z Grónska naznačuje, že navzdory „malé době ledové“ se ve středověku našla teplejší období – jedno počátkem 14. století – kdy moře mezi ostrovy kanadské Arktidy mohlo být průchodné. Nemůžeme vyloučit, že Vikingové objevili severozápadní cestu, kterou se kdysi plavili první inuitští lovci, že poslední Norové opouštěli Grónsko právě tudy.

Jedna věc je zcela jistá: Vikingové zdolali téměř 2 000 kilometrů na jihozápad od Grónska a založili první známou evropskou osadu na březích Severní Ameriky, téměř 500 let před Kryštofem Kolumbem. Dostala jméno Vinland, v překladu zřejmě „Země luk“, nikoli „Země vína“, jak se traduje. Jejich hlavním zájmem mohlo být dřevo, jež se v Grónsku téměř nevyskytovalo. Osada L’Anse aux Meadows na poloostrově Newfounland, v níž mnozí odborníci poznávají Leifsbúđir ze severských ság, je jedním z největších objevů světové archeologie. „Velký svatý ostrov“ skutečně mohl sloužit jako navigační ukazatel – na pevnině totiž najdeme mohyly, u nichž nelze vyloučit norský původ, a příběh o kýlu vztyčeném na mysu Kjalames pochází z Eiríkovy ságy – byť dosud nebyl nalezen žádný důkaz. O naleziště L’Anse aux Meadows se dnes stará Správa kanadských parků a návštěvníci si tu mohou prohlédnout repliku typického dlouhého domu, která vyrostla vedle tří původních obydlí a kovárny vykopaných v šedesátých letech minulého století. Pravděpodobně tu stála dočasná osada založená kolem roku 1000 n.l. Příběh o Freydis a jejím vražedném běsnění pochází z Eiríkovy ságy a Vyprávění o Gróňanech, dvou vikinských psaných zdrojů, v nichž jsou zmínky o Vinlandu. Je možné, že stín této neblahé událostí odradil Nory od dalšího pobytu, zřejmě spolu s hrozbou útoku Skrelingů, tedy domorodých Indiánů, a snadnější dostupností dřeva podél pobřeží Labradoru dál na sever.

Jediným prokazatelně norským artefaktem objeveným v Americe jižně od L’Anse aux Meadows je ohmataná stříbrná mince vykopaná na indiánském nalezišti u zátoky Penobscot ve státu Maine. Vědci v ní poznali platidlo norského krále Olafa, syna a následníka Haralda Hardrady, který byl roku 1066 v Anglii se svým otcem. Nelze vyloučit, že bylo vyraženo ve stejné době, v jaké se odehrála fiktivní cesta popsaná v tomto románu. Žádné vikinské peníze se v L’Anse aux Meadows ani v Grónsku nenašly, a jak se tato mince dostala tisíce kilometrů za nejvzdálenější známou vikinskou osadu, je proto záhadou.

Neexistují důkazy, že mořeplavci z druhé strany Atlantiku dosáhli břehů mexického Yucatánu dřív než Španělé počátkem 16. století. Mayský věštec Chilam Balam, „Prorok Jaguár“, však údajně předpověděl příchod „vousatých mužů, mužů z východu“. Většina knihy Chilama Balama vznikla po španělském obsazení, což nahrává domněnkám, že proroctví není autentické a do textu bylo přidáno později. Stále ovšem zůstává i možnost, že jeho základ tvořily vzpomínky na cizince, kteří do Mexika dorazili před Španěly. Víme jen o jedné skupině „vousatých mužů, mužů z východu“, kteří navštívili Nový svět dřív než v 15. století, a tou byli Norové. A podle četných zjištění dosáhly průzkumné cesty Norů západním a jižním směrem největšího rozkvětu během 11. století.

Fiktivní chrám v džungli vyzdobený freskami je založen na vzácném objevu dvou amerických dobrodruhů na Yucatánu v roce 1946 na místě, jež vešlo ve známost jako Bonampak, v mayštině „namalované zdi“. V zarostlé starobylé stavbě našli úchvatnou výpravnou fresku zobrazující bitvu v džungli, mučení i popravy zajatců a také oslavy vítězství, během nichž si mayské ženy v bílých hábitech pouštěly krev z vlastních jazyků. Malba pochází z vrcholu mayského období kolem roku 800; v Chrámu válečníků v Chichén Itzá se však našel obraz z 11. století, kdy moc uchvátili Toltékové. Zachycuje toltécké bojovníky plující v kánoích podél pobřeží, velkou bitvu na pevnině a také obětovaná srdce zajatých mayských vůdců.

Pokud nyní navštívíte trosky Chichén Itzá, pravděpodobně uslyšíte, že historky o lidských obětech zveličili Španělé, případně se vztahují jen k Toltékům, nikoli k Mayům, jejichž potomci Yucatán dodneška obývají. Vlastní úsudek si můžete udělat u Tzompantli, tedy Stěny lebek. Zde můžete zhlédnout řady soch uťatých lidských hlav směřující k obětnímu oltáři u Chrámu válečníků a pak se podívat obřadní cestou k posvátné cenotě, Studně obětí. Mnohé popisy mučení a poprav v mayském či aztéckém umění vznikly ještě před příchodem Španělů a moderní metody soudního lékařství vnesly do problému jasné světlo: vědci v Mexiku totiž zjistili, že podlahy aztéckých chrámů jsou doslova nasáklé železem, bílkovinou a genetickým materiálem shodným s lidskou krví.

Na Yucatánu poskytly nejvýmluvnější důkazy výkopy pod vodou. Studna obětí v Chichén Itzá, odkrytá v letech 1904-1911a vytěžená v šedesátých letech, obsahovala stovky koster mužů, žen i dětí a také celou sbírku předmětů. Patřily mezi ně zlaté disky, vyřezávané nefritové přívěsky, kaditelnice vyrobená z lidské lebky, obětní dýka, řada votivních figurek a další dary božstvům. Podobné věci se našly i v jiných cenotách po celém Yucatánu, z nichž několik se nachází v prstenci proláklin vzniklých nad obřím kráterem meteoritu u severního pobřeží. Řadu z těchto studní archeologové dosud nevykopali, a tak se stávají terčem rabování. Smyšlená cenota v této knize vychází z mé vlastní zkušenosti při průzkumu těchto míst, především z potápění v úchvatných jeskyních a chodbách Dos Ojos, takzvaných „Netopýřích slujích“ nedaleko mayské pobřežní pevnosti Tulum.

Příběh z posledních dnů mayských králů, téměř dvě století po obsazení Španěly, je založen na vyprávění mnicha Andrése de Avendańa y Loyoly, jemuž se v roce 1695 nebo 1696 u jezera Petén ukrytého v džungli naskytl pohled na podivuhodnou scénu. Další úryvek jeho popisu vyšel na světlo v roce 1988 a cituji ho v kapitole dvacáté první. Pravý zdroj mayského zlata, které vylíčil Avendańo a archeologové následně nalezli ve Studně obětí v Chichén Itzá, zůstává záhadou.

Starofrancouzský text uvedený ve druhé kapitole je skutečný nápis, který můžete vidět v levém dolním rohu mappy mundi uložené v Herefordu. Biblický citát ve čtvrté kapitole pochází z knihy Exodus 25:31-40. V páté kapitole se vyskytují dvě ukázky ze ságy o králi Haraldovi, která je součástí díla Heimskringla od Snorriho Sturlusona. Artušovskou báseň ve třinácté kapitole jsem vybral z Idyl královských od Alfreda Tennysona (1809-1892). Věta ze staré norštiny, která v patnácté kapitole popisuje Haraldovu cestu mořem, je vymyšlená. Slova, z nichž se skládá, jsou však doslova opsaná z Eiríkovy ságy ze 13. století, vyprávějící o výpravách seveřanů do Vinlandu. Staré norské rčení Þar liggr hann til ragnarøks, „zde leží až do skonání světa“, pochází z poetické ságy Edda rovněž od Snorriho Sturlusona, napsané někdy počátkem 13. století.

Citát v úvodu knihy je z knihy Válka židovská, jejímž autorem je Josephus Flavius. Dvě stříbrné mince popsané v patnácté kapitole – a jedna z nich také v předmluvě – skutečně existují. Spolu s dalšími obrázky z této knihy si je můžete prohlédnout na internetové adrese www.davidgibbins.com.

David Gibbins

KŘIŽÁCKÉ ZLATO

Z anglického originálu Crusader Gold

vydaného nakladatelstvím

Headline Book Publishing,

divize Hodder Headline

v Londýně roku 2006,

přeložil Michael Havlen

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2007

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Těšínské papírny, s. r. o.,

Český Těšín

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Z vypleněného Šalamounova chrámu přes vítězný Řím až do dnešních dnů vede cesta největšího ztraceného pokladu lidských dějin…

Tvar nad ním se najednou podivně zachvěl a zavlnil, jako by to nebyl jen pouhý odlesk. Krvavým závojem pokrývajícím masku spatřil na místě skafandru vlající rudé roucho a místo potápěčské helmy zarostlou tvář orámovanou dlouhými zlatými vlasy. Oči, z nichž zbyly jen temné stíny utopené v mrtvolně bledé tváři, jako by ho chtěly probodnout. Jack v pomatení smyslů sledoval, jak přízrak natahuje zčernalou ruku zářící zlatem a zve ho k sobě. Konečně našel to, co hledal, dávného válečníka, který přežil celé věky v téhle lodi a teď ho v náruči vezme na poslední cestu do Valhally. Zavřel oči, aby ten obraz zaplašil. Vtom se ozvalo hromové lupnutí, které rozčíslo led a uvrhlo ho do milosrdného zapomnění daleko za hranicemi přítomnosti.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai