Nejvzácnější rukopis

David Gibbins

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Jacka Howarda přivede archeologický výzkum do Herculanea, města, jež před tisíci lety pohřbila láva soptícího Vesuvu. V jedné zázračně zachovalé knihovně tam není všechno, jak má být. Z výzkumu se však nečekaně stává nebezpečná honička po celém světě. Je zde totiž jistá dokonale fungující organizace, která je schopna udělat cokoli a zabít kohokoli, jen aby nic neohrozilo její moc. Římské podzemí obohatí Jacka o zkušenosti s potápěním do smrduté stoky, londýnské katakomby o nález z mytických dob starověké Británie a také nejposvátnější místo křesťanstva, chrám Božího hrobu v Jeruzalémě, ještě není tak prozkoumané, jak by se mohlo zdát. Skutečně se někde skrývá dokument, který - pokud by byl nalezen - by vrhl naprosto nové světlo na samý počátek křesťanské víry? Ježíšovo evangelium...

NEJVZÁCNĚJŠÍ RUKOPIS

DAVID GIBBINS

Přeložil Michael Havlen

Copyright © 2008 David Gibbins

Translation © Michael Havlen, 2008

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-175-5

Toto dílo je fikce. Jména, osoby, instituce, místa a děje vznikly pouze v autorově fantazii a nejsou vylíčeny podle skutečnosti. Jakákoliv podobnost se skutečnými či fiktivními událostmi, lokalitami, organizacemi nebo lidmi, žijícími či mrtvými, je čistě náhodná. Faktické pozadí je zmíněno v autorově poznámce na konci knihy.

Jeho památka bude stále živá proto, že jeho smrt je spojena s onou neslýchanou pohromou, při níž vzala za své kvetoucí krajina a byla zničena města i s obyvatelstvem, i proto, že jeho literární činnost má trvalou hodnotu; ale přesto k zachování jeho památky nemálo přispěje také nepomíjející sláva tvého díla. Pokládám totiž za šťastné ty lidi, jimž bohové dopřáli buď vykonat, co je hodné zaznamenání, nebo zaznamenat, co je hodné přečtení. Nejšťastnější jsou ovšem ti, jimž bylo dopřáno obojí.

Plinius Mladší

Dopis historiku Tacitovi, 100 n. l.

***

Jack Howard je vědec a podmořský archeolog. Současně ale nepřestal být snílkem, který pevně věří, že další objev, jejž učiní, bude ještě převratnější než ten předchozí. Dobrodružná povaha spolu s umíněnou touhou po odhalování té nejdávnější lidské historie ho však často přivádí do situací, kdy už nejde jen o zdraví, ale přímo o život.

Když se svým přítelem Costasem objeví vrak, který mohl být - a také zřejmě byl - plavidlem, jež ukončilo pouť svatého Pavla, myslí, že nic většího jej už nečeká. Hluboce se však mýlí. Objev jeho přátel ho vytáhne zpod moře a přivede do Herculanea, města, jež před tisíci lety pohřbila láva soptícího Vesuvu. V jedné zázračně zachovalé knihovně tam není všechno, jak má být - nebo aspoň jak hlásají oficiální dějiny. Mohl by římský císař fingovat vlastní smrt? A o čem to ve svých zápiscích vlastně mluví? Mezi dvěma zdánlivě nesouvisejícími objevy se náhle vynořují ohromující souvislosti.

Zdá se však, že někdo si vůbec nepřeje, aby kdy vyšly na povrch, a z vědeckého výzkumu se nečekaně stává nebezpečná honička po celém světě. Je zde totiž jistá dokonale fungující organizace, která je schopna udělat cokoli a zabít kohokoli, jen aby všechno dál zůstalo utajeno a nic neohrozilo její moc.

Římské podzemí obohatí Jacka o zkušenosti s potápěním do smrduté stoky, londýnské katakomby o nález z mytických dob starověké Británie a také nejposvátnější místo křesťanstva, chrám Božího hrobu v Jeruzalémě, ještě není tak prozkoumané, jak by se mohlo zdát. Skutečně se někde skrývá dokument, který - pokud by byl nalezen - by vrhl naprosto nové světlo na samý počátek křesťanské víry? Slovo samotného Krista. Ježíšovo evangelium.

Romanopisec, archeolog a odborník na starověká potopená plavidla David Gibbins se narodil roku 1962 v kanadském Saskatoonu. Jeho rodiče - oba univerzitní profesoři - byli Angličané, takže vyrůstal nejenom v Kanadě, ale i na Novém Zélandu a v Anglii. Zájem o archeologii, který ho provázel od dětství, ho později přivedl na Bristolskou univerzitu, kde roku 1983 s vynikajícím prospěchem absolvoval. Poté pokračoval na univerzitě v Cambridgi a v roce 1991 získal titul PhD, samozřejmě v oboru archeologie. Dokud se nerozhodl věnovat se na plný úvazek psaní, přednášel na anglických univerzitách archeologii, historii a dějiny starověku.

Ne nadarmo přirovnávají novináři Davida Gibbinse k filmovému hrdinovi Indiana Jonesovi, protože i v něm se vzácně snoubí teorie s neuvěřitelnou praxí, odvahou a smyslem pro dobrodružství. Potápěčské oprávnění získal už v nejnižším povoleném věku a první ponor pod led měl za sebou ještě jako hoch školou povinný. Od té doby už hledal řecké a římské vraky pod mořem v Itálii, Turecku, Tunisku i v Kanadě a vedl výzkumný tým pátrající po potopeném přístavu Kartága. Také jeho romány, odehrávající se na Yucatánu v Mexiku nebo pod hladinou při hledání dávných zatopených měst, vycházejí z jeho vlastních bohatých zkušeností.

Prolog

24. srpna roku 79 n. l.

Stařec se dobelhal k propasti a jen díky pevnému sevření propuštěného otroka nepřepadl dopředu. Byl úplněk, měsíc měl rudou barvu a chuchvalce par naplňující kráter zářily odleskem sopečných ohňů oddělujících svět živých od světa mrtvých. Kmet nahlédl přes okraj a ucítil na tváři teplý závan a na rtech příchuť síry. Vždycky ho to lákalo, ale pokaždé odolal. Měl na paměti slova básníka Vergilia, jehož hrobku minuli cestou na toto zlověstné místo. Facilis descensus Averni. Sestoupit do podsvětí je snadné. Není však lehké se z něho dostat ven.

Odvrátil se a stáhl si kápi do tváře. Na druhé straně zálivu zahlédl temný kužel Vesuvu s městy Herculaneum a Pompeje, jež svítily po obou stranách jako věčná stráž. Za podobných nocí, kdy se země zachvívala, ovzduší prostupoval čpavý pach síry a země byla poseta mrtvolkami ptáků, kteří přilétli příliš blízko k výparům, působilo mohutné tělo sopky zvláštním uklidňujícím dojmem. A vždycky se našli poslové zkázy, šílenci a šarlatáni číhající ve stínech připraveni klamat lehkověrné, kteří přišli na tuto vyhlídku s otevřenými ústy, ale nikdy by se neodvážili dál. Jeden takový tu právě byl. Od oltáře vedle nich vyskočil rozcuchaný Řek, prosebně sepjal ruce a s pěnou u úst blábolil cosi o velké pohromě. Řím prý lehne popelem, z oblohy bude pršet krev a zemi pod Vesuvem pohltí plameny šlehající z nitra země. Bývalý otrok žebráka hrubě odstrčil a stařec něco znechuceně zamumlal. Na tomto místě člověk nepotřeboval, aby mu vůli bohů tlumočil nějaký věštec.

O chvíli později proklouzli puklinou ve skále, kterou znali jen zmrzačení a prokletí. Starý muž sem poprvé vkročil jako chlapec před více než osmdesáti lety a stále si vzpomínal, jak tu tehdy s hrůzou stál, rozechvěle štkal a neovladatelně škubal hlavou ze strany na stranu. Žádný lék na svou nemoc sice nedostal, ale ti, kdo ho vzali dovnitř, mu dali útěchu a sílu vzdorovat lidem, kteří ho už v Římě nechtěli nikdy vidět. I nyní na něj dýchl strach, proto zašeptal své jméno a dodal si odvahy. Jsi Tiberius Claudius Drusus Nero Germanicus. Nezapomínej na to. Nezapomínej na to.

Pomalu sestupovali dolů. Stařec za sebou vlekl nemocnou nohu a oběma rukama se těžce opíral o propuštěnce, jenž kráčel jako první. Za většiny nocí prosvítala štěrbinou nahoře obloha, dnes se však schody vytesané do kamene utápěly v chomáčích páry, která hrozila, že je navždy pohltí. Temná zákoutí ozařovaly hořící pochodně, jinde se mihotalo oranžové světlo. Dosáhli ochozu nade dnem kráteru a stařec se snažil rozeznat to, co předtím shora neviděl. Zvířené plyny se vznášely těsně nad skalním dnem jako nenápadná zhouba, jež zhášela plameny a dusila všechny, kdo se do ní odvážili vstoupit.

Kdesi opodál se nacházela brána do svatyně boha Háda, hořící skalní průrva obklopená zuhelnatělými kostrami těch, kteří nedošli až do samotného sídla blažených v podsvětí. Na vteřinu spatřil ve skále rudé štěrbiny připomínající sršící oči a pak sledoval, jak roztavená hmota prýští ven, tuhne a zanechává po sobě útvary podobné gigantickým končetinám a torzům uvězněným ve vířící mase na dně kráteru. Stařec se otřásl a znovu pomyslel na Vergilia. Měl zvláštní pocit, jako by ti, kdo se na tomto místě v touze po proměně v obry, titány či bohy rozhodli opustit pozemský život, byli ve skutečnosti odsouzeni strávit věčnost v podobě nevyvinutých, pomíjivých forem, jež příroda počala, ale nikdy nedokončí. Sám se k nim počítal.

Ten výjev zanikl ve výparech jako sen a vykročili dál, stařec vrávoral a supěl za otrokem. Vidění se mu podivně úžilo a rozmazávalo, což ho v poslední době trápilo poměrně často, a tak se zastavil, protřel si oči a usilovně zamžoural. Po chvíli došli k vyvýšené dlážděné pěšině zahalené ve žlutavém kouři stoupajícím z průduchů v zemi. Po obou stranách se prostíraly kaluže bublajícího bahna, jež se výhrůžně vzdouvalo a chvělo. Prý to jsou zbědované duše, které se zoufale tlačí ven z očistce, a syčící plyn je jejich odporný dech. Stařec už podobný výjev viděl, když ho velitelé jeho legií přivedli k příkopům, kam shodili mrtvé Brity, jejichž těla se ještě týdny po masakru pod hlínou hýbala. Při vzpomínce na svou tehdejší nevolnost se ušklíbl a pak pokračovali kolem kouřících otvorů v zemi směrem k záři, která je vábila k sobě. Znenadání se k němu natáhly čísi ruce a on zahlédl strašidelné postavy, jež se vynořily po obou stranách pěšiny a některé se dokonce na chatrných údech zvedaly z okraje kráteru. Jeho bývalý otrok vykročil s nataženými pažemi, dlaněmi obrácenými dopředu se přízraků dotkl a uvolnil starci místo. Ozval se tichý nápěv: nejprve sólo, na něž vzápětí odpovědělo množství hlasů tónem tak jemným, jako by se spadané podzimní listí vzedmulo ve větru. Sbor zpíval stejná slova, zas a znova. Domine Ivimus. Pane, my jdeme. Kdysi by se k nim Claudius připojil jako jeden z bratrů. Nyní k němu však vztáhli ruce s překříženými prsty, učinili ve vzduchu znamení, zašeptali jeho jméno a pak jméno toho, o němž věděli, že se ho dotkl. I jeho přítel Plinius to zažil, když se v přestrojení vydal mezi své námořníky na základnu v čele zálivu. Viděl houfy mužů a žen shromážděné v temných uličkách i krčmách a slyšel hovory o novém kněžstvu. O těch, které nazývali apoštoly. Vergilius to předpověděl. Vergilius, jenž po této cestě kráčel před sto lety a rovněž hledal moudrost v poselství listí. Narodí se chlapec. Povstane zlatý lidský rod. Svět pozná pokoj oproštěný od neutuchajícího strachu. Bude to však svět, v němž někdo opět může propadnout pokušení postavit se mezi lid a Boha a minulé hrůzy i sváry se vrátí.

Stařec upřeně klopil oči k zemi a kulhal dál. Už pětadvacet let žil ve vile pod horou jako skromný historik toužící dokončit své životní dílo. Už pětadvacet let uplynulo od chvíle, kdy údajně zemřel na otravu ve svém římském paláci. Ve skutečnosti však jedné noci tajně zmizel a už nikdy se nevrátil. Byl císařem, který nežil dál jako bůh, ale jako prostý člověk. Panovníkem střežícím drahocenné tajemství, kvůli němuž celou tu dobu zachovával bdělost a trpělivě čekal. O jeho pokladu vědělo jen pár zasvěcených. Jeho přítel Plinius. Věrný otrok Narcissus, který s ním sem dnes přišel. Avšak nyní se k němu chovali s podivnou úctou a viseli doslova na každém jeho slůvku, jako by byl prorokem, tou nejvyšší autoritou ze všech. Starý muž si cosi zamumlal. Dnes v noci naplní slib, který dal před dávnými časy u jezera tomu, kdo mu svěřil do opatrování své slovo, své psané slovo. Byla to poslední starcova příležitost ovlivnit dějiny, vykonat víc než jako vládce a zanechat po sobě odkaz, který by mohl přetrvat i samotný Řím.

Náhle osaměl. Cesta před ním mizela v prázdné temnotě, kde se žár stoupající z pekelného jícnu mísil s chladnými výpary zevnitř a tvořil mihotavý přelud. Sáhl po kostce, kterou stále nosil v kapse, a začal jí otáčet v dlani, aby uklidnil vnitřní rozechvění. Říkalo se, že jeskyně má sto vchodů a v každém jeden hlas. Vedle něj stála mělká mísa. Ponořil ruku do očistné vody a opláchl si obličej. Před sebou viděl nízký kamenný stůl pokrytý jakousi doutnající vrstvou, z níž se linuly obláčky hnědého dýmu. Dychtivě se k němu vrhl, sevřel rukama ohlazené okraje desky, pevně stiskl oči a vdechoval kouř hluboko do plic. Držel jej v sobě tak dlouho, až se divoce rozkašlal. Plinius tomu říkal opium bactriun. Šlo o výtažek z máku dovezeného z pustých horských údolí daleké východní říše Baktrie, kterou dobyl Alexandr Veliký. Avšak zde měla látka přezdívku Morfeův dar, podle řeckého boha snů. Znovu jej vdechl a cítil, jak mu droga stoupá do hlavy, rozlévá se do končetin, otupuje bolest a obnovuje cit i tam, kde se už téměř vytratil. Teď ji potřeboval víc než kdy dřív, musel ji mít každého večera. Zaklonil se a připadalo mu, že se vznáší na zádech s rozpaženýma rukama. Na prchavý okamžik se ocitl na jiném místě, kam se kdysi dávno také vypravil hledat úlevu – u Galilejského jezera, kde se smál a popíjel se svými přáteli Herodem a Cyprou, milovanou Calpurnií, Ježíšem i jeho ženou. Na místě, kde se ho dotkl ten, kdo znal jeho osud a předpověděl i dnešní den.

Otevřel oči. Z jeskyně se něco vynořilo. Jakási rozvlněná zmítající se postava, jež povstala z jeho snových představ jako pták Fénix. V příštím okamžiku spatřil velkého hada. Ve vzpřímené poloze dosahoval Claudiovy výšky, kolébal se ze strany na stranu a neustále šlehal jazykem. Jeho plochá hlava byla skloněná. Plinius mu říkal, že to jsou halucinace způsobené morfiem, ale když se had spustil dolů a začal se mu vinout kolem nohou, stařec ucítil hedvábný šat jeho kůže i jeho smrdutý, nakyslý dech. Pak se had odplazil pryč, zmizel ve štěrbině ve stěně jeskyně a vzduchem zavanul další zápach přebíjející síru, morfium i hada, jako když se ledový vítr prohání tlející hrobkou: puch hniloby a rozkladu. Cosi se zachvělo a z temnot se zjevil sotva viditelný obrys. Byla tam.

„Clau-Clau-Claudie.“

Ozvalo se tiché zasténání, pak něco jako posměšný smích a nakonec vzdychnutí, které se rozlehlo stovkami různých průchodů ve skále, než konečně utichlo. Claudius se vpíjel zrakem do šera, otáčel hlavou a čekal. Říkalo se, že může žít sedmsetkrát déle než běžní lidé, že jí bůh Apollon dal tolik let jako zrníček písku, která se jí vešla do dlaní, ale když odmítla jeho návrhy, odepřel jí věčné mládí. Ponechal jí pouze hlas mladé ženy, takže jak sesychala a chřadla, dál ji mučil hlas vlastních mladých let, který jí připomínal nesmrtelnost, jíž se vzdala. A nyní byla poslední z nich, poslední ze třinácti kněžek bohyně Země.

„S-Sibylo.“ Claudius přerušil ticho a se zrakem upřeným do temnot promluvil třaslavým hlasem ochraptělým od síry. „Vy-vykonal jsem, co jsi pověděla. U-udělal jsem pro vestálky v Římě, jak jsi kázala. B-byl jsem i u té třinácté, u Andraste. Položil jsem to k jejímu hrobu. Proroctví je naplněno.“

Upustil váček, který si s sebou přinesl, a rozkutálely se z něj zašlé zlaté a stříbrné mince s jeho portrétem. Poslední kousky, jež si schoval právě na tuto noc. Před stůl padl paprsek světla a odhalil ošlapané kameny chodby zahalené chuchvalci páry. Na podlaze leželo dubové listí uspořádané do podoby slov. Každý lístek na sobě měl inkoustem napsané sotva rozeznatelné řecké písmeno. Claudius se vrhl dopředu, padl na všechny čtyři a zoufale se snažil rozluštit sdělení. Náhle zavanul vítr a všechno listí odnesl. Claudius vyjekl, pomalu sklonil hlavu a zdrceným tónem pravil: „Mého předchůdce Ainea jsi za otcem Anchisem vzala. Já po tobě nežádal víc než se setkat se svým otcem Drusem, drahým bratrem Germanikem a synem Britannikem. Chtěl jsem je naposledy vidět v sídle blažených, než mě Charon odveze tam, kam patřím.“

Ozval se další sten, tentokrát slabší, a pak vřískot, který snad vycházel odevšad najednou, jako by se na něj rozkřiklo všech sto úst jeskyně.

V onen hrozný hněvu den

svět bude v popel proměněn:

David se Sibylou tak svědčil.

Vyděšený Claudius prudce vstal a křečovitě se roztřásl po celém těle. Znovu se podíval na ostrůvek světla. Tam, kde předtím leželo listí, byla nyní kupka písku, po jejíchž úbočích stékaly potůčky zrnek. Sledoval, jak se odkudsi shora snáší poslední třpytivá sprška podobná průsvitné oponě. Pak všechno ustalo. Rozhlédl se kolem a uvědomil si, že had zmizel: vysvlékl se z kůže, nechal ji ležet před Claudiem a odplazil se do jedovatých zplodin u dna kráteru. Opět si vybavil Vergiliova slova o příchodu zlatého věku. A rovněž hadi zhynou.

Claudiovi se rozjasnilo v hlavě a uvědomil si, že přízračný obraz před jeskyní se rozplývá. Náhle se mu chtělo zoufale pryč, zbavit se touhy, jež ho tak dlouho poutala k tomuto místu i k Sibyle, a vrátit se do vily pod Vesuvem. Dokončit dílo, které s Pliniem připravovali, a splnit dávný slib. Obrátil se k odchodu a pak něco ucítil na šíji, jakýsi dotek chladu, při němž se mu zježily vlasy. Měl dojem, že znovu zaslechl své jméno, vyřčené nejtišším šeptem, avšak tentokrát to byl hlas staré ženy, nevýslovně staré, a následoval je zvuk připomínající smrtelné chroptění. Neodvážil se otočit. Rychle vykročil dopředu, belhal se a smekal po skále a horečně se přitom ohlížel po Narcissovi. Nad okrajem kráteru viděl temný obrys hory s vrcholem ověnčeným mihotavou září jako hořící trnovou korunou. Mračna uháněla po obloze, zmítala se, temněla a hrála ohnivými odstíny. Pocítil strašlivou hrůzu a po ní nenadálé prozření, jako by z něj vír, který měl před sebou, vysál veškeré vzpomínky i sny. Jako by samotné dějiny zrychlily svůj běh. Od doby, kdy zmizel z Říma, se je snažil udržet v patřičných mezích, ale teď se vymrštily jako svinutá pružina, která se už víc nedá násilím tisknout.

Vrávoral dál. Za sebou tušil uhrančivou sílu, jež ho postrkovala sirnou mlhovinou směrem ke dnu kráteru. Znovu sevřel kostky, vytáhl je z kapsy, hodil a poslouchal, jak rachotí po kamenech a zastavují se. Zoufale se podíval, nic však nespatřil. Z jámy se po obou stranách vynořily strašidelné postavy, už ne s pokorou, ale jako tichá armáda zahalená v uhlících žhavého popela, který se začal snášet z nebe jako sníh. Vyschlo mu v ústech a dostal ukrutnou žízeň. Na vrcholu hory uviděl ohnivý kruh, který se neuvěřitelnou rychlostí hnal po svazích směrem k městům a zanechával za sebou hořící spoušť. Po chvíli ten výjev zanikl ve tmě. Do kráteru sestoupil trychtýřovitý vír a začernil všechno kromě stále užší prázdnoty nahoře. Slyšel výkřiky doprovázené tlumeným hřměním a uviděl, jak se těla jedno po druhém rozněcují v temnotách jako pochodně. Přicházel blíž. Nyní si s hrozivou jistotou uvědomoval, že Sibyla svůj slib dodržela. Skutečně půjde ve šlépějích Aineových.

Tentokrát však nebude návratu.

1

Současnost

Jack Howard si hověl na podlaze nafukovacího člunu: zády se opíral o jeden z plováků, nohama o přívěsný motor. Bylo takové vedro, že se člověku ani nechtělo hýbat, a po tváři mu začal stékat pot. Slunce, které se prokousalo ranním oparem, nyní nemilosrdně pražilo a oslepivě se odráželo od stěny útesu, jejíž vápenec byl zjizvený a zašlý jako hrobky a chrámy na nedalekém skalním výběžku. Jackovi se na chvíli zazdálo, že se dívá na obraz od Seurata, jako by se vzduch tříštil do nesčetných bodů znehybňujících veškeré myšlení a konání. Zavřel oči a v naprostém tichu se zhluboka nadechl vůně potápěčských obleků, motoru a soli. Byla to zhuštěná esence všeho, co měl rád.

Otevřel oči, nahlédl přes bok a zkontroloval oranžovou bójku, kterou před pár minutami spustil. Moře bylo skelně hladké, jen v místě, kde pleskalo o tvář skaliska, se mírně čeřilo. Natáhl ruku, položil ji na hladinu a nechal volně splývat, dokud ji nezalila první vlnka. Voda dole byla křišťálově průzračná a čistá jako v plaveckém bazénu, takže Jack mohl sledovat lano kotvy až daleko do hlubin a jasně viděl i mihotavé vzduchové bublinky stoupající od potápěčů. Ani se mu nechtělo věřit, že se nachází na místě, kde kdysi příroda ukázala svou nejkrutější tvář a rozpoutala běsnění, které způsobilo nevýslovnou lidskou tragédii. Nejslavnější lodní vrak v dějinách. Jack se na to raději snažil nemyslet. Chtěl se do těchto končin vrátit už dvacet let a ta nutkavá touha se pro něj časem stala doslova posedlostí. Táhlo ho to sem už od prvních pochybností, kdy mu do sebe začaly zapadat dílky podivuhodné skládačky. Vedla ho intuice prověřená lety badatelských cest po celém světě, která ho jen málokdy zklamala. Intuice založená na vědeckých faktech, jež začala neochvějně ukazovat jedním směrem.

Právě zde, u Capo Murro di Porco v srdci Středomoří, si kdysi vysnil Mezinárodní námořní univerzitu. Před dvaceti lety začínal z ničeho. Vedl jen skupinu studentů, které spojovala vášeň pro potápění a archeologii, a potřebné vybavení dával dohromady doslova na koleně a leckdy až přímo na místě. Nyní měl mnohamilionový rozpočet, rozsáhlý školní areál na pozemcích po svých předcích v jižní Anglii, muzea po celém světě i nejmodernější průzkumná plavidla. Zásobování mu zajišťovala zvláštní univerzitní skupina, takže se nemusel o nic starat. V některých věcech se však téměř nic nezměnilo. Žádné peníze světa nemohly koupit nitky vedoucí k těm největším objevům, neobyčejným pokladům, které tomu všemu dávaly smysl. Před dvaceti lety se vydali po stopách vzrušujícího vyprávění potápěčů kapitána Cousteaua, neohrožených badatelů z úsvitu podmořské archeologie, a teď byl znovu zde, nad stejným nalezištěm s týmž odřeným starým diářem v rukou. I hlavní znaky zůstávaly shodné: zvláštní tušení, šimrání v břiše a vzrušující pocit z objevování nových věcí. Když se všechny prvky náhle spojily v jeden celek, uvolnily vlnu adrenalinu, jíž se nic nevyrovná.

Jack se posunul, shrnul si potápěčský oblek ještě níž k pasu a podíval se na hodinky. Nemohl se dočkat, až se ponoří. Vyhlédl přes palubu. Nastal tam jemný pohyb, jak potápěči stáhli bójku pod vodu, a Jack viděl její obraz lomící se pět metrů pod hladinou, dostatečně hluboko, aby se vyhnula šroubům projíždějících lodí, ale zase ne natolik, aby se volný potápěč nemohl zachytit zatíženého lana, jež z ní viselo jako kotva. Jack už se odvážil podívat dopředu a začal obhlížet místo jako polní velitel plánující rozhodný útok. Loď Seaquest II mohla zakotvit v chráněné zátoce na druhé straně mysu směrem na západ. Mořský břeh skalního výběžku se svažoval v řadě terasovitých stupňů, vhodných pro zbudování tábora. Jack si dobře uvědomoval, že každé podmořské naleziště přináší řadu svébytných problémů. Veškeré objevy z tohoto místa by musely putovat do archeologického muzea v Syrakusách, ale byl si jistý, že sicilské úřady z toho učiní náležitou podívanou. A námořní univerzita zřídí stálé spojení se svým vlastním muzeem v Kartágu, možná dokonce pravidelnou leteckou dopravu, a bude sem vozit turisty. Byla to sázka na jistotu.

Jack se podíval dolů, znovu zkontroloval hodinky a pak pohlédl na časový údaj zapsaný v deníku. Oba potápěči právě měli dekompresní zastávku. Zbývalo dvacet minut. Znovu se pohodlně opřel a vychutnával si ten dokonalý klid okolní scenerie. Ještě před třemi týdny stál na okraji zatopené jeskyně na Yucatánu, vyčerpaný, ale nadšený z výsledků další z neobyčejných objevitelských výprav. Ta ovšem přinesla i bolestné ztráty a většinu cesty domů Jack strávil přemítáním o těch, kteří zaplatili cenu nejvyšší. Jeho přítel z dětství Peter Howe, jenž se ztratil v Černém moři. A také otec O’Connor. Měl příležitost spolupracovat s ním jen krátce, ale knězova strašlivá smrt objasnila podstatu toho, proti čemu stáli. V sázce však bylo víc. Kdyby totiž nešli neúnavně za svým cílem, mohl by na to doplatit životem bezpočet lidí a tahle myšlenka Jackovi přinášela jistou útěchu. Časem si zvykl na to, že největší archeologické úspěchy nejsou zadarmo, že odkazy minulosti mohou rozpoutat současné síly, o nichž většina smrtelníků nemá ani potuchy. Něco mu však říkalo, že tady to bude jiné. Tady šlo o čistý a jednoduchý průzkum, který mohl přinést jedině příjemné vzrušení a ohromení.

Podíval se do skelného klidu moře a viděl, jak skalní útes mizí v mihotavé modři mořských hlubin. V hlavě mu vřelo a srdce mu bilo jako zběsilé. Skutečně mají na dosah nejslavnější lodní vrak celého starověku? Vrak lodi svatého Pavla?

„Žiješ?“

Jack zvedl nohu a jemně dloubl druhého muže ve člunu. Ten se zavrtěl a zabručel. Costas Kazantzakis byl asi o třicet centimetrů menší než Jack, ale měl býčí postavu, kterou zdědil po dlouhých generacích řeckých námořníků a lovců mořských hub. Stejně jako Jack byl svlečený do pasu a jeho válcovitý hrudník se leskl potem. Zdálo se, že docela splynul s lodí, nohy natažené na plováku před Jackem a hlavu usazenou na vrstvě ručníků na přídi. Ústa měl pootevřená a na nose mu seděly zrcadlové sluneční brýle, které se k jeho neotesanému vzezření vůbec nehodily. Jednou rukou mával ve vodě a držel hadice klesající k regulátorům potápěčů na dekompresní zastávce, druhou visel na ventilu kyslíkové bomby, která ležela uprostřed člunu. Jack se na přítele srdečně usmál. Costas mu stál vždycky po boku, i kdyby sám měl smrt na jazyku. Jack ho znovu jemně nakopl. „Máme čtvrt hodiny. Vidím je na bezpečnostní zastávce.“

Costas znovu zamručel a Jack mu podal láhev s vodou. „Napij se co nejvíc. Nechceš přece dostat kesonovou nemoc.“

„Senzace, kámo.“ Za léta práce v ústředí Mezinárodní námořní univerzity v Anglii se Costas naučil pár směšně nemístných frází, ale zato je vyslovoval s nefalšovaně newyorským přízvukem. Natáhl ruku, vzal si láhev a hlučně vyzunkal polovinu obsahu.

„Parádní brejle, mimochodem,“ prohodil Jack.

„Dal mi je Jeremy,“ vydechl Costas. „Jako dárek na rozloučenou, když jsme se vrátili z Yucatánu. Fakt mě to dojalo.“

„To nemyslíš vážně.“

„Já jo, ale těžko mluvit za něj. Svůj účel každopádně plní.“ Costas si je znovu stáhl na nos, vrátil Jackovi vodu a znovu si lehl. „Vzpomínal jsi na minulost?“

„Jen na to lepší.“

„A co technici? Měl jsi v týmu někoho, kdo stál za to.“

„Nezapomeň, že se bavíme o univerzitě v Cambridgi. Jeden chlápek si s sebou všude bral přenosnou tabuli a trpělivě vysvětloval všem kolemjdoucím Sicilanům princip Wankelova rotačního motoru. Fakt hodně zvláštní člověk. Ale pak jsi přišel ty.“

„S dávkou užitečných znalostí z Ameriky. Na technice v Massachusetts jsme se aspoň učili o opravdovém světě.“ Costas se překlonil, znovu popadl láhev a dopřál si další doušek vody. „No a co ten tvůj vrak? Myslím ten, který jsi tady vykopal před dvaceti lety. Našel jsi v něm něco?“

„Byla to typická římská obchodní loď,“ odpověděl Jack. „Na palubě vezla asi dvě stě válcovitých hliněných amfor s olivovým olejem a rybí omáčkou, naložených na okraji africké pouště, jižně od nás. Lodní kuchyně obsahovala úžasnou sbírku keramiky pocházející zhruba z roku dvě stě našeho letopočtu. A opravdu jsme tam našli jednu neskutečnou věc.“

Nastalo ticho, přerušené hlasitým chrápáním. Jack znovu vymrštil nohu a Costas se rychle chytil, aby se neskulil přes palubu. Posunul si sluneční brýle na čelo a kalným zrakem podhlédl na Jacka. „Co je?“

„Já vím, že spánek posiluje. Ale už je skoro čas.“

Costas opět zavrčel, pak se bolestně nadzvedl na lokti a poškrábal se v hustém strništi. Nakonec si sedl, sundal brýle a promnul si oči. Jack se na kamaráda starostlivě zadíval. „Vypadáš hrozně. Potřebuješ si trochu odpočinout. Pracuješ v jednom kuse od chvíle, kdy jsme se vrátili z Yucatánu a to už je skoro měsíc.“

„Nemáš mi kupovat tolik hraček.“

„Já jsem ti koupil hlavně souhlas správní rady s navýšením technického personálu,“ pokáral ho Jack mírně. „Najmi si ještě někoho. Rozděl práci.“

„Ty máš tak co povídat,“ zahudroval Costas. „Jmenuj mi jednu archeologickou akci námořní univerzity za posledních deset let, kam ses taky nepřimíchal.“

„Myslím to vážně.“

„No jo, no jo.“ Costas se protáhl a unaveně se usmál. „Dobře, týden u strejdova bazénu v Řecku by se docela šikl. Ale říkal jsi, že jste našli nějakou neuvěřitelnou věc. Nebo se mi to zdálo?“

„V rokli přímo pod námi, kde měli Ben s Andym spustit kotvu. Zbytky starodávné dřevěné bedny plné uzavřených cínových schránek. Uvnitř jsme objevili přes sto malých dřevěných lahviček s mastičkami a prášky včetně skořice, římského kmínu a vanilky. Už tohle bylo dost ohromující, ale pak jsme našli velkou desku z tmavého pryskyřičného materiálu, která vážila asi dvě kila. Nejdřív jsme si mysleli, že je to smůla na impregnaci dřeva proti vodě. Ale laboratorní analýza přinesla překvapující výsledek.“

„Mluv.“

„To, čemu staří národové říkali lacrimae papaveris, slzy máku, papaver somniferum. Lepkavá mléčná látka z kalichu černého máku. Zkrátka opium.“

„Nekecej.“

„Plinius Starší o tom píše ve svých Dějinách přírody.“

„Ten chlápek, co zahynul při erupci Vesuvu?“

„Přesně tak. Když Plinius zrovna nepsal, měl na starosti římskou flotilu v Misenu, to byla velká námořní základna v Neapolském zálivu. O plodinách z východu měl informace od svých námořníků i od egyptských a syrských kupců, kteří se tam zastavovali. Ti věděli, že nejlepší opium pochází ze vzdálené země, z Baktrie ležící vysoko v horách za východním okrajem impéria, až za Persií. Dneska je to Afghánistán.“

„Děláš si srandu.“ Costas náhle ožil a tvářil se nevěřícně. „Opium. Z Afghánistánu. Slyšel jsem dobře? Bavíme se tady o prvním století našeho letopočtu, a ne o jednadvacátém, nebo se pletu?“

„Ne, říkáš to správně.“

„Antický pašerák drog?“

Jack se zasmál. „Opium tehdy nebylo ilegální. Některé starověké úřady ho zakazovaly, protože po něm uživatelé slepli, ale tehdy z něj ještě nikdo nedokázal vyrobit heroin. Pravděpodobně se míchalo s alkoholem a pak pilo, asi jako laudánum, módní droga Evropy osmnáctého a devatenáctého století. Z roztlučených semínek se také dělaly tablety. Podle Plinia tahle droga navozovala spánek a léčila bolesti hlavy, takže už tehdy se vědělo o utišujících účincích morfia. Používala se dokonce i k eutanázii. Plinius líčí událost, kterou můžeme považovat za historicky první popis záměrného předávkování tvrdou drogou. Jistý Publius Licinius Caacina trpící nevyléčitelnou chorobou zemřel na otravu opiem.“

„Takže tys vlastně objevil lékárnu,“ ucedil Costas.

„To jsme si tenkrát taky mysleli. Jenže v té lékárně se našla jedna velice zajímavá věc, drobná bronzová soška boha Apollona. U lékařského náčiní se obvykle nachází spíš figurka Aeskulapa, řeckého boha léčení. O několik let později jsem navštívil Sibylinu jeskyni v Kýmé na okraji aktivní sopečné oblasti pár kilometrů severně od Misena, na dohled od Vesuvu. Apollon byl bůh věštby. Síra a bylinky měly zahánět zlé duchy a opium se k nim možná přidávalo. Začal jsem si klást otázku, jestli všechny ty mystické rituály nebyly náhodou podpořené chemií.“

„Dalo se to kouřit,“ zamumlal Costas. „Pálit jako kadidlo. Výpary byly rychlejší než normální vdechování.“

„Lidé na ta místa chodili hledat uzdravení,“ pokračoval Jack. „Všude slyšíme o záhadných věštbách, o tajemných verších vepsaných na listí, vydávaných za soudy proroků. Je v tom hodně fanatizmu a magie. Ale možná šlo o víc. Třeba někdo skutečně našel určitý lék, utišující látku.“

„A zatraceně návykovou. To by Sibyle zajistilo slušný kšeft. Finanční nabídky od vděčných zákazníků by zajišťovaly přísun nových zásob.“

„Takže jsem dospěl k názoru, že ta naše loď nepřevážela lékárníka nebo doktora, ale překupníka cestujícího s drahocenným nákladem opia pro jednu z věštíren v Itálii, možná dokonce pro samotnou Sibylu z Kýmé.“

„Římský drogový dealer.“ Costas se poškrábal na zarostlé bradě. „Kmotr všech kmotrů. Neapolská mafie by bledla závistí.“

„Třeba ji to naučí respektu k archeologii,“ podotkl Jack.

„A odkud se to opium vozilo?“

„To mi právě dělalo starosti.“ Jack se natáhl pro laminovanou námořní mapu Středozemního moře, rozložil ji přes věci na podlaze člunu a rohy zatížil potápěčským závažím. Zabodl prst doprostřed. „My jsme tady. Ostrov Sicílie. Přímo v srdci Středomoří a starověkého obchodu.“

„A dál?“

„Naše římská obchodní loď ztroskotala na tomhle útesu s nákladem olivového oleje a rybí omáčky ze severní Afriky. Cestu do Říma podnikala třikrát, možná čtyřikrát ročně během letní plavební sezony. Tam a zpátky, tam a zpátky. Skoro vždycky na dohled od pevniny: Tuniska, Malty, Sicílie, Itálie.“

„Žádná dálková přeprava.“

„Jak říkáš.“ Jack zapíchl ukazovák do vzdálenějšího rohu mapy. „A tady je Egypt, přístav Alexandrie. Dva a půl tisíce kilometrů napříč širým mořem. Všechno nasvědčuje tomu, že zásilka drog pocházela právě odsud. Dřevo je egyptský akát. Některé z lahviček na sobě měly koptské písmo. A opium bylo skoro jistě přepraveno do Středozemního moře přes egyptské přístavy v Rudém moři. Tamní obchod s exotickým východní kořením a léčivy dosáhl vrcholu v prvním století našeho letopočtu.“

„V době svatého Pavla,“ zabroukal Costas. „Proto jsme tady.“

„Správně.“ Jack přejel prstem podél pobřeží severní Afriky, mezi Egyptem a Tuniskem. „Je teoreticky možné, že náklad opia dorazil do Kartága nebo jiného afrického přístavu přímo z Egypta a pak pokračoval naší malou obchodní lodí.“

Costas zavrtěl hlavou. „Ze své služby u námořnictva si pamatuju plavební příručku o Středozemním moři. Převládající větry vanou směrem k pevnině. Pobřežní poušť námořníci vždycky považovali za životu nebezpečné místo, kterému se za každou cenu vyhýbali.“

„Přesně tak. Z Alexandrie do Říma obvykle vyplouvaly velké lodě s nákladem obilí, které mířily na sever k Turecku nebo Krétě a pak pokračovaly na západ přes Jónské moře k Sicílii a Messinské úžině. Na místě, kde se právě nacházíme, by s největší pravděpodobností ztroskotala právě jedna z těch lodí, kterou vítr zanesl z Jónského moře jihozápadním směrem k východní Sicílii.“

Costas vypadal zmateně, ale pak se mu oči náhle rozzářily. „Už to chápu! Nemáme tady jeden vrak, ale dva!“

„Nestalo by se to poprvé. Potápěl jsem se na hřbitovech lodí, kde do sebe byly zaklíněné desítky vraků, které se rozbily o stejný útes nebo mys. A když mě tahle varianta napadla, začal jsem vidět další nitky. Podívej na tohle.“ Jack sáhl do bedny vedle sebe a zvedl z ní jakýsi těžký předmět zabalený do ručníku. Podal jej Costasovi, který se posadil na plovák, vzal tu věc do klína a opatrně rozbaloval záhyby látky. „Nech mě hádat.“ Zarazil se a vrhl na Jacka pohled plný naděje. „Zlatý disk plný starobylých symbolů, co nás zavede do dalšího ztraceného města dávnověku?“

Jack se zazubil. „To zrovna ne, ale svým způsobem se mu vyrovná.“

Costas odmotal poslední kus látky a předmět pozvedl. Měl tvar komolého kužele, asi pětadvacet centimetrů vysokého, a byl velice těžký. Na skvrnitém povrchu se střídala bílá barva s matným kovovým leskem a z vrcholu čněl krátký výběžek s okem. Pohlédl na Jacka. „Olovnice?“

„Trefa. Koukni se dolů.“

Costas opatrně tu věc obrátil vzhůru nohama. Ve spodní části měla asi dva centimetry hlubokou jamku, jako by olovnice byla částečně dutá, a v ní se nacházely drážky typického tvaru. Costas znovu zvedl oči k Jackovi. „Kříž?“

„Moc se neraduj. Ta věc byla naplněná dehtem nebo pryskyřicí a používala se k vyzvednutí vzorku z mořského dna. Když se loď blížila k ústí větší řeky, první stopy písku fungovaly jako dobrá navigační pomůcka.“

„Pochází z vraku pod námi?“

Jack natáhl ruku, vzal si olovnici zpátky a s úctou ji podržel. „Je to můj vůbec první nález z vraku starodávné lodi, který má opravdovou hodnotu. Ležel ve stejné rokli, kde jsme později našli náklad drog. Tenkrát jsem byl štěstím bez sebe a považoval to za vynikající objev, ale taky jsem předpokládal, že olovnice nebyly u starověkých lodí ničím zvláštním.“

„A teď?“

„Teď vím, že šlo opravdu o výjimečnou věc. Od té doby byly objeveny stovky dalších římských vraků, ale olovnic se našlo jen pár. V tehdejší době byly zřejmě dost drahé a měly větší využití jen na lodích pravidelně připlouvajících k ústím velkých řek, kde se mělčina táhla po celé kilometry a naplavený písek se dal zachytit dlouho předtím, než námořníci zahlédli pevninu.“

„Jako třeba u Nilu?“

Jack dychtivě přikývl. „Tohle je výzbroj velké lodě vezoucí obilí z Alexandrie, ne bárky na přepravu amfor.“ Opatrně položil olovnici zpátky do bedny a pak z igelitového sáčku vytáhl starou knihu v černé vazbě. „Poslechni si tohle.“ Otevřel svazek na založené straně, chvíli po ní přejížděl očima a konečně začal číst:

„Když jsme byli hnáni po Adriatickém moři již čtrnáctou noc, kolem půlnoci měli lodníci dojem, že je nablízku nějaká země. Spustili olovnici a naměřili hloubku dvaceti sáhů. Kousek dále ji spustili znovu a naměřili patnáct sáhů. Báli se, abychom nenajeli na nějaká skaliska, a proto spustili ze zádi čtyři kotvy; toužebně čekali, až se rozední.“

Costas hvízdl. „Nový zákon!“

„Skutky apoštolů, svatý Pavel, kapitola dvacátá sedmá.“ Jackovy oči planuly nadšením. „A představ si, že přímo u pobřeží, kde teď jsme, se dno svažuje do hlubin, ale úhlopříčně na jih je písčitá plošina, asi tři sta metrů široká a čtyřicet metrů hluboká.“

„To je sto dvacet stop, dvacet sáhů,“ zamumlal Costas.

„Poslední den potápění před dvaceti lety jsme ji trochu prohlídli, jen pro jistotu, že nám opravdu nic neuniklo,“ řekl Jack. „Ta úplně poslední věc, kterou jsem tehdy viděl, byly dva olověné řetězy z období raného Říma sloužící k zatížení dřevěných kotev. V éře našeho severoafrického vraku s amforami se kotvy vyráběly ze železa, takže jsme věděli, že je tady musela ztratit nějaká dřívější loď, která se snažila vyhnout pobřežním skaliskům.“

„A dál?“

„Teď přijde to nejlepší.“

„Já to tušil.“

Jack se dal znovu do čtení:

„Odsekli kotvy a nechali je v moři a zároveň rozvázali provazy u kormidel. Pak nastavili přední plachtu větru a udržovali loď ve směru k břehu. Najeli však na mělčinu a s lodí uvízli. Příď se zabořila a nemohla se pohnout a záď se bortila pod náporem vlnobití.“

„Panebože,“ vydechl Costas. „Ty drogy i olovnice. Byly v přední části. A co záď?“

„Na to si počkej.“ Jack se usmál a vytáhl jakýsi sešit. „Přenesme se o dvě tisíciletí dopředu. Přesně řečeno do srpna roku 1953. Kapitán Cousteau s lodí Calypso.“

„Já si říkal, kdy do toho asi vstoupí.“

„To byla hlavní stopa, která nás sem přivedla,“ kývl Jack. „Potápěli se podél celého pobřeží. Tohle vedoucí potápěč napsal o zdejším mysu. ‚Uviděl jsem rozbité amfory zarostlé do rýhy v útesu a pak železnou kotvu vklíněnou do dna, zjevně zrezivělou, která na sobě měla střepy amfory. ‚A přesně to jsme tady našli: římskou loď plnou amfor. Ale to není všechno. Při druhém ponoru spatřili ‚des amphores grecques, en bas profound‘.“

„Řecké amfory v hlubině,“ zabroukal Costas. „Máš tušení kde?“

„Ve skalní průrvě hned za námi,“ odpověděl Jack. „Vypočítali jsme, že dosáhli hloubky sedmdesáti, možná osmdesáti metrů.“

„To byli celí Cousteauovi hoši,“ podotkl Costas. „Nech mě hádat. Jen stlačený vzduch, regulátory s dvěma hadicemi, bez tlakoměrů a vztlakových systémů.“

„Jo, tehdy ještě potápění bylo potápěním,“ zasnil se Jack. „Ale pak přišly plynové směsi a bylo po legraci.“

„Nebezpečí tu pořád je, jen práh je hlubší.“

„Před dvaceti lety jsem se nabídl, že podniknu bleskový ponor a ty amfory najdu, ale týmový doktor to zatrhl. Měli jsme jen stlačený vzduch a přísně jsme se drželi tabulek námořnictva USA s hloubkovým limitem padesáti metrů. Neměli jsme k dispozici helikoptéru ani podpůrnou loď a nejbližší komora se nacházela na americké základně několik hodin cesty po pobřeží.“

Costas rázně ukázal na dva dýchací přístroje se směsí plynu na podlaze člunu a pak na bílou skvrnu lodi na obzoru plující jejich směrem. „Na palubě Seaquestu máme moderní potápěčskou výstroj i rekompresní zařízení. Špičkovou techniku.“ Mávl směrem k odřenému starému deníku, který Jack držel v rukou. „Ale stejně, řecké amfory. Ty byly přece starší než doba, o které je tu řeč.“

„Tenkrát jsme uvažovali podobně. Ale něco se mi nezdálo a potřeboval jsem se přesvědčit na vlastní oči.“ Jack zvedl z bedny psací desku s klipsem a podal ji Costasovi. „To je typologie amfor podle Heinricha Dressela, německého vědce, který v devatenáctém století studoval nálezy z Říma a Pompejí. Podívej na kresby vlevo nahoře, čísla dvě až čtyři.“

„Ty amfory s vysokými špičatými uchy?“

„Přesně tak. Za Cousteauových časů potápěči každou podobnou amforu považovali automaticky za řeckou, protože právě takové nádoby se v antickém Řecku používaly na víno. Jenže později se zjistilo, že amfory tohoto tvaru se vyráběly také v oblastech západního Středomoří kolonizovaných Řeky i po následném dobytí Římany. Bavíme se o jižní Itálii, Sicílii, severozápadním Španělsku, tedy významných vinařských oblastech, o jejichž rozvoj se Řekové zasloužili.“ Podal příteli velkou černobílou fotografii zobrazující amfory s vysokými uchy, které stály opřené o stěnu, a Costas se na ni zamyšleně zadíval.

„Vinný sklípek? Krčma? Pompeje?“

Jack horlivě pokýval hlavou. „Ne Pompeje, ale Herculaneum, druhé město pohřbené výbuchem Vesuvu. Hospoda u cesty, která se zachovala přesně tak, jak byla 24. srpna roku 79.“

Costas chvíli mlčel, pak se na Jacka úkosem podíval. „Připomeň mi z jakého roku má pocházet vrak lodi svatého Pavla.“

„Nejspíš z jara 58, možná plus jeden dva roky.“

„Přibliž mi trochu tu dobu.“

„Bylo to pár let po smrti císaře Claudia, za vlády Neronovy. Asi deset roků předtím, než Římané dobyli Judeu a uloupili vzácný židovský svícen, menoru.“

„Aha. Už mi svítá.“ Costas se na Jacka smutně usmál a pak znovu přimhouřil oči. „Nero. Nechutná zhýralost, předhazování křesťanů lvům a tak podobně?“

Jack přikývl. „To si člověk obvykle vybaví z hodin dějepisu. Ale současně to byla doba největšího rozkvětu v dějinách starověku, vrchol římské říše. Víno z úrodných svahů Kampánie kolem Vesuvu se vyváželo do celého tehdy známého světa právě v podobných řeckých amforách. Našly se i v nejvzdálenějších římských výspách vjižní Indii, kde je obchodníci směňovali za koření a léčiva, například opium. Nebo v Británii. A přesně takové nádoby by člověk čekal na velké lodi vezoucí obilí z Alexandrie. Podle vyprávění ve Skutcích apoštolů na palubě se svatým Pavlem cestovalo víc než dvě stě sedmdesát lidí a ředěné víno bylo jejich hlavním nápojem.“

„Poslední otázka,“ pokračoval Costas. „Zásadní. Pokud si vzpomínám, vrak lodi svatého Pavla by měl ležet u Malty. Kde se vzal na Sicílii?“

„Ano, právě proto si to před dvaceti lety nikdo nespojil. Já jsem se na to ale zkusil podívat z trochu jiného úhlu. Myslím zeměpisně.“

„Chceš říct, žes dostal zvláštní vnuknutí.“

Jack se zakřenil. „Tak nějak. Můžeme se držet jedině Nového zákona, konkrétně Skutků apoštolů. Jiné zmínky o vraku lodi svatého Pavla neexistují, takže si ten příběh nemáme jak ověřit.“

„Je to jen otázka víry.“

„Svým způsobem, a to je jádro pudla. Evangelia v Novém zákoně jsou v podstatě souborem písemností, které vybrala raná církev, aby vylíčila Ježíšovo působení tak, jak je viděla ona. Některá evangelia sepsali brzy po jeho smrti očití svědci a současníci, jiná vznikla až o několik generací později. V žádném případě nešlo o historické dokumenty v tom smyslu, jak je chápeme dneska, o zeměpisné přesnosti nemluvě. Autorům, kteří dávali texty dohromady, příliš nezáleželo na tom, u kterého ostrova Pavel ve skutečnosti ztroskotal.“

„Tohle všechno do mě vtloukala moje řecká ortodoxní rodina. Pokud si vzpomínám, Skutky apoštolů sepsal člověk, který to ztroskotání přežil, Pavlův druh Lukáš.“

Jack pokýval hlavou. „To jsme se učili všichni. Podle Skutků doprovázeli Pavla dva společníci, Lukáš z Malé Asie a nějaký Makedonec ze Soluně.“

„Aristarchos.“

„Já jsem jen nově obrácený na víru,“ zašklebil se Jack. „Dopověz to tedy sám.“

„Vezmu to jenom v hrubých rysech,“ souhlasil Costats. „Po Pavlově propuštění z judského žaláře s ním vyrazili z Caesareje do Myry v jižním Turecku, kde přesedli na alexandrijskou loď směřující do Říma.“

„To je přesně to, o čem mluvíme,“ přikývl Jack. „Někteří vědci si dnes ovšem myslí, že Skutky sepsal o několik desítek let později někdo jiný, možná na základě vyprávění očitých svědků. A ještě jedna věc podporuje nejistotu – nezapomínej na obrovské problémy s překládáním textů. Evangelia prošla stejným procesem jako všechny ostatní antické písemnosti s výjimkou útržků, které jsme doopravdy objevili na starodávných nalezištích. Prosévala se, čistila, překládala a opentlovala výklady a poznámkami, které se stávaly součástí textu. Doplácela na cenzuru církevních úřadů, občas i na nedbalost písařů. Nejstarší fragment ze Skutků apoštolů pochází z doby kolem roku dvě stě našeho letopočtu, což je skoro sto padesát let po Pavlovi, a obsahuje pouze první část. Nejstarší dochovaný dokument s příběhem o vraku vznikl až o několik set let později. Překládal se z řečtiny do latiny a středověkých jazyků, do angličtiny sedmnáctého století, prošel rukama řady písařů a kopistů. Proto jsem velice opatrný v hodnocení jednoho drobného slůvka: Melita. Znamená to vůbec Malta? Někteří starověcí autoři dokonce uvádějí Mytilene, tedy ostrov v Egejském moři, který znali lépe.“

„Při hledání pokladu se holt musíš držet mapy,“ pravil Costas zasmušile.

„Loď svatého Pavla je možná historicky prvním případem, kdy můžeme prohledat známý vrak, ale stejně na nás číhá plno pastí. Je třeba vytvořit si určitý odstup, otevřít mysl všem možnostem a nechat je postupně uzrát, nenutit se k předčasným závěrům. A právě o to jsem se snažil celé ty roky od doby, kdy jsem se tady potápěl a kdy mi ta myšlenka poprvé bleskla hlavou.“

„Proto jsi archeolog a já technik,“ prohodil Costas. „Já bych nevěděl, jak na to.“

„A já ti zase s radostí přenechám roboty a ponorky.“ Jack se na Costase usmál a pak se zahleděl k východnímu obzoru. „Nic dalšího ve Skutcích apoštolů tvrzení o Maltě nepodporuje, dozvídáme se jen to, že Pavel na ostrově léčil nějakého domorodce. Sicílie by měla mnohem větší logiku. Je daleko pravděpodobnější, že by loď s obilím, kterou severovýchodní vítr zavál v Jónském moři mimo kurz, přistála právě tady. Ve Skutcích se dokonce píše o Syrakusách, což je jen kousek od nás, tamhle za tím mysem. Pavel a jeho druhové tam po ztroskotání údajně strávili několik dnů, než se konečně vydali do Říma. Podle Skutků se nechali svézt jinou obilnou lodí, která předtím přezimovala na Maltě, ale já myslím, že šlo spíš o loď z velkého přístavu v samotných Syrakusách.“

„Takže vykladači bible se dva tisíce let mýlí, kdežto Jack Howard dostane předtuchu a má pravdu?“

„Je to přísně logická úvaha založená na shromážděných důkazech, které vedou…“

„…neochvějně k jedinému závěru,“ dokončil za něj Costas. „Jo, jo. Jak říkám, předtucha.“ Udělal na Jacka obličej a pak s hranou odevzdaností zahučel: „Fajn. Přesvědčils mě. Mimochodem, teď mě něco napadá. Ta rozsedlina v útesu vedle nás, tvoje poznávací znamení místa, kde leží vrak. Všiml sis, že trochu připomíná řecké písmeno chí?“ Costas se zazubil. „Když se tu bavíme o víře, netvrď mi, že bys nevyslyšel znamení shůry?“

Jack zamžoural na skálu a pak se usmál. „Dobře, vezmu si to k srdci. Ale za dvacet let uvidíš věci jinýma očima.“ Znovu se opřel o lokty a zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si poskládat všechny dílky dohromady.“

„Měl jsi v hlavě ještě pár jiných projektů.“

„Jasně, ale tenhle mohl být největší ze všech.“ Jack se posadil a naklonil se ke Costasovi, tvář mu planula vzrušením. „Sebemenší maličkost, která by tenhle vrak dala do souvislosti se svatým Pavlem, by z něj okamžitě udělala poklad, jaký jsme ještě neviděli. Člověk nemusí být křesťan, aby to pochopil. Nikdo nikdy nenašel něco tak důvěrně spojeného s životy evangelistů, s realitou ukrytou za jejich příběhy. Mluvíme o době, kdy jen málokdo doopravdy věřil v království boží na zemi, takový sen pohanská náboženství obyčejným lidem nenabízela. Kostely, kněží, hříchy, zpověď, inkvizice, svaté války – to všechno přišlo až později. Tady se vracíme k pravé podstatě toho, co měl Ježíš na srdci a co k němu přitahovalo tolik lidí. Vrak Pavlovy lodi by znamenal zdroj údajů o tom období stejně jako Pompeje a Herculaneum, ale s přímou linkou k největším postavám v dějinách západní civilizace. Celý svět by z toho byl u vytržení.“

Costas změnil polohu a protáhl se. „Nejdřív tu loď ale musíme najít. Mimochodem, máme společnost.“ Pohodil hlavou k proudu bublinek stoupajících na hladinu a oba sledovali, jak se jen pár metrů pod nimi zjevili dva potápěči. Pak se společně vynořili a zvedli palec na znamení, že je vše, jak má být. Jack si poznamenal čas do deníku a podíval se na Costase. „Tohle místo bylo osou, kolem níž se otáčela historie,“ pokračoval. „Ať tady najdeme cokoli, bude to jen další doplnění příběhu, který je už bez toho dost fantastický. V roce 415 před naším letopočtem se tu vylodili Atéňané před útokem na Syrakusy, což byla klíčová událost ve válce se Spartou, která málem zničila celou řeckou civilizaci. A teď se přenesme do jiné světové války, do července 1943, kdy se uskutečnila operace Husky. Můj dědeček se jí zúčastnil jako hlavní důstojník ozbrojené obchodní lodi Empire Elaine bojující mezi pobřežím a britskou hlídkovou lodí HMS Erebus, která bombardovala nepřátelské pozice nad námi patnáctipalcovými granáty.“

„Ty musíš mít tohle místo v krvi,“ poznamenal Costas obdivně. „Zdá se, že bez Howardů se neobešla žádná slavná námořní bitva v britských dějinách.“

„Kdyby řada anglických rodin znala svou minulost, mohla by tvrdit totéž.“

„Ještě něco?“

„Zvláštní útočný oddíl, odnož britských SAS, přistál s padáky na útesu nad námi, přinutil italskou obrannou pobřežní baterii ke kapitulaci a její zbraně naházel do moře. Když jsme se tady potápěli poprvé, našli jsme plno munice.“

Costas si zamnul ruce. „To se mi líbí. Opravdová archeologie. To je daleko lepší než střepy nějakých starých hrnců.“

„Teď se soustřeďme na náš cíl. O likvidaci nevybuchlých pum se můžeš postarat potom.“

Costas se ušklíbl a zvedl hadici dýchacího přístroje. „Zajistit a naplnit.“ Zasunul ji na místo a pak sledoval, jak Jack dělá totéž.

„Hotovo.“ Jack sklonil hlavu, zkontroloval svou výstroj a podíval se na Costase. „Jsi připraven?“ zeptal se. „Myslím jít do hloubky.“

Costas zvedl oči a teatrálně povzdychl. „Uvidíme. Naposled jsme se potápěli v podzemní chodbě pod yucatánskou džunglí a málem jsme přitom skončili v mayském pekle. Předchozí ponor byl zase uvnitř převracejícího se ledovce. A ještě předtím ve vybuchující sopce!“

„Chceš říct, že už toho máš dost, nebo zvládneš ještě jeden?“

Costas nasadil nepřítomný pohled vojáka po těžké bitvě, pak se ztrápeně usmál a začal si natahovat potápěčský oblek. „Jen tu svou průpovídku klidně řekni.“

„Čas k dílu.“

2

Maurice Hiebermeyer se opřel o stěnu chodby, několikrát sípavě zalapal po dechu a zadíval se do nepravidelného otvoru nad sebou. Teď to přece nevzdá. Když to dokázal bourbonský král Karel Neapolský, vyhlášený tlouštík, zvládne to i on. Znovu se zvedl na všechny čtyři, namířil čelovou lampu do průlezu a celou svou vahou se vrhl dopředu, až mu ochranná přilba břinkala o strop a zubaté výčnělky mu trhaly kombinézu. Znovu se zasekl jako korková zátka, jíž se nechce ven z hrdla láhve. Neměl moc dobré vyhlídky. Přes špinavý povlak na brýlích si prohlížel oblak prachu, který za sebou vytvořil. Budou muset dostat dovnitř pneumatickou sbíječku a rozšířit vstupní otvor. To ovšem znamenalo další průtahy a zbytečné nervy. Už teď byli dva týdny pozadu a strávili spoustu času přecházením v hale církevní správy, než jim úředníci milostivě udělili povolení. On si však nemohl dovolit mrhat svým drahocenným časem, protože měl právě rozdělané výkopy v poušti.

A pak to uviděl.

Zajíkl se a svou rodnou němčinou zašeptal. „Mein Gott. Ne, to není možné.“ Natáhl ruku a ucítil hladký povrch. Čenich. Pak svěsil paži a jen ohromeně zíral.

Bůh mrtvých.

Necelý metr před ním se šedivá skvrnitá stěna tunelu z 18. století zbortila a odhalila mělkou dutinu, asi třicet centimetrů hlubokou, z níž zírala černá hlava, sice zaprášená, ale nezaměnitelná. Měla vztyčené uši a vzdorně vysunutý nos. Patřila bytosti kráčející stíny a číhající na temných místech, strážci onoho světa. Hiebermeyer zíral do slepých očí ozdobených tlustou černou linkou, pak pevně stiskl víčka a tiše vyslovil jeho jméno. Zde, na prahu neznáma, na místě nepředstavitelné hrůzy a smrti, kde odcházející lidé spatřili pekelné ohně. Anubis. Znovu otevřel oči a uviděl tři svislé linie hieroglyfů vedoucí dolů po hrudi sochy. Okamžitě poznal, co se tam píše. Člověk přetrvává i po smrti a jeho skutky leží na hromadách vedle něj. Bytí tam v dáli je věčné a ten, kdo k němu dojde bez hříchů, bude pokračovat v životě jako bůh. Hiebermeyer se zadíval kolem sochy do černé tlamy tunelu. Na zvláštní krátkou chvíli zalitoval všech dávných předků, kteří vkládali takové naděje do onoho světa a jejichž zborcené sny o posmrtném životě se proměnily v království temnot. Hiebermeyer znovu získal pocit, že má jasné poslání a jako archeolog by měl poskytnout chudákům v předpeklí alespoň zdání nesmrtelnosti, po níž tolik toužili.

„Maurici,“ ozvalo se tiše zezadu.

„Mario.“

„Uvolni se, prosím.“

Země se otřásla. Hiebermeyer vyletěl dopředu a těžkopádně se zřítil po záplavě úlomků kamení, jež naplnily vstup do tunelu. Divoce se rozkašlal a rychle si nasadil respirátor, který mu odlétl z úst. Ušklíbl se, vtáhl nohy dovnitř a pak se s ohnutými zády vztyčil v úzké chodbě.

„Promiň.“ V otvoru se objevila ženská tvář s ochrannými brýlemi, respirátorem a žlutou helmou, z níž vzadu vybíhal uzel dlouhých vlasů. Její zvučný hlas byl sladký jako med a mísil v sobě angličtinu s nádechem španělského přízvuku. „Znovu se mi potvrdilo, že je lepší přepadnout lidi bez varování. Když se někdo našponuje, je to k ničemu.“

„Děláš to často?“

„Pár děr už jsem v životě prorazila.“ Plavně vklouzla dovnitř a skrčila se vedle něj. Jejich těla nyní přesně naplňovala šířku chodby, která byla tak nízká, že se v ní nemohli pořádně narovnat. „Doufám, že sis nic neudělal. Pár modřin je podle mě lepší než další čekání v kanceláři církevní správy.“

„Čteš mi myšlenky.“ Hiebermeyer si opatrně přejížděl po levé noze. „Povolení nám umožňuje jen průzkum tunelu, ne kopání nových chodeb. Dokonce i rozšíření díry, která vznikla při zemětřesení, by tady považovali za zločin. Je to šílenství.“ Podíval se do mračen prachu. „Teď nás naštěstí nemůžou vidět.“

„Brzy nás doženou.“

Hiebermeyer zavrčel, sundal si z očí brýle a začal si je čistit; přitom na ni vrhl uslzený pohled. „Jak dobře nám spolu bylo v kanceláři. Dostat rychlokurz od světové expertky na středověké rukopisy, to je něco. A já jsem ti zase mohl přečíst vlastní dizertační práci o římských kamenolomech v Egyptě, které otevřel císař Claudius.“

Maria zasténala. „Tady bys měl být ve svém živlu, Maurici. Myslím v podzemí. Byla jsem na palubě Seaquestu II, když Jack dostal zprávu o zdejším zemětřesení. Potřebuju egyptologa, povídal. Někoho, kdo je zvyklý hrabat se v zemi. Katakomby, Údolí králů a podobné věci.“

„No jo, Údolí králů,“ vzdychl Hiebermeyer. Sledoval, jak Maria ustupuje, až se její hlava nevědomky ocitla jen několik centimetrů od čenichu božského šakala. „Ale máš pravdu. Teď jsem vážně ve svém živlu. Je to nádhera. Máme nového přítele.“

„Cože?“

„Otoč se. Pomalu.“

Maria poslechla, pak vyjekla a zděšeně uskočila. „Dios mia. Panebože.“

„Neboj. Je to jen socha.“

Maria se skrčila u vchodu tunelu, ale s dostatečným odstupem, aby obsáhla všechno, co bylo vidět. „To je pes,“ zašeptala. „Vlk. S lidským tělem.“ Předklonila se a pozorně se zadívala. „To není možné,“ zamumlala. „Hieroglyfy? To je z Egypta?“

„Anubis, staroegyptsky Anupev,“ pronesl Hiebermeyer jakoby nic. „Socha egyptského boha smrti v životní velikosti, z černého mastku. Hieroglyfy představují Naučení pro krále Merikarea, což je text ze třetího tisíciletí před naším letopočtem, ale ta kartuš dole obsahuje královské jméno dvacáté šesté dynastie ze šestého století před Kristem. Nepřekvapilo by mě, kdyby to pocházelo z královského hlavního města Sus v deltě Nilu.“

„To mi něco říká,“ přitakala Maria. „Místo, kde Atéňan Solon navštívil velekněze a zaznamenal příběh o Altantidě.“

„Tohle víš od Jacka?“

„Jsem mimořádnou profesorkou Mezinárodní námořní univerzity, pokud jsi zapomněl. Stejně jako ty. Připadá mi to, jako kdybychom se všichni přenesli zpátky do školy. Vyprávěl mi ten příběh na palubě Seaquestu cestou z Yucatánu. Fantazie. Má v plánu vrátit se do Černého moře a najít řecký vrak, který zahlédli poblíž naleziště. Tuším, že to byla triréma.“

Hiebermeyer zamručel. „Kdyby mě tak Jack alespoň chvíli poslouchal. Mám pro něj něco mnohem lepšího. Dávat mu podněty je přece náš úkol. Snažím se mu to říct už měsíce.“ Zoufale vzdychl a pak se podíval na sochu. „Ale pojďme zpět k tomu, co tu máme. Řecký historik Herodotos navštívil Susy a popsal jezero před chrámem bohyně Neit, svatyně obklopené podobnými sochami faraonů a božstev přivezených z dříve osídlených míst po celém Egyptě. V době Římanů už byly Susy pohřbené pod vrstvou naplaveniny a opuštěné, ale římské lodě se tam dostaly a veškerý vzácný kámen i sochy odvážely.“

„Říkáš, že byly vypleněné?“

„Raději řekněme přemístěné. Římané, kteří postavili tuhle vilu, měli přístup k velkým uměleckým dílům z celého Středomoří i dalších míst, k řadě různých kultur sahajících hluboko do historie. Přirovnal bych je k dnešním soukromým sběratelům nebo kurátorům muzeí. Část nejlepších řeckých soch z bronzu pochází právě z téhle vily. Pár metrů odsud je našli zlatokopové, kteří se probourali dovnitř v osmnáctém století. Někteří Římané srovnávali Anubise s Kerberem, strážcem řeky Styx, ale většině byl jen pro smích, pouhý štěkající pes. Tuhle sochu by ve starověku považovali za kuriózní dílko a nic víc.“

„No já nevím,“ hlesla Maria. „Zdá se mi, že na nás zírá jakoby z historie, ale zároveň je současný. Opravdu mi připomíná strážce.“ Zadívala se na Hiebermeyera. „Ty nejsi pověrčivý, Maurici? Ani trochu? Hrobka krále Tutanchamona, prokletí mumie – nic to s tebou nedělá?“

„Ne,“ odsedkl Hiebermeyer. „Jsem jen archeolog, co se hrabe v hlíně.“

„Ale no tak, Maurici. Něco ti to snad říkat musí. Vzpomeň si na naše studentské časy, celou dobu jsi o tom mluvil. Přiznej se.“

Hiebermeyer pohlédl na šakalí hlavu a odhodlal se k vzácnému úsměvu. „Samozřejmě že mě to nenechává v klidu. Je to úžasná věc. Nemůžu se dočkat, až uvidím zbytek nápisu.“ Přitiskl dlaň k leštěnému mastku a pak se podíval do tunelu. „Ale vážně si myslím, že tady cesta končí. Ta socha se obnažila včera večer při následném otřesu, takže ji vidíme jako první. Ale než byl tunel před naším příjezdem uzavřen, dostali se sem i jiní lidé. Po tom prvním zemětřesení sem určitě vlezla ochranka naleziště, a pokud něco našla, už je to nejspíš na černém trhu. Pochybuju, že tady objevíme něco dalšího.“

„Nechce se mi věřit, že jsi takový cynik.“ Maria se opravdu zatvářila uraženě. „To by nikdo nedovolil. Zapomněl jsi, proč jsme tady? Villa dei Papiri v Herculaneu, největší neprobádaný poklad v Itálii. Vilu pohřbila erupce Vesuvu v roce 79 a v osmnáctém století ji objevili bourbonští králové z Neapole. Od té doby je ovšem ponechaná v podstatě tak, jak byla. Jde o jedinou známou knihovnu papyrových svitků, která se dochovala z antiky, ale každý ví, že ještě víc se toho skrývá tady za těmi zdmi. Nepustíš sem někoho jen tak, aby mohl ty vzácnosti rozkrást.“

„Taky je to jedno z největších archeologických zklamání,“ nedal se Hiebermeyer. „Skoro všechny vykopané svitky jsou od Filodema, třetiřadého filozofa, který nepřinesl nic trvalejšího. Žádné velké literární dílo, jen pár latinsky psaných textů.“ Znovu si nasadil brýle. „Zamyslela ses někdy nad tím, proč vila nebyla nikdy plně vytěžena?“

„Z řady důvodů. Jednak je tu otázka statiky. Mohlo by dojít k ohrožení moderních budov nahoře. Hlavní část Herculanea je odhalená a udržování už existujících vykopávek je dost náročné. Byrokracie. Nedostatek peněz. Korupce. Můžeš si vybrat.“

„A dál?“

„Dál jsou třeba obrovské problémy najít nejlepší způsob, jak konzervovat a přečíst zuhelnatělé papyry. Vzpomínáš na naši návštěvu v Officina dei Papyri v Neapoli? Pořád tam pracují na materiálech objevených v osmnáctém století. A potřebují vymyslet, jak vyzvednout nový materiál a zrestaurovat případné další svitky. Nedá se to podcenit, vždyť je to posvátné místo.“

„To je ono.“ Hiebermeyer luskl prsty. „Teď jsi to vystihla přesně. Posvátné místo. Jako třeba jeskyně v Izraeli, kde byly objeveny Svitky od Mrtvého moře. Všude je to stejné: lidé touží zjistit, co se ukrývá uvnitř, ale současně se toho bojí. A věř mi, že v Itálii existuje jedna velice mocná instituce, která o další psané záznamy z prvního století našeho letopočtu ani dost málo nestojí.“

V tom okamžiku se prach ve vzduchu rozvířil, země se zatřásla a odkudsi zepředu se ozval rachot padajícího zdiva. Maria se opřela rukama o podlahu chodby a zděšeně pohlédla na Hiebermeyera. Ten rychle vytasil krabičku s bodcem, vrazil jej do stěny tunelu a upřeně sledoval hodnoty, zatímco chvění ustávalo. „Následný otřes, trochu větší než ten včera v noci, ale asi nemáme důvod ke strachu,“ uklidnil ji. „Řekli nám přece, abychom se na to připravili. Nezapomeň, že stěny kolem nás tvoří zkamenělá pyroklastická usazenina, narozdíl od popílku a pemzy v Pompejích. Je to materiál tvrdší než beton, takže nám snad nic nehrozí.“

„Slyším ostatní, blíží se zezadu,“ řekla Maria tiše.

„No ovšem. Ta tajemná dáma z církevní správy. Víš, že je to Jackova stará známá? Bůhvíproč spolu ale nemluví. Už vidím světlo.“

„To jsem netušila,“ sykla Maria a zvedla oči k výraznému čenichu sochy. „Anubis je snad zdrží.“

„Anubis nejspíš zastaví celý projekt,“ zahučel Hiebermeyer. „Budou ho oslavovat jako veliký objev, kterým ospravedlní rozhodnutí prozkoumat tunel. Získají záminku vzít nám povolení a zase to tady uzavřít. Jsme tady jen díky tomu, že někdo pustil informaci o nové chodbě do tisku a úřady chtě nechtě musely uspořádat divadlo pro média.“

„Už zase mluvíš jako cynik.“

„Věř mi. Pohybuju se v tom už dlouho. Ve hře jsou tu mnohem větší síly.“

„V tom případě musíme využít šance, dokud ji máme,“ rozhodla Maria. „Ty už jsi svůj poklad našel, teď je řada na mně.“

Hiebermeyer zastrčil oscilátor do přední kapsy kombinézy, hlasitě kýchl a pak upřel zrak na Mariu. „Teď už chápu, co na tobě Jack viděl. Vždycky tvrdil, že z tebe možná jednou něco bude, když vypadneš z Oxfordu a půjdeš pracovat k němu.“

Maria ho zpražila pohledem a opatrně vykročila dopředu, až se dostala těsně za sochu. Prach si pozvolna sedal, takže před sebou nyní matně rozeznávali bílou skvrnu vyznačující místo, kde se při otřesu zhroutila další část stěny tunelu. Když se paprsky lamp na jejich helmách zaměřily na prasklinu, spatřili uprostřed cosi tmavého. Hiebermeyer se přitáhl blíž a s obličejem zardělým vzrušením se obrátil k Marie. „Fajn, prošli jsme kolem Anubise a nic se nám nestalo.“

„Přece bys nevěřil na pověry.“

„Jdeme si pro to.“

3

23. srpna roku 79 n. l.

Stařec si lokl vína z poháru, jejž svíral v roztřesených rukou, pak zavřel oči, opřel se o sloup a čekal, až záchvat trochu poleví. Dnes večer půjde na Flegrejská pole a naposledy stane před Sibylinou jeskyní. Ale předtím má ještě něco na práci. Vrhl se stranou k mramorové lavici, prudce škubl za svou sklouzávající tógu, zakopl a těžce padl na lokty. Jeho tvář zkřivená bolestí a zmarem vzývala slzy, které však nepřicházely. Začal se dávit, ale rovněž nasucho. Popravdě řečeno, vlastně to všechno jen hrál. Už necítil téměř nic.

Zvedl se a vodnatým zrakem se zadíval na svit měsíce, který se odrážel na hladině rozlehlého zálivu a ozařoval sochy řeckých i egyptských bohů lemujících kryté sloupořadí vily. Figura nejblíže k němu, jež se tyčila na pozadí hory, měla psí hlavu a uši i čenich zalité měsícem. Z výhodného místa v letohrádku vily viděl nízké střechy města, které tak důvěrně znal, byť je nikdy nenavštívil. Herculaneum. Slyšel cinkání a tlumený večerní ruch, zesilování i utichání rozhovorů, salvy smíchu, tichou hudbu a pleskání vln o pobřeží.

Měl všechno, co k životu potřeboval. Své oblíbené víno ze svahů Vesuvu, husté a červené, jež se táhlo jako sirup. A také dívky, které mu vodili ze zadních uliček města. Stále mu poskytovaly prchavou radost, i když už se léta nezamyslel nad tím, co přitom samy cítí.

A opium.

Nadechl se, nakrčil nos a pak vzhlédl. Věštci se nemýlili. Obloha byla dnes večer skutečně zvláštní.

Podíval se přes záliv na západ kolem staré řecké kolonie Neapolis směrem k námořní základně v Misenu na vzdáleném výběžku do širého moře. Hora halila zátoku do stínu a starý muž v něm rozeznával jen několik obchodních lodí kotvících blízko u břehu. Měl ve zvyku sledovat světélkující brázdy rychlých galér, dnes však nic neviděl. Kde je Plinius? Dostal vůbec jeho vzkaz? Přesně věděl, co velitel římského loďstva v Misenu udělal. Flotila nevyplula do boje od té doby, co byl starcův děd Marcus Antonius před více než stoletím poražen u Actia. Pax Romana. Bezděčně pokýval hlavou. On, Claudius, pomáhal ten mír udržet. Ohlédl se po poloprázdném džbánku na stole. Plinius by měl dorazit brzy. To, co má dnes večer na srdci, vyžaduje jasnou hlavu. Už se připozdívalo.

Natáhl ruku, aby si nalil další pohár, víno však přeteklo a vylilo se na mramorovou podlahu, na níž se už za ta léta utvořila nesmazatelná rudá skvrna. Podíval se do svého pokojíku vyzdobeného řadou voskových obrazů ozářených měsíčním jasem. Portréty předků, jediné věci, které si z minulosti uchoval. Otec Drusus, na něhož s láskou vzpomínal. Drahý bratr Germanicus. Se svou voskovou pletí si už Claudius připadal jako jeden z nich. Byl tak starý, že zažil Augustův věk. Zlatý věk, který navždy poskvrnila zhýralost Tiberia, Caliguly i Nerona. V zádumčivých chvílích, obvykle po víně, se jej zmocňoval pocit, že ta doba zničila Řím a z něj samotného učinila zrůdu, ne snad nějakým ohavným znetvořením, ale pomalým a neúprosným chátráním. Jako by bohům nestačilo, že na něj uvalili obrnu, ale nutili ho vypít číši utrpení v pozemském životě až do dna, než ho uvrhnou do plamenů v hlubinách.

Otřásl se ve snaze procitnout z vytržení, bolestně zakašlal a znovu pohlédl přes balkon vily na střechy Herculanea. Když nafingoval svou otravu a prchl z Říma, jeho starý přítel Calpurnius Piso mu vyhradil přístavek ve své vile a poskytl nový domov s výhledem na moře a horu, kde se téměř čtvrt století skrýval. Věděl, že by měl cítit velký vděk, přesto se však neubránil hořkosti. Calpurniův otec byl patronem řeckého filozofa Filodema, jehož knihovna plná nečtivých nesmyslů tam jen překážela. A pak nebohý Calpurnius musel spáchat sebevraždu, přímo tady před jeho očima, když se neúspěšně pokusil o spiknutí proti Neronovi. Vila připadla jeho skrblivému synovci, jenž ani nevěděl, kdo Claudius je, a považoval ho za jednoho z řeckých šarlatánů, kteří se vloudili snad do každé aristokratické rodiny v okolí. Přinášelo mu to kýženou anonymitu, rovněž však nevýslovné ponížení.

Ale pořád měl své vzpomínky, především tu jednu. Na rybáře u vnitrozemského moře tehdy odpoledne před dávnými lety. Na slib, který mu Claudius dal. Všechno, co rybář předpověděl, se nakonec vyplnilo. Nyní se kolem něj stahovaly síly, které Claudius nemohl ovlivnit. Nechtěl ho však zklamat.

„Ave, princeps.“

Claudius prudce narovnal záda. „Plinie? Můj drahý příteli. Žádal jsem tě, abys mi tak neříkal.“

Muž rychle vstoupil, pomohl Claudiovi zpátky do křesla, vzal pohár a naplnil jej. Podal ho Claudiovi, pak nalil i sobě a obřadně pozvedl číši. „Bohové ti posílají blahopřání k devadesátým narozeninám.“

„Už jsou to tři týdny.“ Claudius odmítavě mávl rukou a zálibně si příchozího změřil. Plinius byl na Římana neobvykle vysoký, ale pocházel přece z Verony na severu, ze země Keltů. Místo tógy nosil zdobenou rudou halenu a vysoké námořnické boty a čišela z něj houževnatá síla. Jako zasloužilý válečný veterán, přirozený vůdce a zároveň vzdělanec se těšil Claudiově nezměrné úctě. Stařec sevřel ruku v pěst, aby se nezakoktal. „P-přinesl jsi mi svou knihu?“

„Prvních dvacet svazků.“ Plinius pyšně ukázal na kožené vědro přetékající pergamenovými svitky, které raději nechal u dveří, a tedy dál od vína. „Chtěl bych s tebou ještě probrat pár maličkosti o flóře a fauně Británie a samozřejmě jsem nechal volné místo v části o Judeji, jak jsi mě žádal, ale jinak je to hotové. První přírodovědná kniha na světě, kterou nenapsal Řek.“

Claudius ukázal na poloprázdné police v pokoji a poté na hromádky svitků ležící na podlaze. „Teď na ni mám alespoň místo. Narcissus mi tady pomáhá s úklidem. Nikdy jsem se neosmělil žádnou knihu vyhodit a nikdy jsem neměl to srdce říct starému Calpurniovi, že věci od Filodema nemají ani cenu papíru, na kterém jsou napsané.“

„Kam je chceš dát? Myslím moje knihy. Můžu ti je narovnat do polic.“

„Jen je nech u dveří. Zítra ráno pro ně Narcissus udělá prostor v mé knihovně. Tvé spisy si zaslouží čestné místo. Všechny ty řecké nesmysly půjdou pryč.“

„Narcissus ti pořád všechno píše?“

„Nechal se vykastrovat, aby mi mohl sloužit, chudák. To byl ještě chlapec, mladý otrok. Ale já bych mu stejně dal svobodu.“

„Víš, já jsem Narcissovi nikdy úplně nevěřil,“ podotkl Plinius obezřetně.

„Eunuchovi můžeš věřit vždycky.“

„Nezlob se, ale to byla vždycky tvoje Achillova pata. Ženy a osvobození otroci.“

„Já nejsem žádný Achilles. Bůh snad, ale Achilles rozhodně nikoli.“ Claudius potlačil úsměšek, vzápětí však zvážněl. „Ano, i mně je Narcissus tak trochu záhadou. Někdy si myslím, že svůj pád z místa prefekta římské gardy musí nést těžce, vždyť teď není v podstatě víc než sluhou starého poustevníka, který se skrývá před světem. Ale kdyby byl nepředstíral smrt jako já, Nero by ho dal popravit. Narcissus byl vždycky chytrý hoch a má své obchodní zájmy, hlavně v Británii. A pak je tu jeho vyznání, ta podivná víra, kterou pochytil za svých otrockých dob. Je to velice zbožný muž. A vždycky mi prokazoval velikou věrnost.“ Claudius se náhle usmál, škubl sebou vzhůru a chytil Plinia za paži. „Děkuji ti za knihy, příteli,“ pronesl tiše. „Čtení bylo vždy mým největším potěšením. Ale musíš mi také poradit s mou vlastní historií Británie.“ Ukázal na otevřený svitek zatížený na stole, jehož okraj byl potřísněný vínem. „Měli bychom se dát do práce, dokud mi ještě zbývá alespoň špetka zdravého rozumu. Měl jsem dlouhý den.“

„To vidím.“

Oba muži se společně shrbili nad stolem, jehož mramor měl díky zvláštní barvě měsíce načervenalý nádech. Na konec srpna panovalo netypické teplo a větřík vanoucí balkonem byl hřejivý a suchý jako scirocco, které někdy přicházelo z Afriky. Claudius si občas kladl otázku, zda mu významný encyklopedista Plinius jen planě nelichotí, když se s ním radí o Británii, kde dosáhl toho pochybného vítězství. Jistě, Claudius tam skutečně byl. Vyjel z mrazivých vln na válečném slonovi, bledý a roztřesený, ne strachem z nepřítele, ale z toho, že by mohl dostat záchvat, spadnout a zneuctít jméno své rodiny. Avšak Británie byla jeho jediným císařským úspěchem, jeho jediným vítězstvím, a on pak zasvětil život studiu dějin té provincie od nejstarších dob. Přečetl všechno, co bylo o daném tématu k mání, od deníku dávného cestovatele Pythea, který obeplul ostrov jako první, až po hrůzostrašná vyprávění o lovu lebek, která jeho legionáři vymámili z druidů, než je popravili. A také našel ji, princeznu z urozené rodiny, dívku, již mu Sibyla kázala vyhledat. Královnu válečnici.

„Pověz mi,“ vyhrkl náhle Claudius. „Viděl jsi ve snu mého otce?“

„Proto jsem přece napsal Dějiny německých válek,“ odpověděl Plinius a znovu zopakoval příběh, který Claudius slyšel už tolikrát. „Stalo se to, když jsem sloužil jako velitel jezdeckého pluku na Rýnu. Jednou v noci se vzbudím a stojí nade mnou duch římského generála. Byl to Drusus, přísahám. Tvůj ctěný otec. Požádal mě, abych opatroval jeho památku.“

„U-umřel dřív, než jsem ho poznal.“ Claudius se podíval na otcovu bystu v pokoji a pak sklíčeně sepjal ruce. „B-byl o-otráven stejně jako můj drahý bratr Germanicus. Kéž bych býval dostál jeho odkazu, vedl legie jako Germanicus a získal si věrnost svých mužů.“

„Ale tys to přece dokázal,“ namítl Plinius a znepokojeně na něj pohlédl. „Vzpomeň si na Británii.“

„Dokázal.“ Claudius svěsil ramena a unaveně se usmál. „To je právě ta potíž.“ Začal si pohrávat s mincí na stole, lesklým sesterciem s vlastní podobiznou, a bez ustání jej neklidně převracel v ruce, jak to u něj už Plinius viděl mnohokrát. Peníz mu však vyklouzl z prstů a odkutálel se ke svitkům u dveří. Claudius rozmrzele vzdychl a chystal se vstát, pak se však znovu zhroutil a mrzutě se zadíval na ruce. „Postavili mi tam chrám, víš o tom? A teď budují amfiteátr, jen si to představ. V Londiniu. Viděl jsem ho letos v létě na své tajné cestě, když jsem jel navštívit její hrob.“

„Prosím tě, princeps, už mi o tom nevyprávěj,“ požádal ho Plinius. „V noci mě to budí ze spaní. A co Řím? Co tvé úspěchy v Římě? Postavil jsi řadu úžasných věcí, Claudie. Lid je ti vděčný.“

„Ale nikdo je neviděl,“ ucedil Claudius. „Všechny jsou pod zemí, pod vodou. Vyprávěl jsem ti o tom tajném tunelu pod Palatinem? Přímo pod mým domem? Apollon mi nařídil, abych ho vykopal. Rozluštil jsem hádanku v listí, v Sibylině jeskyni. Schválně, jestli si ji ještě vybavím.“

„A Judea,“ vyhrkl Plinius chvatně. „Udělil jsi všeobecnou toleranci Židům po celé říši. Dal jsi Herodu Agrippovi Judské království.“

„A on pak zemřel,“ zamumlal Claudius. „Můj drahý přítel Herodes Agrippa. I jeho zkazil Řím, můj odporný synovec Caligula.“

„Nemohl jsi jinak,“ pokračoval Plinius. „Heroda neměl kdo nahradit, a tak jsi musel udělat z Judeje provincii.“

„A nechat v ní vládnout úplatné a chamtivé úředníky. Před chybným řízením provincií přitom už před sto lety varoval Cicero. Člověk by se měl z historie poučit, ale já to neudělal,“ dodal Claudius trpce.

„Židovská vzpoura byla nevyhnutelná.“

„Ironie osudu. Patnáct let potom, co Řím udělí Židům všeobecnou toleranci, se je ze všech sil snaží vyhladit z povrchu zemského.“

„Bohové tomu tak chtěli.“

„Ne, nechtěli.“ Claudius se dlouze a třaslavě napil. „Vzpomínáš na ten chrám, o němž jsi mi vyprávěl minule? Ten, který v Římě vztyčil Vespasianus? Na počest božského Claudia. Já jsem teď bůh, víš? Jsem bůh, ale tenhle bůh si zkázu Židů nepřál.“

Plinius rychle svinul pergamen a zastrčil jej do kožené brašny u stolu, aby ho nepocákalo víno, a pak váhavě vytáhl jiný. „Chtěl jsi mi říct něco o Judeji. Nenecháme to na jindy?“

„Ne. Teď.“

Plinius se dychtivě chopil pera, přiložil je ke svitku a oddaně čekal. Claudius se zadíval do mezery uprostřed popsaného listu. „Tak mi tedy povídej. O té nové židovské sektě. Co si o ní myslíš?“

„Proto jsem tě žádal, abys přišel.“ Claudius se zhluboka nadechl. „Jsou to stoupenci vyvoleného. Mesiáše, Krista. Poznal jsem je při svých návštěvách na Flegrejských polích. Jsou to přesně takoví lidé, jací ho měli následovat. Chromí, nemocní a odvržení. Lidé, kteří tak zoufale touží po štěstí, že se jejich touha stane nakažlivou a vede ostatní k tomu, aby hledali úlevu od břemen vlastního života. Vykoupení.“

„Jak to všechno víš?“

„Protože k nim patřím.“

„Ty k nim patříš?“ vyhrkl Plinius nevěřícně. „Jsi snad nějaký Žid?“

„Ne!“ Claudius se ušklíbl a pohodil hlavou. „Jsem mrzák. Vyděděnec. Šel jsem za ním pro lék.“

„Tys za ním jel? Ale já myslel, že jsi na Východ nikdy necestoval.“

„Všechno to zařídil Herodes. Můj drahý přítel Herodes Agrippa. Snažil se mi pomoct, dostat mě z Říma. Slyšel v Judeji o jednom muži, který dokáže divy. Říkalo se mu Nazarejský a byl prý potomkem židovského krále Davida. Byla to má jediná cesta na Východ v životě a ještě dnes si vzpomínám na to strašlivé horko.“

„Takže ti nic nepřinesla.“

„Kromě několika hodin u jezera.“ Claudius se náhle zadíval kamsi do dáli. „Město Nazaret se rozkládá u velké vodní plochy, říká se jí Galilejské moře. Ale není v něm slaná voda, víš, ve skutečnosti je to obrovské jezero, někdy ho taky jmenují Genezaretské, ležící několik stadií pod úrovní oceánu.“

„Úžasné.“ Plinius rychle zapisoval. „Povídej dál.“

„Byl to tesař, stavitel lodí. Herodes, já a naše ženy jsme s ním vyrazili na jeho lodi, rybařili jsme a pili víno. Byl jsem rád, že jsem unikl ze spárů manželky, a měl jsem s sebou svoji krásnou Calpurnii. Všichni jsme tehdy byli mladí, a dokonce i já jsem v sobě nalezl nespoutanost, kterou bych nikdy nečekal. Lil jsem víno do jezera a on žertoval o proměně vody ve víno a chytal ryby.“

„Ale žádný zázrak se nekonal.“

„Když jsme se vrátili, až do západu slunce jsme seděli na břehu. Herodes ztratil trpělivost a šel do města za zábavou. Zůstal jsem s tím Nazarejcem sám.“

„Co říkal?“

„Že musím nést své utrpení statečně, že mě ochrání a pomůže mi ke slávě, jakou si ani neumím představit. Neměl jsem ponětí, o čem to mluví. Já, mrzák Claudius, vysmívaný synovec císaře Tiberia, který byl v Římě jen trpěn a ukrýván bez možnosti ucházet se o veřejné funkce, zatímco všichni ostatní mladí muži si budovali slávu u legií.“

„Viděl v tobě učence a budoucího panovníka,“ hlesl Plinius. „On znal tvůj osud, princeps. Byl to moudrý člověk.“

„Já na osud nevěřím. A už zase začínáš. Jakýpak já jsem princeps!“

Plinius se rychle vrátil k tématu. „A co se s tím tvým Nazarejcem stalo?“

„Říkal mi, že jednoho dne zmizí v poušti a pak se o něm dozví celý svět. Varoval jsem ho, aby se nedal odradit lepkavou pavučinou lidí, kteří se ho budou snažit využít a podvést. To jsem mu radil. Nazaret byl dost zapadlým místem a nevím, jestli si tenkrát vůbec uvědomoval, čeho všeho jsou lidé schopni. Pochybuji, že někdy viděl ukřižování.“

„A Herodes Agrippa?“

„Byl osobně u toho, když Nazarejec prohlásil, že nechce žádné prostředníky nebo vykladače. Herodes je nazýval řeckým slovem apoštolové. Byl to jednoduchý a přímý chlap, můj drahý přítel. Nazarejcovy vize ho vůbec nezaujaly, ale viděl, že já to hodně prožívám, a měl mě rád. Herodes rozhodl, že pokud se dostane k moci, bude Nazarejce trpět.“

„Ale pak ho přece popravili, ne?“ namítl Plinius.

„Ano, byl ukřižován v Jeruzalémě. V posledním roce vlády mého strýčka Tiberia. Nazarejec mi řekl, že se nabídne jako oběť. Jestli skutečně předpověděl svou vlastní popravu ukřižováním, to je jiná věc. Muž, s nímž jsem se setkal, si nepřál zemřít. Těšil se z radostí života. Ale mluvili jsme o starodávných legendách lidských obětí mezi Semity, Židy. Znal historii a věděl, jak oslovit svůj lid. Myslím, že oběť, kterou měl na mysli, byla symbolická.“

„K neuvěření,“ zamumlal Plinius jako ve snách. „Galilejské moře, říkáte? Ne Mrtvé moře? To je prý neskutečně slané.“ Psal už do poslední úzké mezírky zbývající na pergamenu a namáčel brk do kalamáře s inkoustem, který si postavil vedle sebe. „To bude báječný doplněk k mé kapitole o Judeji. Děkuji ti, Claudie.“

„Počkat. To není všechno.“ Claudius vstal a vratce se odbelhal ke knihovně, kterou dřív vyplňovaly Filodemovy spisy, odsunul stranou pár svitků zbývajících na prostřední polici a sáhl do temného kouta vzadu. Znovu se přišoural ke stolu, těžce usedl a podal Pliniovi malou dřevěnou ruličku.

„Tady to je,“ zasípal. „Tohle jsem ti chtěl dát.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby to byl akát.“ Plinius si přičichl ke dřevu. „Židé mu říkají setim, zakrslý strom rostoucí u břehů na východě.“ Vytáhl z trubičky korkový uzávěr, opatrně sáhl dovnitř a vytáhl malý svitek. Byl zažloutlý věkem, i když ne tolik jako Filodemovy papyrové spisy, a inkoust na něm částečně zkrystalizoval a rozmazal se. Plinius pozvedl list k nosu a přičichl k inkoustu. „Neobsahuje sulfáty,“ hlesl. „I když těžko říct, dnes je ve vzduchu nějak moc síry.“

„Také to cítíš?“ otázal se Claudius. „Já myslel, že je to jen můj dojem. Přinesl jsem to z Flegrejských polí.“

„Živice.“ Plinius znovu vdechl pach inkoustu. „Ano, určitě živice.“

„To má svou logiku,“ pravil Claudius. „Všude kolem Genezaretského jezera stoupá na povrch olejnatý dehet. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Opravdu?“ Plinius naškrábal poznámku na okraj textu. „To je k nevíře. Víš, že dělám pokusy s inkoustem? Můj zástupce v Alexandrii mi poslal vynikající duběnky z jistého stromu v Arábii. Víš, že je vytváří maličký hmyz, který vylučuje zvláštní žluč? Zajímavá věc. Roztloukl jsem je, smíchal s vodou a pryskyřicí a přidal železo a sirnaté soli, které jsem našel na břehu v Misenu. Vznikl z toho báječný inkoust, černý jako uhel, a vůbec se nerozmazává. Teď píšu jedině s ním. Jen se podívej. Je mnohem lepší než tahle podřadná látka, mastná špína smíchaná s klihem ze zvířecích kožek. Nechápu, jak to může někdo používat. Ať je tu napsáno cokoli, obávám se, že to nevydrží tak dlouho jako bláboly starého Filodema.“

„Nic lepšího jsem nenašel.“ Claudius si hltl vína a otřel si ústa hřbetem ruky. „Vlastní inkoust jsem vypotřeboval cestou tam.“

„Tos psal ty sám?“

„Já jsem dodal papír a tu břečku, která posloužila za inkoust.“

Plinius rozvinul papyrus a uhladil jej na látce, kterou přikryl lepkavé skvrny na stole. Papyrus byl posetý jemným písmem, ani řeckým, ani latinským, sestaveným do podoby mistrovsky plynulých řádků. Člověk zvyklý často psát by si s tím nikdy nedal takovou práci. „Takže to napsal ten muž z Nazareta?“

Claudius sebou škubl. „Tenkrát v noci na konci našeho setkání u jezera. Chtěl, abych to vzal s sebou a uložil do bezpečí, než nadejde vhodná doba. Umíš číst aramejsky?“

„Samozřejmě. Skvěle jsi mě naučil féničtinu a myslím, že oba jazyky jsou si dost podobné.“ Plinius přelétl zápis. Dole stálo jméno. Rychle přečetl pár řádků přímo nad ním. „Aha, rozumím.“

„Schovej to,“ požádal Claudius. Natáhl ruku a sevřel Pliniovo zápěstí. „Ulož to na co nejbezpečnějším místě. Ale poslední řádky přepiš do svých Dějin přírody. Právě teď nadešel ten správný čas.“

„Pořídil sis kopie?“

Claudius pohlédl na Plinia, pak na svitek a náhle se mu roztřásla ruka. „Podívej se na mě. Mám obrnu. Nedokážu ani napsat vlastní jméno. A tohle bych písaři nikdy nesvěřil, dokonce ani Narcissovi.“ Vstal, zvedl svitek a přešel do tmavého zákoutí vedle knihovny plné papyrových listů a starých voskových destiček. Nemotorně poklekl zády k Pliniovi, chvíli kolem sebe šátral, pak znovu vstal a otočil se. V rukou třímal válcovitou kamennou nádobu. „Týhle vázy pocházejí z egyptských Sus, víš?“ začal. „Calpurnius Piso je ukradl z chrámu bohyně Neit, když tam raboval. Zřejmě sloužily k uchovávání starodávných egyptských svitků psaných hieroglyfy, jenže on je všechny spálil. Starý hlupák.“ Položil nádobu, pak zvedl mísu s bronzovými uchy naplněnou černou látkou a podržel ji nad svíčkou, ruce se mu přitom ani nezachvěly. Vzduch naplnila bohatá aromatická vůně, jež krátce přebila i pach síry. Položil mísu, vzal dřevěnou lopatku, zamazal víko válce pryskyřicí, nechal ji chvíli zchladnout a pak podal vázu Pliniovi. „Tumáš. Je zapečetěná, jak pravil příkaz v listí, božská augurská věštba.“

„Ten dokument,“ naléhal Plinius. „Proč je tak důležitý?“

„Protože to, co předpověděl, se skutečně vyplnilo.“ Claudius se znovu zachvěl a s námahou sevřel ruku v pěst, aby ji zbavil třesu. „Nazarejec znal moc psaného slova. Ale říkal, že už nikdy nic nenapíše. Jednoho dne prý lidé budou považovat jeho slovo za svaté. Stoupenci budou kázat jeho učení jako Boží vyjádření, ale čas je zkreslí a někteří budou používat svou vlastní verzi k sobeckým účelům, aby se povýšili ve světě lidí. V Nazaretu ho obklopovali samí negramoti. Chtěl, aby jeho slovo získal nějaký vzdělaný člověk.“

„Psané slovo prorokovo,“ zamumlal Plinius. „To je poslední věc, o kterou by kněžstvo stálo. Okrádalo by je o práci.“

„Právě proto ta h-hrozná Sibyla mluví v h-hádankách,“ vyhrkl Claudius rozčileně. „Vykládat je mohou jedině věštci. Takový nesmysl!“

„Ale proč já?“ naléhal Plinius.

„Protože já to zveřejnit nemůžu. Už čtvrt století jsem mrtvý, vzpomínáš? Ale tvoje Dějiny přírody jsou už téměř dokončené a báječně se k tomu hodí. Máš jméno. Budou tě číst lidé široko a daleko. Tvoje dílo patří k historicky největším a přetrvá i Řím. Ty, jejichž skutky jsi zaznamenal, čeká nesmrtelná sláva.“

„Ty mi lichotíš, princeps.“ Plinius se uklonil, viditelně potěšený. „Ale pořád to úplně nechápu.“

„Nazarejec říkal, že jeho učení nejdřív budou hlásat jiní. Ale nastane čas, kdy lidé budou připraveni přijmout jeho slovo přímo, až bude dostatek věřících, kteří jej budou šířit mezi sebou a obejdou se bez učitelů. Říkal, že ta doba přijde ještě za mého života. Prý poznám, kdy to bude.“

„Koncil,“ zamumlal Plinius. „Vytvářejí koncil, kněžstvo. Před tím on varoval.“

„Slovo koncil padá i na Flegrejských polích. Jak to víš?“

„Protože ho slýchám od svých námořníků v Misenu.“

„Vyprávěl jsem ti o stoupencích Kristových na Flegrejských polích,“ pokračoval Claudius. „Čím dál víc se jich přidává k tomu stádu, koncilu. Dokonce už mluví o něčem, čemu říkají kyriakon doma, dům Páně. Vznikají rozdíly v názorech a tvoří se frakce. Jedni tvrdí Ježíš řekl tohle, jiní zase tamto. Začínají mluvit v hádankách. Stává se z toho sofistika jako u Filodema nebo Sibyly. A někteří muži si říkají otcové, patres.“

„Kněží,“ zabroukal Plinius. „Ti by určitě nechtěli, aby se někdo dozvěděl, co jsme zjistili.“

„Když jsem byl ještě římským císařem, jeden z nich sem přišel, židovský apostolos z Tarsu, jmenoval se Pavel. Slyšel jsem ho, když jsem byl v přestrojení u Sibyly. Našel na Flegrejských polích přívržence, z nichž mnozí jsou tam dodnes. Avšak žádný z těch lidí neznal Nazarejce a nedotkl se ho tak jako já. Ani Pavel. Člověk, se kterým jsem se setkal, byl pro něj už v podstatě Bohem.“ Claudius se odmlčel a pak upřel pohled na Plinia. „Tento svitek musí být uchován. Nechť je tvým nejvyšším vyznamenáním za to, co jsi napsal v Dějinách přírody.“

„Uložím ho v bezpečí.“

„Pořád se to zhoršuje.“ Claudius náhle zoufale sklopil oči. „Opium mi rozvazuje jazyk, popouští uzdu mé mysli a já říkám věci, na které si potom nevzpomínám. Oni vědí, kdo jsem. Pokaždé, když tam jdu, vystupují z mlhy a natahují se po mně.“

„Měl by sis dávat větší pozor, princeps,“ pokáral ho Plinius.

„Přijdou sem. Všechno zničí. Celé mé životní dílo, veškeré moje rukopisy. Proto ti to musím dát. Nevěřím už ani sám sobě.“

Plinius se na chvíli zamyslel, pak vzal svitek Dějin přírody, na který předtím psal, a položil jej na polici. „Zítra se pro něj vrátím. Jednu noc tady vydrží a pak do něj doplním další informace o Judeji, které mi sdělíš. Já přijdu. Zítra večer zde musím navštívit ještě jednu osobu. Možná už dnes v noci. Toužím po ní tak dlouho. Nechceš se přidat?“

„Někdy si posloužím. Ale poslední dobou myslím stále víc na svou drahou Calpurnii. Takové rozkoše jsou pro mě minulostí, Plinie.“

„Večer pojedu rychlou galérou přímo do Říma,“ řekl Plinius. „Do rána jsem zpátky. Až se vrátím, přidám doplňky do své originální verze a pak ji pošlu k přepsání kopistům do Říma,“ zamumlal si napůl pro sebe. „Dějiny přírody budou konečně úplné. Definitivní verze. Tedy pokud mi nepovíš ještě něco o Británii.“ Na okamžik se zamyslel, zabubnoval prsty o stůl, poklepal na váleček, který mu Claudius svěřil, a zasunul jej do měšce pod tógou. „Myslím, že pro něj vím o vhodném místě.“ Chvíli přemítal, vzal svitek z police, položil jej na stůl, pozvedl brk a napsal několik řádků. Znovu se na chvíli zadumal, rozmazal text prstem a na okraj přičinil jakousi poznámku. Claudius ho s nesouhlasným mručením sledoval. Plinius nechal oba konce listu zavinout a pak ho rychle vrátil na polici, náhle jako by měl naspěch. Vtom se od vchodu ozvalo jakési šourání, po něm zaklepání a ve dveřích se zjevil stařec v prosté tunice, který nesl dva vlněné pláště.

„Ááá, Narcissus,“ přivítal ho Claudius. „Jsem připraven.“

„Jdeš za Sibylou?“ otázal se Plinius.

„Naposledy. Slibuji.“

„V tom případě ještě něco, princeps.“

„Prosím?“

„Zeptám se tě jako přítel a kolega dějepisec. Je mou povinností předkládat fakta tak, jak je znám, a nic nezatajovat.“

„Nuže?“

„Proč je to pro tebe tak důležité? To s tím Nazarejcem.“

„Vždy zachovávám věrnost svým přátelům, to přece víš. A on byl jedním z nich.“

„Moji námořníci vykládají o království nebeském na zemi. Prý otevře své brány soucitným lidem s dobrým srdcem. Ty tomu věříš?“

Claudius se chystal odpovědět, hned se však zarazil a upřeně se na Plinia zahleděl. V jeho unavených vodnatých očích byl jeho kmetský věk náhle patrný. Natáhl ruku, dotkl se přítelovy paže a mírně se pousmál. „Můj milý Plinie. Ty zapomínáš, že jsem bůh. Bohové nebe nepotřebují.“

Plinius úsměv opětoval a uklonil se. „Jistě, princeps.“

4

Současnost

Jack s Costasem se vznášeli v moři osm metrů pod lodí Zodiac kotvící jihovýchodně od Sicílie a jejich výstroj se třpytila ve slunci, jehož jas pronikal až k úpatí útesu o třicet metrů níž. Jack se pohyboval v dokonale vyváženém stavu několik metrů od kotevního lana a sledoval neobyčejný výjev nad sebou. Před několika minutami dorazil vrtulník Lynx ze Seaquestu a proud od jeho vrtule vytvářel kolem siluety lodi dokonalou svatozář. V klidném pásu uprostřed viděl mihotavé postavy dvou záložních potápěčů, kteří se spustili pod hladinu, aby v případě potíží pomohli. Jack cítil vibrace helikoptéry, jejíž listy nemilosrdně bičovaly vodu, řev motorů však tlumila helma s vestavěnými sluchátky. Poslouchal Costase, jenž dával potápěčům instrukce v podobě nekonečného seznamu položek, který snad zahrnoval veškerou výzbroj Mezinárodní námořní univerzity.

„Fajn, Jacku,“ oslovil ho Costas. „Andy říká, že můžeme. Chtěl jsem jen, aby se lidi ze zásobování Seaquestu připravili na začátek akce.“

Jeho hlas zněl v interkomu podivně kovově. Mohl za to modulátor potlačující účinky helia na lidský hlas. Jack se ve vodě napřímil a plaval zpátky k lanu. Díky dvěma vroubkovaným hadicím vycházejícím z regulátoru si připadal jako potápěč z Cousteauových časů, zde však veškerá podobnost končila. Když se přiblížil ke Costasovi, kritickým okem zkontroloval žlutou schránku na jeho zádech, která obsahovala dýchací přístroj s uzavřeným okruhem a láhve s trimixem, tedy směsí helia, kyslíku a dusíku potřebnou k ponoru. Hadice vedly k helmě s maskou přes celý obličej, jež jim umožňovala dýchat a mluvit bez překážky náustku.

„Nezapomeň na moje pokyny,“ připomínal Costas. „Dokud něco nenajdeme, nebudeme svítit. Až se v šeru rozkoukáme, získáme větší zorné pole, ve kterém si mohyly vraku všimneme spíš než v kuželu světla z lampy na hlavě. Maximální hloubka osmdesát metrů, maximální doba ponoru dvacet pět minut. Můžeme jít i níž, ale nechci to riskovat, dokud nebude na místě Seaquest s rekompresní komorou. A nezapomeň na záložní systém.“ Ukázal na chobotnici regulátoru, kterou bylo v případě selhání přístrojů možné zapojit do helmy a čerpat tak plyn přímo z tlakových láhví.

„Jasně. Ty jsi šéf ponoru.“

„Doufám, že si na to vzpomeneš, až se ti zase zaleskne před očima poklad na dně propasti. Nebo v hlubinách ledovce.“ Costas stiskl tlačítko na potápěčském počítači a pak se podíval zorníkem na Jacka. „Než půjdeme dolů, měl bych ještě něco.“

„A sice?“

„Říkal jsi, že všechno kolem Ježíšova života je jako zlatý prach. Lidstvo určitě hledalo vrak lodi svatého Pavla už od počátků potápění, dokonce už před Cousteauem. Proč ho máme najít zrovna my?“

„Přesně tohle jsi tvrdil o Atlantidě. Ale stačí pár šťastných náhod, trocha fantazie a úspěch se dostaví. Už se mi to mockrát osvědčilo.“

„S drobnou výpomocí přátel.“

„Jak říkáš.“ Jack sáhl po výpustném ventilu na vyvažovací vestě. „Můžem?“

„Můžem.“

O několik vteřin později už se Costas svým obvyklým způsobem řítil po hlavě do hlubin, jako by se vrhal v sudu z Niagarských vodopádů. Jack jej následoval s větší elegancí: roztáhl ruce i nohy jako parašutista bez padáku, jehož povznáší stav beztíže i úchvatné panorama, které se pod nimi otevírá. Všechno bylo přesně tak, jak si to pamatoval. Každou rokli i hřebínek na dně měl už dvacet let vypálené do mysli díky hodinám plným měření a zapisování, hloubání nad plánem vraku a přemýšlení, kde kopat dál. Pokud šlo o techniku, měl Costas pravdu. Podmořská archeologie učinila v posledních dvou desetiletích veliký skok dopředu, asi jako by fyzika postoupila za jedinou generaci od Marie Curie až k urychlovačům částic. Tenkrát se ještě měření provádělo zdlouhavou ruční metodou. Nyní byla k dispozici laserová zařízení a digitální fotogrametrie, které už tolik nepracovaly s živými potápěči, ale spíš se sondami na dálkové ovládání. To, co kdysi trvalo celé měsíce, se nyní dalo zvládnout během několika dní. S rozvojem nových potápěčských technologií však člověka vábily větší hloubky, jež přinášely nové hranice a prahy nebezpečí. Riziko se tím nesnižovalo, ba právě naopak. Jacka to stále táhlo dál, snažil se otevírat další a další možnosti bádání, ale než někomu dovolil vydat se ve svých šlépějích, musel mít jistotu, že to opravdu stojí za to.

V průrvě přímo pod sebou spatřil místo, kde Ben s Andym ukotvili lano a kde on sám kdysi našel vzácnou olovnici. Táhla se odsud mihotavá čára obalená řasami vedoucí ze srázu do hlubin: byl to provaz, který sem spustil při svém posledním ponoru před těmi dávnými lety. Stále ležel přesně tak, jak ho zde zanechal, jako by na něj celou tu dobu čekal. Costasovi se nějakým záhadným způsobem podařilo zastavit volný pád dřív, než se zabořil do mořského dna, a také si lana všiml. Počkal, až ho Jack dostihne, a pak plavali bok po boku nad provazem, až dospěli k poslední plošině v hloubce padesáti metrů, kde se z vraku římské lodi vysypaly amfory. Jak se nad ní vznášeli, v naplaveninách zahlédli zhruba dvoumetrovou tyč, která měla uprostřed sotva patrný obdélníkový otvor.

„Moje stará známá.“ Jack otočil ovladačem na helmě, aby jeho hlas zněl normálně. „Je to žerď římské kotvy, kterou jsem viděl při posledním ponoru a asi padesát metrů vpředu na okraji plošiny by měla ležet další. Má to svoji logiku, ta loď používala k udržení u břehu dvě kotvy. Můžeme se podle nich trochu zorientovat.“

„Rozumím.“

Plavali dál nad lanem a brzy uviděli i druhou kotvu. Byla zaklíněná v puklině nad srázem přesně tak, jak si ji Jack vybavoval. Odsud provaz vedl dolů a mizel v hloubce, kam se Jack při svém minulém ponoru před dvaceti lety neodvážil. Připomínal konce potápěčských jisticích lan, jichž se Jack přidržoval v jeskyních při pátrání po památkách mimořádných lidských výkonů. Bez zastavení propluli dál a spustili se k úpatí skalního útesu, kde se mořské dno stávalo beztvarou písečnou pouští. Na okraji Jack uviděl pás zrezivělých kulometných nábojů přehozený přes řadu větších střel do protileteckého děla. Byly to pozůstatky druhé světové války a Jack si vzpomněl, že si jich tu všiml i tehdy. Costas zpomalil a sáhl po ventilku na kompenzátoru vztlaku.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varoval ho Jack.

„Jen se dívám,“ zavrčel Costas a pokračoval. Okolní písek se prostíral snad donekonečna jako šedomodrá poušť bez viditelného horizontu. Přibližně po padesáti metrech překonali malý výběžek skaliska a pak uviděli nízkou písečnou dunu. Jak se k ní blížili, vypadala stále víc nepřirozeně, jako nějaký mořský tvor číhající pod vrstvou usazenin. Vlna se táhla nejméně deset metrů po obou stranách od centrálního hřbetu a v pravém úhlu ji přetínala další vyvýšenina. Costas se hlasitě nadechl. „Panebože, Jacku. To je letadlo!“

„Tušil jsem, že tady možná na jedno z nich narazíme,“ zamumlal Jack. „Je to přepadový kluzák Horsa. Vidíš ten obrys vysokých křídel zlomených o trup? Té noci v roce 1943, kdy parašutisté z SAS seskočili nad Itálií, sem Britové poslali i vzdušnou výsadkovou brigádu. Byla to jediná chyba celé sicilské invaze, ale zato dost velká. Britové totiž vypustili kluzáky příliš daleko od břehu, navíc proti větru, a desítky jich nedolétly do cíle. Stovky vojáků se utopily. Budou tady i těla.“

„Tak tohle bych si radši odpustil,“ utrousil Costas tiše.

„Na souši člověk občas podlehne dojmu, že staré války se nikdy neodehrály, protože všechno je vzorně odklizené a vyčištěné. Ve vodě se ale věci dokonale uchovaly a hned pod hladinou. Až z toho jde strach.“

„Hloubka sedmdesát pět metrů.“ Plavali nad dalším tmavým útvarem v písku a Costas se usilovně soustředil na počítač. „Docela nás tlačí čas, Jacku. Pokud to nechceme hnát do krajnosti, máme maximálně deset minut.“

„Rozumím.“

„Předpokládám, že nehledáme obří kříž trčící ze dna.“

Jack se zazubil přes zorník. „Jo, kdyby to bylo tak jednoduché. Ani nevíme, jestli už tehdy kříž symbolem křesťanství vůbec byl. Mluvíme tady o době dvacet, možná pětadvacet let po Kristově ukřižování. Většina známých křesťanských symbolů jako kříž, ryba, kotva, holubice nebo řecká písmena chí a ró, se začala objevovat až v následujícím století, a i potom se používaly jen tajně. Archeologie raného křesťanství je velice kusá. A nezapomeň, že Pavel měl být vězněm hlídaným římskou stráží. Těžko čekat, že by se u něj podobné věci našly.“

Jack se podíval na hloubkoměr. Sedmdesát sedm metrů. Cítil, jak mu kompenzátor při klesání neúnavně napouští vzduch do obleku a působí proti tlaku vody. Měl povznesenou náladu a připadal si až neskutečně bdělý, i když se pohyboval v hloubce, která by před dvaceti lety znamenala téměř jistou záhubu. Velice dobře znal otupující účinky dusíkové narkózy, tu nasládlou chuť hustého stlačeného vzduchu, jež provází ponory do nebezpečné zóny pod úrovní padesáti metrů. Dýchat plynovou směs je jako pít víno bez alkoholu: velké očekávání, ale žádná opilost. Uvědomil si, že mu to omámení nyní chybí, že proti němu jeho mozek bojuje. Sestup do těchto hlubin s čistou hlavou přinášel euforii jiného druhu. Cítil se naprosto svěží a soustředěný, tím spíš, že se blížil k samotnému prahu rizika, a vychutnával si ty pocity, jako by se potápěl poprvé v životě.

„Museli být úplně bez sebe,“ podotkl Costas.

„Kdo? Cousteauovi hoši?“

„Nevěřím, že se dostali tak hluboko.“

„Já jo,“ odpověděl Jack. „Potápěl jsem se s posledními členy té generace, s těmi, kdo přežili. Byli to tvrďáci, bývalí členové francouzského námořnictva. Před ponorem si hltli vína, aby rozšířili cévy, a než si nasadili dýchací přístroje, vykouřili si svoji oblíbenou gauloisku. Jít do hloubky pro ně bylo jako závodit v pití alkoholu. Opravdoví chlapi to dokázali.“

„Dokázali a zemřeli.“

A pak to Jack uviděl. Nejdřív jednu a potom další. Nezaměnitelné obrysy hliněných amfor, napůl pohřbených a uvězněných v naplaveninách. Stopa vedla zpátky k čelu útesu, tedy cestou, kterou sem přišli, nádoby však byly příliš zanesené, aby se daly určit. Mohly pocházet ze starověkého Řecka, ale i z Říma. Jack potřeboval zjistit víc. Podíval se na hloubkoměr. Osmdesát metrů. Přeplaval nad poslední útvar, Costas za ním. Náhle se ocitli u dalšího útesu, tentokrát však pod ním nebyla žádná písčina, jen inkoustová čerň. Pronikli až k samotné hranici neznáma, k místu stejně hrozivému jako nekonečný vesmír, k začátku srázu strmě padajícímu přes rozsáhlé kaňony a horské hřebeny do nejhlubší propasti Středozemního moře o více než pět tisíc metrů níž. Byl to konec cesty. Jack se nechal setrvačnou silou odnést pár metrů přes okraj a stanul tváří v tvář nezměrné prázdnotě.

„Nedělej to, Jacku,“ poprosil ho Costas. Hladina helia v plynové směsi stoupla, takže jeho hlas zněl zkresleně. „Můžeme se sem vrátit s hlubinným antropodem a prozkoumat nejbližších řekněme sto metrů. Dá se to udělat bezpečně.“

„K nasazení takové techniky je toho tady málo.“ Jackův hlas zněl vzdáleně a postrádal jakékoli emoce. Byl tak ohromený, že ani nedokázal vyjádřit své pocity. „Cousteauovi potápěči určitě mysleli amfory rozházené na tom prahu. Do větší hloubky se tehdy dostat nemohli. Pro dýchací přístroje se stlačeným vzduchem už je to smrtelná zóna.“ Pomalu se otočil a z náhlé pohnutky zapnul lampu na helmě. Neměli co ztratit. Oslepující záře rozčísla temnotu, která je obklopovala. Sjel paprskem po tváři skály, na níž se objevovaly rudé a oranžové skvrny, které v přírodním osvětlení nebylo vidět. V této hloubce mohlo stěží něco žít. Na chvíli zvedl lampu z neproniknutelné temnoty a pak ji zase namířil dolů.

Trefa.

Úzká římsa shora zakrytá skalním převisem. Hromádka útvarů, snad dvaceti či třiceti, podobných těm, které viděli před chvílí. Amfory.

„Vidím je,“ vyhrkl Jack rozčileně. „Asi deset metrů pod námi.“

Costas k němu připlaval, také si rozsvítil lampu a zahleděl se dolů. „Připadá mi to jako mohyla vraku,“ zamumlal. „Písečná průrva. Ta by byla pro konzervaci dobrá.“

„Bude to záď,“ prohlásil Jack zaníceně. „Příď narazila do útesu, záď odplula stranou, přitom se vysypaly amfory, a pak šla celá loď ke dnu. Tady by měly být ty nejlepší artefakty, lodní zásoby a osobní věci, podle kterých by se to dalo určit.“

„Poznáš typ amfor?“

„Bohužel ne. Potřebuju se dostat níž.“

„Jacku, snad by to šlo, ale musel bych upravit profil ponoru. Tohle je přesně to, co jsem nechtěl. Budeme pod vodou moc dlouho, a navíc bez jištění. Ani záložní potápěč by nám nebyl k ničemu. A získáme jen deset minut navíc.“

„Každý ponor je riskantní,“ ucedil Jack. „Ale když dokážeš riziko vypočítat, dá se to zvládnout bezpečně. A tys ho právě vypočítal. Tohle přece vždycky tvrdíš.“

„Moderní potápěčská technika dává člověku pocit, že se mu nemůže nic stát. To jsou tvoje slova, vzpomínáš?“

„Věřím tvé výzbroji, ty zase důvěřuj mé intuici. Mohl by to být ten nejlepší vrak, jaký jsme kdy objevili.“

„No dobře, budu ti krýt záda a ty zas mně.“

„Jako vždycky.“

„Jdeme na to.“

Costas přeprogramoval počítač na zápěstí, zatímco Jack namířil světlo na hromadu amfor pod nimi a společně se spustili z útesu. Těsně předtím, než dosáhli římsy, Jack nadšeně zavýskl. „Jsou řecko-italské,“ vyhrkl. „Tvary dva až čtyři podle Dressela. Poznáš to podle vysokých uch a hran v nejširší části. První století našeho letopočtu, italský typ, tipoval bych z Kampánie někde kolem Vesuvu. To je přesně ono. Našel jsem to, co jsem potřeboval. Máme lodní vrak z poloviny prvního století.“

„Zbývá ještě devět minut,“ oznámil Costas. „Zadal jsem to do počítače a bylo by dobře toho času využít, když už jsme tady.“ Oba klesli níž, poklekli vedle amfor a začali pročesávat okolí čelovými lampami. Jack spatřil další útvary vyčnívající ze sedimentu pod amforami, jakési tyče zhruba metr dlouhé. Ponořil se ještě hlouběji a rukou odhrnul usazeniny, pak vytáhl z pochvy nůž a začal opatrně škrábat. „Já si to myslel,“ zamumlal vzrušeně. „Olověné pruty.“

„Na tomhle je nějaký nápis.“

Jack vrátil nůž do pouzdra, přeplaval ke Costasovi a smetl nános, aby lépe viděl. TI.CL.NARC.BR. LVT.EX ARG. Na okamžik se rozhostilo ticho. „Ať se propadnu,“ hlesl. „Tiberius Claudius Narcissus.“

„Ty toho chlápka znáš?“

„Otrok císaře Claudia. Když dostal svobodu, přijal první dvě jména po císaři, Tiberius Claudius. Byl to Claudiův tajemník a stal se jedním z jeho hlavních ministrů, ale údajně ho dala zavraždit Claudiova žena Agrippina, která předtím otrávila i svého muže.“

„V čem nám to pomůže?“

„Propuštění otroci patřili ke zbohatlíkům své doby, nemuseli se totiž omezovat předsudky aristokratů a nebáli se investovat do obchodu a průmyslu. Bylo to přesně jako v devatenáctém století. Dnes už víme, že Narcissus měl v Římě řadu aktivit a dost jich bylo pochybných. Tenhle ingot jen dokazuje, že mu to myslelo.“

„BR znamená Británie?“

„Ano. LVT bylo Lutudarum v hrabství Derbyshire, jedno z hlavních středisek dolování olova v Británii. EX ARG znamená ex argentariis, z hutí na olovo a stříbro. Odhadl jsem to, když jsem oškrábal ten druhý ingot.“

„Vysoce jakostní olovo,“ poznamenal Costas. „Vyrobené z galenitu, leštěnce olověného, vedlejšího produktu výroby stříbra. Méně nečistot, nižší oxidace, zářivější barva. Je to tak?“

„Jak říkáš. Z analýzy olověných trubek v Pompejích víme, že britské olovo se vyváželo do Středomoří. Je jen logické, že ho bohatý loďař měl na palubě svého předního plavidla k opravě olověné obšívky trupu. Naše olovnice byla úplně čistá, nedotčená rzí, a tipoval bych, že ji odlili někde cestou.“

„Zajímavé, ale pořád nechápu, kam to směřuje.“

„Římané podnikli invazi do Británie v roce 43 našeho letopočtu a olověné doly už tehdy byly zřejmě v provozu. Starý lišák Narcissus nelení a uzavírá výnosnou smlouvu, přesně tak, jak by to udělal novodobý důlní spekulant. Týhle ingoty určitě pocházejí z počátku padesátých let. To nás přivádí blíž, mnohem blíž k magickému datu vraku lodi svatého Pavla.“

„Aha, už mi svítá.“

V reproduktorech luplo a pak se ozvalo krátké pípnutí ohlašující zprávu ze Seaquestu. „Vyřiď to,“ zavrčel Jack. „Já se potřebuju soustředit.“ Ztlumil signál na helmě a vystoupal několik metrů nad vrak, zatímco Costas klesl vedle jedné z amfor a vyslechl si zprávu. Jack přejel světlem čelovky přes řady vysypaných nádob s vědomím, že jim zbývá už jen pár minut. Našli toho daleko víc, než původně očekával, a těšila ho myšlenka, že vykopávky se konečně pohnou kupředu. Všechno kolem bylo náhle posvátné. Už totiž nešlo o neprobádanou oblast, kde se možná nachází cosi vzácného, ale o dějiště historické události ukrývající řadu cenných a vzájemně propojených stop, které mohly vést k přesvědčivým závěrům. Znovu zamířil dolů, když mu v helmě zaznělo varovné znamení, že mají poslední tři minuty.

„Představ si,“ houkl Costas. „To byl tvůj kámoš Maurice Hiebermeyer. Člověk by si myslel, že se teď někde přehrabuje v egyptských mumiích, a on vyleze z díry v Itálii.“

„Dělá s Mariou na římských ruinách Herculanea,“ vysvětlil mu Jack. „Jsou to vlastně záchranné vykopávky, bylo tam zemětřesení. Měli problémy s úřady, které spravují jejich část naleziště, takže teď si možná museli dát pauzu. Maurice mě už měsíce otravuje s nějakým papyrem, prý to nějak souvisí s Alexandrem Velikým. Naposledy mě zastihl, když jsme vytahovali z vody to dělo pocházející z obléhání Konstantinopole. Opravdu si umí vybrat nejvhodnější chvíli.“

„Tvrdí, že je to naléhavé. Nedá se odbýt.“

„Řekni radistovi, že si s ním promluvím během dekomprese.“

Ozvalo se pronikavé pípání a Costas se podíval na svůj počítač. „Jsme ve žlutém pásmu, Jacku. Dvě minuty, maximálně.“

„Rozumím. Já můžu,“

„Jacku.“

„Co je?“

„Ta amfora přede mnou. Je na ní něco napsaného.“

Jack byl nyní přímo nad Costasem a zřetelně rozeznával písmena na zakřivení amfory. EGTERRE. „To znamená latinsky ‚jít‘. Celkem normální exportní označení.“

„Ne, to nemyslím. Pod tím. Ty vyryté značky.“ Costas je opatrně očistil a Jack se spustil vedle něj. „Vypadá to jako nějaká hvězda.“

„Na tom taky nic není,“ zamumlal Jack. „Námořníci si na amfory z nudy kreslili obrázky. Jestli to byla dlouhá plavba, tak tady podobných věcí najdeme spoustu. Ale pro jistotu řeknu klukům od dálkově ovládaných vozítek, aby to při první příležitosti vyfotili.“

„Aristarchos,“ vyslovil Costas pomalu. „Řecká abeceda. Dokážu to přečíst.“

„Asi některý z námořníků,“ odtušil Jack netrpělivě a podíval se na vlastní počítač. „Řeckých lodníků bylo tehdy hodně. Nejspíš jeden z tvých předků.“ Náhle se zajíkl. „Cos to říkal?“

„Aristarchos. Koukni se sám.“

Jack se ponořil a prohlédl si keramiku zblízka. Písmena byla pevná a tučná, žádné neumělé škrábanice námořníka. Bylo by to možné? Ani se na to neodvážil pomyslet. Aristarchos ze Soluně?

„Tady je další nápis,“ oznámil Costas. „Zdá se, že stejnou rukou. Vypadá to jako Loukas.“

Jackovi vřelo v hlavě. Loukas. Lukáš. Znovu upřel zrak na symbol ve tvaru hvězdy naškrábaný nad jmény. „Spletl jsem se,“ hlesl ochraptěle. „Všichni jsme byli vedle.“

„Jak to myslíš?“

„Ten znak. To není hvězda. Koukni, svislá linka má nahoře drobnou smyčku. Je to řecké písmeno R a to X je řecké písmeno CH. Je to symbol chí-ró. Takže už se v prvním století používal.“ Jack nemohl uvěřit tomu, co právě vyřkl. „První dvě písmena slova Christos, řecky Mesiáš, Spasitel,“ zašeptal.

„Řekl bych, že to ještě zdaleka není všechno.“ Costas odhrnul usazeniny z amfory a pod slovem Loukas se objevila třetí rytina. Písmena mluvila za vše. Oba jen mlčky zírali.

Paulos.

Pavel z Tarsu, svatý Pavel. To on téměř přede dvěma tisíci lety vyryl své jméno i jména svých druhů do této nádoby pod symbol muže, kterého uctívali jako Pomazaného, Syna božího.

Jack s Costasem se odrazili od dna a společně stoupali směrem k matnému třpytu slunce zářícího na hladině o téměř sto metrů výš. Jack vypadal jako v tranzu. Díval se na Costase, ale ve skutečnosti ho nevnímal. Měl před očima velkou loď s obilím, kterak ve věku římských císařů přede dvěma tisíci lety brázdí Středozemní moře a neodvratně míří vstříc dějinám. „Předpokládám správně, že teď teprve začne ta pravá legrace?“ zeptal se Costas.

5

Jack krátce zvedl helmu, aby ulehčil bolavé šíji, a na jeho smysly okamžitě zaútočil rámus turbíny rolls-royce, kterou měl hned za sebou. Znovu si tedy nasadil přilbu i s chrániči uší a hřmění se ztišilo na rozumnou míru. Byl fyzicky vyčerpaný, ale příliš rozrušený včerejším objevem vzácného lodního vraku, než aby mohl odpočívat. Toužil se na místo nálezu vrátit, ale teď jeho mysl plně zaměstnávala další meta, která před nimi ležela. Hiebermeyer mu toho nestihl moc říct, ale Jack i z toho mála poznal, že jde skutečně o něco mimořádného. Opět zkontroloval čas. Už přes hodinu směřovali v helikoptéře Lynx na sever od Messinské úžiny u Sicílie, kde před svítáním opustili mateřskou loď Seaquest, a Jack nastavil autopilota tak, aby letěli nízko nad vlnami. Nutnost neustálého sledování výškoměru mu nedala polevit v bdělosti. Od chvíle, kdy se vynořili z mořských hlubin, uplynulo necelých dvanáct hodin, a v krvi měli stále příliš velké množství dusíku, který by se při vyšší letové hladině mohl nebezpečně rozšířit.

Znovu ověřil údaje, vypnul autopilota, chopil se ručních ovladačů a pedálů vrtulníku a odchýlil ho o třicet stupňů na severovýchod, směrem k pobřeží. Znovu aktivoval samočinné řízení, pohodlně se usadil a zamyšleně se zadíval na monitor počítače mezi sedadly. Byl na něm miniaturní akvarel od Goetha namalovaný při erupci Vesuvu v roce 1787, který Jackův otec získal pro Howardovu galerii ve dvacátých letech 20. století. Na pozadí Goethova obrazu se prostíralo pošmourné šedé nebe, v popředí zářivě žluté moře. Uprostřed se tyčil temný kužel vulkánu a pobřeží pod ním lemovaly domy s plochou střechou, podobné jako ve starověkých římských městech pod Vesuvem, které tehdy archeologové čerstvě odkryli. Malba působila poněkud abstraktně, avšak rudé a žluté tahy nad sopkou vypovídaly o kruté realitě události, jíž se Goethe stal svědkem. Jack vyhlédl čelním sklem pilotní kabiny k zálivu, který se před nimi otevíral. Připadalo mu, jako by se díval na podobný akvarel: nad obzorem se táhly pastelové odstíny vycházejícího slunce a jednotlivosti splývaly a zanikaly ve vrstvě smogu, jež se držela v atmosféře těsně pod jejich drahou.

Costas neklidně podřimoval na sedadle druhého pilota, když však Jack změnil kurz, naklonil se dopředu a okamžitě procitl, protože mu sluneční brýle sklouzly z helmy a spadly na nos.

„Jak si užíváš dekompresi?“ houkl Jack do mikrofonu.

„Hlavně neklesej pod pět set metrů,“ odtušil Costas mátožně. „Ať ty bublinky dusíku zůstanou co nejmenší.“

„Neboj. Brzy budeme na zemi.“

Costas se protáhl a vzdychl. „Čerstvý vzduch, otevřený prostor. To si nechám líbit.“

„V tom případě by sis měl líp vybírat kamarády.“ Jack se zakřenil a klesl s helikoptérou o několik desítek metrů níž. Prolétli vrstvou oparu a fata morgána se stala realitou. Náhle se jim zjevilo před očima dramatické pobřeží s ostrovy a azurové moře obklopené vyprahlými skalisky. Na východě se rozkládalo velké město a za šmouhou na obzoru, kde končil záliv, vystupoval z mlhy přízračný útvar korunovaný ostrou oranžovou září slunce stoupajícího nad hory.

„Neapolský záliv,“ oznámil Jack. „Kolébka civilizace.“

„Civilizace.“ Costas okázale zívl a pak se zarazil. „Počkat, tím myslíš neskutečnou korupci, drogovou zločinnost a mafii?“

„Na to všechno zapomeň a podívej se do minulosti,“ vyzval ho Jack. „Jsme tady kvůli archeologii, takže se nebudeme babrat v současnosti.“

Costas si odfrkl. „To je škoda.“

„Nacházíš se na jednom z hlavních míst, odkud se do Evropy šířily myšlenky,“ poučil ho Jack. „Když se Řekové v devátém a osmém století před Kristem vydali na západ, usadili se právě v Neapolském zálivu. Řím tehdy tvořilo jen pár chatrčí nad bažinou. Kýmé, kde se poprvé na západě objevila abeceda, Neapolis nebo Pompeje, to byla centra nového Řecka, zvaného Magna Graecia, živeného obchodem a bohatou krajinou Kampánie s úrodnou sopečnou půdou. Vzpomínáš na ty vinné amfory ve vraku lodi? Pocházely právě odsud. Řecká kultura si udržela silnou pozici dokonce i potom, co ve čtvrtém a třetím století před naším letopočtem převzali vládu Římané a udělali z toho tady něco jako Costa del Sol pro boháče. Lidé považují Pompeje za čistě římské město, ale ve skutečnosti existovalo už staletí před příchodem Římanů a v roce 79 si pořád uchovávalo kosmopolitní ráz. Zdejší obyvatelé mluvili řecky a místním nářečím stejně jako latinsky. A Neapolský záliv byl dále první zastávkou, kam směřovaly všechny věci z Východu, nejen z Řecka, ale také z Blízkého východu, Egypta a dalších zemí. Exotické zboží, nové umělecké styly, cizí emisaři, nové myšlenky ve filozofii i náboženství.“

„No dobře, dejme tomu,“ zavrčel Costas. „Žilo to tady. A co ta sopka, prosím tě?“

Jack poklepal na klávesnici počítače a Goethův akvarel vystřídala černobílá fotografie se vzdáleným pohledem na vybuchující vulkán. „Březen 1944, za druhé světové války,“ vysvětlil Jack. „Tři čtvrtě roku po přistání spojenců na Sicílii, kde jsme se teď potápěli. Několik měsíců po osvobození Neapole, odkud spojenci postupovali dál na Řím. Poslední velká erupce Vesuvu.“

Costas hvízdl. „Zdá se, že bohové války rozpoutali peklo.“

„Přesně to si lidé tenkrát mysleli, ale naštěstí šlo jen o obří výron plynů a popela a pak se chřtán sopky zase uzavřel. Od té doby už se nestalo nic tak dramatického, i když silné zemětřesení v roce 1980 zabilo několik tisíc lidí a další stovky tisíc vyhnalo z domovů. Ovšem poslední seizmické poruchy vyvolaly značné znepokojení.“

„Před třemi týdny.“

„Proto jsme tady.“

„A co ve starověku?“ zeptal se Costas. „Myslím před tím výbuchem v roce 79?“

Jack znovu poklepal na klávesy a vyvolal další snímek. „Tohle je jediný známý římský obraz Vesuvu, našel se na nástěnné malbě v Pompejích. Je hodně přikrášlený a nalevo vidíš boha vína s nákladem hroznů, ale hora je porostlá bujnou vegetací a na svazích se rýsují vinice. Vesuv od doby bronzové jen dřímal a Římané ho znali jako neuvěřitelně úrodné místo, kde se dařilo těm nejlepším vínům. Tam, kam teď letíme, se sice objevily určité náznaky, ale domorodci neměli důvod je spojovat s horou.“

Jack širokým obloukem stočil vrtulník na sever a Costas se zadíval z okna na pustou krajinu. „Kde to jsme?“

„Tohle jsem měl na mysli. Chci, abys to viděl, než poletíme dál. Jsme nad severozápadním pobřežím Neapolského zálivu zhruba pětadvacet kilometrů na západ od Vesuvu. Tohle byla v římském období jediná oblast s výraznější vulkanickou činností, ale dokonce ani Plinius ji nedával do souvislosti s Vesuvem. Flegrejská pole, Ohnivá pole. Poslechni si tohle. Je to z eposu Aeneas od Vergilia, římského národního básníka. Mám ten text na obrazovce. Jeskyně hluboká byla a bezedná, s ohromným jícnem, drsná, s jezerem černým a bezpečná ztemnělým hvozdem. Nad ní žádný pták až dosud bez trestu nesměl přeletět na svých křídlech, neb omamný vychází výpar z onoho černého jícnu a stoupá k nebeské klenbě. A teď se podívej ven. To je jezero Avernus, což znamená ‚bez ptáků‘. Tamhle vidíš dnešní nejaktivnější kráter Sulfaterra. Tohle měl Vergilius na mysli. A podél pobřeží lze slabě rozeznat zarostlou akropoli starodávného Kýmé, jednoho z prvních míst osídlených Řeky.“

„Kde bydlela Sibyla.“

„Přesně tak. Podle některých vyprávění žila v kleci zavěšené v zadní části jeskyně a přes kouř ji nebylo nikdy pořádně vidět.“

„Takže byla fakt na výši.“

Jack se zazubil. „V římských dobách byla Flegrejská pole velkou turistickou atrakcí, mnohem významnější než dneska. Vchod do podsvětí čpící ohněm a pekelnou sírou. Lidé sem přicházeli k Vergiliovu hrobu u cesty vedoucí z Neapole. A byla tu pořád i Sibyla, alespoň před erupcí. Radil se s ní Augustus a další císaři. Také Claudius za ní chodil.“

„Takže řečtí kolonisti si tu první Sibylu přivezli s sebou?“

„Ano i ne.“

Costas zaúpěl. „Fakta, Jacku. Fakta!“

„Po celém řeckém světě se údajně vyskytovalo celkem třináct Sibyl, i když nejstarší zmínky vycházejí z myšlenky jediné věštkyně, která všechno vidí. Naleziště v Kýmé je jedním z mála míst, kde archeologie tuhle představu podporuje. Ve třicátých letech dvacátého století tu našli zajímavou podzemní sluj, přesně odpovídající římskému popisu Sibyliny jeskyně. Je to téměř padesát metrů dlouhá nepravidelná chodba osvětlená z postranních výklenků, která končí v obdélníkové komoře vykutané do skály. Ve Vergiliově Aeneadě to bylo místo, kde se hrdina Aeneas radí se Sibylou, jestli se jeho trojská kolonie v Itálii jednoho dne stane římským císařstvím. A Sibyla ho zavedla do podsvětí za jeho otcem Anchisem.“

Costas ukázal na kouřící kráter pod nimi. „Do ohnivých polí?“

„Ve starověku tu pravděpodobně byly otevřené sopečné průduchy. Učiněný obraz Dantova pekla,“ vysvětlil Jack. „Pro Sibylu to bylo ideální místo. Zájemci zřejmě cestou museli zdolávat fumaroly a bublající bláto, a tak se třásli strachem ještě dřív, než k její jeskyni vůbec došli.“

„Pokud mě neklame paměť, Aeneas byl princ, který na konci doby bronzové uprchl z trojské války,“ pravil Costas zamyšleně. „To znamená, že si Vergilius myslel, že tady Sibyla byla dávno před příchodem Řeků i Římanů.“

„Veškerá známá mytologie spojená se Sibylou z Kýmé byla řecká a pojednávala hlavně o jejím vztahu k bohu Apollonovi. Ale Řekové si ty báje mohli přinést s sebou a napasovat na bohyni nebo věštkyni, která už v pradávné Itálii žila. Řekové i Římané často mísili své bohy s domorodými božstvy, dokonce i v daleké Británii.“

„Takže tady mohlo být mnohem starší ženské božstvo.“

„Káťa na to má svoji teorii. Vzpomínáš si na neolitickou bohyni Matku z Atlantidy?“

„Na tu v životě nezapomenu. Ještě teď jsem samá modřina.“

„Dneska už víme, že v podstatě celá Evropa na konci doby ledové uctívala korpulentní ženské postavy, přinejmenším do prvopočátků zemědělství. Archeologové se léta dohadovali o prehistorickém kultu bohyní Matek překračujícím hranice mezi kmeny a národy. No a Káťa si myslí, že ten kult vděčí za přežití mocným kněžím, kteří zavedli první zemědělce na západ a jejich potomci ho uchovali přes celou dobu bronzovou až do antiky. Káťa má dokonce za to, že v tom sehráli roli druidové ze severozápadní Evropy.“

„No jo, vzpomínám,“ zamumlal Costas. „Atlantida. Čarodějové se špičatými klobouky. Pánové prstenů.“

„Tolkienův Gandalf nebo Merlin z příběhů o králi Artušovi by mohli vycházet ze stejné tradice,“ prohlásil Jack. „Muži s údajně nadpřirozenou mocí, kteří neznali žádné hranice a přecházeli z jednoho království do druhého. Ranhojiči, prostředníci, proroci.“

Costas se znovu zadíval na Flegrejská pole. „Zdá se, že je potřebuje každá kultura,“ hlesl.

„I mateřské bohyně přežily v různých převlecích. Řecká bohyně Ceres, římská Demeter. Magna Mater, Velká matka.“

„Každá nová kultura přidá svůj vlastní nátěr, ale pod ním se pořád skrývá stejná stará socha.“

„Tak nějak.“

„Kde je vůbec teď? Myslím Káťa.“

„V Kyrgyzstánu, v pohoří Ťan-šan u jezera Issykkul.“

„To zní jako z Pána prstenů.“

„Taky to tak vypadá, alespoň podle obrázků, které mi poslala mailem.“

„Co tam dělá?“

„Studuje petroglyfy, rytiny ve skalách. Většinou skytské, dva a půl tisíce let staré, ale místo leží na starodávné Hedvábné stezce a jsou tam i další kultury. Dokonce našli jeden nápis, který vypadá latinsky. Opravdu zajímavá věc. Nemůžu se dočkat, až se za ní vydám a přesvědčím se na vlastní oči.“

„Všechno hezky popořádku, Jacku, jak vždycky sám říkáš. Až tady vyřešíme tu drobnou záležitost s vrakem lodi svatého Pavla, vracíme se do Černého moře.“

„Mám pocit, že pořád jen závodíme s časem,“ posteskl si Jack. „Je samozřejmě vynikající, že nám moderní technika umožňuje prozkoumat a vykopat naleziště mnohem rychleji, takže se můžeme dívat dopředu jako nikdy předtím. Ale jak jsem říkal u vraku, někdy se mi stýská po starých zlatých časech, kdy se člověk musel celé dny pracně prokousávat množstvím zlomků informací z každého čtverečního metru vykopávky.“ Okázale vzdychl. „Snad si to užiju aspoň v důchodu.“

„Ty někdy půjdeš do důchodu?“ Costas uštědřil Jackovi potměšilý pohled. „A kromě toho, teď máš myslet na Mariu, a ne na Káťu.“

„Maria je fajn,“ ujistil ho Jack. „Po Mexiku se hned hrnula do další práce. Je hrozně nezdolná.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Jack na něj nedbal a pokračoval. „Když po zemětřesení volali z církevní správy v Neapoli, volba padla logicky na Hiebermeyera. Mám v Itálii jednu dávnou známou, a když tam sháněli odbornou skupinu, která by okamžitě převzala místo otevřené při otřesech, vzpomněla si na Mezinárodní námořní univerzitu. Maria tehdy stála vedle mě a já si najednou vzpomněl na její znalosti rukopisů. Ani jeden z nich není odborníkem na římské období, ale to bývá často spíš výhodou. Svěží oči a nové pohledy na věc nezatížené rutinou a cynizmem. A věř mi, že naleziště, kam míříme, je po dvou stech padesáti letech uzavření, neschopnosti, obstrukcí a korupce pořádně zanesené. Zahájit tam nové výkopové práce je jako bojovat v první světové válce. S ohromným úsilím a nasazením životů se frontová linie posune o dalších dvacet centimetrů směrem k Berlínu.“

Costas odvrátil zrak, potutelně se usmál a pak pohlédl přes zorník na zubaté pobřeží, které bylo nyní přímo pod nimi. „Co to je?“

„Pozzuoli. Římské Puteoli.“

„Takže sem měl svatý Pavel namířeno? Když přežil ztroskotání u Sicílie?“

„Podle Skutků apoštolů vyplul se svými druhy ze Syrakus na lodi Alexandria a cestou se zastavili v Puteoli. Zdejší římský obilný přístav, který teď můžeš vidět na levoboku, doplňoval námořní přístav vedle v Misenu.“ Jack poklepal na obrazovku. „Cituji: Tam jsme se setkali s bratřími, a ti nás prosili, abychom u nich zůstali sedm dní.“

„Bratři? Křesťané? A co pronásledování?“

Jack trhl hlavou severním směrem. „Flegrejská pole. Dokonalá skrýš. Vždycky se sem asi uchylovali vyděděnci, žebráci a životní ztroskotanci.“

„A pak Pavel vyrazil do Říma. Kde ho Nero nechal setnout.“

„Nový zákon to doslova neuvádí, ale říká se to.“

„Možná by pro něj bylo lepší, kdyby přece jen šel s tou lodí ke dnu.“

„Kdyby se to stalo, západní historie mohla běžet úplně jiným směrem.“ Jack naklonil helikoptéru na pravobok a pak sklonil příď k rozmazané skvrně na východním břehu zátoky. „Dneska jsme mohli uctívat Isis, Mithru nebo dokonce velkou bohyni Matku.“

„Cože?“

Jack upravil přívod paliva, podíval se na monitor vzdušného provozu a přepnul na autopilota. „Ztroskotání té lodi bylo opravdu jednou ze zásadních dějinných událostí, ne kvůli tomu, co skončilo pod vodou, ale kvůli tomu, kdo ho přežil. Nezapomeň, že Ježíš za svého života působil výhradně v Judeji, především v domovské provincii Galileji. Myšlenka, že by se jeho učení mělo rozšířit do židovských společenství v zahraničí a pak i mimo židovské obyvatelstvo, zřejmě vznikla až po jeho smrti. Pavel patřil k první generaci misionářů a apoštolů. Bez něj by řada lidí, které křesťanství zaujalo, mohla dát přednost jednomu z dalších kultů lovících své ovečky. V době, o níž se bavíme, dosáhla římská říše největšího rozmachu, říkalo se tomu pax romana, římský mír. Svět kolem Středozemního moře byl plný nových náboženských vyznání a idejí. Některé přinášeli vojáci vracející se z čerstvě dobytých území, jiné zase námořníci připlouvající do přístavů jako Misenum a Puteoli. Egyptská bohyně Isis, perský bůh Mithra i starodávná bohyně Matka mohli vytvořit jádro monoteistického náboženství a dát lidem to, co jim nesplnila božstva a rituály Řecka ani Říma. Pokud by se křesťanská víra začala z Judeje šířit až o generaci nebo dvě později, jedno z těch náboženství se mohlo skutečně rozvinout a reálně s ní soupeřit.“

„Fíha,“ hvízdl si Costas. „A já myslel, že po Kristově ukřižování už bylo hotovo.“

„Ve skutečnosti to byl teprve začátek,“ prohlásil Jack. „A představ si, že nic nesvědčí o tom, že by se Pavel s Ježíšem kdy setkal. Pavel byl Žid z Malé Asie, kterému se Kristus zjevil cestou do Damašku, ale až po ukřižování. A přesto se Pavel možná nejvíc zasloužil o vznik církve v dnešní podobě. Zdá se, že právě díky jeho učení se rozšířila představa Ježíše jakožto syna Božího a Spasitele i význam řeckého slova Christos. Slovo ‚křesťan‘ a důraz na kříž se asi poprvé objevuje právě v této době. Jako by se generaci po Ježíšově smrti přenesl zájem od Ježíše člověka k Ježíši, který vstal z mrtvých. Získal podobu Boha, jemuž se ostatní klaní.“

„Na to by lidi určitě slyšeli,“ prohlásil Costas. „Nikdo přece nebude uctívat živého člověka.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jack. „Byl to svět, kde se vladaři po smrti stávali bohy, a císařský kult byl velice důležitým jednotícím prvkem římské říše. A jako všichni dobří misionáři byl Pavel šikovný manipulátor, který uměl prosadit svou. Znal umění kompromisu a dobře věděl, že pokud chce dosáhnout svých cílů, musí do nového učení začlenit i prastaré způsoby myšlení a vidění světa.“

„Takže ty tvrdíš, že všechno se to odehrálo tady v Neapolském zálivu?“

„Pavel sem dorazil koncem padesátých let, asi dvacet roků po ukřižování, a podle Skutků apoštolů v té době v Neapolském zálivu už Ježíšovi stoupenci byli. Ale právě Pavel z nich mohl udělat opravdové křesťany tím, že obrátil jejich myšlenky od Ježíšových slov o přicházejícím království nebeském k samotnému Kristu Vykupiteli. Tohle je místo, kde Pavel možná založil první západní církev, první organizovanou formu náboženství. Snad se to stalo někde v úkrytu Flegrejských polí mezi krátery a sírou. Učil je, čemu věřit a jak žít. Předal jim boží poselství.“

„Zajímalo by mě, kolik z toho byl originál.“

„Jak to myslíš?“

„No, Pavel přece Ježíše osobně neznal a nikdy se s ním nesetkal. A jestli se nepletu, Ježíš nikdy nic nenapsal. To je trochu zvláštní.“

„Pavel tvrdil, že měl zjevení – spatřil prý vzkříšeného Krista.“

„Já jsem v tom vyrůstal, vzpomínáš? Řecká ortodoxní církev. Její rituály se mi sice moc líbily, ale já jsem založením člověk šroubků a matiček, Jacku. Rád se držím jasných faktů, jenže rozebírat počátky křesťanství je jako dívat se dětským krasohledem s tisícem barevných sklíček, která se pořád posunují a mění. Mě zajímají konkrétní údaje. Texty, které napsali ti, kdo u toho v té době byli. Bez pozdějších příkras. Bohužel se můžeme držet jen těch jmen naškrábaných na amfoře, kterou jsme včera našli na dně Středozemního moře.“

„Rozumím.“ Jack se usmál a vypnul autopilota. „Spekulace pryč, fakta na stůl.“

„Rád bych věděl, co tomu všemu asi říkala stařenka Sibyla.“

„Čemu?“

„Přece křesťanství. Stoupenci nového náboženství se jí shromažďovali přímo pod nosem.“

„Dovolíš mi poslední drobnou spekulaci?“ otázal se Jack. „Ale nejdřív vyhovím tvé touze po faktech. V období pozdního Říma se Kýmé stalo střediskem křesťanské víry. Chrámy se měnily v kostely a Sibylina jeskyně znovu začala sloužit jako pohřebiště. Je plná křesťanských hrobů, takže připomíná katakomby.“

„A co ta spekulace? Jednu ti ještě dovolím.“

„Odnepaměti se traduje, že Sibyla předpověděla Kristův příchod. Ve Vergiliových Zpěvech pastýřských napsaných asi sto let před výbuchem Vesuvu se vypráví o narození božského chlapce, po němž přijde zlatý věk. Pozdější křesťané v tom viděli proroctví o příchodu Mesiáše. A pak je tady Dies irae, Den hněvu, středověký hymnus, který až do roku 1970 tvořil součást katolické zádušní mše. Zrovna jsem si v něm trochu četl. První verše zní: Dies irae! Dies illa Solvet saeclum in Javilla teste David cum Sibylla! V onen hrozný hněvu den, svět bude v popel proměněn: David se Sibylou tak svědčil. Obvykle se má za to, že je to středověká báseň ze 13. století, ale může za ní být starší zdroj, na který lidstvo dávno zapomnělo.“

„Sibyla v té jeskyni určitě něco zaslechla,“ nadhodil Costas.

„Neříkej.“

„Ty verše zní dost katastroficky,“ pokračoval Costas. „Svět bude v popel proměněn. To vypadá skoro jako výbuch sopky.“

„Čirá spekulace.“ Jack se usmál a položil ruce na řízení vrtulníku. „Je možné, čistě teoreticky, že Sibyla a její kněží věděli, že se stane něco strašného. O pár let dřív, v roce 62, bylo obrovské zemětřesení, které srovnalo se zemí většinu Pompejí. Sibylina proroctví byla možná založená na pozorném sledování Flegrejských polí, na proměnlivých náladách podsvětí. Třeba Sibyla věděla, že její dny jsou sečteny. Beztak už nebyla víc než kuriozitou, turistickou atrakcí. Pro radu k ní přicházelo čím dál míň žadatelů a jejich dary a peníze už stěží stačily na provoz věštírny.“

„A tak se rozhodla odejít s parádním třeskem,“ dodal Costas.

„Přesně tak. Sibyla možná vnukla tu myšlenku křesťanům, kteří se zdržovali na Flegrejských polích. Neexistuje žádný přímý důkaz, že by v Ježíšově učení království nebeskému předcházela apokalypsa, i když je to už dávno součástí křesťanské tradice. Možná to pramenilo právě odtud, od křesťanů, kteří zahynuli v pekle roku 79. Radši ani nechci vědět, co jim v těch posledních chvílích běželo hlavou. Když jim Pavel dvacet let předtím přinesl slovo boží, asi si nepředstavovali, že je čeká kremace v proudech lávy.“

„To je ale spekulace na druhou, Jacku.“

„Máš pravdu.“ Jack se usmál, vyrovnal vrtulník a nabral východní kurz podél pobřeží ke vstávajícímu slunci. „Je čas hledat fakta. Snad je najdeme přímo v jádru dění.“

„To doufám.“ Costas sklopil své módní tmavé brýle a zadíval se na východ. „A když už mluvíme o ohni a síře pekelné, přímo před námi vidím sopku.“

6

Jack se naklonil přes zábradlí a užasle sledoval výjev, který měl před očima. Ranní slunce už začínalo vykreslovat jednotlivé uličky, v jejichž hlubinách stále panovala tma. Cítil únavu, jakou snad nikdy nepoznal, spojenou s malátností přicházející po každém hloubkovém ponoru. Věděl, že tělo se ze všech sil snaží vyplavit přebytečný dusík, ale jeho stav vycházel i z hlubokého uspokojení. Během dvanácti hodin se přesunul od jednoho z nejlepších podmořských objevů své kariéry na světoznámé archeologické naleziště, které na něj udělalo ohromný dojem už při první návštěvě v chlapeckých letech. Herculaneum. Nyní působilo o něco zchátraleji než tenkrát, místy až zanedbaně, ale v podstatě se za celé ty roky nezměnilo a stále mu vyráželo dech. Pořád nemohl uvěřit, že mají být prvními archeology, kteří doopravdy prozkoumají místo poutající pozornost odborníků už přes dvě stě let.

„Přišla ti textovka, Jacku.“ Costas mu podal mobilní telefon, aniž by se na něj podíval. Dřepěl zády k zábradlí a plně se soustředil na složitý systémový diagram na obrazovce přenosného počítače. „Je od Marii.“

Jack si vzkaz přečetl a zamručel. „Ještě půl hodiny. Dobrá zpráva je, že operace se zdařila.“ Od přistání jejich vrtulníku už uplynula víc než hodina a Jack využil čekání k tomu, aby Costase trochu provedl po okolí. Ani jeden z nich nebyl zvyklý podléhat libovůli úředníků a zpoždění je dráždilo čím dál víc.

Costas si vzal telefon a zamžoural na Jacka. „Pořád se mi nechce věřit, že někomu platíme pod rukou. Připadá mi to jako scéna z Francouzské spojky.“

„To je tvoje Neapol,“ zašklebil se Jack. „Území banditů.“

„A ty mi chceš namluvit, že naše peníze půjdou na údržbu naleziště a konzervační práce?“ Costas se otočil a ukázal na zaprášenou střechu a oprýskanou antickou zeď. „Asi jako všechny ostatní příspěvky ze zahraničí, které sem doteď proudily.“

„Správní radě univerzity jsem řekl pravdu,“ ujistil ho Jack. „Nedá se nic dělat. Jestli tady chceš pracovat, musíš solit.“

„V podstatě je to úplatek.“

„Takhle přesně jsem to radním neřekl, ale dalo by se to tak brát,“ odvětil Jack a pohlédl na hodinky. „Teď musíme počkat, až proběhne elektronický převod. Aspoň můžeš ještě chvíli pracovat. Já se vracím do prvního století.“ Jack se znovu otočil k nalezišti, zhluboka se nadechl a pozvolna vzduch zase vypustil. Už při cestách v dětství se naučil nahlížet na svět s neobyčejnou fantazií. Na základě pár obrazů se v duchu dokázal přenést do vzdálené minulosti a zažíval přitom stavy podobné tranzu. Teď to nepotřeboval, jelikož minulost se mu prostírala přímo před očima téměř do všech detailů.

Herculaneum bylo nejvzácnějším z nalezišť, které nepřekryly složité vrstvy historie a pozdější lidské činnosti. Město z roku 79 ukryté pod budovami moderního předměstí, působilo tak zachovale, že by se v něm málem dalo i bydlet. Jack zvedl zrak nad ploché střechy starobylého sídliště k temnému kuželu Vesuvu, který se tyčil v pozadí jako tichý symbol přetrvání lidského rodu a nezdolné moci přírody. Sklopil oči ke skladišti na starověkém nábřeží, kde se našlo množství zkroucených koster tisknoucích se k sobě ve smrtelné agonii. Pak vzhlédl k vilám nahoře, kde titíž lidé ještě před pár minutami jedli, bavili se a žili svým každodenním životem. Všechno zůstalo tak, jak to kdysi dávno v hrůze opustili. Ta scéna na první pohled vypadala přehledně, ale Jack věděl, že tomu tak ani zdaleka není. Vyvolávat zde hlas dějin bylo jako sledovat rekonstrukci kresleného filmu, jehož první scény jsou ostré a jasné, další se však postupně rozmazávají, obrazové body se zvětšují, rozlišení klesá, až se obrazy plné lidí mění v podivnou zemi stínů, kde vystupují do popředí předměty a živé bytosti se stávají sotva rozeznatelnými mihotavými tvary kdesi v pozadí.

Právě v tom podle Jacka spočíval úkol archeologů: dát obrazu hloubku a vyprávět příběhy sahající hodiny, dny a roky do minulosti. Ten závěrečný apokalyptický výjev znamenal věčné lákadlo, jelikož fascinace smrtí je člověku vlastní a každý v duchu uvažuje, jak asi vypadaly poslední okamžiky plné děsu. Vždycky když s Costasem vstupoval do římských domů, cítil se nesvůj, jako by narušoval intimní prostor lidí, kteří ve skutečnosti nikdy neodešli, jelikož v pokojích zůstávaly stopy jejich světských činů, osobních vůní i ruchu domácnosti. Události tu šly ještě rychleji než v Pompejích a celé místo se nacházelo ve stavu šoku, zamrzlé v poslední chvíli před vypuknutím pekla. Jako by se Herculaneum neustále chvělo a zemětřesení nedávných týdnů bylo projevem nervózního tiku, který započal už té strašlivé noci téměř přede dvěma tisíci lety.

„Tomu říkám výhled.“ Costas po jeho boku vytrhl Jacka z rozjímání. „Minulost, současnost a velký třesk. Je v tom všechno.“

Jack se unaveně pousmál. „Jsem rád, že to vidíš stejně.“

„Takže tohle všechno je zkamenělé bahno,“ poznamenal Costas.

„Bahno, popílek, hornina, láva, jak se to nabalovalo cestou po svahu sopky.“

„Pyroklastický proud?“

„Vzpomínáš, jak psal Plinius o opiu?“ zeptal se Jack.

„Jasně. Ten admirál se sklonem k workoholizmu. Našel si dokonce čas sepsat encyklopedii.“

„Toho dne tu byl i jeho malý synovec, taky Plinius. Zrovna stál u strýčkovy vily nedaleko námořní základny Misenum. Mladší Plinius výbuch přežil, jeho strýc ne. O mnoho let později o tom napsal dopis historiku Tacitovi, kterého zajímalo, jak Plinius Starší zemřel. Z hlediska přírodovědy jde o jeden z nejdůležitějších dokumentů, který se ze starověku dochoval, možná ještě důležitější než strýcova encyklopedie. Není to jen unikátní očité svědectví o výbuchu Vesuvu, ale i jeden z nejlepších vědeckých popisů sopečné erupce.“

„Jablko nepadlo daleko od stromu. Strejda by z něj měl určitě radost.“ Costas sledoval, jak Jack vytahuje z tašky červenou knížku s ohmatanou a otrhanou vazbou. „Kde je pořád bereš, člověče? Já neměl páru, že se z toho období zachovalo tolik literatury.“

„Mě zajímá spíš to, co se nezachovalo,“ odtušil Jack a pohodil hlavou k troskám před nimi. „To je to, co mě na tomhle místě tak láká. Ale než půjdeme, poslechni si tohle. Líp potom pochopíš, proč Herculaneum a Pompeje vypadají tak, jak vypadají.“ Pozvedl knížku tak, aby naleziště se sopkou tvořily pozadí, a začal číst vyznačené pasáže. „Mrak se zvedal do výše jako velmi štíhlý kmen a nahoře jako by se rozvětvoval, podle mého mínění proto, že byl právě vymrštěn proudem vzduchu, a když proud ochaboval, mrak ztrácel oporu, anebo také svou vlastní vahou se rozplýval do šířky.“ Jack sjel prstem níž. „Pak popisuje padající popílek s kousky pemzy a zčernalých kamenů, ohořelých a rozpukaných plameny. Ještě dál tvrdí, že nastala noc, černější a temnější než kterákoli jiná, a Vesuv svítil na mnoha místech širokými jazyky plamenů a vysoko šlehajícími ohni, jejichž oslnivý jas prorážel tmou.“

„Přijde mi to jako klasický příklad spadu popílku a pemzy,“ usoudil Costas. „Ale ten první úryvek, o mraku, co se hroutil pod vlastní vahou – to je pyroklastický proud.“

„A přesně v tom spočívá rozdíl mezi oběma místy. Pompeje pohřbil spad z oblohy smíšený s jedovatými plyny. V takovém případě hřebeny některých střech zůstanou venku, a proto se dodneška nezachovaly. Kdežto Herculaneum zmizelo pod sesuvem půdy, tunami vroucího bláta a vulkanického materiálu, které se prohnaly městem po každém zhroucení mraku, až dokonale pohřbily veškeré domy, některé do hloubky deseti metrů.“

„Takhle to viděli první křesťané,“ podotkl Costas. „Ti na Flegrejských polích, jak jsme se o tom bavili cestou. Z hory zřejmě strašlivou rychlostí sjížděly ohnivé prstence tvořící čela pyroklastických proudů.“

„Mladší Plinius to všechno pozoroval z vily v Misenu, ani ne dva kilometry od Sibyliny jeskyně v Kýmé. Obě místa jsou trochu na kopečku, takže je z nich dobrý výhled.“

„Posttraumatický stresový syndrom,“ zahučel Costas.

„Cože?“

„Posttraumatický stresový syndrom,“ zopakoval Costas. „Posedlost pekelným ohněm, zkázou. Myslel jsem si to. Jestli se nacházíme na místě, odkud se křesťanství šířilo na západ, tak tehdejší obyvatele musel ten zážitek silně ovlivnit. Když člověk uvidí peklo, jen tak na to nezapomene. A na Flegrejských polích, u kouřících fumarol a vchodu do pohanského podsvětí, k němu neměli daleko. Přidej k tomu erupci sopky a apokalypsa je na světě. Nebo se pletu?“

„U člověka s technickým mozkem mě taková fantazie až zaráží. Nechtěl bys náhodou přepsat dějiny křesťanské teologie?“

„Ne.“ Na okamžik oba zmlkli a zadívali se do oken vykopaného římského skladiště, tmavých a strašidelných jako střílny potopené lodi. „Nikdo nepřežil,“ zamumlal Costas. „Z těch, co tu zůstali.“

„Těžko říct, co je horší,“ přemítal Jack. „Udusit se v horkém plynu v Pompejích, nebo se nechat zaživa zpopelnit v Herculaneu.“

„Vítejte ve slunném Neapolském zálivu,“ prohlásil Costas. „Dneska tady naštěstí člověka můžou maximálně přepadnout.“

„Vesuv bych nepodceňoval,“ nesouhlasil Jack. „Vzpomínáš na tu fotku erupce z roku 1944? Seizmologové už desítky let varují před nejhorším a zemětřesení páchají velké škody.“

Costas si zastínil oči a zamžoural na vrchol vulkánu, kde se sluneční paprsky začínaly opírat do holých svahů. „Plinius byl tady? Myslím toho staršího. V Herculaneu?“

„Podle synovce erupci uviděl, sedl do galéry a vyplul po naší straně zálivu směrem k vulkánu. Údajně to udělal z hrdinství, protože chtěl zachránit jistou ženu.“

„Zhouba řady velkých mužů,“ vzdychl Costas.

„Byla to beznadějná akce. Když sem doplul, pobřeží už bylo zatarasené sutí a plovoucí pemza připomínala ledové kry. On se ovšem neobrátil zpátky, ale hnal svou loď na jih do Stabií, města za Pompejemi, kam taky dopadal popílek. Zdržel se tam ale příliš dlouho a udusil se ve výparech.“

„To zní skoro jako shakespearovská milostná tragédie. Třeba umřel žalem.“

„Těžko,“ usoudil Jack. „To mi k Pliniovi nesedí. Když si uvědomil, že jeho přítelkyni není pomoci, zaměřil se na něco jiného. Ve skutečnosti se chtěl dostat co nejblíž k vybuchující sopce. Úplně vidím, jak čichal a určoval síru, sbíral vzorky hornin podél pobřeží a všechno si pečlivě zaznamenával. Něco jako Charles Darwin antického Říma. Ale zvědavost ho připravila o život. Byl jako Ikaros – přilétl příliš blízko slunci. Ještěže stačil dokončit své Dějiny přírody.“

„Při tolika zájmech mu stejně dřív nebo později hrozilo zhroucení.“

Jack obrátil oči v sloup a vzápětí zahlédl dvě postavy kráčející po vstupní rampě k nalezišti, ženu a muže. „No sláva,“ zaradoval se. „Snad už se konečně pohneme z místa.“ Odpíchl se od zábradlí a prohrábl si vlasy. Maria na sobě měla lehké polní boty, vojenské khaki kalhoty a šedé tričko, její dlouhé havraní vlasy byly stažené do úhledného uzlu. Maurice Hiebermeyer šel několik kroků za ní s mobilním telefonem na uchu. Byl o něco menší než Maria, mnohem tlustší, a jeho výstřední oblečení v safari stylu se snoubilo s odřenými koženými polobotkami. Byl brunátný rozčilením a při řeči si neustále posunoval malé kulaté brýle ke kořeni nosu. Kraťasy mu sahaly hluboko pod kolena a nebezpečně plandaly, jako by mu měly každým okamžikem spadnout.

„Nekomentuj to,“ varoval Jack Costase polohlasem. „Ani muk.“ S nuceně vážnou tváří se na něj podíval. „Můžeš se maximálně usmívat. Mimochodem, kdy ses naposledy díval do zrcadla? Vypadáš, jako bys po půl roce vylezl z ponorky.“

Hiebermeyer se zastavil opodál, omluvně ukázal na telefon a otočil se zády, zatímco Maria k nim došla a jednoho po druhém objala. Když se přitiskla k Jackovi, zavřel oči. Rád ji zase viděl a slyšel její zvučný hlas s roztomilým přízvukem. Při pátrání po vzácném židovském svícnu, legendární menoře, toho spolu prožili hodně a po skončení expedice se Jacka zmocnily obvyklé pocity prázdnoty. Maria po něm šlehla tmavýma očima. „Jsou to tři týdny, co jsem stála na Seaquestu, ale připadá mi to jako celá věčnost.“

„Jestli ti náhodou někdo nechyběl,“ zazubil se Costas a významně pohlédl na Jacka.

„Abych pravdu řekla, je toho tady tolik, že jsem na vzpomínky ani neměla čas.“ Odvrátila se od nich a rozhlédla se po nalezišti. „Dneska ráno jsem dostala textovku od Jeremyho a teprve v tu chvíli jsem si vybavila naše zážitky z Yucatánu, ty otřesné scény. Vyhovuje mi, že se teď můžu soustředit na nový projekt a nemusím se hned vracet do Oxfordu. Jeremy tam všechno zvládne. Je to pro něj příležitost, po které toužil, a on svojí věci rozumí.“

„A jakpak se můj kámoš potápěč vlastně má?“ zeptal se Costas.

„Je zahrabaný po krk v zapomenuté knihovně katedrály v Herefordu. Objevil tam pár fantastických věcí, Jacku. Další starou mapu, která odkazuje, tuším, na Féničany. Hrozně by ti ji chtěl ukázat. A taky přišel s nějakou novou potápěčskou pomůckou, Costasi. Bohužel jsem mu nerozuměla ani slovo.“

„Vážně?“ neskrýval Costas živý zájem. „Jestli to vymyslel Jeremy, bude to stát za to.“ Sáhl do ledvinky pro mobilní telefon, Jack ho však zadržel.

„Teď ne. Nech to na jindy.“

Costas se smutně podvolil. „Jen jsem chtěl kout železo, dokud je žhavé.“

„Dohodli jsme se, že nebudeme tříštit pozornost, vzpomínáš? Držme se, prosím, hlavního tématu.“

„Jasně, šéfe.“

„Jsem moc ráda, že sis vybral právě mě, Jacku,“ pokračovala Maria. „Je mi vážně ctí, že tady můžu být. Zjistili jsme překvapující věci. Škoda, žes tady nebyl od začátku.“

„Ale to by sis neužila se svým starým přítelem Mauricem,“ prohodil Jack s úsměvem. „Vím, že jste se od Cambridge neviděli.“

Maria se k nim naklonila. „Je to zlatíčko,“ zašeptala a tázavě na Jacka pohlédla.

„Jak říkáš,“ odtušil Jack tiše. „Chodil jsem s ním do školy už předtím, než jsme se všichni sešli v Cambridgi. První dobrodružství jsme spolu prožili už jako kluci. V Egyptě s ním jednají pomalu jako s bohem a má to svůj důvod. Neznám lepšího archeologa pro práci v terénu. A i když tak možná nevypadá, nepatří k egyptologům, kteří si myslí, že mají patent na rozum a všechno ostatní je pod jejich úroveň. Má neskutečné znalosti různých historických období a míst. Určitě neumře v potápěčském obleku, ale pro Mezinárodní námořní univerzitu je to ideální profesor.“

„Ale co ty jeho šortky?“ sykla.

„Aha.“ Jack se podíval Hiebermeyerovým směrem a snažil se zachovat vážnou tvář. „Originál z výstroje německého afrického sboru, Afrikakorps, zhruba z roku 1940. Když jsme poprvé vyráželi do Egypta, tak se hodily. Dal jsem mu je jako dárek k promoci. On mi zase věnoval khaki torbu britské osmé armády.“ Jack poklepal omšelou brašnu u boku. „Je to moje vina. Omlouvám se.“

„Kšandy by to snad spravily,“ hlesla Maria, pak se odtáhla a normálním hlasem pokračovala: „Teď už chápu, jaké to je být v kůži Jacka Howarda. Jen doufám, že jsem vám neudělala čáru přes rozpočet.“

„Ani my jsme nezaháleli,“ ucedil Costas. „Počkej, až uslyšíš, co jsme včera našli.“

Hiebermeyer vypadal čím dál rozčileněji. Koulel očima, svíral ruku v pěst, pak chvíli napjatě naslouchal hlasu v telefonu a po tváři se mu rozlil výraz úlevy. Kývl na Mariu, ukončil hovor, vykročil k nim a podal si ruku s Jackem i Costasem. „Už jsem si myslel, že vás budu zbytečně okrádat o čas.“ Hlas měl lehce ochraptělý napětím, které ještě podtrhávalo jeho německý přízvuk. „Tomu by člověk nevěřil. Včera jsem na chvíli vyšel ven, abych ti zavolal, a už nás nechtěli pustit zpátky.“

„Připraveni?“ otázala se Maria. Upravila si tašku na rameni, zacvakla popruh v pase a otočila se k rampě. „Našli jsme s Mauricem výbornou zkratku, ale je trošku složitá. Musíme vyjít z naleziště a ponořit se do zadních uliček. Je to asi dvě stě metrů na západ odsud, u vchodu nás budou čekat.“ Pak jí padla do oka Costasova brašna s fotoaparátem. „A hlídejte si cennosti. Nezapomínejte, kde jsme.“

7

O dvacet minut později stáli před nízkými dveřmi na konci tmavého průchodu v moderním městě Ercolanu. Polední slunce nabralo na síle, a tak se raději zdržovali ve stínu u zdi. Naskytl se jim pohled nápadně připomínající vykopanou ulici ve starodávném Herculaneu o několik stovek metrů dál a Jack na zlomek vteřiny ztratil jistotu, jestli je v přítomnosti či minulosti. Do reality ho vrátila plechová ozvěna skútru uhánějícího sousední ulicí a také zřetelně soudobé pachy, jež se kolem nich linuly. Kraje ulice byly poseté odpadky a ve výklenku u dveří se válely použité injekční stříkačky.

„Koukejte se pod nohy,“ varovala je Maria. „Je to oblíbené místo zdejších feťáků.“

„Opium,“ pravil Costas. „Plus ça change.“

Maria na něj vrhla tázavý pohled. „Až jindy,“ řekl Jack. „Máme vynikající novinky. Našli jsme úžasnou věc. Ale teď jsme tady a musíme využít každou chvíli.“

Dveře se otevřely a vyšel z nich ozbrojený strážný. Hiebermeyer mu cosi řekl lámanou italštinou a muž si podezíravě změřil Jacka s Costasem. Zavrtěl hlavou, neochotně si vzal povolení, jež mu Hiebermeyer podal, vytlačil ho zpátky do uličky a zavřel mu dveře před nosem.

„A takhle je to tady pořád,“ procedil Hiebermeyer zaťatými zuby. „Vždycky nastoupí nový hlídač a musí si prohlídnout papíry. Pak přijde s tím, že si tady to povolení nechají a já ať si zajdu pro nové na církevní správu v Neapoli. Trvalo mi dva týdny, než pustili Mariu dovnitř.“

„Jak to můžeš vydržet?“ podivil se Costas.

„Hlavní zásadou je trpělivost,“ vysvětlil mu Jack. „Učí se to už v úvodním kurzu archeologie.“

„Neumím si představit, jak jsi zrovna ty mohl složit zkoušku, Jacku.“

„Podplatil jsem Maurice, aby na ni šel za mě.“

Dveře se znovu otevřely a strážný pohodil hlavou. Hiebermeyer se shrbil a vstoupil dovnitř, ostatní za ním. Ocitli se na malém šedivém dvorku a ozbrojenec máchl samopalem k dalšímu vchodu. Costas se mu zadíval do očí a muž ztuhl.

„Nech toho,“ pošeptal mu Jack, chytil ho nad loktem a rychle ho vedl za Mariou a Hiebermeyerem k druhým dveřím. Strážný zůstal chvíli přikovaný k zemi, vzápětí se však vzdálil. Prošli vchodem do další úzké uličky.

„Já myslel, že jsi tady za hvězdu,“ zavrčel Costas na Hiebermeyera. „Věhlasný zahraniční archeolog, který přiletěl z Egypta, aby pomohl při vykopávkách jednoho z nejdůležitějších světových nalezišť.“

„Tak se to jeví zvenčí,“ odvětil Hiebermeyer tlumeným hlasem. „Ale stačí vejít do těchhle dveří a všechno se změní. Vždyť oni sem nepouštějí ani filmaře. Tohle místo je už dvě stě let zavřené a někdo zjevně chce, aby to tak zůstalo.“

„Žádná z vil není přístupná veřejnosti?“

„Po obrovském mezinárodním nátlaku před pár lety malou část s pompou otevřeli. Vchod jsme míjeli cestou. Lidé se poprvé můžou podívat na vykopávky z osmnáctého století. Udělali z toho velkou show, dokonce z Londýna pozvali prince Charlese, aby přestřihl pásku. Neumíte si představit, kolik vědců a filantropů se to tady už snažilo rozhýbat. Ale z našeho pohledu má ten údajný pokrok svoje výhody i nevýhody. Umožnil úřadům vylíčit obraz obrovského úspěchu a odvrátit pozornost od potřeby pokračovat v bádání.“

„Takže bez zemětřesení, které před měsícem otevřelo novou chodbu, tady dneska nejsme,“ konstatoval Costas.

„Ani náhodou.“

„Díkybohu za přírodní katastrofu.“

„To by se dalo říct o celém tomhle místě.“

„Je to zvláštní,“ hlesla Maria, když došli na konec uličky. „Připadá mi, že jim tady strašně vadíme a všemožně se nám snaží zkomplikovat život. Mauricovi trvalo celou věčnost, než se mu podařilo dostat dovnitř sací ventilátor k vyčištění tunelu. V tiskových zprávách přitom Maurice vynášejí do nebes. Píše se o něm ve všech místních novinách. Když už se konečně prodereme dovnitř, jako by chtěli, abychom doopravdy něco našli, ale jen proto, aby to tady pak mohli zavřít nadobro.“

„A to je právě stadium, kterého jsme teď dosáhli,“ dodal Hiebermeyer. „Cítím v kostech, že tohle je naše poslední návštěva a příště už nás sem nepustí. Za pár minut uvidíte proč. Pojďte za mnou. A chovejte se slušně.“ Zavedl je za roh do hlubokého příkopu pod širým nebem, který připomínal základovou jámu pro velký dům. Stěny tvořila šedá sopečná hlína jako v Herculaneu, z níž vykukovaly občasné části starověkého zdiva a také jeden sloup římského typu. U bednění na druhé straně jámy pracovala skupinka dělníků, na niž dohlížela jakási žena s blokem, v jiném rohu pokuřovali dva členové ozbrojené ochranky. Když je spatřili, chopili se samopalů a podezíravě si je měřili. Hiebermeyer se zdvořile uklonil a chvatně vedl své družstvo napříč výkopem. „Stráže tady jsou proto, aby naleziště někdo v noci nevykradl.“

„Blbost,“ utrousil Costas. „Ty gorily vypadají, jako by je naverbovali z místní mafie.“

„Ne tak nahlas,“ požádala ho Maria úpěnlivě. „Za vším stojí nějaká vyšší moc a já nemyslím, že je to zrovna mafie.“ Ujala se vedení a mířila kolem hromad starého zdiva k dřevěné stavbě na druhém konci jámy, jež zřejmě zakrývala nějaký vchod. Když procházeli kolem dělníků, všichni krátce vzhlédli, žena je však okázale ignorovala.

„Náš strážný anděl z církevní správy,“ zamumlal Hiebermeyer.

„To nás ani nepřivítá?“ otázal se Costas.

„Nepřichází v úvahu. Má přísný zákaz bratřit se s nepřítelem.“

„Doktorka Lisa D’Agostinová,“ zašeptal Jack. „Byla v Římě, když jsme ve Vatikánu žádali o povolení vstoupit do tajné komory v Titově oblouku.“

„Přesně tak,“ zadrmolil Hiebermeyer. „Pracuje pro státní archeologický úřad, nejen pro místní správu. Oboru určitě rozumí, ale někdo jí zakázal mluvit.“

„Že by kámoška, Jacku?“ prohodil Costas.

„Ehm, trochu se známe.“ Poočku se podíval na Mariu a pak se rychle obrátil na Hiebermeyera. „Chodí s vámi do tunelu?“

„Oficiálně ne. Úřady se bojí zřícení. To je taky formální důvod, proč odmítají schválit odkrytí celého naleziště. Další hloubení by zvýšilo riziko zborcení a ohrozilo moderní město nahoře. Jednodušší je chodbu na dalších dvě stě let zapečetit.“

„A neoficiálně?“

„Včera, když jsme našli to, co chtěli, vlítla dovnitř s partou dělníků. Nejspíš to v době naší nepřítomnosti chtěli vynést ven. Ale nebyla s námi, když jsme zašli dál do tunelu, a brzy pochopíte, proč se o to nepokusili sami.“ Hiebermeyer uchopil zámek na dveřích dřevěné stavby a mávl na jednoho ze strážných. „Musíme počkat, až nám ochranka odemkne,“ zavrčel. „Další zdejší rituál.“ Muž si ho všiml, ale ostentativně pokračoval v rozhovoru s kolegou. Dělníci spustili pneumatické kladivo, takže nebylo slyšet nic jiného. „Stráže přesně vědí, co chci. Ale dávají si načas.“

„Vítejte v Domě papyrů,“ prohodil Costas trpce.

„Nevěděl jsem, že to bude taková hrůza,“ zahučel Jack.

„Jsou tu i vynikající archeologové a mám pár známých na církevní správě,“ pokrčil rameny Hiebermeyer. „Dělají, co můžou. Ale bojují proti systému. Někteří se v něm pohodlně zabydlí a nechají se jím pohltit. Jiní to odmítnou a doplatí na to.“

„Myslíš životem?“ zeptal se Costas přiškrceně. „Fakt se to tady dělá?“

„Tak horké to zas není, i když občas se stane bouračka nebo se potopí loď. Obvykle je to ale přízemnější. Vyhrůžky, úplatky, zastrašování, falšování osobních finančních záznamů. Člověka tady není těžké srazit na kolena, pokud je poctivý.“

„Pokud je poctivý,“ zopakoval Costas a potřásl hlavou.

„Někteří se dostanou až na vrchol a vydrží tam,“ uklidnil ho Hiebermeyer. „A šéfová církevní správy k nim naštěstí patří. Kdyby nám i přes všemožné tlaky nedala zelenou, nejsme tady. Nemusím vám zdůrazňovat, že má svoji vlastní ochranku, ale to není mezi vysokými činiteli v Neapoli nic zvláštního.“

„Pořád nechápu, co může mít mafie s tím nalezištěm v plánu,“ prohodil Costas.

„Těžko říct. Já si ani nejsem jistý, že v tom opravdu jede mafie. To se totiž nedá poznat. Jako by o tom nikdo nevěděl, člověk se může leda dohadovat. Nejde tu jen o obchod s kradenými starožitnostmi a že tady bují, na to vemte jed. Jde i o obrovské peníze spojené s archeologickou turistikou.“

„Když je řeč o archeologii, jak to tady vlastně bylo?“ zajímal se Costas.

„Všechno začalo v roce 1750.“ Hiebermeyer náhle ožil. „Tehdy převzal vykopávky v Herculaneu švýcarský vojenský inženýr Karl Weber. Několik týdnů předtím tu jeden studnař objevil mramorovou podlahu, možná zrovna v místě, kde se právě nacházíme. Nakonec to tady všechno rozkopali a Weber si uvědomil, že našli ohromnou vilu, jaká nemá v okolí obdoby. Byla to pokladnice plná soch, mozaik a dalších vzácností. Potom začali nacházet zuhelnatělé svitky. V první chvíli si neuvědomili, co to je, a někteří kopáči je dokonce používali k rozdělávání ohně. Pak jim ale došlo, že je to papyrus. Nakonec se zjistilo, že většina svitků, které se daly přečíst, pochází z knihovny obskurního myslitele Filodema.“

„Kterého si zřejmě vydržoval bohatý majitel domu,“ poznamenal Jack. „Jako filozofujícího maskota. Ve vzduchu ovšem vždycky visela otázka, jestli tu nebyla i nějaká latinská knihovna.“

„A tunel odhalený zemětřesením, kam právě jdeme?“

„Je to jedna z prvních chodeb vedoucí k vile, kde byla nalezena ta knihovna. Uzavřeli ji ještě v dobách, kdy to tu řídil Weber.“

„Tušíme proč?“

„To musíme teprve zjistit.“

„A čí ten dům vlastně byl?“ vyzvídal Costas dál.

„V tom právě spočívá krása období před výbuchem sopky,“ odpověděl Jack. „Od římských historiků – Tacita, Suetonia, Plinia a dalších – známe jména řady aristokratů. Domníváme se, že dům patřil člověku, který se jmenoval Calpurnius Piso a pocházel z významné římské rodiny. V Herculaneu se našla jeho bronzová bysta a vila plně odpovídá zjištěním o jeho zájmech a vkusu.“

„Což mi připomíná první věc, kterou vám chci ukázat,“ rozzářil se Hiebermeyer. „Část zdi ze ztuhlého bláta se zhroutila, což církevní správě napovědělo, že zemětřesení nebude bez následků. Je to tamhle, můžeme se podívat, než pan hlídač laskavě dokouří.“

Vykročili kolem skupiny dělníků, kteří nyní odklízeli kusy kamenných slepenců, až došli k mezeře ve stěně příkopu. Žena s blokem kousek opodál chvatně hovořila do mobilního telefonu. Jack se snažil zachytit její pohled, ale neuspěl. „Potrvá měsíce, než odsud všechno odklidí,“ pošeptal mu Hiebermeyer, zatímco procházeli rumištěm. „Budou to zase schválně zdržovat. Někdo z opravdu vysokých míst by naleziště hrozně rád uzavřel, a já se obávám, že se mu to nakonec podaří.“

„Třeba se proti tomu dá něco dělat,“ hlesl Jack.

„Působí tady tři ohromné síly,“ pokračoval Hiebermeyer tiše a setřel si pot z čela. „První je sopka. Druhá mafie, organizovaný zločin.“

„A třetí církev,“ doplnil Jack.

„Správně.“

„Docela výbušná směs,“ usoudil Costas hlasitě a vzápětí se rozkašlal. Všiml si totiž, že žena s blokem se podívala jejich směrem.

„Ve srovnání s tím je archeologie v Egyptě hračka pro děti,“ utrousil Hiebermeyer. „Někdy mám dojem, že ti nahoře touží po další erupci, aby to tady mohli zabednit navždycky. Ztráty mnoha životů, archeologických objevů i peněz z turistiky by byly ničím ve srovnání s tím, co by se tu mohlo najít. Nemám ponětí, oč tu běží, ale někdo má z něčeho strach. Myslím, že někdo mocný v církvi se obává velkého odhalení, nějakého starodávného dokumentu, který by mohl ohrozit jejich moc. Jen se podívejte, kolik obstrukcí nastalo v Izraeli po objevení Svitků od Mrtvého moře. Další pyroklastický proud z Vesuvu by hrozbu navždy zneškodnil.“

„Doufejme, žes toho našel dost, aby se dveře hned nezabouchly.“

„Budeš zírat, co jsme objevili,“ zašeptal Hiebermeyer a naléhavě se na něj podíval. „Věř mi.“ Když došli ke stolu s bezpečnostní výstrojí, otočil se a nahlas řekl: „Helmy na hlavu. Předpisy jsou předpisy.“

„V Neapoli nějaké platí?“ podivil se Costas provokativně. Žena s blokem se znovu ohlédla a Jack zpražil řeckého kolegu pohledem. Nasadil si oranžovou přilbu a ostatní ho napodobili. Poté se společně shrbili pod převis dutiny hluboké asi pět metrů, jejíž strop se svažoval, takže si Maria na druhém konci musela dřepnout. Costas se namáčkl vedle Jacka a položil ruku na drsný strop.

„Tvrdý jako kámen.“

„To musela být hrůza vykopávat.“

„Tady to je.“ Hiebermeyer tiskl hlavu ke stropu: helma mu byla velká a vyčnívaly mu z ní uši. Costas se snažil na něho nedívat a soustředit se na geologii, proto zaměřil pohled stejným směrem jako ostatní. Ze zkamenělé hlíny před nimi vystupovala ohlazená deska zdiva, na jejímž leštěném bílém povrchu se vyjímaly modré a zelené žilky.

„Cipollino,“ zamumlal Jack a znalecky pohladil kámen. „Eubojský mramor z Řecka. Velice pěkný. Na téhle vile se opravdu nešetřilo.“

Hiebermeyer zapnul svítilnu na helmě a okamžitě uviděli, že na desce je jakýsi nápis. Dělil se do tří řádků a jeho tučná tiskací písmena byla vyrytá hluboko do mramoru.

HBOYΛHKAIOΔHMOΣΛEYKIONKAΛΠOPNION

ΛEYKIOY YION ΠEIΣΩNA

TONAYTOKPATOPAKAIΠATPΩNATHΣTIOΛEΩΣ

„To je řecky!“ vyhrkl Costas.

„Podobné proklamativní nápisy nacházíme i v Egyptě z dob před Římany, kdy tam vládli Řekové,“ vysvětlil Hiebermeyer. „Městská rada i občané uznávají, že Leukios Kalpornios Peison, syn Leukiův, je vládcem a patronem města.“

„Vládce a patron,“ hvízdl Costas. „Kápo místní mafie?“

Jack se usmál. „Stejné nápisy najdete i v Řecku. Calpurnius Piso byl římským místodržitelem na ostrově Samothráké v Egejském moři. Nejspíš si to odsud přivezl na památku.“

„Lodí plnou soch a dalších uměleckých předmětů,“ podotkla tiše Maria. „Maurice mi v neapolském muzeu ukazoval, co se tady v osmnáctém století našlo. Je to něco neuvěřitelného.“

„Náš Calpurnius Piso byl pravděpodobně otec nebo dědeček toho, o němž toho víme nejvíc,“ podotkl Hiebermeyer. „Zdá se, že byl oddaný císaři Claudiovi, ale zosnoval spiknutí proti Neronovi, které ovšem nevyšlo. Piso se uchýlil do svého domu, možná téhle vily, kde si podřezal žíly a vykrvácel. To bylo v roce 65 našeho letopočtu, čtrnáct let po Claudiově smrti a čtrnáct let před výbuchem Vesuvu. Nevíme, komu vila patřila v době erupce, ale zřejmě šlo o dalšího člena rodiny, jinak by tady ten nápis už asi nebyl. Snad synovce nebo bratrance, zkrátka někoho, kdo unikl Neronově čistce příbuzenstva po neúspěšném pokusu o atentát.“

„Takže teď máme jasno,“ upřel Jack pohled na Hiebermeyera. „Tohle byl opravdu dům Calpurnia Pisona. Další malý krůček pro archeologii. Gratuluju, Maurici.“

Znovu vyšli ven. Hiebermeyer si sundal helmu a pohodil hlavou k majestátnímu kuželu nad střechami domů. „Negratuluj mi, Jacku. Je to zásluha sopky. Tenhle nápis se odhalil po zemětřesení. Díky němu si místní správci uvědomili, že záchvěvy mohly odkrýt i další věci. A pak si všimli toho vchodu do tunelu.“

„Vypadá to tady spíš jako v Řecku než v Římě,“ podotkl Costas a otřel si prach z rukou. „To mě překvapuje.“

„Jsou tady různé vrstvy,“ objasnil mu Jack. „Nejdříve přišli Řekové, kteří kolonizovali Neapolský záliv, a pak Římané dobyli Řecko a znovu objevili jeho kulturu. Římští generálové vyplenili všechna velká díla z Delf nebo Olympie, a řecké umění se proto začíná vyskytovat v Římě, často jako přílepek zdejších monumentů. Svou kořist si z Řecka přivážejí i bohatí soukromí sběratelé jako Calpurnius Piso – část tvoří mistrovská díla, ale většinou jsou to jen zbytky. Ještě později, v době, o níž je řeč, vyrábějí řečtí řemeslníci zboží přímo pro římský trh, stejně jako se čínští hrnčíři nebo indičtí nábytkáři v devatenáctém století přizpůsobovali západnímu vkusu. To je to, co většinou vidíme v Pompejích a Herculaneu, umělecké předměty řeckého typu, kde jde víc o formu než o obsah.“

„Já se na každou sochu dívám stejně,“ prohlásil Costas rezolutně. „Buď se mi líbí, nebo nelíbí, a na visačce mi nezáleží.“

„To je dobře.“ Jack se zazubil. „Jsi opravdový znalec. Ale tady je třeba porozumět i souvislostem, právě v tom je krása podobných nalezišť. Pochopit, jak Římané chápali umění a jak si ho cenili. Bylo jim jedno, jestli mají dílo starého řeckého mistra nebo jen dobrou reprodukci, protože vždycky šlo koneckonců jen o ozdobu, nic víc. Doopravdy jim záleželo jen na portrétech předků ztělesňujících ctnosti, které zdůrazňovaly kontinuitu rodu, a té si oni ohromně vážili. Takové obrazy si obvykle věšeli do soukromých pokojů, bohužel to byl často vosk na dřevě, takže se nedochovaly. Římané schytali hodně kritiky od historiků umění z viktoriánského období, kteří oslavovali antické Řecko a většinou viděli jen sbírky starověkých soch vytržených z kontextu vystavených v galeriích a muzeích. Připadaly jim jako ukázka nekritického úsudku, nevkusu a vulgarity. Když ale člověk přijede sem, tak vidí, že nic nebylo dál od pravdy. Jestli někomu v té době chyběl vkus, byli to právě Řekové.“

„Což nás plynule přivádí k důvodu, proč jste tady,“ zahlaholil Hiebermeyer a znovu si nasadil svou obří helmu.

„Jsme jedno velké ucho,“ pravil Costas s kamennou tváří a podíval se na Jacka, který však jeho pohled neopětoval.

Strážný se konečně rozhoupal, loudavě vykročil k dřevěným dveřím a s velikou pompou je odemkl. „Největší ztracená knihovna starověku,“ hlesl Hiebermeyer. „A jedna z největších černých děr v archeologii. Až doteď.“

8

Jack se přikrčil za Hiebermeyerem u vchodu do tunelu antické vily. Zdejší chládek byl vítanou úlevou od sluneční výhně venku. Hned před nimi stál metr široký sací ventilátor s elektromotorem, z nějž vycházela pružná rýhovaná trubice vedoucí ven z dočasné dřevěné stavby před vchodem k výpusti umístěné vysoko ve stěně.

„Když jsem odsud včera vyšel, rozhlásil jsem, že je tady nebezpečno, aby sem nikdo nelezl,“ vysvětlil jim Hiebermeyer. „Uvnitř se opravdu tvoří toxické plyny – metan a oxid uhelnatý. Většina pochází z organického materiálu, který se začíná rozkládat, jak sem po otevření chodby proniká víc kyslíku.“

„Ale mrtvoly tady nejsou, že ne?“ špitl Costas s nadějí v hlase.

„I kdyby byly, zůstaly z nich jen kostry, nebo popel,“ odvětil Hiebermeyer. „Pravděpodobně.“

„Jak dlouho musíme čekat?“ zeptala se Maria.

„Počkáme ještě pár minut, pak vezmeme ventilátor dovnitř a zase ho zapneme, až dojdeme k mříži.“

Jack se odmlčel. „Pokud se nepletu, je to poprvé od Kartága, kdy kopeme společně.“ Obrátil se na Costase. „My tři jsme spolu studovali a sbírali zkušenosti u týmu UNESCO v Kartágu. Já se potápěl ve starověkém přístavu, Maurice zmizel v díře v zemi a Maria zaznamenávala nápisy.“

„Připadám si tady jako do počtu,“ zabručel Costas.

„Myslím, že tě můžeme přijmout do klubu.“ Jack dloubl Hiebermeyera, který si Costase měřil přes své kulaté brýle, vlasy měl rozcuchané a tvář umouněnou od hlíny. Jack měl co dělat, aby se nerozesmál. „Maurice našel zbytky velké bronzové pece, přesně jak ji popsali Římané, první jednoznačný důkaz, že obyvatelé Kartága obětovali děti. Byla to fantazie.“

„Fantazie,“ zopakoval Costas ponuře. „Dětské oběti. A já naivka si myslel, že jsme to nechali za sebou u Toltéků v Mexiku.“

„Minulost má i svoje stinné stránky,“ mínil Jack. „Člověk musí brát věci tak, jak jsou.“

„No jo, no jo,“ odtušil Costas. Podíval se do tmavého zákoutí uzavřeného bránou a pak znovu na Jacka. „Takže jaké rozkoše nás čekají tady?“

„Byl jsi někdy v Gettyho vile?“

„Myslíš v Malibu? V Kalifornii? Jasně,“ odpověděl Costas zamyšleně. „Byl jsem tam na školním výletě. Antický sloh, spousta soch. Obří bazén, odkud jsme lovili mince.“

Hiebermeyer zvedl oči a Jack se znovu usmál. „Tohle místo posloužilo jako předloha pro Gettyho vilu.“

Costas se pochybovačně zadíval do černé díry, jež se před nimi prostírala. „To mě podrž.“

„Pojďme dál,“ zavelel Hiebermeyer. Zvedl ventilátor a vykročil s ním v náruči, výfuková trubice vlála za ním. Jack a ostatní se vydali v jeho stopách a po několika metrech je chodba docela obklopila. Byla úzká na šířku roztažených paží a tak nízká, že se Jack mohl stěží narovnat. Stěny pokryté stopami dlát a krumpáčů připomínaly starou důlní šachtu. Jackovi připadalo, jako by se vracel do 18. století a viděl naleziště očima prvních kopáčů, kteří si razili cestu blátem tvrdým jako kámen, a inženýra Karla Webera hledajícího orientaci v podzemním bludišti, které jeho muži vyhloubili při honbě za kořistí. Jack následoval Hiebermeyera za roh a náhle se setmělo. „Tady ještě není elektrika,“ zasténal Hiebermeyer. „Můžete si zapnout lampy.“

Jack ho poslechl a posvítil si dopředu. V příští chvíli se zajíkl a úlekem uskočil. Ze stěny tunelu přímo před ním čněla hlava Anubise se vztyčenýma ušima a vzdorným čenichem, přesně jak jej Hiebermeyer s Mariou předchozího dne spatřili.

„Tohle je druhá lahůdka, kterou jsem vám chtěl ukázat.“ Hiebermeyer položil větrák před sebe a otočil se dozadu. „Zásadní nález a přesvědčivý důkaz pro církevní správu, jak jsem vám o tom říkal. Přesně po tomhle toužili. Je to bomba pro média. Vidíte, už rozšířili výklenek kolem sochy a ještě dneska ji chtějí vyjmout. Zítra ráno bude na všech titulních stranách. A tunel se může uzavřít. Napořád.“

„Fantazie.“ Jack se stále nezbavil ohromení a opatrně položil ruku na nos sochy. „Jednoho z nich našli v hrobce krále Tutanchamona,“ prohodil ke Costasovi.

„Ten byl aspoň tam, kam patří. V Egyptě,“ zamumlal Hiebermeyer.

„Vítal zesnulé v záhrobí a doprovázel je na jejich pouti,“ vysvětlila Maria zezadu. „Tak mi to alespoň říkal Maurice.“

„To se mi přestává líbit,“ zabručel Costas. „Neříkali jste, že mrtvoly tady nebudou?“

Jack nadzvedl helmu a podíval se kolem nosu šakalího boha do temnot o kus dál. Měl pocit, jako by 18. století náhle uvolnilo místo mnohem starší minulosti, jež vyskakovala ze zdí jako Anubisova hlava. Také větřil nebezpečí. Pár metrů za sochou přehrazovala tunel provizorní kovová mříž s cedulí PERICOLO a velkým symbolem umrlčí lebky. Hiebermeyer odemkl zámek na mříži a vnesl ventilátor dovnitř. Zapnul jej a rozzářilo se rudé světlo doprovázené tichým elektronickým předením.

„Tak to by bylo,“ oddechl si. „Věřte nebo ne, prodlužovačka opravdu funguje. Máme elektriku.“ Podíval se na digitální ukazatel na zadní straně větráku. „Zhruba za deset minut by se měl tunel před námi vyčistit až k místu, kam jsme se dostali včera. Tam chodba končí u další zdi. Až světlo zezelená, poneseme ventilátor dál, dokud se čidlo znovu nerozzáří červeně.“ Pohlédl na Jacka a tiše prohodil. „Mohl jsem to nechat zapnout, než jste přijeli, ale nechtěl jsem dát nikomu příležitost proklouznout dovnitř. Zdá se, že naše přítelkyně z církevní správy se spokojí s Anubisem. Je jím úplně posedlá.“

„To by odpovídalo,“ odtušil Jack polohlasem. „Znal jsem Lisu jako zapálenou egyptoložku. Římská archeologie ji nikdy moc nebrala, ale něco ji sem přitáhlo zpátky. Znáte to, rodinná pouta.“

„Znáš ji celkem dobře, co?“ prohodila Maria.

„Kdysi snad, ale to je minulost.“

Hiebermeyer si posunul brýle ke kořeni nosu. „Pro úřady je hlavní, že hledání přineslo výsledky, a průzkum, který tady teď děláme, je na vedlejší koleji. Nakonec celou věc vyhodnotí jako nebezpečnou a znovu to tu zavřou. Ostatně, nebudou daleko od pravdy.“

„Jaké je riziko?“ zeptal se Costas.

„Ehm, chodba není podepřená a hrozí další záchvěv země. Navíc je tu plno jedovatých výparů. A taky by mohl vybuchnout Vesuv, což by pro nás znamenalo rozdrcení, udušení a zpopelnění.“

„Archeologie,“ ucedil Costas znechuceně. „A kvůli tomu jsem odmítl lukrativní místo v CalTechu. Dům na pláži, surfování, martini s ledem.“

„Nebo nás může oddělat mafie,“ doplnila Maria.

„Výborně. To je třešnička na dortu.“ Costas vzdychl a pak se znovu podíval na Anubise. „Myslel jsem, že v době Římanů už tyhle egyptské krámy vyšly z módy. No, jak jste se bavili o tom Calpurniovi, co mu to tu patřilo. Nemělo by být všechno řecké?“

„Sběratel Warhola nemusí nutně vyhodit rodinnou sbírku starých mistrů,“ objasnila mu Maria.

„Když se to tak vezme, starověký Egypt představoval vrchol módy,“ přidal se Jack. „Egypt byl poslední z dávných významných bašt připojených k Římu. Stalo se to po porážce Kleopatry v roce 31 před naším letopočtem. Většina obelisků, které dnes vidíme v Římě, třeba ten na náměstí svatého Petra, přivezli do země první císaři. Hodně se to podobalo drancování Řecka. Každý chtěl mít doma svůj kus.“

„Barbaři,“ utrousil Hiebermeyer. V té chvíli se sací ventilátor rozzářil zeleně a vypnul se. Hiebermeyer ostatním pokynul, Jack s Costasem zvedli vroubkovanou hadici a vydali se za ním, Maria v těsném závěsu. Před nimi se táhla temná chodba osvětlená jen mihotavými paprsky jejich čelových lamp. Jack byl zvědavý, kdy ten pocit přijde, a nyní se skutečně ocitl v místě, kde si připadal naprosto odříznutý od vnějšího světa a postup dopředu přestával být otázkou jeho vlastní vůle, ale tunel ho do sebe začal sám vtahovat. Jako by je jedovatý vzduch protékající kolem nich uzavřel v jakémsi pouzdře, jež mohlo každou chvíli explodovat a strhnout je do víru minulosti. Postupovali neochvějně dál a hlučně táhli hadici za sebou. Chodba byla delší, než se původně zdálo, a vedla hluboko do nitra vily, mnohem dál než tunely, které Jack viděl ve Weberových plánech. Asi po třiceti metrech dorazili na konec, k tmavé prasklině ve zdi, kde se předchozího dne zastavili Maria s Hiebermeyerem. Jack zřetelně viděl vrypy z 18. století a prohlédl si je zblízka. Některé z nich brázdily skálu, nikoli ztuhlou hlínu. Tunel zřejmě končil u nějaké stavby, kamenného vchodu. Hiebermeyer pozvedl ventilátor do pukliny a znovu jej zapnul. „Sice svití zeleně, ale stejně ho nechám pět minut běžet. Jistota je jistota.“ Pohlédl na Jacka. „Sem jsme se dostali těsně předtím, než jsem vylezl ven a zavolal ti. Ale nejdřív jsem se koukl dovnitř.“

„Už se nemůžu dočkat.“ Jack se ohlédl do chodby, odkud problikávalo slabé světlo a ozývaly se hlasy, po chvíli i ryk elektrického nářadí. „Nepůjdou za námi?“

„Pochybuju,“ uklidnil ho Hiebermeyer. „Rozšiřují průchod, aby mohli vytáhnout Anubise. Ani naše hlídačka se neodváží za tu mříž.“

„Třeba si myslí, že je to tady prokleté,“ mumlal Costas. „Možná se bojí Anubise.“

„Kdyby o nějaké kletbě věděli, určitě by si to nenechali pro sebe,“ namítl Hiebermeyer. „Jinak přece využili všech klacků, které nám mohli naházet pod nohy. Patříme do jejich hry. Udělali symbolické gesto, aby mohli říct, že se sice snažili ze všech sil, ale místo je bohužel příliš nebezpečné.“

Země se jako na povel otřásla a do vzduchu vylétl prach. Záchvěv velice rychle pominul, o jeho příčině však nemohlo být pochyb. Hiebermeyer vytáhl oscilátor, přitiskl jej k boční stěně a pak zamručel. Na okamžik se rozhostilo ticho, potom se Maria tiše rozkašlala a všichni si nasadili respirátory.

„Možná mají pravdu,“ pravil Costas. „Je tu ještě něco k vidění, Maurici? Co by stálo za to. Jinak se otočím a jdu.“

„Na to už je trochu pozdě,“ pravil Hiebermeyer a podíval se na Jacka. „Nerad to přiznávám, ale pomalu začínám rozumět razičům chodeb z osmnáctého století. Člověk se tady dole radši moc nezdržuje. Nejsme tady kvůli důkladným vykopávkám, spíš bych to viděl na rychlou archeologickou ofenzívu.“

„Nebudu se hádat,“ řekl Jack.

„Když teď máme trochu času, co to opium?“

„Nebudeš věřit, co jsme našli ve vraku lodi.“

V té chvíli se ozvalo zavrčení a po něm kletba. „Myslím, že tady něco je.“ Costas, který opatrně předešel ostatní, stál nyní v zubaté díře na konci tunelu. „Snad další socha.“ Kolegové k němu rychle vykročili a jejich svítilny se sbíhaly k místu, kde otřes půdy uvolnil část stěny. Uvnitř dutiny ležela na břiše lidská postava v životní velikosti. Jednu ruku měla nataženou, druhou složenou pod hrudníkem, nohy směřovaly ke vchodu. Byla nahá, ale zahalená zuhelnatělou vrstvou ukrývající to, co bylo vespod.

„Tohle se určitě objevilo až teď,“ hlesl Hiebermeyer. „Při tom otřesu před chvílí. Včera to tedy vidět nebylo.“

Jack poklekl, prohlédl hlavu a pak se zaměřil na drobnou dírku těsně pod okem. Uvědomil si, že postava je dutá jako bronzová socha, neviděl však žádný kov ani vrstvu rzi. Chvíli uvažoval a pak znovu vzhlédl. „Ať se propadnu,“ zaklel.

„Co to je?“ zajímal se Costas.

„Vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěl o mrtvolách v Pompejích, které se uchovaly jako duté odlitky ve zkamenělém popelu?“

Costas se zatvářil užasle. „Nechceš mi doufám říct, že to je jedna z nich, že ne?“ Udělal krok zpátky.

„Až na to, že není konzervovaná v popelu,“ podotkl Hiebermeyer. Přistoupil k Jackovi, vytasil starou odřenou lopatku a z místa vedle těla vydloubl vzorek černého materiálu. „Zvláštní. Je obalená něčím zuhelnatělým a vláknitým.“

„Panebože,“ vydechl Jack. „Máš pravdu. Vidím tu překřížené nitky. Možná šaty.“ Podíval se na Hiebermeyera, který na něj upřel významný pohled. Jack se znovu zamyslel a cítil, jak mu klesá čelist. „To nejsou šaty,“ zamumlal. „Papyrus.“

„A počkej, až uvidíš, co je vevnitř,“ zašeptal Hiebermeyer a namířil lopatkou do praskliny ve zdi.

„Svitky?“ šeptla Maria. „Ten muž ležel v papyrových svitcích?“

„Vysypaly se z místa před námi,“ odpověděl Hiebermeyer. „Vypadá to, že padl přímo do lůžka ze svitků, a když přišel výbuch, přikryly ho. Když v osmnáctém století našli Filodemovu knihovnu, kolem se válela spousta svitků, jako by se s nimi někdo snažil uprchnout.“

„Nebo je horečně prohlížel a hledal něco drahocenného, čeho se chtěl před útěkem zmocnit,“ nadhodila Maria.

„Doufejme, že tyhle knihy byly jen další z Filodemových řeckých spisů,“ zahučel Jack, „a ne ta ztracená latinská knihovna.“

Costas natáhl ruku a opatrně se dotkl ležícího těla na rameni. Celý útvar se zachvěl a v příští chvíli zmizel v oblaku prachu. Costasův prst zůstal za naprostého ticha zapíchnutý ve vzduchu.

„Páni,“ vydechl.

Hiebermeyer zaúpěl.

„No nic,“ vzdychl Jack. „Agamemnonův syndrom.“

„Co?“

„Když Heinrich Schliemann vykopal v Mykénách naleziště z doby bronzové, vyzvedl z královské hrobky pozlacenou posmrtnou masku a tvrdil, že pohlédl do tváře krále Agamemnona. Možná opravdu něco viděl, nějaký prchavý záblesk pod maskou. Vzpomínáte na Atlanidu, na tu strašidelnou postavu býka na oltáři? Člověk někdy opravdu vidí duchy.“

„A podívejte, co je pod tím,“ vyhrkl Hiebermeyer vzrušeně. „To je vědecky vzato mnohem zajímavější.“ Shrbil se nad místo, kde předtím ležela hlava, vytáhl hadřík na čištění brýlí a jemně smetl prach. „Je to lebka,“ oznámil. „Taky částečně zuhelnatělá, ale zdá se, že vydrží. A vidím i obratle a žebra.“ Vložil prst do tmavé lepkavé hmoty pod lebkou a přičichl si, zprvu ostražitě, pak zhluboka. Najednou se zakuckal a ztěžka polkl. „Úžasné,“ zachraptěl a otřel si prst o stěnu. „U mumie jsem to ještě nikdy neviděl, i když už jsem si na pár sáhl.“

„Co to je?“ zeptal se Costas. „Nějaká pryskyřice, smůla?“

„Jsi blízko.“ Hiebermeyerovi se svezly brýle po nose a on je umazaným prstem vrátil na místo, takže mu mezi očima zůstala tmavá šmouha. Celý rozzářený se podíval na Costase. „Když se rozpoutalo peklo, svitky okamžitě zuhelnatěly, ale muselo v nich něco být, nějaká pryskyřičná konzervační látka, díky níž zuhelnatělá hmota vytvořila odlitek kolem těla. Ten bránil přístupu kyslíku, takže maso neshořelo na troud, ale uvařilo se.“

„Zaživa,“ hlesla Maria.

„Chce říct, že ten chlápek se prostě roztekl,“ dodal Jack a pohlédl na Costase.

„To ne.“ Costas odvrávoral k protější stěně tunelu. „A on do toho ještě strká ruku!“

Hiebermeyer znovu pozvedl prst a obřadně se na něj zahleděl. „Úplná fantazie. Nejspíš v tom byl i mozek. Perfektní materiál pro analýzu DNA.“

„Maria se přisunula k místu, kde muž míval nohy, podívala se zblízka, pak se bokem přikradla k Hiebermeyerovi a nahlédla do hrudního koše. „Hele! Má zlatý prsten!“ vyhrkla. Hiebermeyer se také zaměřil na prstní kůstky zkroucené pod hrudí, jako by se muž ve smrtelné agonii chytil za prsa. „Je to pečetní prsten,“ všiml si Jack. „Ten chlap sloužil císaři.“

„Se slovem ‚chlap‘ bych byl opatrný,“ zamumlal Hiebermeyer klečící s rukama v bok. „Na té kostře je něco divného. Hodně divného. Některé kosti by člověk u muže očekával mohutnější, navíc to zakulacení obličeje a neobvyklé rozšíření v pánevní oblasti. Není to žena, ale nemá k ní daleko. Zvláštní.“

„Měli přece eunuchy, ne?“ podotkl Costas.

„Zajímavá myšlenka,“ hlesl Jack. „Začátkem čtvrtého století našeho letopočtu se císař Konstantin Veliký obklopil eunuchy a totéž pozorujeme i u pozdějších byzantských panovníků. Eunuchové byli považováni za ideální tajemníky a státní úředníky, protože u nich nehrozila přehnaná ctižádostivost a bezohlednost. I dřívější císaři je měli. Podle některých odborníků byl eunuchem i Claudiův propuštěnec Narcissus.“ Na chvíli se odmlčel a pak tiše, jakoby sám pro sebe dodal: „Ale to je vyloučeno. Narcissus byl zavražděn v roce 54, kdy Claudia otrávili. Čtvrt století před výbuchem Vesuvu. Kolem byli jiní eunuši. Celá tahle oblast přitahovala podivíny, zrůdy a cvoky, kteří sem přišli pro pobavení bohatých, nebo mrzáky a další nešťastníky hledající úlevu v sirných výparech na Flegrejských polích. To byla odvrácená strana zdejšího života v římském období, žádná turistická idylka.“

„Ať to byl kdokoli, možná zemřel jako císařův propuštěnec, ale rozhodně se narodil jako otrok.“ Hiebermeyer se přesunul k nohám kostry a pak se vrátil k ventilátoru u vchodu před nimi. „Na kotnících má zahojené zhmožděniny od okovů. Řekl bych, že v době smrti byl stařec. Na svou dobu se dožil úctyhodného věku, možná osmdesáti nebo dokonce devadesáti let. Ale jako kluk si prožil svoje.“

„Nejdřív železa, pak kastrace a nakonec tohle,“ zahučel Costas, jenž úmyslně odvracel oči od lesklé černé hmoty pod kostrou. „Snad si mezitím aspoň něco užil.“

„Konec asi přišel celkem rychle,“ podotkl Hiebermeyer a seškrábl lopatkou trochu černého materiálu, který nasypal do malé lahvičky. „V prudké vlně horka stačilo jedno nadechnutí a bylo po vás. Ani byste si to pořádně neuvědomili.“

„Musel tušit, že se něco děje.“ Costas se znovu přinutil podívat na mrtvého. „Sopka přece vybuchovala celé hodiny.“

„Ano, ale pyroklastický proud, který vymazal Herculaneum z mapy, přišel zčistajasna. Hnal se z hory v ohnivých prstencích tak rychle, že to žádný z Římanů v životě neviděl. Erupce znamenala strašlivou katastrofu, ale ne nutně rozsudek smrti. Jenže tady nastala opravdová apokalypsa. Nikdo z Herculanea nevyvázl živý.“

Jack si začal uvědomovat zdejší vůně, nejen povědomý zápach prachu a starých hrobek, ale puch nedávné smrti, železité aroma krve a živočišného strachu. Tunel na okamžik jako by ztratil svou pevnost a proměnil se v otevřený jícen smrti, který kdysi pohltil tohoto nešťastníka, v hrůzyplné místo, jež se přitom ještě před chvílí jevilo jako svatyně krásy a nádherný výraz svobody a víry. Jako by se chodba ani po dvou tisíciletích nemohla vzpamatovat z následků tehdejšího šoku a stále v ní přetrvávalo zlověstné chvění. Jack krátce zavřel oči a pak zamířil za Hiebermeyerem k tmavému vchodu. Ohlédl se do míst, kde ze stěny stále slepě zírala Anubisova hlava, a v dálce zahlédl sotva viditelné mihotavé světlo. Slyšel rámus bouracího kladiva, jak dělníci rozšiřovali vstup do tunelu, zatím však nebylo nikoho vidět. Otočil se zpátky k černé puklině ve zdi.

„Připraveni?“ zeptal se Hiebermeyer a vypnul ventilátor. Zepředu k nim nedoléhal žádný rušivý zvuk, jen ticho hrobky, a dokonce i vzdálený hlomoz sbíječky náhle ustal. Jack se podíval do špinavé tváře svého starého přítele, v němž najednou opět spatřil kluka. „Vzpomínáš jsi, jak jsme za školních let jednou nastrkali do sklepa pár podomácku vyrobených artefaktů, pak ho zatarasili a předstírali, že to je hrobka krále Tutanchamona? Já byl Howard Carter a ty lord Carnarvon.“

„Ne.“ Hiebermeyer rázně zavrtěl hlavou. „Takhle to nebylo. Tys byl Carnarvon a já Carter.“

Jack se usmál a podíval se dopředu. Z jeho tváře čišela dychtivost. „Tak jo. Jdeme na to.“

9

Jack nahlédl do komory ukryté na konci chodby. Zprvu viděl jen stíny, zaprášené šedivé tvary a tmu. Pak spatřil stůl, možná kamenný, a na zadní zdi nějaké police. Něco tady nehrálo. Pak si s ohromením uvědomil, oč jde. Nebyl tam žádný popílek ani zkamenělá hlína.

„Je to dokonale uchované,“ zašeptal.

Hiebermeyer strčil ventilátor asi metr dovnitř a přístroj se znovu rozzářil červeně. Varování, aby se raději drželi vzadu. „Tenhle pokoj je zázrak,“ vydechl úžasem. „V Herculaneu najdeme i další místnosti, které unikly lavině bláta z pyroklastického proudu. Nikdo tomu nepřišel na kloub, ale někdo z expertů Mezinárodní námořní univerzity by snad dokázal sestavit odpovídající model. Náš pokoj je ovšem zvláštní tím, že unikl i účinkům žáru. Možná proto, že se nacházel v nejvyšším patře vily nad úrovní střech a město měl vlastně pod sebou. Spalující vlna prolétla vším ostatním a sežehla i tělo u vchodu, ale samotné místnosti se vyhnula. Vždycky jsme tušili, že se v Herculaneu něco takového mohlo stát.“

„Maurici, vidím svitky,“ vypravil ze sebe Jack staženým hrdlem. „Smotané. Ano, určitě. Jsou v nádobách pod policemi.“

„To jsem právě viděl včera,“ odvětil Hiebermeyer téměř šeptem. „Proto jsem tě sem zavolal. Teď vidíš, co jsem myslel. To může být ono.“

„Umíš si představit, co všechno by mohly obsahovat?“ Jackův hlas zněl ochraptěle.

Větrák se najednou zastavil a Hiebermeyer německy zaklel. „Teď ne. Panebože, prosím, teď ne.“ Sklonil se nad přístrojem a zdálo se, že se modlí. „Hluboce se omlouvám za všechno, co jsem kdy řekl nebo si myslel o Neapoli. Ještě pět minut. Prosím.“

„To tady není poprvé,“ špitla Maria. „Výpadky elektřiny jsou v Ercolanu normální. Jednou se ochranka ani neobtěžovala s nahazováním náhradního zdroje a museli jsme rychle zmizet. Ale teď má církevní správa v plánu s pomocí sbíječek uvolnit Anubisovu sochu, takže se stráže snad k něčemu rozhoupou. Musíme počkat.“

Jack se podíval do temného zákoutí se svitky a jen stěží ovládal své rozrušení. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Odšourali se zpátky k výchozímu bodu. Costas sáhl do stínu u stěny a cosi zvedl. „Koukněte na tohle,“ vyhrkl rozčileně. Zvedl předmět a smetl z něj prach. Bylo to kovové kolečko o průměru zhruba tří centimetrů, tmavě zelené a skvrnité. „Vypadá to jako medailonek.“

„Žádný medailonek,“ zabručel Hiebermeyer, když se podíval zblízka. „Bronzový sestercius, základní kovové platidlo z prvního století našeho letopočtu. Něco jako čtvrťák.“

„Největší římská mince, která se velice hodila na portréty.“ Jack se přitočil ke Costasovi. „Je tam něco vidět?“

„Nero!“ zvolal Costas. „Tady se to píše. Císař Nero!“ Podal peníz Jackovi, který si jej prohlédl ve světle čelové lampy a obrátil v prstech. „S tím jménem máš pravdu, ale s císařem jsi vedle,“ zamumlal. „Podíval jsem se i na zadní stranu. Stojí tam NERO CLAUDIUS DRUSUS GERMANICUS. To je Drusus, bratr císaře Tiberia. Nero bylo rodové jméno. Drusus byl jedním z nejschopnějších římských generálů, slušný člověk a národní hrdina. V počátcích impéria působil jako maják. Byla to doba velkých slibů, ale také velkého nebezpečí, trochu jako Amerika v šedesátých letech dvacátého století. Podobní vládcové nejsou v takových érách výjimeční. Drusova otrava a následná vražda jeho syna Germanika byly jako atentáty na bratry Kennedyovy a vrhly stín na celou první panovnickou dynastii Říma.“

„Ale to se stalo dávno před dobou, která nás zajímá,“ hlesl Hiebermeyer. „Drusus byl zavražděn v roce 10 před Kristem, za vlády Augustovy, skoro osmdesát let před výbuchem Vesuvu.“

Jack pokýval hlavou a s pohledem upřeným na minci pokračoval: „Uprostřed je vítězný oblouk v Římě se sochou Drusa cválajícího na koni mezi trofejemi. Ale tohle není Drusova mince. On se císařem nikdy nestal.“ Převrátil peníz v prstech. „Tohle je mince jeho druhého syna, Germanikova bratra, který přežil všechny šílenosti svého strýce Tiberia i synovce Caliguly. Vznikla víc než padesát let po Drusově smrti. Nápis hlásá TI CLAUDIUS CAESAR AVG PM TR P. To je Tiberius Claudius Caesar Augustus, Pontifex Maximus, Tribuna Potestas. Císař Claudius.“

„Chudáček Claudius,“ ozvala se Maria. „Chromý nebožák.“

„To je karikatura,“ namítl Jack. „Trochu připomíná Shakespearovo zobrazení anglického krále Richarda třetího jako hrbáče. Claudius byl ovšem mnohem víc než to, co říkáš.“

„Panoval v letech 41 až 54,“ poznamenal Hiebermeyer a znovu se podíval na sací ventilátor, který nepřestával svítit rudě. „Zemřel v Římě čtvrt století před erupcí Vesuvu, pravděpodobně ho otrávila jeho žena Messalina.“

„Na ženský měl smůlu,“ přitakal Jack. „Jeho jedinou opravdovou láskou byla prostitutka Calpurnie, ale tu taky zavraždili.“ Odmlčel se a znovu si s obdivem prohlížel obraz na minci. „Tohle byla vždycky jedna z mých nejoblíbenějších římských mincí. Je vzácná hlavně tím podrobným a pravdivým portrétem. Podívejte na ten obličej, na ten výraz. To není žádný mrzák. Vidíme pohlednou tvář, ale bez přikrášlení a idealizace. Jsou v ní patrné rysy juliovsko-claudiovské dynastie: čelo, uši a další rysy připomínající jeho prastrýce Augusta i Julia Caesara, kteří vládli před ním. Claudius portréty předků důvěrně znal a na vlastní podobiznu se proto jistě díval s hrdostí. Viděl v ní vzhled svých uctívaných předchůdců, a navíc byl zobrazen důstojně, ne jako vysmívaný mrzák. Z jeho obličeje čiší inteligence a touha, ale současně smutek a bolest. Je to tvář mladého muže zkalená zklamáním a oči jako by patřily staršímu člověku.“

„Nejspíš měl obrnu,“ poznamenal Hiebermeyer. „Mozkovou obrnu provázenou záchvaty třesu. Neléčil se a neužíval utišující prostředky, kromě moře vína.“

„A co opium?“ ozval se náhle Costas. „Morfin?“

Hiebermeyer se otočil a vrhl na Costase pohled hraničící až s lítostí. „Tady je řeč o prvním století našeho letopočtu. Moderní Neapol z toho, prosím, vynechme.“

„Ale já si nedělám legraci. Slyšel jsi o našem nálezu ve vraku lodi?“

„Až potom.“ Jack ho zpražil pohledem a právě v té chvíli se sací ventilátor znovu rozběhl. „Když už mluvíme o dnešní Neapoli,“ zamumlal Hiebermeyer, „vypadá to, že někdo podplatil provozovatele místní sítě, aby nám pustil trochu šťávy. Nebo strážní konečně zvedli zadek. Tak či onak, můžeme pohnout kostrou, řečeno tvým jazykem.“ Ta slova zněla v jeho úsečném německém přízvuku poněkud komicky, až se Jack málem rozesmál. Hiebermeyer si posunul brýle po nose a znovu se na Costase podíval, tentokrát spíš zmateně než soucitně.

„No vida, tak on je přece jen jeden z nás.“ Costas nehnul ani brvou, pohlédl na Jacka a pak zpět na Hiebermeyera. „Beru na vědomí.“

Jack se přitiskl zády k nerovné stěně tunelu, aby mohla Maria projít dovnitř. „Je čas, aby se velení ujala naše odbornice na rukopisy.“

„Já souhlasím.“ Hiebermeyer se tázavě zadíval na Costase, který nadšeně zvedl palec a pak s vážnou tváří řekl: „Odteďka se budeme dotýkat jen toho nejnutnějšího. Papyrové svitky uvnitř můžou být neobyčejně zachovalé, ale zároveň křehké. I v těch nejsušších hrobkách v Egyptě se papyrus bez pryskyřičné konzervace při doteku rozpadá.“ Významně pohlédl na Costase. „Vynaložili jsme spoustu úsilí, aby nás sem úřady vůbec pustily, a já se nechci stát dalším v dlouhé řadě badatelů, kteří tady napáchali víc škody než užitku. Rozumíme si? Výborně. Větrák svítí zeleně. Jde se na to.“

O chvíli později Jack opatrně vstoupil do nitra komory. Učinil tak s jistotou, že je prvním člověkem po téměř dvou tisících letech, jemuž se to podařilo. Sundal si respirátor a opatrně se nadechl. Vzduch mírně páchl zatuchlinou, ale nebyl naštěstí příliš prašný. Poprvé se po místnosti pořádně rozhlédl: přejížděl čelovou lampou po zdech a pečlivě vyhodnocoval všechno, co viděl.

„Nemůžeme ten větrák vypnout, Maurici?“ zeptal se. „Mám strach, aby se naše hlasy nedonesly až k výpusti.“

„Určitě.“ Hiebermeyer stiskl vypínač a nastalo strašidelné ticho. Vzápětí uslyšeli z hloubi tunelu tlumené řinčení, hlasy a skučení elektrických sbíječek. „V tom rámusu nás snad neuslyší.“

„Místnost je stroze zařízená,“ prohodil Costas, který se postavil za Jacka a rozhlížel se. „Moc toho tu není.“

„Římská klasika,“ odpověděl Jack. „Podlahy a stěny bývaly barevné a zdobené, ale nábytkem se šetřilo.“

„Kolem je samý kámen, vypadá to na bílý mramor,“ všimla si Maria.

Jack se znovu rozhlédl, vstřebával veškeré vjemy a snažil se je utřídit. Ve stěně napravo zely dva vchody zatarasené pevným sopečným materiálem. Odhadoval, že vedly na balkon s výhledem na město Herculaneum. Musela to být úchvatná scéna: nad rozlehlým Neapolským zálivem vlevo se vzpínal majestátní Vesuv, vpravo se pobřeží táhlo až k Misenu a Kýmé. Jack se pohnul a paprsek jeho lampy ozářil dlouhý mramorový stůl, asi tři metry dlouhý a metr široký, se dvěma kamennými křesly obrácenými zády k balkonu. Na stole stály dva hliněné džbány a tři nádobky, které vypadaly jako kalamáře. U jedné nohy stolu se nenápadně krčila menší vinná amfora. Jack se znovu podíval na stůl. Kalamáře. Srdce se mu rozbušilo vzrušením. Spatřil zaprášené útvary – to mohl být papír, papyrus! Přimhouřil oči. Ano, určitě. Silou vůle setrval na místě a přejel světlem doleva. Spatřil police, jež Hiebermeyer našel předchozího dne, a předtím byly vidět od vchodu. Police plné svitků. Další svitky ležely na podlaze, přesně tak, jak je Weber v 18. století našel jinde ve vile. Jack se pootočil ještě víc doleva, k puklině, kterou vešli dovnitř. Vedle vstupu si všiml svitků v jakémsi košíku, které se lišily od těch na podlaze – z jejich konců nápadně vyčnívaly okrouhlé křížové kytky. Nemohlo být pochyb. Hotové knihy.

Znovu namířil paprsek na levou stěnu místnosti, mezi koš a police, kde stály dvě portrétní bysty, jejichž tmavé hlavy hleděly ke stolu. Udělal k nim několik opatrných kroků. Potřeboval zjistit, kdo byl poslední osobou, která před bezmála dvěma tisíci lety seděla za tímto stolem. Zastavil se před bystami a uvědomil si, že jsou v životní velikosti. Na okamžik v nich spatřil dva strašidelné přízraky, jako by pradávní obyvatelé vily vystoupili ze zdí a shlíželi na něj mrtvýma očima. Jack se snažil uvažovat věcně. Šlo o typické bysty z počátků císařského Říma, avšak mimořádně věrné, takže připomínaly posmrtné masky z vosku. Pohledné souměrné tváře, lehce odstálé uši – zjevně členové císařské rodiny. Byli si podobní jako bratři. Jack sklopil zrak k malým podstavcům pod oběma hlavami a přečetl si jména:

T. CLAUDIUS DRUSUS NERO

T. NERO DRUSUS SEMPRONIUS GERMANICUS

„Drusus a Germanicus,“ zašeptal.

„Ti dva, o kterých jsi před chvílí mluvil? Ten chlápek na minci?“ zeptal se Costas. „Claudiův otec a bratr?“

„To je neuvěřitelná náhoda,“ poznamenala Maria.

Jackovi vřelo v hlavě. Pozvedl peníz mezi oba portréty. Podobnost byla pozoruhodná. „Ta mince nám něco říká,“ hlesl. „Máme to přímo před nosem.“

„Jedna mince nemusí ještě nic znamenat,“ mírnila ho Maria. „Tahle vila byla jako umělecká galerie nebo muzeum. Majitelé velkých domů v Itálii za renesance sbírali medailonky a staré mince. Proč by to nedělali i Římané?“

„Snad.“ Jack se zamyšleně rozhlédl po místnosti. „Ale já myslím, že stojíme v pokoji starého člověka, zařízeném jen tím nejnutnějším. Tohle není jen římský minimalizmus, ale opravdová prostota. Knihy, psací stůl, pár portrétů drahých lidí, víno. Žádné obrazy ani mozaiky, nic z hédonizmu, který si spojujeme s Neapolským zálivem. Je to pokoj někoho, kdo se chystá k odchodu z tohoto světa a uklidil po sobě všechno z minulosti. Soumrak života.“

„V luxusní vile vypadá jako pěst na oko,“ poznamenal Costas. „Vždyť je to jako mnišská cela.“

Hiebermeyer si dřepl a zblízka zkoumal jeden ze svitků na podlaze. „Tenhle papyrus je fantasticky zachovalý,“ zamumlal a opatrně jej zvedl v prstech. „Ani neztratil ohebnost. A je tady něco řecky.“

„Řecky?“ zopakoval tázavě Jack.

„A co je na tom zvláštního?“ zajímal se Costas.

„Ale nic. Vůbec nic. Jenže nás zajímá latina.“

„Mám špatnou zprávu, Jacku,“ pravil Hiebermeyer, když si písmo pořádně prohlédl. Zvedl brýle a podíval se na něj. „Možná jsem tě sem vláčel kvůli chiméře.“

„Filodemos.“

„Bohužel.“

„A já myslel, že řečtí filozofové se těšili úctě,“ podivil se Costas.

„Ne všichni,“ odtušil Jack. „Řada vzdělaných Římanů, třeba Claudius nebo Plinius Starší, považovala většinu Řeků za podvodníky a šarlatány, příživníky v domech boháčů. Ale podobných věcí tehdy vznikala hromada, takže člověk narazí spíš na knížku od někoho jako Filodemos než od některého z velkých jmen, kterých si dnes ceníme. Nezapomínej, že dochované texty z antiky byly zachráněny a přepsány v období středověku a představují jen malou část starověkých děl, vrcholek ledovce. Svádí nás to k mylné představě, že všichni tehdejší myslitelé byli geniální. Podívejte se na dnešní akademický svět. Na jednoho významného vědce připadají desítky průměrných, sem tam se najde i šarlatán. Ale všem přitom říkáme vznešeně ‚profesoři‘. Máme smůlu, že Calpurnius Piso podporoval jednoho z těch horších.“

„Já jen doufám, že jsme právě nenarazili na Filodemovu pracovnu,“ zaúpěl Hiebermeyer. „S tím rizikem jsem do toho sice šel, ale stejně bych si připadal trapně.“

„To je škoda,“ vydechla Maria sklesle. „Pouhý druhořadý filozof. Nechápu, že se to někdo snažil uchovat,“ mávla směrem k svitkům poházeným na podlaze.

„Třeba ne,“ mínil Costas. „Možná se toho chtěl naopak zbavit.“

„Nebo něco hledal, jak už jsi říkal.“ Jack se znovu ohlédl po děsivém obrysu kostry natahující ruku po spisech. „Ale na tom pokoji je něco zvláštního. Nemyslím, že šlo o pracovnu řeckého filozofa, na to vypadá až moc římsky. Je to soukromá komnata, kam majitel moc lidí nevodil. A neumím si představit Řeka, který by měl jako jedinou výzdobu hlavy římských císařů, na které se každý den díval od stolu.“

Hiebermeyer znovu spustil ventilátor a ten se červeně rozzářil. „Ještě pár minut ho necháme běžet,“ navrhl. „Přes tu sbíječku nás snad nikdo z chodby neuslyší.“

Znovu společně ustoupili ke vchodu a Jack pozvedl peníz. Ještě jednou se zadíval na sochy a pak upřel pohled na minci. Uvědomil si, že je hodně ohmataná na stejném místě po obou stranách. „Možná to byl suvenýr starého vojáka,“ zamumlal. „Někoho, kdo sloužil pod Claudiem při invazi do Británie nebo ještě o šedesát let dřív pod Germanikem. Starce, který uctíval svého generála i jeho bratra a otce.“ Znepokojeně se odmlčel. „Ale stejně je to divné.“

„Proč?“ chtěl vědět Costas. „Je to sice veliký objev, ale jak říká Maria, jde jen o jednu minci.“

„Ale tenkrát to bylo značně riskantní,“ nesouhlasil Jack. „Člověk u sebe nemívá staré peníze, pokud je zrovna nesbírá. Dneska se navíc mince stahují z oběhu kvůli změně hodnoty nebo velikosti, ale za dob Římanů nikdo nestál o to být přistižen s penězi předchozího císaře. Mince sloužily jako důležité nástroje agitace, jako hlavní prostředky zobrazující nového panovníka, upevňující moc hlavy státu. A rubová strana byla něco jako poštovní známka, zobrazovala pamětní výjevy, které často obsahovaly do očí bijící propagandu oslavující úspěchy státu. V případě římských peněz to samozřejmě byly úspěchy císaře a jeho rodiny.“

„Vespasianovo vítězství nad Židy,“ řekl Costas. „Judaea Capta. Sedmiramenný svícen.“

Jack se usmál. „Na to se nedá zapomenout. Ta emise vešla do oběhu necelé dva roky po erupci Vesuvu. Dalším slavným příkladem jsou Claudiovy mince Britannia oslavující jeho dobytí Británie v roce 43.“

„Ale tenhle peníz připomíná jeho otce.“ Costas si vzal minci od Jacka a zblízka si ji prohlížel ve světle své lampy. „To mi od císaře přijde jako ušlechtilé gesto, až trochu dojemné. Ten chlápek se mi líbí čím dál víc.“

„Ono je to trochu jinak,“ opravil jej Jack. „Mince pochází z prvního roku Claudiovy vlády, kdy se ještě neměl čím chlubit. Odkaz na slavného předka byl nejlepším způsobem, jak zdůraznit své právo na moc a připomenout lidu ctnosti rodu. V roce 41 měl Řím za sebou čtyři roky šílenství pod Caligulou, Claudiovým synovcem. Lid zoufale toužil po návratu k posvátným starým mravům. Osobní čest, odvaha, rodinná kontinuita, dodržování zásad předků – to byly věci, jichž si Římané cenili. Alespoň teoreticky.“

„Itálie,“ hlesl Costas. „Rodina. To jde dohromady.“

„Na rozdíl od jiných císařů se Claudius nechopil moci právě s nadšením,“ pokračoval Jack. „Pretoriánská garda ho vytáhla na scénu, když už byl ve středním věku a těšil se, že dožije jako učenec a historik. Ale ctil otcovu památku a celý život litoval, že není natolik zdravý, aby se mohl dát k armádě jako jeho milovaný bratr Germanicus. A díky panovnictví se mu ta příležitost konečně naskytla. A nástup každého nového císaře, dokonce i Caliguly a Claudiova následníka Nerona, vždy doprovázelo ujišťování o konci hýření a korupce a slavném návratu ke kořenům a k ctnostem předků.“

„A Claudius to splnil?“ otázal se Costas.

„Byl by to mohl splnit, kdyby se nenechal ovládat svými ženami,“ vzdychl Hiebermeyer.

„Británie byla jeho velkým vítězstvím,“ doplnil Jack. „Claudius nikdy nedosáhl osobní slávy jako ostatní vladaři a z vln průlivu La Manche vyjel poněkud komicky na válečném slonovi až ve chvíli, kdy už byli Britové poraženi, sám legie do boje nevedl. Ale byl to dobrý stratég a tak trochu vizionář, který strávil celý život studiem říše i dobývání kolonií a dokázal dohlédnout za každý jednotlivý útok a triumf. Kdyby Claudius nedobyl Británii, svět by dnes byl úplně jiným místem. A nezapomeňte, že pro vojáky legií nemohlo být nic horšího než Caligula, který je nutil řadit se na francouzské straně průlivu a útočit na boha moře Neptuna. Nevadilo jim, že jim vládne mrzák, pokud měl všech pět pohromadě. Claudius si vybíral velice schopné polní velitele, generály jako byl Vespasian, střední důstojníky jako byl Plinius Starší, a ti mu věrně sloužili. A legionáři navíc ctili památku jeho otce a bratra.“ Jack se odmlčel a znovu vzhlédl k portrétní bystě. „Stejně jako ten, kdo obýval tuhle místnost.“

„Ani jejich věrnost neuchránila Claudia před otravou,“ namítl Hiebermeyer.

„Jistě,“ odtušil Jack. „Ale u římských panovníků z prvního století to nebylo nic zvláštního.“

„Když je řeč o jedu, jak to všechno souvisí s tím opiem?“ zeptal se Hiebermeyer. „Pořád to z vás nemůžu dostat.“

„Nebudeš věřit, co jsme našli ve vraku té lodi.“

„Povídej.“ Hiebermeyer se podíval na Jacka, přitlačil si helmu k hlavě a pak přejel pohledem na Costase. „Jsem jedno ucho.“ V tu chvíli se světlo rozzářilo zeleně, Hiebermeyer se natáhl a vypnul větrák. „Bude to muset počkat.“

Jack se shrbil do místnosti a zamířil mezi křesla na vzdálenější straně stolu. Podíval se na desku. Nemýlil se. Měly na sobě šedý povlak, ale nemohlo být pochyb. Listy papíru, prázdné stránky, papyrus. Rozložený svitek připravený k psaní. Kalamáře a kovový hrot nachystaný k ponoření do inkoustu v okamžiku, kdy se rozpoutalo peklo na zemi. Jack po chvíli zvedl oči ke dvěma portrétům. Drusus a Germanicus. V roce 79 stále žili Římané vzpomínající na ty slavné časy. Předčasná smrt udělala z obou hrdiny, jejichž památka přetrvala generace. Jack si vzpomněl na něco, co ho napadlo předtím. Říman by portréty vlastních předků důvěrně znal. A tohle byl soukromý pokoj. Místnost, kde si někdo uchovával své nejdražší dědictví – obrazy svých příbuzných.

Jack začal nabývat přesvědčení, že narazil na něco neuvěřitelného.

Portrét jeho otce a bratra.

Dílky skládanky do sebe najednou zapadly. Jack ucítil mámivý nával vzrušení. Pak se mu vybavil úryvek z rozhovoru o Pliniovi Starším, který vedl s Costasem předchozího dne. Sáhl do brašny, s bušícím srdcem z ní vytáhl malou rudou knížku a položil ji na stůl pod kužel světla z čelové lampy. Nasadil si respirátor, opatrně zvedl starobylý papyrus, lehce jím zatřásl a prosvítil jej paprskem baterky.

Usmál se pod vousy. „Ať se propadnu.“

„Co to je?“ zajímal se Costas.

Jack opatrně pozvedl papír ke světlu, aby ho viděli i ostatní. „Podívejte, tady dole je druhá vrstva papyru, silnější než vrchní list. Znamená to, že povrch má tu nejlepší kvalitu, ale papír je zesílený, ne tak průsvitný. A pokud se nepletu, ten list měří napříč přesně jednu římskou stopu.“

„Takže?“

Jack položil papír a vzal do ruky výtisk Dějin přírody. „Poslechněte si, co Plinius píše o papíru. Kniha dvanáct, kapitola sedmdesát devět o stromech:

Císař Claudius vydal výnos o zvýšení jakosti papíru. Listy v Augustově době byly tak tenké, že neodolaly tlaku per a trhaly se. Písmo navíc prosvítalo na druhou stranu, kde poté při psaní vznikaly kaňky. Příliš průhledný papír rovněž vypadal nevzhledně. Spodní vrstva se proto začala vyrábět z listů druhé jakosti a vrchní z papyru té nejvyšší Claudius také zvětšil šířku listu na celou stopu.“

Hiebermeyer se naklonil nad stůl a s pomocí drobné lupy se pozorně zadíval na list. „A pokud se nemýlím, tohle je inkoust nejvyšší jakosti, která byla tehdy dostupná,“ vyhrkl zaníceně. „Inkoust z duběnek vznikajících působením hmyzu. Trochu se v tom vyznám, když jsme našli papyrové zábaly na egyptských mumiích, něco jsem si o druzích inkoustu přečetl. Taky Plinius o nich píše.“

„Případ je uzavřen,“ pravil Jack, obezřetně vrátil list na stůl a naléhavě se zadíval na kolegy. „Zní to neuvěřitelně, ale nemám absolutně žádnou pochybnost, že stojíme v pracovně člověka, který se jmenoval Tiberius Claudius Drusus Germanicus Ceasar.“ Zvedl minci ke světlu, aby vynikla podobizna. „Ne Claudia císaře, ne Claudia boha, ale Claudia učence. Claudia, který zřejmě otravu jen předstíral a žil ještě čtvrt století po svém zmizení z Říma ukrytý v této vile. Claudia, jenž nakonec právě jako Plinius zemřel při pohromě v roce 79.“

Nastalo užaslé ticho a Costas na Jacka dychtivě pohlédl. „Hm,“ zabručel. „Tak to je další část dějin, kterou budeš muset přepsat.“

„A ne jediná.“ Maria se hrbila zády k nim nad nižší policí v rohu místnosti. „Je toho tady víc, Jacku. Mnohem víc. Knihy. Spousta knih.“

Jack obešel stůl. Všichni se kolem ní shlukli a v příští chvíli zalapali po dechu. Před nimi se táhly dvě police napěchované desítkami válcovitých schránek vysokých zhruba půl metru. „Mají víka zatřená nějakou maltou,“ poznamenal Hiebermeyer. „Vydlabaný kámen, egyptský mramor, jak tak koukám. Vypadají jako kanopy. Tady se rozhodně nešetřilo.“

„Tahle je otevřená.“ Maria vytáhla baterku, zapnula ji a posvítila na vrchol válce na pravé straně spodní police. Vyhloubená dutina byla asi třicet centimetrů široká a uvnitř se rýsovaly další útlé válečky. Zdálo se, že jeden chybí.

„Heuréka,“ pronesl Hiebermeyer.

„Co to je?“ otázal se Costas.

„Papyrové svitky,“ odvětil Hiebermeyer. „Pevně zavinuté papyrové svitky.“

„Jacku, nejsou vůbec zuhelnatělé,“ vyhrkla Maria. „To je zázrak.“

„Máš tušení, oč jde?“ dožadoval se odpovědi Costas.

„Měly by tam štítky s názvy,“ vysvětlil mu Jack. „Svitky nemají hřbety, takže se knihy poznávaly podle cedulky, která obvykle visela z regálu. Jenže tady nic podobného nevidím.“

„Moment.“ Maria se pozorně zadívala na horní část uzavřeného válce vedle schránky bez poklopu. „Tady jsou vyryté značky. Slova. Je to latinsky. Carthaginia Historiae.“

„Dějiny Kartága,“ zašeptal Jack. „Claudiovy ztracené Dějiny Kartága. Fantazie. Kdo jiný by je měl v knihovně než Claudius osobně?“

„A teď se podrž, Jacku.“ Hiebermeyer se mezitím přitočil ke koši u dveří a zvedl z něj lístek papyru připevněný k jedné ze zdobených rukojetí. „Historiae Naturalis, G. Julius Plinius Secundus. Zdá se, že máme kompletní vydání Pliniových Dějin přírody.“

„Vypadá to, že jsi přece jen našel latinskou knihovnu,“ řekl Costas.

Jacka zaplavila vlna neochvějné jistoty. Pohlédl na knihu a vzpomněl si na zvláštní dojem, který měl z pokoje, když poprvé spatřil ty dva portréty. „Něco mi nesedí. Pořád mi vrtá hlavou, kdo všechno tu asi byl.“

„Jak to myslíš?“

„Vypadá to, že máme originál Pliniových Dějin přírody přímo ze skriptoria. Jak se k nim Claudius dostal?“

Costas hodil hlavou ke kostře u dveří. „Možná poslal eunucha, aby mu je koupil.“

„Chvilku se nad tím zamysleme,“ vyzval Jack ostatní. „Řekněme, že mám pravdu a Claudius tady doopravdy tajně žil až do erupce v roce 79. Jedním z nejznámějších faktů starověkých dějin je skutečnost, že i Plinius Starší tehdy pobýval v Neapolském zálivu, konkrétně v Misenu jen pár kilometrů odsud, kde působil jako admirál římské flotily a zahynul při výbuchu sopky.“

„Chceš tím říct, že se znali?“ podivil se Costas.

Jack nalistoval rejstřík ve svém vydání Dějin přírody. „Tohle mě přivedlo na stopu. Plinius se o Claudiovi mnohokrát zmiňuje a vždycky s velkou úctou popisuje jeho úspěchy. Vděčil mu za kariéru, když byl ještě Claudius císařem, ale pasáže v Dějinách přírody zní až příliš oslavně na to, že Claudius měl být už čtvrt století po smrti. Poslechněte si tohle. Plinius velebí Claudia za to, že dal vykopat odvodňovací kanál, aby vysušil Fucinské jezero nedaleko Říma, což si vyžádalo nasazení třiceti tisíc mužů po dlouhých jedenáct let. Byla to ohromná akce, která se údajně nedala ani vystihnout slovy. Poslední věta je divná sama o sobě. Neexistovalo nic, co by Plinius nedokázal popsat slovy. A další věc. Měl by zmiňovat Claudia jménem Divus Claudius, božský Claudius, v souladu s jeho postavením císaře prohlášeného za boha. Jenže Plinius jej nazývá Claudius Caesar. Je to až příliš důvěrné, jako by Claudius v době vzniku knihy ještě žil. Všechno tomu nasvědčuje.“

„Jistou logiku by to mělo,“ zamumlal Hiebermeyer.

„Zdá se, že Claudius byl stejně jako Plinius družný člověk,“ pokračoval Jack. „I když musel žít jako poustevník, vždycky měl rád společnost. A Plinius jistě neustále vyhledával informátory, kteří mu mohli pomoct s jeho Dějinami přírody. Byl to praktický a přímočarý Říman. Claudius by mu určitě připadal jako závan čerstvého větru na místě prolezlém hédonisty zahleděnými do Řecka, kteří naslouchali slaboduchým filozofům Filodemova typu.“

„A naopak,“ podotkla Maria. „Claudius zřejmě viděl Plinia podobně.“

„Musel ho obdivovat,“ přitakal Jack. „Byl to voják, vzdělanec, neuvěřitelně pilný a čestný člověk. Pliniovi se jednou zjevil Claudiův otec Drusus a požádal ho, aby sepsal dějiny německých válek. S bystou milovaného tatínka před sebou by si Claudius určitě velice rád vyslechl tu historku od samotného Plinia, třeba nad několika džbánky vína.“

„Také Claudius byl inteligentní a sečtělý muž,“ dodal Hiebermeyer a ukázal na regály. „Bylo by to setkání dvou velkých duchů. Mohl navíc Pliniovi poskytnout řadu poznatků o Británii, i když si nevzpomínám, že by se v Dějinách přírody tohle téma nějak zvlášť rozebíralo.“

„Třeba proto, že Plinius zemřel dřív, než to stihl do svého díla doplnit,“ broukl Jack. „V Neapoli pobýval jen rok před erupcí a nejspíš na to neměl čas. Žil společenským životem a neustále navštěvoval přátele, dámy nevyjímaje. Ale Claudius pro něj určitě znamenal neskutečný objev a tajemství. Myslím, že Plinius v tomhle pokoji byl. Cítím to. Přišel za Claudiem a začali společně pracovat. Plinius dal Claudiovi poslední verzi svých Dějin přírody, ale když si uvědomil, že narazil na zlatý důl, zřejmě se rozhodl ještě ji trochu upravit.“

„Právě sem měl možná Plinius namířeno, když plul směrem k vybuchujícímu Vesuvu,“ poznamenal Costas. „Ten dopis, který jsi mi četl. Třeba synovci jen namluvil, že sem jede pro nějakou ženu. Možná chtěl ve skutečnosti zachránit Claudia a jeho skvělou knihovnu.“

„Ale přišel pozdě,“ hlesla Maria.

„Zajímalo by mě, co se stalo se starým Claudiem, tedy jestli tu opravdu byl,“ prohodil Costas.

„Byl tady!“ rozohnil se Jack. „Já to vím. Vyčpělé víno rozlité roztřesenou rukou. Oblak síry, kterou si přinesl z nočních návštěv u Sibyly v Kýmé. Víme, že za své vlády se s ní radil. Vůně starého duběnkového inkoustu. Byl tady, určitě. Cítím to v kostech.“

Jack při hovoru přešel ke stolu. Náhle si všiml slov, která předtím neviděl. Uvědomil si, že list papyru pod stránkou, kterou zvedl, je pokrytý písmem, jež přetrvalo téměř dva tisíce let. Sklopil oči a přečetl si záhlaví:

HISTORIA BRITANNORUM CLAUDIUS CAESAR

„Panebože,“ zašeptal. „Dějiny Británie od Claudia Caesara. Umíte si představit, co je uvnitř?“ Přelétl řádky pečlivého úhledného písma a pak se znovu podíval na titul. Stála pod ním dvě slova napsaná stejnou rukou, ale o něco menší.

NARCISSUS FECIT

„No jasně,“ vyhrkl Jack ochraptěle. „Sepsal to Narcissus.“ Ohlédl se ke dveřím, kde paprsek jeho čelové lampy ozářil nataženou ruku kostry. „Takže jsi to přece jenom ty,“ zamumlal si pod vousy a pohlédl na ostatní. „Vzpomínáte si, jak jsem vám říkal, že Narcissus byl Claudiův propuštěnec? Jeho oficiální titul zněl praepositus ad epistulis, což znamená něco jako komoří. To by odpovídalo. Teď už víme, komu ta kostra patří. Byl to Claudiův tajemník, písař. Víme, že Plinius nějakého sekretáře vždycky měl a Claudius ho musel mít taky, zvlášť při své obrně.“ Jack se znovu zahleděl na stránku a pak na rozházené listy bez písma pokryté temně rudými kaňkami připomínajícími skvrny od vína. „Všechno to zní neuvěřitelně. Ale doufám, že najdeme i Claudiův rukopis.“

Zvuk sbíječky u vchodu do tunelu utichl a ženský hlas vykřikl anglicky se silným přízvukem: „Doktore Hiebermeyere? Doktore Hiebermeyere? Chodba se zavírá! Okamžitě vyjděte ven.“

Hiebermeyer na ni italsky houkl: „Ano, ano, ano.“ Maria chvatně vytáhla digitální fotoaparát a začala pořizovat snímky. Tiše a rychle přecházela z místa na místo a skončila u detailu popsané stránky na stole, na niž pak vrátila prázdný list papyru.

„Musíme se rozhodnout, co dál, Jacku,“ pravil Hiebermeyer tlumeným hlasem. „Pronto.“

„Hned jak vyjdeme z vily a budeme mimo doslech, zavolám známému z agentury Reuters,“ odpověděl Jack. „Maria má paměťovou kartu plnou fotek a ty se dají okamžitě poslat mailem. Ale zatím budeme držet jazyk za zuby. Kdyby teď unikla sebemenší informace, už tenhle pokoj nikdy neuvidíme. Musíš tvrdit, že je tu pericolo, Maurici, a hodně přesvědčivě. Nenašli jsme nic zajímavého, jen jsme si prohlíželi kusy zdiva a praskliny ve stěnách. Za mříž už nikdo nesmí, je tady hrozně nebezpečno. Řekni jim, že s tou vrtačkou destabilizovali chodbu ještě víc a hrozí zborcení. Ale až ty obrázky zítra ráno uvidí v novinách a v televizi, budou to tu muset chtě nechtě otevřít, vždyť jde o jeden z historicky největších archeologických objevů. A mimochodem, Maurici a Mario, upřímně vám gratuluju.“

„Zatím není k čemu, Jacku,“ zamručel Hiebermeyer a prošel kolem svitků na podlaze k sacímu ventilátoru. „Po svých zkušenostech s těmi lidmi bych to tak optimisticky neviděl. Šampaňské můžeme bouchnout, až tohle místo nebude jen výplodem naší fantazie.“

„Jacku, tady je otevřený svitek.“ Costas stál vedle knihovny a hleděl do zákoutí za mramorovými vázami.

„Svitky jsou úplně všude,“ mínil Jack. „Je to jako Aladinova jeskyně.“

„Neříkal jsi, že tě zajímá Claudiův rukopis? Nevím to jistě, ale připadá mi, že tohle napsaly dvě různé ruce a jedna z nich byla trochu roztřesená. Jako by si někdo dělal poznámky na okraji.“

„Nespíš ten starý blázen Filodemos,“ ucedil Hiebermeyer.

„Já bych spíš řekl, že Claudius jeho spisy zrovna vyklízel,“ namítl Jack. „Dělal si v regálech místo pro vlastní věci.“ Přešel ke Costasovi, který ustoupil stranou, a zadíval se do míst, kam Řek ukazoval. Svitek byl skutečně otevřený a mezi částečně smotanými konci se uprostřed vyjímal pás s jasně čitelným písmem. Svitek vypadal stejně jako ty v koši u dveří, svazky Pliniových Dějin přírody, a na rukojetích měl okrouhlé křížové kytky. Někdo si v něm asi četl a pak jej odložil. Z tunelu k nim znovu dolehl ječivý ženský hlas. Maria a Hiebermeyer už vyšli s ventilátorem z místnosti.

Jack zkameněl.

Podíval se znovu. Dvě slova. Dvě slova, která mohla změnit dějiny lidstva. V hlavě mu vařilo, srdce div nevyskočilo z hrudi.

Poprvé v životě udělal Jack něco zakázaného. Zvedl svitek, opatrně jej smotal a zasunul do svého khaki tlumoku. Přehodil přes něj chlopeň a zapnul pásky. Costas ho zaraženě sledoval.

„Víš, proč to dělám,“ hlesl Jack.

„Nic proti,“ odvětil Costas.

Jack se obrátil ke zbylým dvěma. „Fajn. Je čas předstoupit před inkvizici.“

O patnáct minut později stáli Jack s Costasem a Mariou venku před archeologickým nalezištěm a čekali, až strážný odemkne dveře vedoucí zpět do uličky dnešního města Ercolana. Když vyšli z chodby, ovanul je teplý vzduch. Oslepující sluneční jas, který panoval v době jejich příchodu, však vystřídala zatažená obloha se zlověstnými temnými mračny, jež se sbírala nad Vesuvem a zahalovala celý záliv. Sundali si helmy a prošli kolem dělníků i členů ochranky v hlavním výkopu. Hiebermeyer se vydal informovat Lisu a dozorce netrpělivě čekajícího, až bude moci místo uzavřít. Socha egyptského boha Anubise, vyproštěná ze sopečného kamene, už stála částečně zakrytá u vchodu za dohledu reflektorů připravených pro prezentaci novinářům. U ústí chodby se otáčela míchačka a dělníci právě pokládali dřevěné bednění, které pak zalijí betonem a navždy zahradí vstup do chodby. Zdálo se, že všechno probíhá přesně podle Hiebermeyerovy předpovědi.

Strážce, který popoháněl Costase cestou na naleziště, se k nim nyní loudavou chůzí blížil přes nádvoří, v ústech cigaretu, na zádech samopal. Přistoupil ke Costasovi, odhodil nedopalek a zvedl ruce ve výmluvném gestu. Jack si uvědomil, že ho chce prohledat. Podíval se na Costase, pak znovu sklouzl pohledem ke strážnému a opět se vrátil ke Costasovi. To nevypadá dobře. Splnili zde svůj úkol, a tak neměli příliš co ztratit, Jack ovšem rozhodně nestál o žádný konflikt, který by vedl ke kompletním osobním prohlídkám. Položil ruku na svou drahocennou brašnu a pokusil se upoutat Costasovu pozornost, ten však upřeně sledoval ozbrojence a pomalu zatínal a povoloval pěsti.

V té chvíli za nimi nastal nějaký rozruch a na prostranství vstoupil Hiebermeyer s Lisou a dozorcem v zádech. Lisa na strážného štěkla cosi italsky, ale ten se jen ušklíbl. Muž, který přišel s Lisou, také něco řekl a strážce konečně o pár kroků ustoupil a podal mu svazek klíčů. Dozorce vykročil přímo ke dveřím, odemkl a pustil je ven. Maria s Costasem se sklonili do východu. Jack je chtěl následovat, ale nejdřív se podíval na Lisu a vůbec poprvé zachytil její pohled. Byl v něm prosebný výraz. Lisa náhle natáhla ruku, sevřela mu rameno a zatáhla ho do stínu, kam pátravý pohled strážného nedosáhl. Jack se na prchavý okamžik vrátil do starých dobrých časů v zajetí těch krásných hnědých očí, které však nyní sídlily v tváři unavenější a ztrápenější, než by se dalo vysvětlit pouhým během času. Téměř neslyšně mu pošeptala pár napjatých vět, pak ho od sebe rázně odstrčila a chvatně zmizela za rohem, odkud předtím přišla.

Jack stál jako opařený a vzápětí uslyšel, jak ho Costas za dveřmi volá. Odklopýtal kolem strážného, který zrovna cosi naléhavě vykládal do mobilního telefonu a pozorně ho sledoval, i kolem dozorce, který mu pokývl. Když se ocitl v uličce plné odpadků, dveře se za ním zabouchly a ozvalo se cvakání visacího zámku. Vzhlédl směrem k tmavému kuželu Vesuvu tyčícímu se nad střechami na konci ulice a vydal se za svými třemi kolegy. Pevně sevřel torbu, nahmatal předmět, který v ní byl ukrytý, a cítil, jak mu buší srdce. Už nebylo cesty zpět.

10

Muž v černé sutaně vykročil kolem baldachýnu k soše svatého Ondřeje a cestou narýsoval ve vzduchu křížek směrem k velkému oltáři. Byl postarší, vysoký, měl orlí nos a brýle, ale čišela z něj houževnatost jezuity, jenž dlouhá léta sloužil v terénu. Stroze kývl na švýcarského gardistu hlídajícího nízký vchod do svatyně a pak se znovu ohlédl po baldachýnu. Jeho mohutné černé stoupy nechal slavný Bernini odlít z bronzu ukořistěného v Pantheonu, pohanském chrámu zasvěceném všem bohům, a vytvořil tak nádherné barokní dílo ukryté pod kupolí největšího z kostelů křesťanského světa. Obyčejní smrtelníci si pod ním připadali jako bezvýznamní mravenci a starý muž si na tomto místě pokaždé uvědomil, jak nicotný byl římský pocit nadvlády nad přírodou. Všichni zde jasně viděli moc Svatého stolce, jež sahala mnohem dále, než si panovníci v Kristových dobách dokázali představit.

Rozšířil chřípí a pak lehce nakrčil nos. Vzduch byl jako každý den ztěžklý dechem tisíců poutníků a turistů, kteří tudy prošli. Lidé sice znamenali hybnou sílu církve, muži se však obyčejné člověčenství příčilo a vždycky z něj rád unikal do svatyní vyvolených. Vzpomněl si, proč sem dnes večer přišel. Znovu přidal do kroku a odhodlaně sestoupil po schodech do sluje pod chrámovou lodí, kde v dobách antického Říma býval Caligulův a Neronův hipodrom a také do skály vytesané město mrtvých. Nyní se zde nacházel hřbitov papežů a uctívané místo odpočinku svatého Petra. Když tudy muž v sutaně procházel, znovu vepsal do vzduchu křížek a razil si cestu kolem základů baziliky Konstantina Velikého k dalšímu vchodu a schodišti vedoucímu do hlubin starověké nekropole. Dveře byly otevřené, a když do nich vstoupil, vytáhl z roucha klíč a druhou rukou zapnul drobnou baterku, která ozářila hrubé kamenné stěny lemované výklenky a stinnými zákoutími dole pod schody. Sklonil hlavu do chodby vpravo, sestoupil po řadě skalních stupňů do prázdné hrobky a šátral podél stěn, až našel, co hledal. Zasunul klíč do zámku a tajné dveře se otevřely. Shrbil se do nich, otočil se a znovu zamkl. Byl uvnitř.

Stále si pamatoval, s jakým rozechvěním sem kdysi vcházel poprvé. Bylo to během vykopávek v pohřebišti, když se veškerá pozornost soustředila na hrob svatého Petra. On a další mladý novic tehdy objevili tuto chodbu do křesťanského pohřebiště, kam od starověku nikdo nevkročil. Byla zachovalejší než zbytek nekropole, výklenky zdobil původní štuk a hroby se nacházely v neporušeném stavu. Vstoupili dovnitř, jen oni dva, a odhalili úžasnou věc. Později se o ní dozvědělo jen několik lidí: papež, předseda sboru kardinálů a členové koncilu. Bylo to jedno z největších tajemství Svatého stolce, jímž se církev mohla bránit smrtelným útokům ve chvíli, kdy síly temna dosáhnou až k jejím posvátným branám.

Vydal se k mihotavé skvrně světla rozlité na konci chodby. Cestou míjel obrazy, které viděl onoho prvního dne, prosté, neumělé projevy rané víry, jež v něm stále vyvolávaly mnohem hlubší dojetí než veškeré ozdoby v kostele nahoře. Kristus vrhající síť z loďky, žena sedící vedle něj. Kristus v plamenech se dvěma ukřižovanými druhy a s hořící horou v pozadí. A všude kolem jména sestavená z jednoduchých mozaik vtištěných do omítky. Řecká písmena chí a ró, vyryté košíky s chlebem, holubice s olivovou ratolestí v zobáku. Směrem ke zdroji tyto obrazy houstly, jako by lidé toužili být pohřbeni blízko tohoto místa a doslova se k němu shlukovali. Ocitl se u cíle. Průchod se lehce rozšířil a muž viděl, že světlo vpředu vychází ze svící v rozích hrobky. Byla to jednoduchá stavba pokrytá velkými římskými taškami, vyčnívající jen asi deset centimetrů z podlahy. Spatřil vyryté jméno. Znovu se pokřižoval a zašeptal slova, o jejichž pravdivosti vědělo jen pár lidí, ačkoli někteří jiní měli také podezření. Bazilika svatého Petra a Pavla.

Už tu na něj čekaly další dvě postavy v sutanách. Seděly v nízkých výklencích vyhloubených do skály po obou stranách hrobky s tvářemi ukrytými ve stínu. Muž se znovu pokřižoval. „In nomine Patris et Filii et Spiritus sancti,“ pronesl. Lehce se poklonil oběma přítomným. „Vaše Eminence.“

„Monsignore, posaďte se, prosím.“ Výzva zazněla anglicky, v níž šlo rozpoznat jemný přízvuk z východní Evropy. „Koncil je úplný.“

V katakombách panovalo vlhko, takže se neprášilo, ale dým stoupající ze svíček ho pálil v očích, až musel zamžikat. „Přišel jsem hned, jak jsem obdržel vaše předvolání, Vaše Eminence.“

„Víte, proč jsme zde?“

„Koncil se schází pouze v případech, kdy je Svatý stolec v ohrožení.“

„Platí to už téměř dva tisíce let,“ pravil druhý zúčastněný. „Od dob příchodu svatého Pavla k bratřím, kdy se koncil poprvé sešel v Ohnivých polích. Jsme vojáky Páně a plníme jeho vůli. Dies irae, dies illa solvet saeclum in favilla.“

„Amen.“

„Uznáváme jen opravdové slovo Vykupitele.“

„Amen.“

„Letos jsme se už jednou sešli. Zmařili jsme pátrání po ztracených židovských pokladech ze Šalamounova chrámu. Teď nám však hrozí ještě něco horšího. Kacířství, které by zničilo samotnou církev. Víme o něm už celá staletí a vždy jsme proti němu ze všech sil bojovali. Ale nyní povstává nové zlo. Mysleli jsme, že jsme ho nadobro zničili, ale nebyla to pravda. Znovu se objevilo. Rouhání. Lež. Nástroj Satanův.“

„Co po nás koncil žádá?“

Když tázaný po chvíli odpověděl, byl jeho hlas pevný jako ocel a mrazivě chladný. Nepřipouštěl žádný odpor, ani nečekal na odpověď.

„Najděte ho.“

Když Jack sklonil helikoptéru k přistávacím světlům na zádi Seaquestu, nebe už bylo protkané zlatými nitkami. Let z Neapolského zálivu na jih mu trval necelou hodinu: nejdřív se prosmýkl kolem temné masy kalábrijských hor a poté zabočil na širé moře k lodi čekající zhruba deset námořních mil severně od Messinské úžiny. Byl průzračně jasný večer, vzduch naprosto čistý a moře zčeřené jen ustávajícím vánkem od západu. Když však větrný proud od vrtule rozbouřil hladinu po obou stranách lodi a světla ranveje ozářila vodní tříšť vrženou vzhůru, cestující měli pocit, jako by je do sebe vtahoval silný vír. Lynx s žuchnutím dosedl, Jack vyčkal, až se rotory úplně zastaví, a teprve potom si rozepnul pás, otevřel dveře a ukázal zvednutý palec veliteli posádky, který už přivazoval plováky k palubě. Jack si sundal helmu, a když ho Costas i Maria napodobili, vystoupil a vedl je ke vchodu na konci přistávací plochy. O chvíli později vstoupili do hlavní laboratoře lodi a zavřeli za sebou dveře. Jack vykročil k pracovnímu místu mezi počítačem a světelným stolem, zapnul zářivku sklápěcí lampy a posadil se. Pak z letecké kombinézy vylovil vysílačku a stiskl zabezpečený kanál Mezinárodní námořní univerzity. V přístroji zapraskalo a Jack promluvil do mikrofonu. „Maurici, tady Jack. Jsme na Seaquestu, živí a zdraví. Budu tě informovat. Přepínám.“ Počkal na potvrzení, poté položil vysílačku vedle monitoru a sundal z krku popruh své vojenské torby. Položil si ji na klín a navlékl gumové rukavice, které našel v zásuvce stolu.

„Myslíš, že pevnost ubrání?“ zeptal se Costas.

„Maurice? Je to profík. Ví, jak uzavřít vykopávku. Stačí říct, že tunel je nebezpečný a hrozí zřícení, a Italové ho zatlučou prkny. Stejně o něj vůbec nestáli. Maurice může nakrmit tisk Anubisem a úředníci budou jen rádi, že archeologický průzkum nemusí pokračovat. My se budeme držet upraveného plánu. Agentura Reuters už dostala informace, ale ne o knihovně. Až přesně zjistíme, kam naše poznatky vedou, zavolám jim celou pravdu. Maria udělala stovky digitálních fotek. Vypadají jako první snímky Tutanchamonovy hrobky. Je to senzace, která zaplní první stránky novin. Italové budou muset naleziště otevřít, aby svět mohl spatřit to, co my.“

„Až tady skončíme, vrátím se tam s Mauricem,“ dodala Maria.

„To je dobře, Mario. Ty ho totiž dokážeš ukáznit. Zdá se, že jste prima parťáci.“ Usmál se na ni Jack a otevřel torbu. „Teď se mrkneme, co tu máme.“

Za několik vteřin už na stole před nimi ležel neobyčejný nález, který Jack tajně odnesl z vily. Vypadal téměř tak, jak jej s Costasem viděli poprvé: obě strany svitku byly omotané kolem dřevěné tyčky, umbiliku, a uprostřed prosvítaly řádky starobylého písma. Jack na konec každé tyčky připnul malé polštářky opatřené dráty přichycenými k okrajům stolu a opatrně svitek roztáhl. Naskytl se jim pohled na celý sloupec textu podobný stránce v moderních knihách. „Takhle dřív Řekové a Římané četli, z jedné strany na druhou. Postupně svitek rozmotávali a odhalovali další části listu,“ vysvětlila Maria. „Lidi si často myslí, že svitky byly nepraktické, protože vycházejí z mylného předpokladu, že byly napsané jako souvislý text. Ve skutečnosti byly stejně přehledné jako kodex, moderní kniha.“

„Máme neuvěřitelné štěstí, že je to písmo vůbec vidět,“ zamumlal Jack. „Zuhelnatělé svitky nalezené ve vile v osmnáctém století se musely rozmotávat milimetr po milimetru a trvalo to roky. Ale věci v tom pokoji byly neuvěřitelně zachovalé a papyrus zřejmě obsahoval příměs pryskyřice nebo vosku, takže i po tak dlouhé době zůstal ohebný.“

„Vypadá to, jako by dva odstavce psala jedna ruka, ale střední část zase jiná,“ všiml si Costas.

„Máš pravdu,“ přitakala Maria. „Hlavní text připomíná tištěnou stranu, kterou vytvořila zkušená ruka kopisty, tehdejšího písaře. Druhé písmo je trochu kostrbaté, jako by šlo o osobní poznámky, sice čitelné, ale určitě ne od kopisty.“

„A co ty kaňky?“

„Nejdřív jsem si myslel, že by to mohla být krev, ale pak jsem si k nim přičichl,“ řekl Jack. „Jsou to skvrny od vína. Byly tam všude kolem.“

„Snad si na poslední noc vybrali dobrý ročník,“ poznamenala Maria.

Costas ukázal na proužek papyru připojený k horní části svitku jako štítek. „To je titul?“

„Takzvaný sillybos,“ kývl Jack. „Plinius, Historia Naturalis. Měl jsem pravdu. Tenhle svitek pochází z várky v koši u dveří, nepochybně je to úplný text. Pořád tomu nemůžu uvěřit. První vydání textu od jednoho z nejslavnějších spisovatelů antiky se nikde jinde nedochovalo.“

„Tomu rozumím,“ zabručel Costas. „Ale proč s tím děláme tolik tajností?“

„Uvidíš.“ Jack ukázal na horní řádek svitku. „První stopou bylo slovo Iudaea. Plinius Starší se na několika místech zmiňuje o Judeji. Píše o původu a pěstování jedle balzámové a taky o řece, která každý sabat vysychá. Typický Plinius, směsice seriózní přírodovědy a bájí. Ale to hlavní najdeme v jeho zeměpisné kapitole, kde popisuje další věci, které v souvislosti s tím místem považuje za podstatné. Tak se na to podíváme.“ Jack otevřel soudobý výtisk Pliniových Dějin přírody na založené stránce a položil jej na stůl. Na levé straně viděli latinu, na pravé anglický překlad. Přečetl první řádek:

„Supra Idumaeam et Samariam Iudaea longe lateque funditur. Pars eius Syriae iuncta Galilaea vocatur.“

Jack se podíval na první řádek svitku, pak znovu na tištěný text a podruhé jej odříkal, tentokrát téměř šeptem. „Jsou stejné. Mniši, kteří to ve středověku přepisovali, neudělali žádnou chybu.“ Přečetl překlad. „Za Edomem a Samařím se prostírá širá země judská. Její část sousedící se Sýrií je zvána Galilejí.“ Začal postupovat textem. Jeho oči těkaly mezi překladem a svitkem a občas se zastavily v místě, kde uspořádání písma na svitku ztěžovalo čtení. „Plinia doslova fascinovalo Mrtvé moře,“ zamumlal. „Tady popisuje, že se v něm vůbec nic nemůže potopit, a dokonce i těla býků a velbloudů plavou na hladině. On se v podobných věcech přímo vyžíval, což je trochu problém. S Mrtvým mořem měl samozřejmě pravdu, ale jinak si s rozlišováním mezi skutečností a výmysly moc nelámal hlavu a psal i vyložené bludy. Jeho hlavní zásadou bylo zaznamenat všechno, co slyšel. Spoléhal se skoro výhradně na zdroje z druhé ruky.“

„Alespoň v Claudiovi měl spolehlivého informátora,“ poznamenala Maria. „Podle všeho to byl celkem solidní učenec.“

„Tady to máme,“ pokračoval Jack. „Tohle je těsně před mezerou v textu na svitku, než se styl písma změní. Iordanes amnis oritur e fonte Paniade. Pramen řeky Jordán vyvěrá ze zřídla Panias. Následuje delší popis.

In lacum se fundit quem plures Genesaram vocant, xvi p. longitudinis, vi latitudinis, amoenis circumsaeptum oppidis, ab oriente Iuliade et Hippo, a meridie Tarichea, quo nomine aliqui et lacum appellant, ab occidente Tiberiade aquis calidis salubri.

Rozlévá se v jezero obvykle nazývané Genezaretské moře, 16 mil dlouhé a 6 mil široké, na jehož východní straně se nacházejí příjemná města Julias a Hippo, na jižní Tarichae, jak někteří lidé označují celé jezero, a na západní Tiberias s léčivými horkými prameny.“

Jack ukázal na mapu, kterou rozložil na druhém konci stolu. „Tentokrát není řeč o Mrtvém moři, ale o takzvaném moři Galilejském ležícím necelých sto padesát kilometrů severně na horním toku řeky Jordán. Genezaret mu říkali Římané, moderní hebrejské jméno zní zase Kineret. Tiberias je dnes hlavním městem oblasti a vyhlášeným letoviskem. S městem Tarichae se spletl: neleží na jihu, ale na západě kousek na sever od Tiberiady. Tarichae byl římský název Magdaly, domova Máří Magdaleny.“

„Místo, kde Ježíš začal svou duchovní službu,“ doplnila Maria.

Jack pokýval hlavou. „Na západním pobřeží Galilejského moře.“ Odmlčel se a narovnal záda. „Teď se dostáváme k mezeře v textu na svitku. V moderním tištěném vydání založeném na středověké transkripci žádné přerušení není a text plynule pokračuje vyprávěním o živici a Mrtvém moři.“

„Takže náš svitek musí být pozdější verze,“ hlesl Costas. „Třeba ta, do které autor těsně před smrtí zaznamenal nejnovější informace a úpravy.“

„Možná požádal písaře, aby pořídil kopii i s mezerami, kam chtěl potom připsat dodatky,“ nadhodila Maria. „A právě tu si pak s sebou vzal ke Claudiovi.“

„Dějiny přírody vznikaly postupně a nechce se mi věřit, že by do nich Plinius nechtěl zapsat všechny novinky,“ soudil Jack. „A nezapomeňte, že Římané každým rokem dobývali a objevovali nová území, takže materiálu pro knihu bylo pořád dost. Claudius navíc mohl Pliniovi povědět hodně zajímavých věcí o Británii, tím spíš, že Británie v době výbuchu zaujímala v Claudiově mysli přední místo, vždyť měl rozpracované její dějiny. A kdyby Plinius přežil Vesuv, klidně bych se vsadil, že by do svého díla přidal ještě úplně novou kapitolu o vulkanologii.“

„Přečteš nám, co je v té mezeře?“ vybídl ho Costas.

„Dá to práci,“ odpověděl Jack. „Psala to úplně jiná ruka než hlavní text na svitku, ne tak precizní. Autorem byl určitě Plinius Starší osobně.“ Jack měl najednou pocit, jako by se přenesl o dva tisíce let zpátky do té zapadlé komnaty ve vile přímo pod zuřící sopkou. Inkoust byl náhle čerstvý, skvrny od vína stále čpěly hrozny a alkoholem a po jeho boku nestáli Maria s Costasem, ale Plinius s Claudiem, kteří ho naléhavě žádali, aby jim pomohl s pátráním po dávno zapomenutých objevech.

„Tak už nás nenapínej,“ zavrčel Costas s tázavým výrazem.

Jack procitl z rozjímání a naklonil se nad text. „No dobře. Došli jsme ke slovům, kterých jsem si všiml, když jsem ten svitek našel. K důvodu všech tajností.“ Zvedl oči ke Costasovi, pak se odmlčel a usilovně hledal v zápisu začátky a konce vět, aby mohl latinu převést do srozumitelné podoby. „Poslechněte si první větu:

„Claudius Caesar navštívil toto místo s Herodem Agrippou. Setkali se zde s rybářem Ješuou Nazaretským, jehož Řekové nazývali Ježíšem a jemuž moji námořníci v Misenu říkají Christos.“

Do ostatních jako by najednou udeřil blesk. Nastalo ohromené ticho, které prolomil až Costas. „Claudius Caesar? Císař Claudius? Náš Claudius? Setkal se s Ježíšem Kristem?“

„A byl u toho Herodes Agrippa,“ zašeptala Maria. „Herodes Agrippa, židovský král?“

„Už to tak vypadá,“ odvětil Jack ochraptěle a snažil se ovládnout vzbouřené emoce. „A to není zdaleka všechno.“ Pomalu přečetl: „Nazarejec dal Claudiovi své psané slovo.“

„Své psané slovo,“ zopakoval Costas jako ve snách. „Slavnostní prohlášení? Nebo slib?“

„Ne, přeložil jsem to doslova,“ odtušil Jack. „Něco zkrátka napsal, jinak se to vysvětlit nedá.“

„Evangelium,“ vydechla Maria. „Slovo boží.“

„Ježíšovo osobní svědectví? Psané slovo Kristovo?“ Costas se náhle zaklonil a otevřel ústa úžasem. „Svatá Matko Boží. Já už ti rozumím. Všechny ty tajnosti. Herculaneum, církev a tak dál. Tohle je to, čeho se nejvíc bojí.“

„A jiní zase doufají, že taková věc se jednoho dne opravdu najde,“ pravila Maria téměř šeptem. „Vlastnoruční zápis od Ježíše Nazaretského.“

„Zmiňuje se Plinius, co s ním pak bylo dál?“ otázal se Costas.

Jack v duchu rozluštil pár dalších vět a nabídl svůj překlad:

„Genezaret je v místní řeči Kíneret, slovo údajně odvozené od strunného nástroje kinnor, což je lyra, nebo od kinnary, sladkého a jedlého ovoce trnitého stromu rostoucího v okolí. A v Tiberiadě se nacházejí velice léčivé prameny. Claudius Caesar tvrdí, že když se člověk napije vody ze zřídla, vyčistí si a uklidní mysl. To mi trochu připomíná účinky morfia.“

„Ha, morfium,“ vyhrkl Costas. „To by měl vidět Hiebermeyer.“

Jack se odmlčel a zabručel si pro sebe: „No tak se nestyď, Plinie. Ukaž nám, co jsi napsal dál.“ Následující řádky si nejdřív v duchu přelouskal, pak netrpělivě zavrčel a zopakoval je nahlas. „Genezaretské moře, ve skutečnosti jezero, leží hluboko pod hladinou Středozemního moře. A zatímco moře Genezaret je sladkovodní, můj přítel Claudius zdůrazňuje, že Mrtvé moře je neuvěřitelně slané a jeho část dokonce netvoří voda, ale přírodní asfalt.“

„Můj přítel Claudius,“ zopakoval Costas zamyšleně. „Tady se vloudila chybička, ne? Já myslel, že Claudiovo přežití bylo tajné.“

„A tohle je důkaz, že skutečně nezemřel,“ prohlásil Jack. „Myslím, že před sebou máme Pliniovu vlastnoruční verzi s poznámkami. Zůstala v Claudiově pracovně, zřejmě úmyslně. A řekl bych, že to pro Claudia bylo jen dobře. Úplně ho vidím, jak tady sedí, usrkává a bryndá víno a dychtivě přitom sleduje, co Plinius zrovna píše. Samozřejmě, jak víme ze známého textu, Plinius už tehdy dobře věděl, že Mrtvé moře je slané a plné přírodního asfaltu.“

„Claudiovi jen lichotil,“ podotkla Maria.

„Klasická výslechová metoda,“ vysvětlil jí Costas. „Nikdy neprozrazuj, co už víš, a dostaneš z lidí víc.“

„Je tam ještě něco?“ zajímala se Maria. „Myslím o Ježíši. Plinius trochu utekl od tématu.“

„Snad ano,“ odpověděl Jack. „Ale je to složitější.“

„Jak to?“

„Koukněte na tohle.“ Jack ukázal na konec mezery v textu a pak na pravý okraj svitku. „Přečetl jsem všechno, co šlo. Ale tady dole vidíte pár vymazaných řádků a vedle toho na okraji je mnohem menší písmo. Nedoplnil si inkoust, možná záměrně, takže je to skoro nečitelné. Jako by nejdřív napsal něco, co chtěl dostat do oficiální verze, ale pak si to rozmyslel a větu zase odstranil. Nakonec si vedle udělal poznámku, kterou neměl číst nikdo jiný.“

„Ale ty ji přečíst dokážeš,“ ujišťoval se Costas.

„Právě že moc ne.“ Jack pohnul otočnou deskou o devadesát stupňů a stáhl zvětšovací sklo na sklopném rameni nad nepatrné řádky písma na okraji svitku. Odsunul se stranou, aby se Maria s Costasem mohli také podívat. „Povězte mi, co si o tom myslíte.“

Oba se mírně předklonili a Costas okamžitě vyhrkl: „Latinka to není, že ne? Některá písmena mi připadají povědomá. Vidím tady lambdu nebo deltu. Je to řecky?“

„Řeckým písmem, ale ne řečtinou,“ zadrmolila Maria. „Vypadá to na předchůdkyni řecké abecedy, kterou si Řekové přivezli z Blízkého východu.“ Znovu pohlédla na Jacka. „Vzpomínáš na kurz profesora Dillena o raných dějinách řeckého jazyka, který jsme měli v Cambridgi? Už je to pár let, ale nějaká písmenka přece jen poznávám. Jde o semitštinu?“

„Tys byla vždycky hvězda na jazyky, na rozdíl ode mě. Dillen by z tebe měl radost. Nebo spíš má, protože už jsem s ním mluvil z helikoptéry. Když jsem bral svitek z knihovny v Herculaneu, to písmo mi padlo do oka a hlavou mi bleskla myšlenka. Požádal jsem Dillena, aby nám poskytl ke stažení svou poslední verzi projektu Hanno. Teď už by to mělo jít.“

„Jacku!“ užasl Costas. „Práce s počítačem? A úplně bez pomoci?“

Jack ukázal na klávesnici vedle sebe. „Neboj. To přenechám tobě.“

„Co je to projekt Hanno?“ zajímala se Maria.

„Před dvěma lety jsme poblíž areálu námořní univerzity u Cornwallu objevili vrak starodávné lodi. Costasi, vzpomínáš na Mount’s Bay?“

„Cože? Jo. Trochu. A na výbornou rybu s hranolkama v Newlynu.“ Costas usedl k počítači a dal se do klapání. Vzápětí se otočil a podíval se na Jacka. „Přepokládám, že to chceš naskenovat.“

Jack přikývl, Costas odsunul lupu a umístil nad okraj svitku pohyblivé rameno skeneru. Jack se obrátil na Mariu. „Byla to první fénická loď, která se kdy našla v Britských vodách, a pocházela z doby skoro tisíc let před příchodem Římanů. Našli jsme i britské cínové pruty s vyraženým fénickým písmem a taky záhadnou kovovou destičku. Dillen na tom od té doby pracuje. Překladový projekt jsme nazvali Hanno po slavném mořeplavci z Kartága. Nějak se prostě jmenovat musel.“

„Takže ty myslíš, že písmo na našem svitku je féničtina.“

„Já to vím.“

„Plinius uměl fénicky?“

„Féničtina byla podobná aramejštině, která se v Ježíšových dobách užívala kolem Galilejského jezera čili Genezaretského moře, ale může jít jen o shodu okolností. Já bych řekl, že to souvisí s Claudiem. Vzpomínáš na svitky ze spodní police v jeho pokoji? Dějiny Kartága, jeho největší historické dílo, údajně nenávratně ztracené. Claudius by se jistě chtěl naučit jazyk fénických obchodníků, kteří založili Kartágo, aby si mohl přečíst prameny v originále. V době císařského Říma šlo v podstatě o mrtvý jazyk a já si dokážu představit, že mu Claudius učil Plinia, když zrovna nepsali a mohli se bavit nad vínem a kostkami. Takže když se Plinius rozhodne přičinit tuhle poznámku, vybere si jazyk, který je v podstatě jakousi šifrou. Claudius ho přitom s potěšením sleduje.“

„Nikdo kromě nich by to tehdy nedokázal přečíst.“

„O to právě jde.“

„Hotovo,“ ohlásil Costas. „Jsou tady čtyři slova, vlastní jména, která program přepsal nejdřív do latiny a pak do angličtiny. Jedno slovo je Claudius. Druhé Řím. Ostatní výrazy jsou v Dillenově fénickém lexikonu. Jednomu dokonce sám rozumím. Bos, býk. Vzpomínám si na to z Bosporu.“

Jackovi se srdce rozbušilo vzrušením. Ano, to bude ono.

„Teď vám to hodím na obrazovku.“

Maria s Jackem zbystřili. Písmo v horní části obrázku bylo zvětšené a řecké znaky vystupovaly jasněji. Pod tím stál překlad.

Haec implacivit Claudius Caesar in urbem sub sacra bos iacet.

To, co mi císař Claudius svěřil, leží v Římě pod dvěma posvátnými býky.

Jack se díval a v hlavě mu divoce létaly myšlenky. Pouhý den po nálezu lodi svatého Pavla narazili na něco úžasného, na největší objev ze všech. Nyní věděl, že udělal dobře, když svitek tajně odnesl s sebou. Stopu bylo třeba sledovat až do konce.

Slovo Ježíšovo. Poslední sdělení, které by zastínilo všechna ostatní. Poslední evangelium.

„Takže?“ vzhlédla k němu Maria. „Dva býci?“

„Já asi vím, kde to je.“

„Hra pokračuje,“ prohlásil Costas.

11

Příštího rána stáli Jack s Costasem u ulice Via del Fori Imperiali v srdci antického Říma. Přiletěli vrtulníkem ze Seaquestu na římské letiště Fiumicino, kde kdysi císař Claudius nechal postavit velký přístav, a pak pokračovali vlakem podél řeky Tibery do města. Jack cosi vzrušenou italštinou vykládal do mobilního telefonu a pak jej prudce zaklapl. Auto s výstrojí je bude čekat za dvě hodiny pod Palatinem. Kývl na Costase a připojili se k frontě turistů stojících na vstupenky na Forum Romanum.

„Tohle se mi nezdá,“ zavrčel Costas. „Se slavným archeologem a jeho asistentem by tady měli jednat jinak.“

Jack uložil mobil do torby, vylovil z ní fotoaparát Nikon D90 a pověsil si jej na krk. „Po zajímavých místech je často lepší se pohybovat anonymně. Je menší pravděpodobnost, že člověka bude někdo sledovat. Kdyby tě Italové viděli, stejně bych je nepřesvědčil, že jsme odborníci.“ Jack měl lehké polní boty, bavlněné kalhoty a volnou košili, ale Costas na sebe upozorňoval křiklavým havajským oděvem včetně slaměného klobouku a oblíbených slunečních brýlí.

„Už si snad zvykli, ne?“ odsekl Costas. „Myslím na to, v čem chodí archeologové. Koukni na Hiebermeyera.“

Jack se zakřenil, zaplatil vstupenky a vedl Costase na fórum, směrem k troskám menší kruhové budovy s částečně dochovanými sloupy. „To je Vestin chrám,“ objasnil mu. „Vlastně spíš svatyně, jelikož nebyl nikdy slavnostně vysvěcen jako chrám. Kdysi tu plál věčný oheň, který střežily kněžky bohyně Vesty. Vestálky. Bydlely vedle ve velké stavbě na úpatí Palatinu, která trochu připomíná klášter jeptišek.“

„Dost zvláštní klášter,“ ucedil Costas. „Takže všechny ty řeči o vestálkách jsou pravda?“

„Jasně. Dokonce i to, že je pohřbívali zaživa. Neexistuje střízlivější svědek než náš přítel Plinius Mladší, který napsal slavné dopisy o erupci Vesuvu. V dalším listu líčil, jak císař Domitianus nařídil zaživa pohřbít nejvyšší vestálku za to, že porušila slib čistoty. Domitianus byl i ve svých lepších chvílích pěkná bestie a obvinění bylo samozřejmě vykonstruované. Ale zbloudilé vestálky bývaly tradičně zazdívány v podzemí a právě to se stalo té naší.“

„Vláda mužů se tady trochu zvrhla.“

„Tak nějak. Když císař Augustus jako první získal titul Pontifex Maximus, dostal se do střetu s představenou vestálek. Bohyně Vesta byla velice mocná ochránkyně rodinného krbu. Věčný oheň, ignis inextinctus, symbolizoval trvalost státu a v rukou panenských kněžek proto spočívala celá budoucnost Říma. Bohyni se říkalo i Vesta Mater, Matka Vesta. Byla něco jako Sibyla, směsice starodávných italských božstev s řeckým vlivem, který údajně přivezl Aeneas z Tróje.“

„Ale co měla společného se Sibylou?“

„Podobností je víc a některé z nich jsou celkem zajímavé. Vestálky byly vybírány z rodin římských aristokratů a totéž podle mě platilo i u Sibyl z Kýmé. Tady se snad dozvíme víc. Pojď.“

Jack vedl Costase Posvátnou cestou kolem Titova oblouku, kde se zastavili a tiše vzhlédli k soše římských vojáků nesoucích v triumfálním procesí židovskou menoru. Pak pokračovali nahoru na Palatin k Farneským zahradám a rozlehlým ruinám císařského paláce na západní straně kopce s výhledem na závodiště Circus Maximus. Když zdolali vrchol, ovanul je osvěžující větřík, stále však panovalo spalující horko a Jack raději zamířil do stínu u zdi.

„Takže tohle bylo Claudiovo oblíbené místo,“ poznamenal Costas. Sundal si sluneční brýle a otřel pot z tváře. „Než zmizel jako čaroděj. Do mnišské cely v Herculaneu to má hodně daleko, jak tak koukám.“

„Tady vyrůstal a strávil tu většinu života jako císař kromě pobytu v Británii,“ odpověděl Jack. „Ale na hollywoodskou představu, kterou máme o tehdejším životě na tomhle místě, můžeš klidně zapomenout. Náš pohled na minulost často ovlivňují pozdější nánosy a anachronizmy. Koloseum tenkrát ještě nestálo, bylo slavnostně otevřeno až v roce 80, rok po výbuchu Vesuvu. Císařský palác, ten obrovský komplex před námi, se začal stavět až za Domitiana, který tak ošklivě zúčtoval s vestálkami. Teprve v té době zavládlo velikášství a císaři skutečně začali žít jako bohové. Kdežto Claudius i jeho dědeček Augustus se snažili držet zásad republiky a považovali se za pouhé správce. Žili ve skromném příbytku, mnohem menším než Dům papyrů v Herculaneu.“

„Kde stál?“

„Zrovna se o něj opíráš.“

„Aha.“ Costas položil ruku na omšelou cihlovou stěnu. „Takže Claudius žil tady,“ zamumlal.

„A v roce 79 tu byl i Plinius Starší,“ přitakal Jack.

„Říkal jsem si, kdy s tím přijdeš.“

„Ta budova před námi, mezi Augustovým domem a Domitianovým palácem, je Apollonův chrám,“ pokračoval Jack. „Dneska z něj nezbylo už skoro nic, ale představ si impozantní stavbu z bílého mramoru, kterou zdobí nejslavnější sochy antického Řecka ukořistěné Římany při dobývání východu. Přímo tady, kde teď sedíme, bylo kryté sloupořadí, jakási kolonáda obklopující chrám. Augustus si v ní nechal postavit soukromou rezidenci. Patřila do ní knihovna dostatečně velká, aby v ní mohl zasedat i senát. Místo možná plnilo i administrativní funkce, snad tu dokonce sídlilo velení římské flotily.“

„Aha,“ dovtípil se Costas. „Plinius Starší byl přece admirál.“

Jack přikývl. „Určitě to tu dobře znal. Augustus navíc postavil novou svatyni bohyni Vestě, která měla zřejmě nahradit tu na fóru.“

„Přímo pod oknem své ložnice,“ doplnil Costas. „Chtěl mít přehled.“

„Vestálky se nejspíš myšlence na stěhování bránily a snažily se udržet starou svatyni. To už se dostáváme k důvodu, proč jsme tady. Vestin chrám na fóru měl adytum, to znamená vnitřní svatyni. Nepřístupné místo sloužící k uchovávání různých posvátných věcí. Bylo tam facinum, vztyčený falus zahánějící zlo. Pignora imperii, mystické symboly věčnosti Říma. Palladium, socha bohyně Pallas Athény, kterou údajně přivezl Aeneas z Tróje. Dovnitř směly jedině vestálky a Pontifex Maximus a tyto svátosti se nikdy neukazovaly na veřejnosti.“

„Tajná komora,“ dumal Costas. „Jestli Augustus plánoval novou svatyni jako repliku té staré, nechal by přece postavit nějakou komoru i tady, ne?“

„Přesně to si myslím.“

„Ale jestli ty posvátné předměty zůstaly v chrámu, tady nic nebylo.“

„Možná to není tak úplně pravda.“

„Myslíš na to, na co já?“

Jack otevřel tlumok a vytáhl z něj psací desku se zvětšeným snímkem římské mince. „Tohle je jediné známé zobrazení nového svatostánku, Vestiny svatyně na Palatinu. Pochází z mince císaře Tiberia z roku 22 nebo 23. Tady vidíš kruhovou budovu se sloupořadím velice podobnou starému chrámu na fóru. Kruh měl napodobovat tvar nejstaršího římského obydlí, takzvaného Romulova domu, který byl pečlivě zachován jako posvátná památka na druhé straně Augustova domu. Jsou tu patrné základy sloupů. Co ještě vidíš?“

Costas si vzal desky. „No, nad vchodem jsou písmena S a C. Senatus Consultum. To vím i já. A svatyně má po obou stranách podstavce se sochou. Jsou to zvířata, možná koně nebo býci.“

„A to je právě důkaz,“ vyhrkl Jack rozrušeně. „My víme, že před Vestinou palatinskou svatyní stály dvě sochy obětních zvířat zasvěcených rituálům vestálek. Obě byly původně řecké, od slavného sochaře Myrona z pátého století před naším letopočtem. Šlo o sochy krav.“

„Jak jinak.“

„A teď si vzpomeň na naši stopu,“ pokračoval Jack nadšeně. „Sub sacra bos. Pod posvátnými býky. Tyhle dvě sochy byly unikátní, v Římě bys nic podobného nenašel. Plinius musel mít na mysli právě tohle. Schoval ten svitek tady, v prázdné komoře pod Vestinou svatyní na Palatinu.“

„Kde přesně?“ Costas vytáhl přijímač GPS a pochybovačně si začal prohlížet jednotvárnou zem a zaprášené stěny.

„Tipoval bych, že právě na místě, kde jsme, plus minus deset metrů,“ mínil Jack. „Všechny stopy po svatyni už sice zmizely, ale bylo by logické, aby stála na téhle straně sloupořadí, přímo vedle Augustova domu.“

„Georadar?“

„Na to je tady příliš mnoho vrstev, dům na domě. A podloží je samá puklina a štěrbina.“

„Takže co teď? Vezmem si lopaty?“

„Takhle to nikdy nenajdeme. Leda s hromadou peněz a papírů, ale i tak by nám nedali povolení dřív než za rok. Ne, kopat opravdu nebudeme.“

„Tak co tedy podnikneme?“

„Můžeme se kouknout nahoru.“

„Co?“

Jack si vzal desku zpátky, zavřel brašnu a vyskočil. Podíval se na hodinky. „Vysvětlím ti to cestou. Jdeme.“

O dvacet minut později stáli na terase na severní straně archeologické oblasti římského fóra, která nabízela úchvatný výhled na srdce starověkého Říma s monumentálním obrysem Kolosea v pozadí. „Odsud se člověk nejlíp zorientuje v místním terénu,“ prohlásil Jack. „Odmysli si všechny budovy a zbude ti Forum Romanum postavené v údolí uzavřeném ze západu vrchem Palatin. Teď se podívej doprava a uvidíš, jak se údolí klikatí směrem k Tibeře za severní úbočí Palatinu. My stojíme na Kapitolu, což je nejvyšší ze sedmi římských pahorků, kam v antických dobách stoupaly triumfální průvody. Kousek vpravo od nás je Tarpejská skála, odkud svrhovali ty, kdo spáchali zločin proti státu.“

„Třeba neposlušné vestálky?“

„Podle tradičního pojetí je popravovali za hradbami města, ale Plinius Mladší se zmiňuje jen o podzemní komoře. Mohlo to být někde blízko.“

„Pověz mi něco o římském podzemí,“ vybídl ho Costas. „Ne že bych se tam hrnul. Za tři tisíce let se tam muselo nahromadit marastu.“

Jack se usmál, otevřel torbu a znovu z ní vytáhl desku. Nadzvedl list s obrázkem mince a odhalil kopii staré rytiny, která měla v záhlaví slovo ROMA. „Moje oblíbená mapa Říma,“ objasnil. „Nakreslil ji Giovanni Battista Piranesi v osmnáctém století, zhruba ve stejné době, kdy byl poprvé prozkoumán Dům papyrů v Herculaneu. Kusé půdorysy budov tady na kraji jsou ve skutečnosti části slavného mramorového plánu, obrovské nástěnné mapy původně vystavené ve Vespasianově chrámu Míru. Dodneška se dochovalo jen asi deset procent mramorových desek. Piranesiho mapa přesně odráží naši znalost starověkého Říma. Připomíná neúplnou skládanku, kde jsou určité oblasti známé do velkých podrobností, zatímco jiné skoro vůbec.“

„Ale je celkem přehledná,“ podotkl Costas.

„Proto ji mám rád,“ odvětil Jack. „Piranesi odsunul dílky skládačky stranou, budovy potlačil do pozadí a soustředil se na pahorky a údolí. Proto jsem chtěl, abys to viděl.“ Jack natočil mapu, aby odpovídala jejich pohledu, a přejel prstem nad středem. „V pradávných dobách, když sem údajně dorazil Aeneas, se na místě fóra nacházely mokřiny tvořící okraj povodňové oblasti. Jak se první osady rozšiřovaly po svazích k bažině, voda se svedla do kanálu a ten se nakonec zakryl. Tak vznikla Cloaca maxima, velká stoka, která se táhla zpoza dnešního Kolosea přímo pod fórem a pak se stáčela směrem k Tibeře. Byly tu různé přítoky i umělé podzemní stavby, kanály akvaduktů. I dneska je to obří podzemní labyrint, ze kterého byl prozkoumán pouhý zlomek.“

„Kde je nejbližší vchod?“

„Kousek odsud. Pojď za mnou.“ Jack vedl Costase z terasy a dál po ulici San Teodoru – vlevo se tyčily zříceniny Palatinu, vpravo stavby středověkého města. Zahnuli doprava do úzké uličky vedoucí k nádvoří ve tvaru písmene V, za nímž duněla rušná doprava. Na druhém konci čněla mohutná ruina podepřená čtyřmi silnými pilíři. „Janusův oblouk,“ oznámil Jack. „Nepatří k nejslavnějším římským památkám, nevyniká totiž ničím zvláštním. Ale stojí rozkročený nad Velkou stokou. Místo, kde kanál ústí do řeky, leží jen asi dvě stě metrů odsud, za hlavní silnicí.“ Prošli mezerou v železném zábradlí obepínajícím oblouk a vstoupili pod vybledlý kámen. Na druhé straně prostranství stála dodávka, před níž ležely na dlažbě dvě hromádky potápěčské výstroje, a dva technici Mezinárodní námořní univerzity zrovna kontrolovali funkčnost jednoho z dýchacích přístrojů.

„Koukám, že jsi neponechal nic náhodě,“ zahudral Costas.

„Trochu jsem tě navnadil a přišlo mi, že teď je nejlepší chvíle to na tebe vybalit. Je to fantastická šance podívat se do neznámých míst přímo v srdci starověkého Říma.“

„Jacku, hlavně mi neříkej, že se budeme potápět do kanálu.“

Přistoupil k nim jakýsi muž, který se předtím krčil vedle oblouku. Měl šlachovitou postavu a jemné italské rysy, i když na Římana byl neobvykle bledý. „Massimo!“ pozdravil ho Jack. „Va bene?“

„Va bene.“ Hlas zněl trochu roztřeseně a mužova tvář byla popelavá.

„Vzpomínáš na Costase?“ zeptal se Jack. Oba pánové na sebe kývli a podali si ruce.

„Připadá mi to jako včera, co jsme se potkali se na té konferenci v Londýně.“

„Bylo mi potěšením,“ pronesl Massimo dokonalou angličtinou, jen s lehkým přízvukem. „Pracujeme tady pod záštitou archeologické správy, ale všichni jsme amatéři. Člověk je rád, když se může učit od profesionálů.“

„Tentokrát se role obrátily,“ usmál se Jack. „Tohle bude moje první výprava do městského naleziště pod vodou.“

„Je to archeologie budoucnosti, Jacku,“ prohlásil Massimo zaníceně. „Dostaneme se k vzácným místům zespoda a povrch zůstane nedotčený. Ve městech, jako je Řím, je to ideální způsob. Nemusíme se doprošovat stavebních firem a čekat na prchavou šanci něco najít, než to buldozery zničí.“

„Začínáš mluvit jako profík, Massimo.“

„Milerád vám pomůžu. Tam, kam máte namířeno, se už delší dobu zoufale snažíme dostat. Čekali jsme na pořádnou výstroj.“

„Jak si říkáte?“ otázal Costas.

„Městští speleologové.“

„Krysy z kanálu,“ zasmál se Jack.

„Na to slovíčko pozor, Jacku,“ varoval ho Massimo. „Tam, kam se chystáte, jich je habaděj.“

„Aha. Jasně.“ Jack zvážněl. „Máš mapu?“

„Pod obloukem. Vaši lidé přinesou výbavu. Pojďte za mnou.“ Jack s Costasem zamávali na dva techniky a vykročili ke dveřím v jednom z kamenných pilířů. „Vede to nahoru k soustavě malých komor a chodeb používaných ve středověku, kdy oblouk sloužil jako pevnost,“ vysvětloval Massimo. „Nikdo ovšem nevěděl, že schodiště klesá i dolů, do Velké stoky. Usoudili jsme, že někde pod obloukem vchod do podzemí musí být a před pár měsíci jsme po něm začali pátrat. Úřady nám povolily odvalit kameny.“ Ukázal na kruhový poklop v podlaze, o průměru zhruba jeden a půl metru. „Ale nejdřív se musíte trochu seznámit s okolím.“ Sáhl za dveře, vytáhl dlouhou kartonovou rouru, vyňal z ní svinutý papír a rozložil ho na stěně. „Tohle je plán všeho, co víme o podzemních prostorách v této části Říma mezi vchodem do Velké stoky, Koloseem a Tiberou, která teče kousek za námi.“

„Přesně tohle mě zajímá.“ Jack oběma rukama ukázal na odbočky vedoucí z hlavní větve stoky a pak spojil dlaně nad prázdným prostorem uprostřed.

„Je to jeden z našich nejúžasnějších objevů,“ odpověděl Massimo. „Vypadá to jako umělý tunel vedoucí přímo pod Palatin. Myslíme, že ho dal postavit císař Claudius.“

„Claudius?“ podivil se Jack.

„On tyhle věci miloval. Je to náš vzor. Ve spolku kanálových krys má čestné místo. Jeho největší projekty se nacházely v podzemí, pod vodou. Vykopal tunel, aby vysušil jezero Fucine. Postavil velký přístav v Ostii. Taky akvadukt zásobující Řím vodou, Aqua Claudia. Máme za to, že odvodňovací stoka pod Palatinem by přesně odpovídala jeho gustu. Claudius byl navíc historik a velice ho zajímalo všechno, co se dole našlo, dokonce je možné, že tam osobně sestoupil. Jak říkám, byl jedním z nás.“

„Svět je malý,“ zahučel Costas.

„Jak to myslíte?“

„No…“ začal Costas, ale Jack po něm hned šlehl varovným pohledem. „Ehm… Jack mi o Claudiovi a přístavu vyprávěl během letu do Říma. Musel to být prima chlápek.“

„Dokud opravdu něco nenajdeme, můžeme nechat Claudia Claudiem,“ pravil Jack přísně. „To, co nás zajímá, se datuje stovky let před Claudiovu dobu. Mluvili jsme o tom po telefonu. Jeskyně Lupercal.“

„Lupercal,“ zopakoval Massimo téměř nábožně a pak se nenápadně rozhlédl. „Posvátná jeskyně předků, kde vlčice odkojila Romula a Rema, legendární zakladatele Říma. Jestli k ní z podzemí najdete cestu, uděláte díru do historie.“

Costas se tázavě podíval na Jacka, který se k němu s kamennou tváří obrátil. „Promiň, že jsem ti neřekl celou pravdu. Nechtěl jsem, aby se o pravém účelu akce dozvěděl někdo nepovolaný,“ vysvětlil mu důrazně a podíval se na Massima. „Je to fantastický nález. Archeologové pracující u Augustova domu na Palatinu se probourali do podzemní dutiny hluboké minimálně patnáct metrů. Spustili dovnitř sondu a uviděli, že stěny sluje jsou pokryté mozaikami a mušlemi. Může jít o posvátné místo starověku, na které se pak ovšem zapomnělo. Jeden z největších objevů římské archeologie. Jsme tady proto, abychom našli podzemní vchod. Massimovi se to podařilo utajit dokonce i před úřady. Jeho lidé se bojí, aby vevnitř nezačal někdo rabovat, a chtějí místo nejdřív důkladně prozkoumat.“

„Palatin je jedna jeskyně a puklina vedle druhé,“ rozzářil se Masiimo. „Jen bůh ví, co ještě leží v podzemí. Jeskyně Lupercal je možná jen špičkou ledovce.“

„Víš jistě, že tady pod obloukem je nejlepší vstup?“ ujišťoval se Jack.

„Na druhé straně Palatinu směřuje Cloaca maxima někam k Atriu Vestae, Domu vestálek,“ odpověděl. „Dál jsme nepronikli. Lepší to bude z téhle strany. Větev do Palatinu vede na místě někdejšího potoka Velabrum, který patřil ke zdejším mokřinám, ale kolem roku 200 před naším letopočtem ho svedli jinam a postavili nad ním oblouk. Dostali jsme se až na okraj Palatinu, ale tam tunel prudce klesá a mizí pod hladinou. Nejsme jeskynní potápěči, aspoň zatím ne. Odtud je to podle nás k Lupercalu jen asi dvě stě metrů a zhruba třicet metrů nahoru.“

„Jak to vypadá geologicky?“ otázal se Costas.

„Tuf, vulkanický kámen. Snadno opracovatelný, ale pevný a s velkou nosností. A občas uvidíte i kalcitové útvary, někde dokonce krápníky, jak do římských kanálů odkapávala spodní voda bohatá na vápník.“

„Pojďme se na tu díru mrknout,“ navrhl Jack a hodil hlavou k otevřeným dveřím. „Chci si udělat představu, co nás čeká.“

Massimo vstoupil dovnitř a shrbil se, pak ztěžka polkl, jako by se mu chtělo zvracet. Ohlédl se po nich. „Možná byste se měli párkrát zhluboka nadechnout, aby vás to neporazilo.“ Zvedl poklop, pod nímž se vynořil tmavý začátek točitého schodiště. Nahoru okamžitě zavanul nepopsatelný puch. Chvatně poklop zase zavřel a se zakrytými ústy vyběhl ven.

„Dobře. Máme jasno. Oblékneme se už tady,“ rozhodl Jack.

Massimo těžce polkl a ochraptělým hlasem vysvětlil: „Uvnitř uvidíte fosforeskující oranžové lano, které se táhne podél Velké stoky přes Velabrum, až k místu, kam jsme došli. Dál už se musíte spolehnout sami na sebe.“

„Ty s námi nepůjdeš?“ podivil se Jack.

„Rád bych, ale jen bych vás zdržoval. Včera jsem měl kousek pod fórem Marka Nervy nepříjemnou nehodu. Z kanálu najednou vychrstla nějaká hnusná žlutá tekutina a rozptýlila se do vzduchu. Nemám tušení, co to bylo, a radši to ani nechci vědět. Neměl jsem nasazený respirátor. Hloupá chyba. Od té doby každou půlhodinu zvracím. Časem to přejde, nestalo se mi to poprvé. Riziko povolání.“

„Hoši, vy si zahráváte,“ zahučel Jack. „Takže co všechno tam dole je?“

„Chceš kompletní menu?“

„Á la carte, prosím,“ odtušil Jack.

„Fajn, je tam směs dešťové vody z ulic, běžných živočichů a splašků.“

„Splašky,“ zabrblal Jack. „No paráda.“

„Bláto, nafta, moč. Hnijící mršiny krys. A pak ta mazlavá šedá hmota. Nemá tam sice co dělat, ale do kanálů nevedou jen oficiální trubky.“ Massimo se morbidně pousmál a zakašlal. „Holt staré město. Má to své výhody i nevýhody.“

„Výhody i nevýhody?“ zopakoval Costas.

„Jednou trubkou teče čistá životadárná voda, druhá odvádí smrdutý odpad. Anebo jinak: odpadní roury ústí do kanálů, kanály do řeky a ta zase do moře. To je přirozený řád věcí.“

„Hotová poezie,“ zamumlal Costas. „Není divu, že je Tibera tak příšerně zelená. I já už začínám pomalu měnit barvu.“

„Ve skafandrech to přežijeme,“ chlácholil ho Jack. „Přímo na kůži se nám nic nedostane. Jsou přece odzkoušené a testované v těch nejextrémnějších podmínkách. Massimo, pokud to půjde dobře, veškerou výstroj vám pak necháme.“

„To by bylo skvělé, Jacku. Perfetto.“ Zavrávoral, jako by se znovu chystal zvracet. „Měli byste jít. Věřte nebo ne, ale na dnešní odpoledne předpovídají silný déšť a Cloaca se umí pořádně rozbouřit. Byl bych nerad, aby vás to spláchlo do řeky.“

„Spláchlo? Tak to mě tedy fakt neláká,“ zavrčel Costas.

„Dobrá zpráva je, že jakmile odbočíte z hlavní stoky k Velabru, špína zmizí. Voda pod Palatinem totiž pochází z přírodních pramenů, a protože už tam nikdo nebydlí, není skoro vůbec znečištěná. Přímo pod kopcem by měla být dokonce křišťálově průzračná.“

Jack shodil svůj odrbaný tlumok a zavěsil jej Massimovi kolem krku. „Střež ho jako oko v hlavě, Massimo, a já na oplátku zařídím, aby k vám správní rada univerzity přidělila Costase jako technického poradce. Na dobu určitou, samozřejmě.“

„Cože?“ Costas se zatvářil zděšeně.

„Další kanálová krysa do party.“ Massimo se na Costase srdečně usmál a poplácal ho po rameni. „Platí. A teď dám něco já vám.“ Zamířil zpátky do komory v kamenném pilíři a vyšel se dvěma horolezeckými úvazky, kovovými karabinami, kladivem, skobami a klubky lana. „Možná se vám zdá, že to v podzemí Říma nebudete potřebovat, ale věřte mi, může vám to zachránit život.“

Jack přikývl. „Berem.“ Položil úvazek vedle zbytku výstroje a děkovně zamával na dva techniky, kteří se mezitím vrátili k autu. Ohlédl se k poklopu zakrývajícímu otvor do Velké stoky, kam měli brzy sestoupit, a několikrát se zhluboka nadechl. Během předchozího vtipkování neměl čas myslet na své obavy, teď ho však přepadla důvěrně známá fobie, jediná věc, která ho dokázala skutečně vyvést z míry. Costas to na něm poznal a Jack cítil jeho ostříží pohled. Přitáhl si skafandr, podřepl a začal se zouvat. Řekl si, že se musí soustředit. Možná stojí před báječným objevem. Zatopené chodby mohou ukrývat dávné tajemství.

Costas se na něj zahleděl. „Můžem?“

„Můžem.“

12

Nad Jackem a Costasem se hlučně zaklapl poklop a veškerý dopravní ruch z římských ulic náhle utichl. Před chvílí dali Massimovi a dvěma technikům poslední souhlasné znamení a Jack věděl, že ostatní zůstanou celou dobu u víka a budou čekat na jejich návrat. Šli však do riskantní akce a v útrobách Velké stoky Jack znovu začal bezděčně zvažovat všechna pro a proti. Neměli žádnou zálohu v podobě potápěče, který by je v případě potřeby přišel zachránit. Byla to stejně nebezpečná mise jako ponor do vraku lodi svatého Pavla, Jack ovšem z vlastních zkušeností věděl, že jištění je spíš psychologická než praktická záležitost, že problémy se obvykle buď vyřeší přímo na místě, nebo vůbec, a že úspěch riskantního ponoru závisí jen na něm samotném a jeho parťákovi. Jakákoli další výstroj či personál by navíc na operaci jen zbytečně upozornily a znamenaly by ztrátu drahocenného času, kterou si teď nemohli dovolit. Podíval se na Costase dřepícího vedle a pak namířil světlo ke schodišti, jež se stáčelo do temnot. Ano, tak je to správně. Znovu úplně osaměli.

„Půjdu první,“ řekl Costas do mikrofonu.

„Myslel jsem, že tohle není tvůj šálek kávy.“

„Už jsem se rozhodl. Rád ochutnávám nové věci. A co ty? Jsi v pohodě?“

„Neptej se a běž.“

Costas se zvedl a hlučně sestoupil po schodech před Jackem, halogenový paprsek z čelové lampy roztřeseně tančil po starobylých stěnách. Měli na sobě stejné potápěčské obleky jako ve vraku – gumové skafandry se zabudovaným řízením vztlaku a teploty zpevněné kevlarem, které se hodily do každého prostředí a dobře jim posloužily od Arktidy až po Černé moře. Žluté helmy s maskami přes celou tvář v sobě ukrývaly digitální displej s životně důležitými údaji včetně počítačem řízené plynové směsi prýštící z tlakových láhví na zádech. Jediným ústupkem neobvyklým podmínkám byly horolezecké úvazky, na nichž Massimo důrazně trval. Navlékli si je a vyzkoušeli ještě dřív, než si před několika minutami nasadili dýchací přístroje.

„To mi připomíná cestu do potopené ponorky v Černém moři,“ poznamenal Costas a hlasitě dupal po schodech. „Vzduch by se dal krájet nožem.“

Jack těžce polkl. Těsně předtím, než si utěsnil helmu, vdechl závan páchnoucího vzduchu a stále měl v ústech odpornou pachuť. Měl co dělat, aby se nepozvracel do helmy. To byla snad jediná věc, kterou vývojáři Mezinárodní námořní univerzity zapomněli vzít v potaz. Znovu polkl. „Nemohl bys kolegům technikům říct, aby sem příště přidělali sáček na zvracení?“

„Zrovna jsem na to taky myslel.“

Točité schodiště končilo asi po třiceti stupních u malé plošiny před zčernalým klenutým vchodem pokrytým slizem. Jack došel za Costase a oba namířili lampy dovnitř. „Tak tady to je,“ prohodil Jack pokud možno radostným tónem. „Cloaca maxima.“ Schody pokračovaly rovně dolů do prostorného tunelu z kamene a cihel porostlých řasami, nejméně osm metrů širokého a pět vysokého. Do poloviny jej zaplňovala neklidná masa tmavé tekutiny, která k nim spěchala z temnoty vpředu a mizela kdesi v hlubinách. Jack zesílil zvuk na helmě a uslyšel téměř ohlušující hřmot vodního proudu. Znovu jej ztlumil a ukázal na světélkující oranžovou čáru začínající v místě, kde se schodiště nořilo pod hladinu. „To bude ta Massimova šňůra,“ poznamenal. „Je zatlučená skobami a můžeme se jí přidržovat. Asi metr a půl pod ní je římsa, která obvykle bývá nad vodou, ale bohužel se spíš budeme muset brodit. Vstup do Velabra je asi jen dvacet metrů odtud.“

„Jestli tam spadnem, bude to jako jízda na vodní skluzavce.“

„Kanál ústí do Tibery, ale podle Massima je v cestě masivní kovová mříž. Nechtěl bych se o ni rozplácnout.“

Costas opatrně vkročil na první schod tunelu. Těsně před nosem mu bleskurychle přeběhlo něco velkého a tmavého. „Nejspíš jedna z Massimových kámošek,“ ucedil znechuceně.

„Dál už snad žádné nebudou, nebo by aspoň neměly,“ uklidňoval ho Jack zezadu. „Kanál vedoucí pod Palatinem je údajně čistý a nemá v sobě dostatek živin, aby se v něm udržely vyšší formy života.“

„Hned je mi líp,“ zavrčel Costas. Obezřetně postupovali dolů, až došli k zářivému lanu. Costas namířil lampu na bystřinu bublající těsně pod nimi. „Vypadá to jako espresso,“ zamumlal. „Ta pěna nahoře.“

„Myslíš schiuma,“ upřesnil Jack. „Přesně tak tomu Massimo říkal.“

Costas ponořil nohu do proudu a oběma rukama se pevně přidržel lana. Za jeho lýtkem se vytvořila široká brázda a po obou stranách proudila hustá pěna. Když nohu zvedl, stékala mu z ní hustá hnědá kaše. Znovu ponořil chodidlo a divoce jím zavrtěl. „Řeknu ti, Jacku, nic horšího už jsem dlouho nezažil,“ supěl zoufale. „Proč zrovna já? Mohl jsem si lebedit u krásně čisťounké vody na Sicílii. Ležet u bazénu a užívat si zaslouženou dovolenou. Ale ne, my se jdeme potápět do kanálu.“

„Fantazie.“ Jack si dřepl na schod vedle Costase a hleděl na hromádku vyplavených zbytků těsně nad hladinou. Costas se otočil, nohu pořád ve vodě. „Našel jsi to? Už můžem jít?“

Jack odhrnul stranou krysí kosti a zvedl zablácený kus keramiky. „Střep římské amfory. Dressel dva až čtyři, pokud se nepletu. Stejný typ, jaký jsme našli v tom lodním vraku i v Herculaneu. Víno z ní mohl pít i Claudius. Tyhle věci jsou snad všude.“ Ponořil druhou ruku hluboko do bahna a zavrčel. „Je jich tu víc.“

„Nech toho, Jacku.“

Jack se zarazil, vytáhl ruku a vstal. „Jsem archeolog, pokud jsi zapomněl.“

„Šetři si síly na tajnou komoru. Jestli se tam vůbec dostaneme.“ Costas shodil z ramene smotané lano: jeden konec přivázal ke skobě držící zářivý provaz, druhý ke svému postroji. „Jedno lano snad můžeme pro klid duše obětovat. Odmítám skončit život v proudu sraček. Přivaž se za mě.“ Otočil se a scházel ze schodů, až mu tekutina dosahovala téměř k hrudi a na zorník mu stříkala pěna. „Stojím na římse,“ ohlásil. „Jdu dál.“ Jack za ním vykročil a ucítil silný tlak vody, nejprve na nohou a pak i v pase. Bolestně se sunuli kupředu, centimetr po centimetru. Voda byla plná kalu a Jack si na hladině všiml duhových pruhů nějaké olejnaté látky, které se střídaly s pohyblivými skvrnami hnědé a šedé barvy připomínajícími vojenské maskování. Snažil se soustředit na stěny a strop, na kamenné zdivo, které tam bylo dávno před římskou říší, kdy na místě někdejšího potoka vznikla první kanalizace. Otočil hlavu a uvědomil si, že chodba se lehce stáčí doprava. Schody, po nichž sestoupili od točitého schodiště, už zmizely z dohledu. Obrátil se a lopotně se brodil dál. Začínal se zadýchávat námahou. Sklopil oči, aby zkontroloval karabinu na laně, a pak je znova zvedl. Costas byl pryč. Usilovně zamžikal a otřel si masku. Pořád nic. Na hrůzyplný okamžik si pomyslel, že Costas spadl do proudu. Napjal všechny svaly a očekával škubnutí lana. Pak na stěně asi pět metrů před sebou uviděl slabý odraz a vzápětí se objevila žlutá helma.

„Tohle je boční tunel,“ oznámil Costas. „Přivázal jsem druhý konec lana ke skobě, která tam je.“ Jack ztěžka vykročil proti proudu, Costas se natáhl a pomohl mu dovnitř. Oba pak chvíli seděli opření o zeď chodby a lapali po dechu. Jack se napil energetického nápoje ze zásobníku uvnitř skafandru a poválel jej v ústech, aby spláchl nepříjemnou pachuť. Rozhlédl se kolem. Ocitli se v menším tunelu, ale stále měl dobré tři metry na výšku i na šířku, klenutý strop a ploché dno, jehož středem stékalo značné množství vody. Proud vedl do Velké stoky a voda byla čistá.

„Čas na poslední kontrolu pozice,“ oznámil Costas a podíval se na ukazatel na zápěstí. „To bude určitě ono. Velabrum. Míří přímo k Palatinu a po pravé straně se táhne Massimův provaz k místu, kde se zastavili.“

Jack položil ruku na stěnu chodby. „Tohle je úžasná stavba,“ vydechl. „Cloaca maxima, Velká stoka, má zdivo z řady období, to nejstarší pochází ze šestého století před Kristem. Ale tady je to jinak, všechno je stejně staré. Ty pravidelné bloky kamene u vchodu. Kdybych nevěděl, co vím, myslel bych si, že vcházíme do jednoho z velkých císařských akvaduktů.“

Costas se na Jacka podíval zorníkem. „Jak jsi mluvil o jeskyni Lupercal, kde vyrůstali Romulus a Remus… Vůbec jsem netušil, co máš v plánu.“

„Promiň, že jsem na tebe tak vybafl. Bavili jsme se o tom s Massimem na konferenci v Londýně krátce poté, co oznámili ten objev pod Augustovým domem. Řekl jsem mu, že bych se rád připojil k jeho partě městských speleologů a podíval se osobně. A když jsem pak zjistil, že Plinius schoval svitek pod Vestinu svatyni na Palatinu hned vedle Augustova domu a místa, kde našli legendární Lupercal, přišlo mi to jako ideální záminka. Hrozně nerad před Massimem něco tajím, ale až mu prozradíme, jakou roli v tom sehrál, snad nám odpustí.“

Costas zabručel, vstal a znovu vyrazil kupředu. Potůček čisté vody vyvěrající z temnot mu sahal nad kotníky.

„Nerad bych tě děsil, Costasi, ale něco za sebou vlečeš.“

Costas se otočil, vykulil oči a přiškrceně vykřikl. Na levé botě mu visel chuchvalec hnědých vláken, vjehož středu se zmítalo cosi s dlouhým černým ocasem. Costas zuřivě zatřásl nohou a celá masa se svezla do stoky a odplula. „To ne, Jacku,“ zaúpěl. „Tohle už mi nikdy nedělej, jinak končím.“

„Slibuju, že se polepším. Při příštím potápění už si budeš připadat jako v ráji.“

„Ale nejdřív se musíme dostat z pekla.“ Costas se znovu začal plahočit tunelem, Jack kousek za ním. Stále cítil spojení se světem venku, ještě by se mohli vrátit k točitým schodům, ale s každým dalším krokem vstupovali hlouběji do podsvětí, které je obklopovalo temnotou, a paprsky čelových lamp ozařovaly jen nejbližší stěny. Přinutil se k soustředění, odpočítával kroky a odhadoval, jak daleko asi leží úpatí palatinského pahorku. Po třiceti krocích si uvědomil změnu sklonu: šli dolů. Zdi byly náhle krabaté a rozpraskané. Oranžové lano končilo u skoby před tmavým jezírkem a Jack si uvědomil, že asi pět metrů před nimi se strop noří do vody.

„Tohle se mi nezdá,“ zamumlal Costas. „Takhle ten tunel určitě nepostavili. Nejspíš to bude výsledek seizmických poruch jako trhliny v Herculaneu.“

„I tady bylo zemětřesení,“ souhlasil Jack.

„Docela velké, ale už to nějaká doba bude. Přesto by nám mohlo zatarasit cestu, i když tudy pořád protéká dost vody.“

„Je načase trochu si zaplavat,“ navrhl Jack.

Costas vlezl do jezírka a vzápětí zmizel v bouři bublinek. Jack se ponořil těsně za ním. Klesl na kolena, a když se odrazil dopředu, uslyšel syčení vzduchu v obleku, jak se počítačem řízený systém automaticky přeladil na neutrální vztlak. Voda byla neobyčejně průzračná jako v podzemní cenotě, do níž se potápěli na Yucatánu. Jack pocítil ono radostné rozechvění a vzrušení z neznáma, které provázelo každý jeho ponor. Sáhl dozadu, stáhl si ploutve z lýtek a plaval za Costasem. Hloubkoměr ukazoval tři metry, po chvíli šest. Zemětřesení vytvořilo v tunelu průrvu a oni náhle znovu stoupali vzhůru. Jack viděl, že se před ním Costas vynořil a že dno tunelu zde neleží ani metr pod hladinou. Doplaval do nejzazšího místa, znovu si vytáhl ploutve vzhůru po nohou a vyškrábal se z vody vedle Costase, který už nahlížel do chodby a hlásil:

„Zase mám ten pocit.“

„Jaký pocit?“

„Že vstupujeme do minulosti. Měl jsem ho v Herculaneu i v tom lodním vraku. Je to zvláštní, něco jako déjà vu.“

„Takže ty taky,“ hlesl Jack.

„Možná tady působí nějaká zvláštní síla.“

„Jednou jsem si to nechal vysvětlit,“ řekl Jack. „Nejde o to, že jsi na určitém místě už někdy byl, ale o to, že jsi za velice podobných okolností prožíval stejnou věc. Mozek si s člověkem umí ošklivě pohrát. Je to jen zkrat.“

„Ne, Jacku. Poznal jsem to na tobě. Je to nějaká síla.“

„Tak dobře, ať je po tvém. Teď bys měl ale vymyslet, jak se dostaneme dál. Jinak bude ta síla fuč.“ Jack ukázal před sebe na další prohlubeň v tunelu s vrásčitějším a opadanějším zdivem, pod nímž se lesklo další jezírko. Jack věděl, že se ocitli na samotné hranici Palatinu pod nejméně osmdesáti metry popraskaného tufu. Costas se znovu s cáknutím ponořil a Jack ho následoval. Tentokrát si chodba ponechala původní tvar a táhla se pod vodou dál, ale zhruba po deseti metrech se zužovala. Když Jack připlaval blíž, uvědomil si, že úzké místo obklopují z obou stran starověké sloupy. Za nimi tunel přecházel do stoky připomínající kanál akvaduktu, která měla větší výšku než šířku a klenutý strop. Díky jejím rozměrům se mohli napřímit a jít za sebou. Jack natáhl ruku a dotkl se sloupu vpravo. Byla to šedá žula s černobílými skvrnami, jaká je k vidění na všech ruinách Říma, třeba v pilířích Pantheonu nebo v Trajánově chrámě hned vedle starověkého fóra. Jack věděl, že pochází z velkého kamenolomu Mons Claudianus v Egyptě otevřeného za vlády císaře Claudia, který tím ve věčném městě zanechal další výrazný otisk.

„To by bylo něco pro Maurice,“ poznamenal. „Dělal doktorát na téma Claudiových egyptských lomů, odkud tenhle kámen pochází.“

„Jacku, koukni na tohle.“ Jack se převalil, zvedl oči a viděl, že se Costas vynořil asi tři metry nad ním a šlape vodu v mihotavých záblescích hladiny, v níž se odrážel bělostný paprsek jeho čelové lampy. Jack pomalu vstal, stiskl ovladač vztlaku, přidal vzduch a nezapomněl vydechnout, protože se tlak okolí snížil. Když vykoukl z vody, zajíkl se ohromením. Costasova svítilna ozařovala skalní stěnu, jež se tyčila nad sloupy a vstupem do kanálu. Byla tam nejméně čtyři metry vysoká a pět metrů široká síň vyhloubená do rostlé skály. Nad ní Jack spatřil trojúhelníkový štít s římsou. Znovu se užasle zadíval do vody, až k patám sloupů. Byl to monumentální vchod. Připomínal velkolepé fasády skalního města v jordánské Petře, nacházel se však hluboko pod Palatinem a podivně v sobě mísil okázalost s tajnosnubností. Dal jej postavit někdo, kdo byl pyšný na svoje úspěchy, ale příliš nedbal na to, co si o nich myslí jiní.

„Hele,“ ozval se Costas. „Mrkni na kámen pod tím štítem.“ Jack znovu zvedl ruku nad hladinu. Spodní vír jej posunul blíž ke skále, na kterou si teď mohl i sáhnout, a také to udělal. To, co na první pohled vypadalo jako plíseň a bláto, bylo ve skutečnosti tvrdé jako kámen a on si uvědomil, že jde o nánosy kalcitu následkem průsaku spodních vod, o němž mluvil Massimo. Všiml si drobných pramínků stékajících po kameni – zřejmě dešťová voda shora. Pak spatřil pravidelné zářezy ve skále. Odstrčil se a namířil na ně lampu. No jistě. Byl to nepochybně velký nápis. Kalcit jej pokrýval jako námraza, ale tím pouze zvýrazňoval jeho znění. Jack viděl čtyři řádky s písmeny vysokými asi jen deset centimetrů, takže je ze dna síně nebylo snadné rozluštit. Nemýlil se. Ten, kdo věnování napsal, tak učinil pro svoji vlastní potěchu a k posvěcení místa, ne proto, aby udělal dojem na masy. Jack začal číst:

TI.CLAUDIUS.DRUSI.F.CAISAR.AUGUSTUS.GERMANICUS

PONTIF.MAXIM.TRIBUNICIA.POTESTATE.XII.COS.V

IMPERATOR.XXVH.PATER.PATRIAE.AQUAS.VESTIAM.

SACRA.SUA.IMPENSA.IN.URBEM.PERDUCENDAS.CURAVIT

„Je to originál, na sto procent,“ vydechl Jack. „Slovo caesar je napsané archaicky – caisar – jako za slavných časů Julia a republiky. A zeď je postavená z hrubě opracovaných kamenů, snad až příliš hrubě. To bylo typické pro stavby, na kterých se nějak podílel Claudius. A tradiční je i Claudiova péče o správnost znění.“

„Mluvíš o našem Claudiovi? To je jeho dílo?“

Jack věty přeložil:

„Tiberius Claudius, syn Drusův, Caesar, Augustus, Germanicus, nejvyšší velekněz, držitel tribunské moci, konzul, císař, otec vlasti, dal na vlastní náklady postavit tyto posvátné vody vestálek.“

„Massimo se zblázní radostí,“ vyhrkl Costas. „Přesně na tohle určitě čekal. Jeho krysy z tunelu si tady dole můžou udělat mejdan. Bude za hrdinu.“

„Formulace je podobná Claudiově nápisu na Aqua Claudia u Porta Maggiore, kde akvadukt vstupoval do Říma,“ poznamenal Jack. „Ale tři slova jsou unikátní. Aquas vestiam sacra. Posvátné vody vestálek. To znamená, že Massimo klidně mohl mít pravdu. Může jít o kanál vedoucí k Domu vestálek na druhé straně Palatinu, do něhož se sbíhají odbočky Velké stoky, které prozkoumal pod starověkým fórem.“

„Zvláštní je, že nejde o součást Velké stoky,“ zamumlal Costas. „Voda je křišťálově čistá, což naznačuje, že taková bude i na druhé straně směrem k fóru. Někde uprostřed musí být docela velký pramen, přímo pod Palatinem.“

„Nějaké posvátné zřídlo,“ uvažoval Jack. „Vestálky byly možná jeho strážkyněmi.“

Costas se znovu podíval na svůj navigační počítač. „Podle směru tunelu a pravděpodobného úhlu druhého kanálu pod fórem by se měl soutok nacházet skoro přesně pod místem, kde jsme ráno seděli, někde u Augustova domu. Jeskyně Lupercal byla možná ve skutečnosti vstupní branou k prameni, tajnou chodbou z paláce. Všechny ty mýty o Romulovi a Removi jsou třeba jen… Jak tomu říkáš?“

„Nános,“ zahučel Jack. „Historická patina.“

„Přesně tak. Patina,“ pokračoval Costas. „A ten mýtus možná podtrhuje důležitost zřídla. Nejstarší římská osada stála na pahorku Palatin, je to tak? A vláda nad pramenem byla pro zdejší obyvatele zásadní věcí. Možná právě v tom spočívá prapříčina rozkvětu Říma.“

„Ty mě vždycky dokážeš ohromit,“ přiznal Jack. „A mělo by logiku, že v tom sehrály roli vestálky, prastarý řád sahající až do dob založení Říma a zřejmě ještě mnohem dál. Posvěcením tohoto místa a jeho uchováním v tajnosti a čistotě by přispěly k ochraně Říma, což bylo jejich hlavním cílem.“

„Pojďme to zjistit.“ Costas se odstrčil od skály, vypustil vzduch ze vztlakového systému a klesl pod skálu mezi dva sloupy. Jack se ještě chvíli zdržel a jako v mrákotách zíral na nápis. Jeho rozrušení poněkud otupovalo strach, který sice zatím nepropukl naplno, ale už se hlásil o slovo. Ponořil se za Costasem do kanálu a opět zmizel pod kamennou klenbou.

„Vodotěsný beton,“ oznámil Costas. Jack uviděl kužel jeho lampy o několik metrů před sebou: mířil na část stěny, která v jednom místě praskla a zbortila se.

„Další Claudiova specialita,“ odpověděl Jack, když k němu připlaval. „Takhle se stavěly podmořské hráze v přístavu v Ostii i akvadukty. Tady uvnitř měl pravděpodobně zabránit průsakům spodní vody do kanálu a znečištění pramenité vody. Hlavní přísadou hydraulického betonu byl sopečný popílek pozzolana, podle starověkého Pozzuola. To je Puteoli v Neapolském zálivu, hned vedle Flegrejských čili Ohnivých polí.“

„Svět je malý,“ utrousil Costas a vyrazil dopředu. Jack minul poškozený úsek a pak zamířil pod nohy řeckého kolegy, jenž se zastavil asi patnáct metrů za sloupy vyznačujícími vchod do kanálu.

„Je to zatarasené,“ hlásil. „Jako by se tu stěna zhroutila.“

„Dál to nejde?“ nechtělo se uvěřit Jackovi.

Costas se sehnul a zašátral v kapse s nářadím na skafandru. Vytáhl přístroj o velikosti lžíce, zapnul jej a pozvedl. Jack viděl, jak se blikající rudé světlo zbarvilo dozelena. „Měřák ukazuje, že vodní proud nezmizel. Ať je ten pramen kdekoli, pořád ho máme před sebou.“ Costas vrátil měřič do kapsy a podíval se na ukazatel na zápěstí. „A stále mírně stoupáme, zhruba v úhlu deseti stupňů. Při tomhle postupu se vynoříme na hladinu asi za dvacet metrů, pokud tunel pokračuje ve stejném úhlu i za tou sutí.“

Jack se pomalu posunul pod Costase a zadíval se na hromadu tufových úlomků na dně tunelu. Sáhl dolů a pokusil se jeden odsunout, pak pohnul několika dalšími. „Podívej, přímo pod námi je nějaká puklina. Nejspíš se otevřela, když zemětřesení zbortilo strop. Třeba se tudy dá dostat dovnitř.“

Costas klesl vedle Jacka, zahleděl se do díry a natočil hlavu tak, aby paprsek posvítil hluboko dovnitř. „Možná máš pravdu,“ uvažoval. „Rozsedlina se dál rozšiřuje, možná tak na šířku těla, a táhne se, kam až dohlédnu. Vypadá to, že suť zavalila horní část pukliny, ale dovnitř nenapadala. Pokud se nám podaří vyčistit prvních pár metrů, mohli bychom dosáhnout místa, kde je prasklina dost široká na proplutí.“

„Teď jdu první já,“ rozhodl Jack. Costas uhnul, zadíval se na něj zblízka, až se jejich zorníky téměř dotýkaly, a nakonec dal souhlasné znamení. Oba se velice dobře znali a slova byla zbytečná. Jack si bolestně uvědomoval, že odsud není jednoduché cesty zpět, a kdyby se chtěl vrátit, musel by zdolat několik zaplavených prostor. Nikdy nezapomněl na to, jak v dětství málem zemřel v zatopeném dole. Stále měl tu vzpomínku zasutou kdesi hluboko v nitru, a když se ocitl v podobných podmínkách, vždycky se hlasitě ozývala, takže musel znovu myslet na ty dávné okamžiky plné děsu. Už předtím, než spatřil ten vzácný nápis, pocítil ledový stisk klaustrofobie, který se teď ještě prohloubil a bylo těžké mu odolávat. Jen Costas věděl, jaký vnitřní boj musí svádět. Do čela šel proto, aby se přinutil k soustředění na konečný cíl a myslel na svou odpovědnost za přítele, který byl nyní za ním.

„Pořád jsme asi šest metrů hluboko,“ oznámil Costas. „Podle mě se nacházíme jen zhruba třicet metrů od Augustova domu a chrámu na Palatinu, u kterých jsme seděli.“

„Dobře, zkusíme to,“ zašeptal Jack. Klesl dolů a protáhl se puklinou. Usilovně kmital ploutvemi, ale zůstával na místě. Začínal hyperventilovat. Zavřel oči a ucítil, že ho Costas zezadu dloubl. „Lano se ti zachytilo o skálu.“ Ruce ho postrčily dopředu a najednou se volně vznášel uvnitř rozsedliny, která se rychle rozšířila asi na dva metry. Uvědomil si, že klesá – a rychle. Pohlédl na hloubkoměr. Patnáct metrů. Když se soukal do štěrbiny, zřejmě se mu vypnulo automatické řízení vztlaku, a tak začal zápolit s knoflíky na boku helmy. Ozvalo se zasyčení, skafandr se naplnil vzduchem a Jack se ustálil v hloubce osmnácti metrů. Poprvé se rozhlédl po útrobách chodby, která se před ním táhla. Voda byla stále křišťálově průzračná; viděl nejméně na třicet metrů až k místu, kde se hrubé tufové stěny po obou stranách znovu sbíhaly. Podíval se dolů. Nebylo tam nic, jen černá tlama propasti hluboko pod srdcem jednoho z nejstarobylejších měst světa. Nevídaná věc.

Ve sluchátkách uslyšel zabručení a klení, a když zvedl hlavu, všiml si, že se Costas zaklínil do trhliny. Začal mu plavat na pomoc, ale vzápětí se Costas vyprostil a rychle padal až do hloubky dvanácti metrů, kde se po chvíli oba setkali. „Tohle je vážně parádní místečko.“ Costas stále supěl námahou, ale pohledem mířil dolů. „Jáma smrti.“

„Na dno není vidět,“ řekl Jack. „Bude minimálně padesát metrů pod námi, možná ještě mnohem hlouběji.“

„Dekompresní ponor pod Římem jsem tedy neměl v plánu,“ zabrblal Costas. „Na to nemáme plyn.“ Oba si prohlédli údaje na displejích uvnitř helmy, které ukazovaly, jak se dýchací směs upravuje podle hloubky. „Viděl bych to maximálně na půl hodiny a pětadvacet metrů. Do větší hloubky můžeme jen na skok a pak rychle odtud.“

„Možná máme štěstí,“ poznamenal Jack. „Podívej se na vrchol pukliny.“ Přejel tudy paprskem čelovky a Costas ho zaujatě sledoval. Viděli, jak se světlo blyštivě odráží od hladiny vstupního místa, dalších deset metrů nebylo nic než kámen a poté spatřili další mihotavou bílou skvrnu, nejméně tři metry dlouhou. „Vypadá to, že se znovu vynořuje z vody,“ usoudil Jack. „Jdeme nahoru.“

Začali plavat ve směru Jackovy svítilny. Costas se převrátil na záda, změřil si prasklinu odshora dolů a pak se upřeně zadíval na skálu přímo nad nimi. „Tohle je geologická zajímavost,“ zabručel si pod vousy. „Puklina určitě vznikla seizmickou činností a může být tisíce let stará. Zdá se, že byla vždycky plná vody z nějakého zřídla. Vpravo nad ní je ten Claudiův kanál, který se zbortil při pozdějším zemětřesení. Nahoře jsou vidět úseky stropu vytesaného do skály. Tipoval bych, že ten kanál se původně táhl nad puklinou k tomu světlému místu. Je to přesně tak, jak jsem si myslel. Tunel měl sloužit jako výpusť, přepadové potrubí pro případ, že tady voda stoupne moc vysoko.“

„Podívej,“ houkl Jack a ukazoval na bok trhliny. „Jsou tady čtyři… ne, pět skalních schodů. Vedou ke světlu, kam míříme.“

„Vypadá to jako pramen,“ přitakal Costas. „A tudy se k němu možná chodilo. Jsme skoro přímo pod legendární Romulovou chýší. Nachází se asi o šedesát metrů výš.“

Jack se vynořil jako první, ostražitě vykročil do schodů a zkontroloval, zda má dostatek prostoru pro hlavu. Ohlédl se, jestli je Costas za ním, sáhl dolů, stáhl si ploutve z lýtek, a teprve pak vystoupil z vody na ploché skalní dno. Ocitl se v dalším tunelu, ale nápadně odlišném od toho, jímž přišli. Jack se do něj pozorně zahleděl. Na severním konci, asi deset metrů od něho, končil u jakési malé komory, jen o málo rozměrnější než sám průchod. Na druhém konci ústil do skalní sluje zahalené ve stínech. Chodba byla vytesaná do rostlé skály, asi tři metry široká a pět vysoká, a díky lichoběžníkovému profilu připomínala komolý jehlan. Jack se otočil a znovu si prohlížel kanál po celé délce. Po chvíli se pozorně zadíval na jednu ze stěn a zkoumal dávné vrypy. Byly staré, mnohem starší než ostatní věci, které až dosud viděli. Náhle mu svitlo. „Panebože,“ zašeptal.

„Další chodba,“ poznamenal Costas, zmáčená postava, která se objevila vedle Jacka.

„Kdyby jen to,“ odtušil Jack. „Dromos.“

„Cože?“

„Kde jsi už viděl tenhle tvar?“

Costas se zahleděl do tunelu ozářeného lampou na helmě. „Doba bronzová,“ prohlásil vítězoslavně. „Řecká doba bronzová. Hrobky, které jsi mi ukazoval v Mykénách. Dromos byla posvátná chodba. Doba trojských válek, Aenea a tak podobně.“

„To by mohlo konečně vysvětlit původ Říma, jednou a provždy,“ pronesl Jack tlumeným hlasem. „Znovu jsme jednou nohou v říši bájí, Costasi, a stejně jako v Atlantidě se tady mýtus stal skutečností. Ale já mám na mysli něco bližšího. Tohle mi hrozně připomíná dromos v Sibylině jeskyni v Kýmé.“

„Jo, Sibyla,“ zabručel Costas. „Takže ona měla byt i v Římě.“

„Začíná to do sebe zapadat,“ hlesl Jack. „Lupercal, posvátná jeskyně spojená se vznikem Říma. Vsadím se, že je to ta sluj před námi. A my jsme se právě vynořili ze zřídla, bez kterého by Řím nepřežil. Bylo to posvátné místo, uctívané a chráněné. Víme, že k obřadům v Kýmé patřila i rituální očista. A je tady i temná stránka.“

„Puklina smrti,“ doplnil Costas.

„Vchod do podsvětí.“

„Přesně jako Kýmé na Flegrejských polích,“ pokračoval Costas.

„A nad tím vším bdí Sibyla.“

„Zajímalo by mě, jestli už tady byla, když sem přišli první Římané, nebo si ji přivezli s sebou,“ přemítal Costas. „A taky bych chtěl vědět, jak s tím vším souvisí vestálky.“

„Třeba to zjistíme, ale musíme se dostat do té jeskyně. Pojď.“

„Ale předtím by ses mohl podívat na druhou stranu chodby. Uprostřed té dutiny něco je.“ Jack se otočil za Costasovým pohledem a světla obou lamp dobře ozářila vnitřek komory. Vykročili k ní chodbou. Starobylé stěny pokrývaly kalcitové usazeniny zahalující tuf jako tenká vrstva námrazy. Došli k okraji dutiny. Byla to téměř dokonalá báň, v jejímž stropě se rýsovaly drobné obdélníkové otvory, snad ucpané vzduchové průduchy. Na vzdálenější straně stál podstavec s rozpadlými zbytky jakési sochy. V podlaze před ní byla kruhová prohlubeň s kamenným lemem o průměru zhruba tří metrů naplněná tmavou hmotou, jež vypadala jako černá pryskyřičná látka uvězněná pod nánosem vápence. Jack se na ni podíval, pak přejel pohledem na zchátralou sochu. „No jasně,“ zašeptal.

„Co to je?“

„Ta socha nejspíš kdysi zobrazovala ženu. Sedící ženu. Byla to kultovní socha. A tohle je ohniště, posvátné ohniště.“ Náhle se dostal do povznesené nálady. „Proto svatyně Vesty ve fóru a na Palatinu nebyly nikdy slavnostně vysvěceny a nestaly se z nich chrámy. Byly to jenom bludné balvany, oficiální tvář kultu. Jako skutečný Vestin chrám sloužila tahle síň.“

„Jacku, ta socha na sobě má nějaký nápis.“

Jack obešel ohniště a sledoval světlo Costasovy lampy. U úpatí sochy si všiml tenké mramorové desky široké asi třicet centimetrů. Dřepl si a zadíval se na ni. „Zvláštní,“ vydechl. „Nejde o věnování a není to ani součást podstavce. Deska je volně opřená, nebo alespoň byla, než ji sem kalcit přilepil.“ Předklonil se co nejhlouběji a lehl si na podlahu. Paprsek svítilny zachytil zřetelně latinská slova a Jack je přečetl:

COELIA CONCORDIA

VESTALIS MAXIMA

ANNO DOMINI CCCXCIV

„Ať se propadnu,“ vyhrkl. „Coelia Concordia, nejvyšší vestálka, rok 394. Ona byla poslední a právě toho roku kult zanikl. Možná tu sochu nechala udělat a sama ji sem před koncem přinesla. Ale je zvláštní, že používali označení Anno Domini Léta Páně. Císařství sice v té době bylo už skoro sto let křesťanské, ale mělo se za to, že vestálky se křesťanství bránily ze všech sil. A doplatily na to.“

Costas mlčel a Jack po něm šlehl očima. „Posloucháš mě vůbec?“

„Jacku, tohle není žádná socha.“

„Jak to?“ Jack se prudce zvedl, ale uklouzl a vrazil do figury. Škubl sebou, rychle se odtáhl, opřel se o stěnu a rozhýbával koleno, do něhož se uhodil o podlahu. Přitom zblízka zíral na zborcený útvar, který měl nyní jen několik centimetrů od obličeje. Náhle zkoprněl. Nebyl to vápenec. Byl to jen kalcitový nános, jakýsi podivný krápník vyrůstající do více než metrové výše a obalující kamenné křeslo. Znovu se podíval na to, co ho předtím tak vyděsilo. Byl to zelený kamenný had, který se plazil po opěrce trůnu a hleděl na něj přes průsvitnou masku usazenin.“

„To nemyslím, Jacku. Tady.“

Jack se pohnul doleva za Costasovou svítilnou.

A pak ji spatřil.

Lidskou lebku.

Visela stranou v zajetí vápencové krusty.

Zalapal po dechu, couvl a pak se znovu zadíval. Hrudní kost. Žebra. Lopatky. Nebyla to žádná socha. Costas měl pravdu. Byla to kostra. Lidská kostra. Malá, téměř dětská, ale s bezzubými čelistmi někoho velice starého. Vzápětí si Jack všiml ještě něčeho. Ta osoba měla náhrdelník z masivního zlata, což byl v srdci Říma neobyčejný nález, snad nějaká pradávná kořist z keltského světa. A v usazeninách nad lebkou se blyštily úlomky zlatého lístku a klenoty z dokonalého účesu bohaté Římanky, matrony.

A pak to Jackovi došlo. Přišla sem zemřít. Coelia Concordia, poslední z vestálek. Ale co ten had? Nebyla to obyčejná vestálka. Sibyla.

Jackovi se málem vařil mozek. Takže Sibyla přece jen nezahynula při erupci Vesuvu. Vrátila se sem, do své jeskyně pod Římem, k další bráně do podsvětí. A její věštírna žila ještě přes tři sta let poté, co se naplnil Claudiův osud a starý svět Sibyly z Kýmé shořel v plamenech. Tato Sibyla se dožila konce Říma, viděla jeho vzestup i pád, vyprovodila pohanský svět a uvedla nový řád, jehož počátky sledovala léta předtím mezi vyděděnci poblíž své jeskyně u Ohnivých polí.

„Jacku, koukni se na její ruku.“

Jack sklopil zrak a zalapal po dechu. Znovu se podíval. Takže takhle dopadly Sibyly. Naplnily své vlastní proroctví. Ona svírala kříž!

Náhle se oslnivě zablesklo a Jack si pomyslel, že ho přepadly halucinace. Pak ho čísi ruce prudce odtáhly stranou a přitiskly k podlaze u stěny síně. Něco ho udeřilo do helmy a jeho lampa zhasla. Pohltila jej neprostupná tma. Sevření povolilo a ve sluchátkách se ozval Costasův napjatý hlas: „Promiň, Jacku, ale nejsme tady sami.“

13

Chvíli jen leželi ve tmě na podlaze komory. Vnější reproduktory interkomu měli vypnuté, takže z nich nevycházel téměř žádný zvuk, přesto se instinktivně bavili tlumeným hlasem. „Jacku, říkal jsi přece, že tady dole nic nepřežije.“ Costas se přesunul k okraji dutiny a podíval se chodbou směrem k jeskyni na druhém konci. Jack se přikradl za ním. Lampy měli stále zhasnuté, ale aktivovali si brýle s nočním viděním umístěné uvnitř přileb. Bylo tam tak málo přírodního světla, že senzory mohly stěží pracovat, ale Jack před sebou slabě rozeznával Costasův obrys, zrnitý a nazelenalý. Světlo zřejmě proudilo trhlinami a puklinami sahajícími až na povrch, kudy se do sluje spustily sondy archeologů.

„Víš určitě, že to byla baterka?“

„Jo. Když ses družil s tou mrtvolou, radši jsem se díval na druhou stranu. Nemusím mít všechno. A pak jsem uviděl to světlo. Zablesklo se někde vlevo v jeskyni.“

„Tam, kde by měla ústit druhá chodba z Domu vestálek,“ poznamenal Jack. „Ale bůhví, jak se dostali dovnitř.“

„Když jsme to dokázali my, proč ne někdo další?“

„Podle Massimovy mapy jsou vstupy do Velké stoky u Nervova fóra a pod Koloseem,“ pokračoval Jack. „Jeho chlapce odradil zatopený kanál a neměli potřebou výbavu. Někdo ji možná měl a našel správnou cestu, ale k jeho lidem nepatřil. To by nám Massimo řekl.“

„Je to náhoda?“

„Vzpomínáš na Lisu z Herculanea? Na moji starou známou z církevní správy?“

„Co ta s tím má společného?“

„Lisa mě chytla těsně předtím, než jsme opustili Herculaneum, a chtěla se mnou mluvit. Asi trochu riskovala, když to udělala na veřejnosti před vchodem do vily, kde se pohybovala řada dělníků, ale byla to výstraha. V tu chvíli jsem se nad tím nepozastavil. Neřekla mi nic nového, ale varovala mě.“

„Myslíš, že nás sledují?“

„Jestli v tom jedou ti, kdo si myslím, budou mít chapadla všude. A pokud vědí, že jsme tady, tak si logicky domysleli, že něco hledáme. A jestli jim došlo, po čem pátráme, klidně položí život, aby nám v tom zabránili.“

„A přitom nás oddělali.“

Jack se přisunul za Costase a nahlédl přes jeho helmu. Rozeznával však jen zrnitou zeleň s tmavými šmouhami na konci. „Můžeme udělat jedinou věc: na nic se neohlížet a postupovat dál podle plánu. Nejspíš to bude jen jeden člověk. Vchody z fóra i Kolosea jsou celkem na očích. Víc lidí by vzbudilo nežádoucí pozornost a měli by problém dostat se nepozorovaně dovnitř.“

„Úřady možná přimhouřily oko.“

„Řím není Neapol,“ mínil Jack. „Ale vyloučit se to nedá. Každopádně, ať je v jeskyni kdokoli, bude si drbat hlavu, že nechal zapnutou baterku. Jestli nemá tak dobrou výstroj jako my, musela to být dost krkolomná jízda. A když necháme lampy ještě chvíli zhasnuté, snad uvěří, že jsme si ho nevšimli.“

„Chceš říct, že máme pokračovat dál, jako by se nechumelilo?“

„Třeba si bude myslet, že jsme zašli do nějaké boční chodby nebo slepé uličky a vracíme se zpátky. Prostě rozsvítíme lampy, půjdeme dopředu a budeme hledat, co nás zajímá. Nemůže na nás zaútočit dřív, než to najdeme.“

„Ale já nejsem ozbrojený, Jacku.“

„V pravé ruce mám kladivo,“ zašeptal Jack. „Člověk se pořád učí. Kdybych neposlal Bena na dovolenou, přinutil by mě vzít si s sebou pistoli. Oblek na ni má dokonce speciální kapsu. Tak příště.“

„Příště?“

Zapnuli lampy, vstali a zamířili chodbou kolem jezírka, kterým sem přišli. Zhruba po deseti metrech dospěli na konec tunelu u kraje jeskyně. Přejeli po ní světlem lamp a uviděli, že je to prostorná přírodní sluj vysoká nejméně dvacet metrů. Ve skále vpravo bylo vytesané pradávné schodiště stoupající vzhůru po neopracovaném povrchu stěny. Tufové stupně byly tak odrolené, že tvořily téměř souvislý svah. Asi v polovině sluj přerušovala řada skalních zlomů a Jack s Costasem si všimli, že schody pokračují až u stropu nad rozeklaným srázem. Na dně jeskyně se rýsoval otvor stejný jako kanál akvaduktu, jímž původně přišli. Stékaly do něj téměř neznatelné pramínky vody. „To je ta druhá stoka,“ podotkl Jack a prohlížel si rýhy v kameni kolem ústí. „Vidíš něco?“

„Zatím ne.“

„Ale díkybohu za Massima a jeho lano. Měl pravdu. Bude to horolezecká výprava.“

„Jen pro tebe. Já zůstanu dole a budu hledat ztracený poklad. Kvůli kontrastu si asi zhasnu světlo, abych měl lepší přehled o tajných komorách, takže mě možná chvílemi neuvidíš.“

„Dávej si pozor. Ten chlap má určitě zbraň.“

„Nebude střílet, dokud něco nenajdeme.“

„Teoreticky. Až budu něco mít, dám ti vědět.“

Jack shodil klubko lana z ramene a začal stoupat do schodů. Costas se mu rychle ztratil z dohledu mezi ohyby skály, i jeho paprsek zmizel. Jack si bolestně uvědomoval vlastní zranitelnost a musel se vypořádat s vědomím, že čísi oči sledují každý jeho pohyb. Costas nebyl žádný zabiják a měl dost nepřehlédnutelnou postavu. Jack se zastavil a okázale vzhlédl. Pokud to celé sehrají dobře, jakási šance tu je. Ale k nějakému střetu bezpochyby dojít musí. Napjal svaly a pokračoval dál, soustředěný pouze na úkol, který měl před sebou. Po třiceti schodech dospěl k místu, kde zemětřesení vytlačilo ohromný kus kamene a vytvořilo nejméně deset metrů vysoké strmé čelo. Prohlížel si skalisko a obezřetně posuzoval chyty. Dalo se to zvládnout. Připnul si lano k postroji, odepnul ze zad tlakové láhve, položil je na výčnělek za sebou, pak vysunul hadice z helmy a zvedl zorník. Poprvé od smrdutého závanu ze stoky ochutnal vzduch. Byl vlhký a teplý a všude kolem se rozléhalo pleskání vody. Zřejmě se spustil liják, který Massimo předpovídal. Vytáhl se na skalní stěnu. Tuf se na první pohled drolil, Jack ovšem věděl, že je to pevný sopečný kámen, který umožňuje silné sevření. Přitiskl se ke skále, až s ní téměř splynul, a s roztaženýma rukama i nohama hledal vhodné opěrné body. Asi po pěti metrech výstupu zatloukl první skobu a slují se rozlehlo hlasité cinkání. O tři metry výš zarazil druhou. Ještě dva metry a zdolal svislý sráz, nad nímž pokračovalo schodiště. Vpravo zahlédl širokou puklinu s mozaikovou výzdobou v podobě přilepených mušlí. Muselo jít o rozsedlinu, kterou archeologové našli pod Augustovým domem. Nyní věděl s naprostou jistotou, že schody vedou pod ztracenou Vestinu svatyni a tajná komora, po níž pátrají, se nachází jen několik metrů od něho.

Otočil se, těsně nad okraj útesu přitloukl poslední skobu a slanil prvních několik metrů. Zastavil se a poslouchal. Potůček stékající tunelem k fóru nabral na síle a proměnil se v rychlou bystřinu. Dešťová voda zřejmě přetekla přes okraj jímky a kanál plnil účel, pro který jej Claudius vybudoval. Jack se zhluboka nadechl a z plných plic vykřikl: „Costasi, mám to! Našel jsem to! Jdu dolů.“

Odrazil se a s kladivem v levé ruce sklouzl dalších pár metrů až do poloviny útesu. Náhle mu cosi mocnou silou sevřelo kotník, takže se začal divoce komíhat. Pohlédl dolů, aniž by se pravou rukou pustil lana. Zíral na něj člověk v černém neoprénovém obleku s přiléhavou potápěčskou maskou a nohama obtočenýma kolem lana těsně nad schodem. Jednou rukou svíral Jackův kotník a lano, ve druhé třímal pistoli s tlumičem, namířenou na jeho hlavu.

„Dejte mi to,“ přikázal muž mrazivě se silným italským přízvukem. Jack se na něj díval, ale neříkal nic. V příštím okamžiku mu kolem tváře prosvištěla kulka a ozvalo se plivnutí tlumiče. Varovný výstřel. Jack koutkem oka zachytil jakýsi obrys. Zhoupl se, jako by ztratil rovnováhu, a snažil se útočníkovi zasadit kladivem smrtící úder do hlavy. Do cesty se mu však připletla ruka svírající ho za kotník, takže neznámého praštil do zápěstí a vyrazil mu pistoli. V tomtéž okamžiku se Costas vrhl na útočníkovy nohy a s velkým rámusem ho strhl dolů. Chlap se pokusil vstát, jenže zakopl a zřítil se do kanálu. Ozvalo se odporné lupnutí a pak jej odnesl proud. Jack seskočil na pomoc Costasovi, který si rovněž sundal masku. „Jsi celý?“

„V pohodě,“ zasupěl Costas. „Jen škoda, žes toho šmejda netrefil kladivem rovnou mezi oči.“

„Já bych řekl, že už dá pokoj,“ mínil Jack.

Costas si otřel z úst trochu krve a podíval se dolů. „Vypadá to, že fakt odplaval.“ Podíval se zpátky na čelo útesu. „Tak jo. Přivaž mě. Tohle mi stačilo. Čím dřív dostaneme to, pro co jsme přišli, tím dřív odsud můžeme vypadnout.“

O dvacet minut později vystoupali do úzké štěrbiny nad poslední částí skalního schodiště. Jack se do ní vmáčkl, jak to šlo nejdál, a zvedl paže. Nic však nenahmatal. Posunul se ještě o kousek, ale ani tohle k ničemu nevedlo. Hlavu tiskl bokem ke stropu trhliny a viděl jen nepravidelnou stěnu pár centimetrů od tváře. Šátral naslepo, ale byl tam jen prázdný prostor. Prohnul záda jako luk, napjal veškeré síly a ucítil, že se nepatrně pohnul dopředu. Náhle jeho prsty narazily na odpor. Mokrý ohlazený kámen, jiný než drsná skála pukliny. Rozpažil a hmatal kolem. Byla to kruhová komora, asi půl metru široká, vyhloubená do rostlé skály. Sáhl co nejhlouběji dolů a dotkl se dna. Pomalu přejížděl prsty podél okraje. Nic.

Byla prázdná.

Jack se trochu uvolnil a pohlédl do tváře, jež slabě vystupovala ze tmy pod jeho nohama. „Našel jsem tu dutinu.“ Jeho hlas zněl podivně: v komoře se rozléhal, ale cestou zanikal. „Je to válcovitá díra vyvrtaná do skály. Už jsem ji celou prozkoumal, ale nic v ní není.“

„Zkus to ještě uprostřed.“ Costasův hlas zněl vzdáleně a tlumeně. „Třeba je pod ní schovaná další dutina.“

Jack se posunul ještě o pár centimetrů doprava, kam až to šlo. Pomalu přejel levou dlaní po dně komory. Bylo vlhké, slizké a plné drobných výstupků a rýh, jako by mu chybělo dokonalé opracování. Sáhl na druhou stranu a pak stáhl ruku k sobě. Brázdy měly jistou pravidelnost. Šátral ve tmě se zavřenýma očima, přejížděl po stopách a snažil se vyložit jejich význam. Ano, nemohlo být pochyb. „Máš pravdu,“ vyhrkl vzrušeně. „Na dně komory cítím obrys dalšího kruhu. Myslím, že je to poklop, kamenné víko. Jsou na něm nějaké znaky.“

„A co madlo?“ chtěl vědět Costas.

„To tady není. Netuším, jak ho zvedneme.“

„Pověz mi o těch značkách.“

„Zatím jsem jich napočítal dvacet,“ odpověděl Jack. „Počkat.“ Ucukl bolestí, jak se udeřil loktem o stěnu, a pozorně prohmatával celý povrch víka. „Ne, třiadvacet. Do kruhu kolem okraje poklopu. Jsou to písmena vyrytá na malých špalíčcích vsazených do kamene. Zvláštní věc, dokonce se dají trochu stlačit.“

„Dokážeš to přečíst?“

Jack přejel prsty kolem písmen. Náhle mu svitlo. „Je to latinka, abeceda pozdní římské republiky a raného císařství. Dvacet tři písmen. Alfa až zeta.“

„Jacku, to bude asi zámek na heslo.“

„Prosím?“

„Jestli poklop nemá žádný úchyt, bude se otevírat mechanicky. Vsadil bych se, že podél okraje vnitřní dutiny bude natažená nějaká bronzová pružina. Písmena asi slouží jako kódový zámek vedoucí ke kamenným nebo kovovým čepům, které drží víko ve skále. Kombinace bude možná volitelná, takže se dá pokaždé měnit. Stačí zadat správnou posloupnost a víko vyskočí.“

„Třiadvacet písmen,“ zahučel Jack. „Vždyť ani nevíme, kolik je jich potřeba zmáčknout. Tu spoustu možností radši ani nechci počítat.“

„Můžeme začít u těch nejjednodušších,“ poradil mu Costas. „Ten svitek sem dal Plinius Starší, že ano? Jak se jmenoval celým jménem?“

Jack se na chvíli zamyslel. „Gaius Plinius Secundus.“

„Výborně. Namačkej iniciály.“

Jack si v duchu představil latinskou abecedu a přejížděl prstem podél kruhu, dokud nenašel požadovaná písmena. C. P. S. Stlačil je ve správném pořadí a znaky velice jemně poklesly, ale nic víc. Zkusil to ještě jednou a poté v jiném sledu. Marně.

„Je to k ničemu,“ vzdychl Jack.

„V tom případě jsi měl pravdu,“ usoudil Costas. „Co kdybys zkusil náhodné kombinace? Nemělo by to trvat víc než týden.“

„Ne, moment.“ Jack horečně uvažoval. „Možná to od tebe byla správná myšlenka. Uvažuj. Plinius získá dokument od Claudia. Slíbí, že ho uschová. Plinius sliby plní a nikdy nic neošidí. Nemá ale moc času, musí řídit námořní základnu a psát knihy. Vyrazí proto rychlou galérou přímo do Říma, dá se po řece Tibeře k admirálské bezpečnostní schránce a ještě téhož dne se vrací do Misena v Neapolském zálivu, kde už se Vesuv chystá k erupci. Čí jméno asi nosí v hlavě?“

„Myslíš Ježíšovo?“

„Ne. To by na kód nestačilo a příliš se to nabízí. Myslím samotného Claudia. Jeho celé jméno znělo Tiberius Claudius Nero Germanicus.“ Jack znovu zavřel oči, přejel rukou po písmenech a namačkal je. T. C. N. G. Nic. Zopakoval postup. Zase nic. Mocně vydechl. „Bohužel.“

„Třeba jsi jeden znak vynechal. Císař?“

„Imperátor.“ Jack našel požadované písmeno a udeřil do něj. Žádná změna. Už klesal na duchu, ale najednou se ostře nadechl. „Ne. Imperátor ne. Claudius už přece císařem nebyl. Jistě to Pliniovi nezapomněl zdůraznit. Stalo se z něj něco jiného. Něco, čemu se oba určitě museli smát.“

„Claudius bůh,“ nadhodil Costas.

„Divus.“ Jack sáhl dozadu, našel písmeno D a co nejsilněji je stiskl. Cosi povolilo a písmeno kleslo nejméně o tři centimetry. Poklop najednou vyskočil a Jack rychle stáhl ruku, aby mu ji nepřiskřípl. „Trefa,“ vydechl rozechvěle. Vrátil ruku na místo, kde předtím spočívalo víko. Ucítil spirálu silné bronzové pružiny, která nyní držela poklop téměř půl metru nad otvorem. Sáhl dovnitř. Nahmatal válcovitý předmět volně uložený v prohlubni. Opatrně jej vyňal a protáhl mezi kovovými závity pružiny. Kamenný váleček byl na svou velikost těžký, asi pětadvacet centimetrů dlouhý a patnáct široký. „Mám ho,“ oznámil, když předmět vylovil a podržel pod lampou. „Je to egyptská kamenná nádoba. Narazili jsme na zlatou žílu, Costasi. Vypadá jako větší schránky z Claudiovy knihovny, kde jsme našli ty papyrové svitky. Víko je zapečetěné smůlou. Zdá se, že to Plinius neotvíral. Možná máme štěstí.“ Podal válec Costasovi, který si pro něj sáhl nahoru, a pak se spustil z pukliny do temné chodby. Oba muži se shrbili nad vzácným předmětem a světla jejich lamp ozářila skvrnitý mramor. Costas obrátil tubus v rukou.

„Co teď?“ zeptal se.

„Otevřeme to.“

„Laboratorní podmínky vypadají trochu jinak,“ namítl Costas.

„Na moji zodpovědnost.“ Jack se natáhl pro válec, jednou rukou sevřel víko, druhou tělo nádoby a zatočil. Ani nemusel vyvinout příliš velkou sílu. Starobylá pryskyřice kolem spoje se odloupla a spadla na dno tunelu. Vypáčil víko, odložil je stranou a nahlédl dovnitř. „Něco tady je, ale papyrus to není,“ pronesl napjatě. Druhou rukou sáhl do schránky a vytáhl z ní plochý kamenný předmět o velikosti dámského kosmetického zrcátka. Sestával ze dvou spojených listů: na jedné straně měl čep, na druhé kovovou sponu. Jack tu věc obrátil v rukou a pak zatlačil palcem do spony. „Je to psací destička,“ oznámil rozrušeně. „Diptych. Dvě tabulky, které se otvírají jako kniha. Vnitřní strany asi budou potažené voskem.“

„Mohlo to vydržet celá ta léta?“ obával se Costas.

„Vyloučeno to není, ale vzduch by to mohl okamžitě zničit. Risknu to. Zdržení si dovolit nemůžeme.“

„Souhlas.“ Costas vyndal nepromokavý zápisník s tužkou a klekl si vedle Jacka. Jack stiskl sponu a ucítil, jak se kamenné plátky pohnuly. „A je to,“ zašeptal. Otevřel destičku. Vnitřní plošky byly tvrdé a skelné. Hladký a dokonale zachovalý vosk, který je pokrýval, každou vteřinou tmavl. Rýsovala se v něm jakási písmena. „Rychle,“ zavelel Jack. Podal tabulku Costasovi, popadl blok a horečně zapisoval všechno, co viděl. „Hotovo,“ ohlásil po necelé minutě. Vosk vydržel, ale rytiny v jeho povrchu se doslova vypařily, jako by šlo o pouhý přelud. Costas zaklapl destičku, zabalil ji do bublinkového igelitu a vše vložil do vodotěsného sáčku, který si nakonec zastrčil do náprsní kapsy. Pohlédl na Jacka, jenž stále zíral do zápisníku. „Tak co?“

„Je to latina.“ Jack se odmlčel a rovnal si myšlenky v hlavě. „Ať už to napsal kdokoli, Ježíš Nazaretský to nebyl. Ten by použil aramejštinu nebo snad řečtinu.“

„Takže to není Claudiova drahocenná listina.“

„Mohl to napsat Claudius anebo taky Narcissus,“ uvažoval Jack. „Podle rytin na voskové tabulce se nedá poznat, jestli je to stejnou rukou jako ten list od Narcissa v Claudiově pracovně. Zvlášť když nám písmo zmizelo rovnou před očima.“ Zadíval se na Costase. „Ne, tohle není dokument, který hledáme. Ale ani konec cesty.“ Vytrhl z bloku stránku s letmo naškrábaným textem a úhledně jej přepsal na nový list, který pak zvedl do světla lamp.

Dies irae

Dies illa solvet saeclum in favilla

Teste David cum Sibylla

Inter monte duorum

Qua respiciatam Andraste regia

Un vinciri verberari

Ferroque necari

„Básnička?“ podivil se Costas. „Vergilius? Ten přece psal o Sibyle, nebo se pletu?“

„Ty starý lišáku,“ zabručel Jack pod vousy.

„Koho myslíš?“

„Claudius dodržel slovo, ale současně hrál svou vlastní hru a řekl bych, že Sibyla si zase hrála s ním.“

„Povídej.“

„No, první sloka je celkem jednoduchá. Je to úvod Dies irae, Dne hněvu, což je hymnus, kolem něhož se dřív točila římskokatolická zádušní mše. Je to fantastický objev, protože nejstarší verze těch veršů pochází ze třináctého století. Většina lidí si myslí, že jde o středověké dílo. Už proto, že stará latinská poezie, kterou psal třeba Vergilius, se vůbec nerýmovala.“ Jack vedle latiny chvatně napsal anglický text. „Takhle se to obvykle překládá:

V onen hrozný hněvu den

svět bude v popel proměněn:

David se Sibylou tak svědčil.“

Costas hvízdl. „To zní jako výstraha před erupcí Vesuvu.“

Jack přikývl. „Myslím, že před sebou máme věštbu, kterou Sibyla sdělila Claudiovi v Kýmé. První verše zřejmě svěřila i dalším lidem, kteří si je zapamatovali a tajně uchovali, až se po dlouhých letech znovu vynořily ve středověké katolické liturgii.“

„A kdo je ten David?“ chtěl vědět Costas.

„To je na tom právě nejlepší: báseň je neskutečně stará, pochází z období raného křesťanství. Jméno David se obvykle pokládá za odkaz na Ježíše, ten byl totiž údajně potomkem židovského krále Davida. Pokud je to pravda, našli jsme důkaz, že Sibyla o Ježíšovi věděla a že její spojení s počátky křesťanství nestojí na vodě.“

„A druhá sloka?“

„To je naše hlavní stopa. Má všechny znaky Sibylina vyjadřování a připomíná hádanku napsanou v listí před jeskyní v Kýmé. Přeložil bych to asi takhle:

Mezi dvěma kopci,

kde leží královna Andraste, spálená ohněm, spoutaná řetězy,

zbitá a proklátá mečem.“

„Co to znamená?“ zajímal se Costas.

„To je lehké. Tahle druhá část je dost zvláštní, ale snadná. Je to sacramentum gladiatorum, přísaha gladiátorů. Uri, vinciri, verberari ferroque necari. Slibuji, že se nechám pálit ohněm, spoutat řetězy, bít i proklát mečem.“

„Fajn,“ sykl Costas. „Ty už mě ničím nepřekvapíš. Gladiátoři. Proč ne? A co ten začátek?“

„Andraste byla keltská bohyně vítězství uctívaná na Britských ostrovech v dobách před Římany. Víme to od římského historika Dia Cassia, podle něhož se k ní před bitvami modlila Boudica. Slyšel jsi o ní?“

„O Boudice? Jasně. To byla ta zdivočelá zrzavá královna.“

„Vedla povstání proti římské okupaci v roce 60. Největší krveprolití v historii Británie.“ Jack se znovu zadíval na příslušné slovo a pak mu náhle svitlo, jako by právě procitl ze sna. „No jistě,“ zachraptěl. „Takhle to Sibyla myslí. Královna a kněžka. Boudica byla ve skutečnosti Andraste.“ Ještě jednou rychle přelétl poslední řádky. „Gladiátorská přísaha. Ad gladium, mečem. Vede nás k aréně, kde soupeřili gladiátoři.“

„Myslíš římské Koloseum?“

„Byla i řada jiných.“ Jack se znovu začetl. Stavba stojící na dvou nízkých pahorcích. Místo, kde leží velká královna. Najednou zvedl oči ke Costasovi a usmál se od ucha k uchu.

„Tenhle tvůj pohled znám,“ zabručel Costas.

„Vím přesně, kam máme jít,“ prohlásil Jack vítězoslavně. „Pojď, bude lepší, když ti to řeknu na denním světle.“

Costas přimhouřil oči a podezíravě si přítele změřil. „Výborně.“ Vstal a oba vykročili ze schodů k čelu útesu, kde jeden po druhém slanili a dole si znovu vzali tlakové láhve. Přitom neustále pokukovali po ústí kanálu, kde předtím zmizel útočník, proud vody však mezitím ještě zesílil a bylo vyloučeno, že by se odsud někdo znovu dostal dovnitř. Lopotně zdolali zbytek schodů na dno sluje, a než si nasadili helmy, zkontrolovali dýchací přístroje. Costas se úzkostlivě vyhýbal pohledu na děsivou postavu sedící v posvátné jeskyni, zato Jack na ni chvíli ohromeně zíral, a teprve nyní si plně uvědomil, jak obrovský objev učinili. Jezírko černé vody vedoucí zpátky k Velké stoce už nepůsobilo tak zlověstně: byla to cesta z podsvětí, nikoli brána do neznáma. Costas zvedl obě ruce a chystal se sklopit zorník, nejdřív se však podíval na Jacka. „S Claudiem už jsme se celkem slušně poznali, co říkáš?“

„Jo spřátelili jsme se,“ usmál se Jack. „Tam vzadu jsem vážně cítil, že je s námi a ukazuje nám cestu.“

„Takže přece jen Pliniovi nevěřil.“

„Myslím, že mu důvěřoval jako příteli, ale věděl, že by mohla zvítězit zvědavost. Kdyby Plinius výbuch Vesuvu přežil, vůbec nepochybuju o tom, že by se sem jednoho dne vrátil a tu nádobu otevřel. Claudius mu proto svěřil jen hádanku. Sibylino proroctví. Nikdo ovšem nemohl tušit, že Vesuv učiní všemu konec. Ta vosková tabulka tady ležela nepřečtená ode dne, kdy ji Plinius před téměř dvěma tisíci lety uložil.“

„A my ji našli.“

„Myslím, že tak si to Claudius přál. Nechtěl, aby se po stopě pustil Plinius, další Říman, ale někdo v daleké budoucnosti, kdo pochopí nápovědu a odhalí jeho poklad v době, kdy už nebude hrozit nebezpečí.“

„Jenže nevěděl, že hrozba nikdy nepomine,“ zahučel Costas. „Takže kam teď?“

Jack neřekl nic, jen se na Costase omluvně podíval.

„Já to věděl,“ povzdychl Costas odevzdaně. „Já to tušil. Čeká nás další díra v zemi.“

„Musíme najít jednu dávno zapomenutou hrobku.“

14

O čtyřiadvacet hodin později vedl Jack Costase kolem velkolepé katedrály svatého Pavla v centru Londýna do bludiště ulic a průchodů tvořících srdce starého města. Noc strávili na palubě Seaquestu ve Středozemním moři a do metropole Velké Británie přiletěli časně zrána. Jackovým prvním úkolem byla schůzka s šéfem bezpečnosti Mezinárodní námořní univerzity. Po nepříjemném zážitku v Římě jejich tajná archeologická výprava získala nový, hrozivý rozměr. Dokud se jejich pronásledovatelé domnívali, že stále pátrají a Řím pro ně znamená jen další vodítko, nikoli vlastní cíl, nemuseli se příliš obávat. Osud muže, který na Jacka pod římským Palatinem namířil pistoli, byl nejasný, ale Massimo je ujistil, že šance na přežití ve Velké stoce bez dýchacích přístrojů se v podstatě rovná nule. Přestože se nechtělo věřit, že by je někdo sledoval až do Londýna, Jack nehodlal nic riskovat. Museli si počínat co nejvíc nenápadně a Ben se dvěma kolegy budou číhat v pozadí a sledovat, připraveni zasáhnout, kdyby se snad schylovalo k podobnému střetu, jaký zažili ve starověké sluji pod Římem.

„Vítejte ve slunném Londýně.“ Několik černých taxíků se kolem prohnalo tak rychle, že Costas nestačil uskočit a voda z kaluží mu postříkala kotníky. Oba na sobě měli modré nepromokavé bundy s kapucí a Costas navíc třímal deštník. Ráno bylo jen zataženo, ale pak se spustilo nepřetržité mrholení protkané poryvy silnějšího deště. Costas hlasitě popotáhl a pak kýchl. „Takže sem si Claudius odvezl to svoje tajemství. Z Judeje je to pořádná štreka.“

„Možná tě to překvapí,“ zvýšil Jack hlas, aby překřikl ruch okolní dopravy, „ale první křesťané v Británii si mysleli, že mají přímé spojení se Svatou zemí nezkreslené Římem. Takže když se tady římská církev snažila uplatnit svou moc, měla s tím značné problémy.“

„A teď jsme v místech, kde za Římanů stával Londýn?“

„Právě jsme do něj vstoupili. Dnešní City of London, finanční centrum, je původní středověké město a to vyrostlo na troskách Londinia. Římský vliv se dá v rozvržení ulic pořád vysledovat.“

„Musela tady být hrozná nuda,“ zavrčel Costas a brodil se ulicí za Jackem. „Kdo by se sem vláčel?“

„Rozhlédni se po tvářích kolem,“ vybídl ho Jack, zatímco se proplétali mezi lidmi spěchajícími po chodníku. „Za Římanů byl Londýn stejně kosmopolitní jako dneska. Sloužil jako obchodní středisko, které přitahovalo kupce ze všech koutů říše.“ Odbočil doleva, prosmýkl se kolem právě stojících aut a pak nasměroval Costase do protější uličky. „Žádná nuda, i když keltská tradice dala Británii určitou pečeť, díky níž na některé Římany působila cize, až děsivě.“

„Takže Claudius to tady obsadil.“ Costal zamžikal k nebi, odkud se snášelo ustavičné protivné mrholení, a vytáhl si dopředu štítek kapuce. „Kvůli tomuhle opustil Itálii?“

Jack si otřel z obličeje lesklý povlak vody a opět přeskákal na druhý chodník. Ocitli se na Lawrence Lane vedoucí k radnici Guildhall. „Claudius tady měl své poslání. O necelých sto let dřív sem přišel jeho praprastrýc Gaius Julius Caesar, který se při dobývání Galie dostal až na sever. Byla to spíš demonstrace síly než opravdová invaze, která měla za cíl udržet Brity na jejich straně kanálu. Diplomacie se ve starověku nedělala v rukavičkách.“

Costas se zasmušile zadíval ze své kapuce. „Chceš asi říct, že Caesar se sem kouknul, ale radši si to hned zase rozmyslel a zmizel.“

„Nekladl si žádné zvláštní cíle. Ale vydláždil cestu obchodníkům. Už před Claudiovou invazí žila v kmenovém hlavním městě Camulodunum římská menšina. Bylo to asi osmdesát kilometrů severovýchodně odsud u dnešního Colchesteru. Připlouvaly sem lodě plné vína ve stejných keramických amforách, jaké jsme viděli v tom lodním vraku a pak i v Herculaneu. Ukázalo se, že Britům chutná alkohol.“

„To se vůbec nezměnilo, alespoň nějaká jistota.“ Costasův tlumený hlas se nečekaně ozval zezadu. Jack se otočil a uviděl, že se jeho přítel zastavil před jakousi hospodou. Costas si stáhl z hlavy kapuci a sugestivně na ni ukazoval. Jack zavrtěl hlavou. „Už jsme skoro na místě. Na to bude čas potom.“

„To říkáš vždycky,“ zabrblal Costas a neochotně se opět vydal za Jackem. „No jo, takže zpátky do Londýna v dobách Římanů. Bylo tady hodně cizinců, a tudíž i hodně cizích myšlenek.“

„Přesně tak.“ Došli k okraji Gresham Street a Jack ukázal na protější kostel. „Kvůli tomuhle jsme tady. Není sice tak velkolepý jako katedrála svatého Pavla, ale pochází ze stejného období a stavěl ho stejný architekt. Je to jeden z chrámů, které sir Christopher Wren obnovil po Velkém požáru Londýna v roce 1666.“

„Židovský kostel svatého Vavřince.“ Costas se podíval do zmoklé turistické mapy, kterou vytáhl z kapsy –

„Jméno říká vše.“ Jack počkal, až kolem nich projede taxík. „Před vyhnáním Židů z Londýna ve třináctém století tady byla židovská čtvrť. Svatý Vavřinec je anglikánský kostel, ale kousek odsud stojí katolické chrámy, protestantské kaple, synagogy, mešity – jen si vybrat. A kdo ví, co dalšího ještě lidé kolem nás skrytě vyznávají, třeba za monitory počítačů. Tohle mám na mysli. A v římském Londýně to bylo podobné. Dneska lidi většinou uctívají různé verze jednoho Boha, ale svým způsobem se to moc neliší od někdejšího polyteizmu s množstvím různých chrámů a rituálů, jak je znal Claudius a další Římané.“

„Nekvetl tehdy náhodou i kult císaře?“

Jack přikývl a na chvíli ustoupil ke stěně, dál od stříkanců ze silnice. „Římané Claudiovi postavili chrám v Colchesteru, možná dokonce i tady v Londýně. Osobně si myslím, že pokud Claudius opravdu přežil a viděl, jak ho tady velebí, nebyl z toho zrovna nadšený. Připomínalo by mu to šíleného synovce Caligulu a jeho nástupce Nerona. Ale tady v provinciích měl císařský kult svoje výhody. Byl to způsob, jak přinutit domorodce oslavovat panovníka a taky platit daně Římu.“

„Copak se Římané nesnažili konkurenční náboženství udusit?“

„Většinou ne. V tom právě spočívá krása polyteizmu, politicky řečeno. Když už máš víc než jednoho boha, pak je lehčí strávit i pár dalších, než se je snažit vymýtit. A přijetím cizích bohů jen stvrzuješ nadvládu těch vlastních. Přesně to se stalo v římské Británii. Keltský bůh války se stal součástí kultu Marta, římského bojovného boha, který předtím pozřel i řeckého Area. Bohyně Andraste spojená s Boudikou zase souvisela s Dianou a Artemidou. Dokonce i křesťanství přejalo pohanské rituály uctívání, myšlenku chrámů a kněží. Skoro všechno z toho, co vidíš na tomhle kostele, bylo prvním křesťanům naprosto cizí včetně představy organizovaného náboženství s bohoslužbami. Někteří to dokonce považovali za zlo.“

„Možná i sám Mesiáš.“

„To je provokativní představa, Costasi.“

„Nezapomeň, že jsem vyrostl na řecké ortodoxii. Já to klidně můžu říkat. Řekové si myslí, že nejblíž ke Kristovi mají v chrámě Božího hrobu v Jeruzalémě. Považují se za strážce hrobky. Stejně jako věřící z arménské, římskokatolické a dalších církví, kteří o ni vzájemně soupeří. Vlastně je to trochu k smíchu. Pro stromy nevidí les.“

Jack rychle převedl Costase přes silnici a pokračovali kolem kostela na radniční nádvoří. Několik metrů za zády se jim táhla západní stěna kostela a v dlažebních kostkách před nimi se rýsoval široký tmavý oblouk, který jako by tvořil součást nějakých obřích slunečních hodin. Jackovi zacvrlikal mobilní telefon. Rychle do něj cosi řekl a vykročil podél oblouku ke vchodu do umělecké galerie Guildhall. „Jeremy už tam je,“ oznámil. „A pořádně se rozhlídni kolem. Za chvíli ti to vysvětlím.“

O deset minut později stanuli na téměř stejném místě, ale osm metrů pod zemí. Ocitli se v rozlehlém suterénním prostoru, do něhož proudilo světlo kolem okrajů cihlových a zděných trosek. Svlékli si bundy a Costas si přečetl vysvětlující tabulku. „Římský amfiteátr,“ podivil se. „Neměl jsem tušení.“

„Ještě před pár lety o něm nikdo nevěděl,“ sdělil mu Jack. „Při německém bombardování za druhé světové války byla většina města nad římskou vrstvou zničena a úklidové a sanační práce umožnily řadu archeologických vykopávek. Ale velké naleziště u Guildhallu bylo objeveno až koncem osmdesátých let.“

„Ten oblouk v dlažbě nahoře,“ zamumlal Costas. „Teď už ti rozumím.“

„Je to obrys arény, centrální jáma amfiteátru,“ upřesnil Jack.

„Z jaké doby pochází?“

„Vzpomínáš na povstání královny Boudiky? To se odehrálo v roce 60, což zhruba odpovídá stáří vraku lodi svatého Pavla. Římský Londýn byl založen asi patnáct let předtím, brzy po Claudiově invazi z roku 43. Boudica město zničila, ale to zase brzy ožilo a během několika let vznikly projekty na stavbu velkých budov. Amfiteátr byl dřevěný, ale měl kamennou a cihlovou stěnu, kterou vidíš tady kolem arény. Nejspíš ho začali budovat někdy v sedmdesátých letech.“

Jack vytáhl svůj překlad vzácné hádanky, kterou objevili na voskové tabulce v Římě. „Mezi dvěma kopci,“ přečetl polohlasem. „Přesně tak vypadal Londýn rozdělený řekou Walbrook. A gladiátorská přísaha, že se nechají pálit ohněm, spoutat řetězy, bít a proklát mečem. Tohle je určitě to místo.“

„Kde leží královna Andraste,“ hlesl Costas.

„Lidé po staletí hledali hrobku královny Boudiky,“ odvětil Jack tiše. „Ale nikoho nikdy nenapadlo, že ji Římané měli přímo před nosem, v srdci svého hlavního města.“

„Ale kde přesně?“

„Mezi amfiteátrem a kostelem svatého Vavřince je jedno místo, kde se nekopalo,“ vysvětlil Jack. „Hned za tamtou stěnou.“ V té chvíli za sebou zaslechl kroky a zděšeně se otočil, ale hned se zase uklidnil. „Tenhle pán by nám k tomu mohl říct víc.“

15

Přiklusal k nim vytáhlý mladík se světlými kadeřemi, usmál se a mávl rukou na pozdrav. V mokré bundě a světlých manšestrových kalhotách vypadal jako typický příslušník anglické venkovské šlechty, ale přízvuk měl americký. „Nazdar, hoši. Před chvílí jsem přijel vlakem z Oxfordu. Měl jsi štěstí, žes mě včera zastihl v institutu, Jacku. Právě jsem se chystal na týden do Herefordu studovat ztracenou knihovnu z katedrály. Maria mi ji dala kompletně na starost. Je to pro mě velká věc a trochu jsem měl obavy, jak to přijme, ale nemohl jsem se jí dovolat na mobil.“

„Bude ještě v Neapoli,“ soudil Jack. „Společně s Hiebermeyerem bojují s italskou byrokracií. Neboj, já se přimluvím.“

„Včera večer jsem u nás v Oxfordu skočil na pár hodin do koleje Balliol,“ pokračoval Jeremy. „Ukázalo se, že kostel svatého Vavřince jim od třináctého do devatenáctého století patřil a uchovávají si archiv. Vyhledal jsem, cos chtěl. Snad jsem toho našel dost, abys mohl pokračovat, ale po prohlídce kostela bych se tam rád vrátil. Našel jsem jednu opravdu zajímavou stopu, kterou bych chtěl prozkoumat trochu blíž.“

„Mimochodem, rád tě vidím, Jeremy,“ zahlaholil Costas. „Nečekal jsem, že to bude tak brzy.“

„Všechno mi to pořád připadá jako sen,“ odpověděl Jeremy. „Hon za ztraceným židovským pokladem, Harald Hardrada a Vikingové, podzemní jeskyně v Yucatánu. Napadlo mě, že bych to mohl hodit na papír, ale stejně by tomu nikdo nevěřil.“

„Napiš to jako román,“ navrhl mu Costas. „Ale nás laskavě vynech. Zatím se snažíme zůstat v utajení. V Římě jsme na někoho neplánovaně narazili. V podzemí.“

„Jack mi říkal,“ přitakal Jeremy. „Zřejmě už je to váš osud. V galerii nahoře jsem viděl někoho povědomého ze Seaquestu.“

„Dobře,“ prohodil Jack. „Jsou tady.“

„Do krypty nás pustí až za půl hodiny.“

„Do krypty?“ zděsil se Costas.

„Bez obav,“ chlácholil ho Jeremy. „Je prázdná. Tedy aspoň ta první.“

Costas se na něj nejistě podíval, pak si sedl na židli, opřel se a natáhl nohy. „Fajn. Takže máme trošku času. Uveďte mě do obrazu. Povězte mi, jak to tady vypadalo před příchodem Římanů. A taky o Boudice.“

Jack se rozzářil. „Osud Londýna v období pravěku je obestřený tajemstvím. Osada tu tehdy zřejmě ještě nestála, ale něco se tady dělo. Zřejmě šlo o jakési posvátné místo. O náboženství v době železné toho bohužel moc nevíme, protože tehdejší obyvatelé nestavěli chrámy, ani nezobrazovali své bohy, přinejmenším se nic takového nedochovalo. Musíme se proto držet tvrzení římských historiků, většinou tendenčních a z druhé ruky.“

„Druidové,“ nadhodil Jeremy. Posadil se ke stěně amfiteátru a dychtivě se na Jacka podíval. „Druidové a lidské oběti.“

Jack pokýval hlavou. „Když se římský generál Suetonius Paulinus doslechl o Boudičině povstání, právě chystal útok na odlehlý ostrov Mona, dnešní Anglesey u severního Walesu. Byla to poslední bašta Britů, kteří odmítli přejít pod jařmo Říma, a posvátná pevnost druidů.“

„Chlápků v bílých hábitech,“ zabručel Costas.

„To je viktoriánské pojetí. Dělá z druidů postavy podobné Gandalfovi nebo Merlinovi a připisuje jim sbírání jmelí a putování mezi znesvářenými říšemi. Představa keltských duchovních je zřejmě správná, ale zbytek je čirá fantazie.“

„Tacitus je vykresluje dost děsivě,“ pravil Jeremy.

Jack přikývl, vytáhl z tlumoku knížku a otevřel ji. „Tacitův tchán Agricola byl místodržitelem Británie, takže věděl, o čem mluví. Římané na Moně narazili na husté houfy nepřátel seřazených podél pobřeží. Mezi nimi byli i druidové, kteří podle něj zvedali ruce k nebesům a vykřikovali strašlivé kletby. Po svém vítězství Římané zničili posvátné háje, kde druidové máčeli oltáře krví zajatců a promlouvali se svými bohy s pomocí lidských vnitřností.“

„Pár podobných kněží jsem taky poznal,“ ucedil Costas. „Pouštěli na lidi hrůzu a kochali se vlastní mocí.“

„Jak říkáš, existuje řada historických podobností.“

„Například středověká církev,“ doplnil Jeremy. „Pokora, poslušnost, hřích, odplata.“

„Což jsou věci, které by se prvním křesťanům příčily,“ dodal Jack.

„Ale na ostrově Anglesey nebyli jen druidové,“ upozornil Jeremy.

Jack znovu otevřel knihu. „Jestli Římany něco opravdu vyděsilo a doslova ochromilo, byly to ženy.“

„Čím dál tím líp,“ zavrčel Costas.

„Hordy fanatických žen v černých šatech, s rozcuchanými vlasy a pochodněmi v rukou připomínající Fúrie.“ Jack odložil knížku. „Pro Římany to byla ta nejhorší noční můra. Obraz bojovných Amazonek strašil všechny římské muže ze spaní. Tacitus možná trochu přeháněl a podbízel se římským představám o barbarském světě, kde neplatí žádné zákony ani principy. Ale podle dostupných důkazů tehdy Římané skutečně vstoupili do opravdového pekla, do světa Amazonek a kvílících smrtonostných víl, banshees.“

„Boudica,“ vydechl Costas. „Chceš říct, že byla druidka?“

„O jedné takové královně víme, jmenovala se Cartimandua a pocházela z kmene Brigantů,“ odpověděl Jack. „Ale možná byly další, možná že tady ženy vládly běžně. A královny obvykle znamenaly vysoké kněžky. Nezapomeň, že římský císař byl Pontifex Maximus, egyptští faraoni byli zároveň králové i kněží a anglická královna je ochránkyní víry.“

„Zrzavá bojechtivá královna druidů,“ hlesl Costas otupěle. „Bůh pomáhej jejím nepřátelům.“

„A jak do toho všeho zapadá Londýn?“ zeptal se Jeremy.

„Tady se právě můžeme opřít o archeologii.“ Jack rozložil na podlaze jakýsi plán. Jeremy si klekl a přidržel papír v rozích. „Nebo spíš využít faktu, že toho tady zatím moc neodhalila. Takhle vypadala oblast Londýna v době železné. Jak sami vidíte, na místě zvaném Londinium, kde právě jsme, není žádná jasná známka osídlení. Našla se tu jen nějaká keramika a hrstka stříbrných mincí, které zdejší kmeny začaly razit pár desítek let před příchodem Římanů.“

„Co je tohle?“ Costas ukázal na předmět vyznačený v řece Temži západně od římského města. „Zátaras?“

„Štít z Battersea. Jeden z nejlepších příkladů práce s kovem, který se dochoval ze starověku. Může klidně konkurovat vrcholným výrobkům Římanů. Je k vidění v Britském muzeu. Pravděpodobně pochází ze století před římskou invazí a může naznačovat, co se na tomto místě tehdy odehrávalo.“

„Pokračuj.“

Jack zůstal v podřepu. „Skoro všechny větší osady v římské Británii vyrostly na místě kmenových hlavních měst z doby železné, často přímo vedle starověkých náspů. Camulodunum, kde postavili chrám Claudiovi, bylo nejdřív kolonií pro římské veterány založenou přímo v kmenovém sídle Trinovantes. Verulamium stálo vedle města Catuvellauni. Šlo o důmyslný systém, který měl vtisknout autoritu Říma do srdce starého kmenového světa, ale přitom zachovával mocenskou základnu starých kmenových vůdců, z nichž se stali noví správci. Taková vláda udržovala zdání domorodé moci – stejně to pak dělali Britové v Indii.“

„Ale Londýn byl výjimkou,“ podotkl Jeremy.

Jack přikývl. „Když se Londýn vzpamatoval z Boudičina povstání a vznikl tu říční přístav, stal se hlavním městem provincie. Ale něco se tady dělo už před příchodem Římanů, něco velice zajímavého. Štít z Battersea byl téměř jistě rituální předmět záměrně vhozený do řeky jako děkovná oběť. V Temži a jejích přítocích i v dalších řekách a jezerech se také našly meče, štíty a kopí. Je to tradice, která sahá nejméně do doby bronzové a přetrvala až do středověku.“

„Excalibur a Jezerní panna,“ zadrmolil pro sebe Jeremy.

„Oběti se zřejmě kladly na hranicích jednotlivých kmenů,“ pokračoval Jack. „Jejich cílem bylo možná posílení boha určitého kmene a stvrzení územních nároků, něco jako středověký rituál obcházení hranic farností před svátkem Nanebevstoupení Páně. A Londýn byl největším hraničním místem, Temži totiž obklopovalo minimálně pět kmenových oblastí. Ostrov Anglesey možná představoval hranici britského světa doby železné, ale Londýn byl hlavním obřadním centrem.“

„Žádné chrámy se tady ale nenašly,“ namítl Costas.

„Vzpomínáš si na Tacitovo vyprávění o posvátných hájích na Anglesey? Londýn byl v době římské invaze hustě zalesněný a stromy rostly až k vodě. V lesích kolem řeky a jejích přítoků se ovšem nacházely mýtiny a háje, dnes už pohřbené pod ulicemi Londýna.“

Costas se upřeně zadíval na mapu. „Když v roce 60 Boudica povstala k boji, Londýn jí musel ležet pořádně v žaludku, Římané se tam roztahovali na odvěkých posvátných místech. Proto si pro město schovala to nejhorší.“

Jack dychtivě přikývl. „Tacitus odhaluje význam Londýna, aniž by si to sám uvědomoval. Když keltští vzbouřenci vyplenili Camulodunum a nahnali zbylé Římany do místního Claudiova chrámu, uslyšeli znamení shůry. V ústí řeky Temže se jim pak zjevil přízrak osady v troskách. Moře mělo krvavě rudou barvu a odliv s sebou odnášel útvary podobné lidským mrtvolám. Pro Boudiku to byl signál, kam se má vydat.“

„Co se stalo, když přišla do Londýna?“

„Nikdo nepřežil. Tacitus píše, že generál Suetonius dorazil se svou armádou z Anglesey ještě před Boudičiným příjezdem, ale usoudil, že nemá dost sil, aby město ubránil. Místní obyvatelé naříkali a prosili, a tak jim dovolil odejít s ním. Zůstali starci, ženy a děti, které Britové bez milosti pobili.“

„Cassius Dio o tom říká víc.“ Jeremy zvedl druhou knížku, kterou Jack vytáhl z batohu. „Pokud si dobře vzpomínám, je to jediný zdroj informací o Boudice napsaný víc než sto let po těch událostech, ale možná založený na popisech očitých svědků, které by se jinak nedochovaly.“ Našel příslušnou stránku. „Tohle provedli Britové se zajatci:

Uchvatitelé páchali ta nejhorší a nejzrůdnější zvěrstva. Svlékli donaha ty nejkrásnější a nejvznešenější ženy, uťali jim ňadra a zašili jim je do úst, aby to vypadalo, že je pojídají. Poté ty nebožačky narazili na ostré bodce, které projely celým jejich tělem. Toto vše činili za obětních rituálů, jásotu a zpustlého chování. Dělo se tak na posvátných místech, především v háji zasvěceném Andraste, domorodé bohyni vítězství.“

„To je skoro jako scéna z filmu A nyní apokalypsa,“ zahučel Costas.

„Možná nejsi daleko od pravdy,“ odpověděl Jack tiše. „Jméno Boudica znamenalo ‚vítězství‘ a možná měla někde u jezera svůj vlastní posvátný háj.“

„Spíš soukromé peklo, ne?“ ucedil Costas.

„Geoffrey z Monmouthu měl za to, že tam docházelo k hromadnému stínání hlav,“ poznamenal Jeremy tiše. „Psal svá díla ve dvanáctém století, kdy se u řeky Walbrook našly první lidské lebky. Kdykoli se do ní od té doby kopne, objeví se další. Lebky, stovky lebek uložených v říčním štěrku přímo pod srdcem Londýna, kde se Walbrook vlévá do Temže. Geoffrey z Monmouthu byl první, kdo dal ty lebky do souvislosti s Boudikou.“

„Tomu nerozumím.“ Costas si mezitím vzal Jackův výtisk Tacita, zběžně jím listoval a na jednom místě se zastavil. „Tady to je zas. Oběti, vražedné orgie. Města srovnaná se zemí, všichni obyvatelé povražděni. Muži, ženy i děti. Opravte mě, jestli se pletu, ale tohle mi nepřipadá jako chování někoho, kdo sympatizoval s křesťanstvím. Nechápu, proč by Claudius nosil svůj vzácný dokument zrovna k hrobu téhleté Boudiky.“

„My přesně nevíme, jak to tehdy bylo,“ namítl Jack. „Ježíše možná považovali za spřízněnou duši, za vzbouřence proti římské vládě a obrazoborce. A jestli Tacitus a Dio Cassius říkají pravdu, Boudica měla důvod k barbarské odplatě, která by vnesla do srdcí Římanů panickou hrůzu.“

„Ale musela přitom vědět, že je to sebevražda, že není cesty zpět,“ uvažoval hlasitě Costas. „Třeba jí z toho přeskočilo. Vzpomeňte si na Apokalypsu, na šíleného plukovníka Kurtze. Vznešený cíl, špinavé metody. Třeba se Boudica nechala pozřít vlastní zlobou.“

„Mimochodem, už je čas.“ Jeremy se prudce vztyčil. „Správce otevřel kryptu jen kvůli nám po dobu poledního koncertu v kostele. Pojďte.“

Za pár minut stanuli na prahu sloupořadí umělecké galerie Guildhall poskytujícího výhled na nádvoří s elipsovitým obrysem někdejšího římského amfiteátru. Vpravo se tyčila středověká fasáda radnice, vlevo stála pevná a strohá budova kostela, který po druhé světové válce prošel rekonstrukcí, aby se co nejvíc přiblížil původnímu návrhu sira Christophera Wrena po Velkém požáru Londýna.

„Teď to vypadá klidně, ale v minulosti tudy už třikrát prošlo peklo,“ prohodil Jack tiše a vyhlédl do deště. „Boudičino povstání v roce 60: obrovský masakr, snad dokonce spojený s obětováním lidí. Pak Velký požár 1666. Ze zdejších budov unikla naprosté zkáze jen samotná radnice Guildhall, protože staré dubové dřevo nechtělo hořet. Podle jednoho z očitých svědků připomínala jasně zářící uhlík, jako by to byl zlatý palác nebo velká stavba z leštěné mosazi. A po téměř třech staletích se peklo vrátilo. Tentokrát přišlo shůry.“

„Devětadvacátého prosince 1940,“ doplnil ho Jeremy. „Bombardování.“

„Jedna noc z mnoha,“ souhlasil Jack. „Ale toho dne se německá Luftwaffe zaměřila právě na londýnské City. Moje babička tady tehdy byla jako vojenská kurýrka ministerstva letectví. Vyprávěla, že padající zápalné bomby byly zlověstně tiché, jako dešťová přeháňka, ale výbušné bomby na sobě měly speciální trubice, takže nehvízdaly, ale ječely. Stovky lidí byly tenkrát zabity a zmrzačeny. Muži, ženy i děti. Slavný obraz katedrály svatého Pavla zahalené v dýmu a plamenech, ale zázračně nepoškozené, pochází právě z oné noci. Kostel svatého Vavřince takové štěstí neměl. Vzplál jako římská svíce, jejíž plameny vylétly vysoko nad město. Jedním z lidí, kteří tehdy stáli vedle babičky na střeše ministerstva a sledovali hořící kostely, byl i maršál letectva Arthur Harris. ‚Bombarďák‘ Harris. Té noci na vlastní oči viděl totální válku a později se stal strůjcem britské letecké ofenzívy proti Německu.“

„Další kolo pekla,“ zamumlal Jeremy.

„Všechno to pořád máme pod nohama,“ řekl Jack. „Vrstvu spálené země a rozbité keramiky po Boudičině řádění. Nad tím hromady suti ze starého středověkého kostela zničeného v roce 1666, jehož ruina musela uvolnit místo pro nové stavby sira Christophera Wrena. A pak další vrstva trosek z bombardování. Rekonstrukční práce pokračují dodneška.“

„Nenašla by se nějaká nevybuchlá munice?“ otázal se Costas s nadějí v hlase. „Dlužíš mi to za tu věc, na kterou jsi mi na Sicílii zakázal sahat.“

Jack zpražil Costase pohledem a pak svižně vykročil přes nádvoří. „Nezapomínej, kde jsme. Máme tady amfiteátr,“ prohlásil, když překročil obloukovou linku na dlažbě. Ukázal na západní stěnu svatého Vavřince vzdálenou přibližně osm metrů. „A hned vedle kostel.“ Došli k jeho vchodu a rychle vstoupili dovnitř. Polední koncert měl každou chvíli začít, Jeremy je proto chvatně vedl chrámovou lodí plnou sedících lidí k malým dřevěným dveřím u západní uličky. Otevřel, vstoupil a pokynul jim. Costas ho následoval, Jack hned za ním. Když Jack zavíral dveře, hudba spustila. Orchestr měl předvést výběr Bachových houslových koncertů a Jack poznával Koncert d moll pro sólové housle, smyčce a basso continuo. Hudba zněla odvážně, přesvědčivě a radostně, jako by ostrý barokní rytmus dával zmatenému světu pevný řád. Jack se zastavil a na chvíli zatoužil nenápadně vklouznout do hlediště. Obnovené koncerty měl vždycky rád, jelikož šlo o výsledek určité hudební archeologie odrážející jeho vlastní objevitelské úsilí, kdy drobné úlomky sestavené na základě bádání, odhadu i intuice náhle znovu ožijí a promluví srozumitelným jazykem. Nyní však Jack potřeboval spíš povzbuzení, nebyl si totiž jistý, zda nalezené dílky splynou v jeden celek a zda dospěje k závěru, který přinese víc než jen pouhý součet jednotlivých částí.

„Pojď,“ pobídl ho Costas. Jack zavřel dveře a vydal se za přítelem po schodech do sklepení pod chrámovou lodí. Vzduchem se stále neslo chvění hudby, ale už jen slabě. Spatřil další otevřené dveře a vstoupil jimi do jiné místnosti, menší a tmavší. Byla stará, mnohem starší než zdivo Wrenova kostela, a vypadala jako čerstvě vyklizená. Z klenutého cihlového stropu visela holá žárovka. Jeremy zavřel vchod pod schodištěm na petlici a přejel rukou po stěně vedle sebe. „Je to středověká pohřební komora, v podstatě soukromá krypta. Našli ji při nedávných výkopových pracích. Dál směrem k okraji amfiteátru se nikdo nedostal.“

„To bude ono,“ hlesl Jack. „Co myslíš, Jeremy?“

„Souhlasím. Určitě.“

Costas na ně jen zíral. „Jacku, tohle mi vysvětlíš.“

Jack pokýval hlavou a dřepl si k jedné stěně, taška mu visela na levém boku. Zhluboka a rozechvěle nabral vzduch do plic. „Dobře. Když jsme rozluštili tu hádanku v Římě, okamžitě jsem si vzpomněl na sira Christophera Wrena a tenhle kostel. Za studií v Londýně jsem často chodil na místa zničená při náletech a pomáhal s vykopávkami. Tehdy mi babička řekla, co tady za války zažila. Na vlastní oči jsem viděl, že bombardování a sanační práce odhalily velkou část města z dob Římanů a začalo mi vrtat hlavou, nač tady asi Wren po Velkém požáru z roku 1666 narazil. Tenkrát ještě archeologie v dnešní podobě neexistovala a většinu nálezů nikdo pořádně neprozkoumal ani nezapsal.“

„Až na pár výjimek,“ doplnil tiše Jeremy.

Jack přikývl. „Wren se zajímal o starožitnosti a zmínil se, že pod katedrálou svatého Pavla našel pozůstatky po Římanech. To mi právě vnuklo myšlenku. Pak jsem zjistil, že kostel svatého Vavřince patřil oxfordské koleji Balliol. Můj strýc byl shodou okolností členem správní rady a domluvil mi návštěvu archivu, abych se mohl podívat, jestli tam není záznam o nálezech po roce 1666. Je to už dávno a já si tenkrát nedělal podrobné poznámky. Proto jsem požádal Jeremyho, aby to ověřil.“

„A vyplatilo se,“ pokýval Costas.

„Jack říkal, že je to jen cár papíru z deníku zednického mistra, ale já ho našel,“ odpověděl Jeremy a vytáhl z kapsy zápisník. „Je to fantazie. Při odklízení suti a ohořelých trámů hledali podzemní dutiny, kam by materiál mohli naházet – nepoužívané studny, žumpy, staré sklepy. Jeden z dělníků se přitom prokopal do krypty, ve které teď asi stojíme. Popsal, že odsud prošel do další hrobky a uviděl řadu velkých keramických trubic s držadly opřených o hliněnou zeď. Myslel si, že to jsou odvodňovací trubky, a tak si jich nevšímal. Prostor zasypali sutí a zazdili. Pak vyšli ven a zahradili i vchod z první krypty.“ Jeremy ukázal na odrolenou stěnu na vzdálenější straně komory naproti schodům. „Tamhle. Zeď byla zjevně postavená ve spěchu a je novější než středověká. Zdá se, že ji od té doby nikdo nenarušil.“

Costas se zatvářil zmateně. „Odvodňovací trubky. Kam tahle stopa vede?“

Jack vytáhl z tašky fotografii a podal ji Costasovi. „Do doby železné.“

„Aha,“ svitlo Costasovi. „Rozumím. Žádné roury. Amfory.“

„Víc než jen amfory,“ odtušil Jack nadšeně. „Mnohem víc. Nepoškozené amfory by samy o sobě znamenaly fantastický nález, ale tady jde o souvislosti.“

„Amfiteátr?“ nadhodil Costas. „Hospoda nebo krčma podobná té, kterou jsme viděli v Herculaneu?“

„Slušný pokus,“ ohodnotil to Jack. „Ale ta fotka pochází z místa jménem Sheepen. Přesně takhle je archeologové našli. Nedotčené amfory na víno v řadách po pěti, číše a další věci. Jsou z hrobky.“

„Takže máme římskou hrobku?“ nechápal pořád Costas.

„Římskou ne. Vzpomínáš, jak jsem mluvil o zálibě Keltů ve víně? Dovezené víno mělo prestižní hodnotu, byla to známka bohatství a postavení. Ne, jde o hrob keltského bojovníka.“ Jack se náhle rozjařil. „Já to věděl. Už od dětství jsem měl tušení, že jsem narazil na něco opravdu velikého. Ať nás tahle nit zavede kamkoli, mohl by to být další z mých splněných snů.“

Costas se podíval na snímek a poté na zazděnou část před nimi. Chystal se něco říct, ale najednou se ohromeně zarazil. Znovu se podíval na snímek a na Jacka. „Panenko skákavá,“ vyhrkl tlumeně.

Jack na něj pohlédl a přikývl. „Tak, tak.“

„Nebyl to válečník, ale královna válečníků,“ zašeptal Costas.

Jack mlčky pokýval hlavou.

„Co teď?“ chtěl vědět Jeremy.

Jack se podíval na hodinky. „Pokud všechno půjde podle plánu, za hodinku dorazí auto s výbavou. To už bude po koncertě a my se můžeme dostat nenápadně dovnitř, jestli budou lidi z kostela souhlasit.“

„Musím si ještě promluvit s jedním člověkem, ale mělo by to jít,“ mínil Jeremy a pohlédl na Costase, který vztyčil palec.

„Nechci nic riskovat,“ řekl Jack. „Potřebujeme kompletní výstroj. Možná budeme muset pod vodu a kdo ví, co všechno nás tam dole čeká. Dokud nemáme věci pohromadě, nemá ani cenu bourat tu zeď. Mezitím bych si docela skočil nahoru poslechnout muziku.“

„Na to zapomeň,“ zpražil ho Costas. „Ještě jste mi nevysvětlili pár věcí. Pár důležitých věcí. Například jak s tou naší královnou souvisí křesťanství.“

„Tak dobře,“ svolil Jeremy, posunul si brýle nahoru a zadíval se na Costase. „Počátky křesťanství v Británii jsou můj obor. Poslouchám.“

„Než jsme se dneska dopoledne setkali, zašli jsme do Britské knihovny,“ řekl Costas. „Jack si potřeboval ověřit pár informací ohledně toho kostela a já jsem zatím navštívil výstavu starověkých rukopisů. Viděl jsem tam jednu z biblí, které v roce 597 přivezl do Británie svatý Augustin. Skoro dvě stě let po odchodu Římanů. A to mě právě mate. Já myslel, že křesťanství na ostrovy přinesl teprve on. Jak by tady mohli být křesťané už v římských dobách?“

Jeremy sedící u zdi se mírně předklonil. „To je sice vžitá představa, ale mylná. Lidem ji vštěpovali anglosaští církevní historikové, dokonce i tak významní jako Beda Ctihodný.“

„To nechápu.“

„Anglikánská církev, ecclesia anglicana, byla opravdu církví Anglosasů. Byla těsně spjatá s postavou krále a Římem. Svůj původ odvozovala od Augustina, který údajně vnesl křesťanství do pohanských poměrů. I Anglosasové ovšem věděli, že za vlády Římanů už církev také existovala.“

„Britská,“ dodal Jack. „Ecclesia Britannorum. Církev Keltů.“

„Abyste ji pochopili, musíte si přečíst Gildase,“ vysvětlil Jeremy. „To byl britský mnich, který žil počátkem šestého století, asi sto let po odchodu Římanů a pár generací před příchodem Augustina. Gildas je zřejmě jediným známým Britem, který možná zažil krále Artuše. Pokud Artuš opravdu existoval, byl to britský válečník bojující proti anglosaským nájezdníkům.“

„Bratr Tuck,“ poznamenal Costas.

„Gildasova kniha se jmenuje De Excidio Brittonum, O zkáze Británie. Napsal ji latinsky, ale mám překlad.“ Jack zašátral v tašce a vytáhl odřenou šedomodrou knihu s řeckými písmeny chí a ró na deskách. „Je to pojednání o tom, jak králové vládnoucí Británii po odchodu Římanů neplnili své křesťanské povinnosti. Vzal jsem ji s sebou, protože v ní Gildas zmiňuje i Boudiku.“

„Zrádnou lvici,“ usmál se Jeremy.

„Víc o ní nepíše, ale můžeme z toho vyvodit, že vzpomínka na Boudiku ve společnosti přetrvávala, a to dokonce i u duchovního, který nevěděl vůbec nic o historii Říma a skoro nic o dějinách křesťanství.“

„To nemůžeš chudákovi Gildasovi vyčítat,“ namítl Jeremy. „Vždyť žil v dobách temna.“

„Byl to tradiční ostrovní nespokojenec,“ mínil Jack. „Nic mu nebylo dost dobré, ale na Británii se díval poněkud romanticky. Popisoval ji jako most do nebes visící v božské rovnováze, která podpírá celý svět, kde ovšem žije plno nevděčníků, kteří odmítají sloužit Bohu a sklonit se před skutečnou autoritou. Dneska by Gildas psal nekonečné dopisy do novin nebo blogoval na internetu. Poslechněte si tohle: ‚Důvodem mé žaloby je obecná zkáza všeho dobrého a sílící nárůst zla po celé zemi‘.“

„To jsou mi věci,“ zamručel Costas.

„Ale najdeme tam vůbec první popis počátků církve v Británii, keltské církve,“ upozornil Jeremy.

Jack kývl a obrátil list. „Tady to je.“ Začal nahlas číst:

„Ostrovu prokřehlému věčným chladem, ukrytému před sluncem v zapadlém koutě světa, daroval Kristus paprsky svého učení, Kristus opravdové slunce, jež zalilo oslepivým jasem celou zemi a ta záře nevycházela z pozemské oblohy, ale z nejvyšší citadely nebes překračující hranice všehomíra. Jak víme, stalo se tak během posledních let vlády císaře Tiberia, kdy slovo Kristovo smělo být hlásáno bez omezení. Navzdory přání senátu císař hrozil trestem smrti všem, kdo by se opovážili stavět do cesty vojákům božím.“

„Aspoň počasí popsal správně,“ podotkl Costas. „Takže mluví o císaři Tiberiovi?“

„Ten vládl Římu v době Kristova ukřižování,“ objasnil Jeremy.

Jack zavřel knihu. „Claudiův strýc. Panoval mezi lety 14 a 37 našeho letopočtu. Gildas si zřejmě myslel, že Tiberius byl sám křesťanem a vedl spor s pohanským senátem. Je to trochu zamotané. Většina odborníků se domnívá, že jde o anachronizmus odrážející problémy, které měli křesťanští císaři s pohanským senátem ve čtvrtém století, když Konstantin Veliký povýšil křesťanství na státní náboženství. Nikde jinde další náznak, že by snad Tiberius byl křesťanem, nenajdeme. Ale po tom všem, co jsme v posledních dnech objevili v Herculaneu, Římě i Londýně, mi to začalo vrtat hlavou.“

„Nebyl to Tiberius, ale jiný císař,“ přemýšlel nahlas Jeremy.

„Britská církev, tedy keltská církev, po sobě nezanechala žádné písemnosti. Pokud vůbec nějaké byly, zničili je Anglosasové. Ale Gildas možná nebyl tak daleko od pravdy. Třeba jen napsal na papír to, co přetrvávalo v paměti národa nebo co si vyznavači keltské víry po více než pět století tajně předávali. Třeba to znamená, že skutečně existoval křesťanský císař, případně císař přátelsky nakloněný Ježíšovi, ne přímo Tiberius, ale někdo jiný žijící v Kristově době.“

„Claudius,“ vyhrkl Costas.

„Vyloučit se to nedá.“ Jack při řeči vzrušeně gestikuloval. „V Gildasově éře už možná jméno onoho císaře zapadlo. Claudius měl pověst vládce, který obsadil Británii, zbožštělého císaře uctívaného v chrámu v Colchesteru. Ten na křesťana moc nevypadal. Z evangelií ovšem Gildas věděl, že v době Ježíšovy smrti vládl Tiberius. Představa, že by se obrátil na víru, mu musela připadat jako největší triumf křesťanství. Byl to hodně odvážný výmysl, ale Gildas žil v době, kdy se k příběhům o Kristově životě připojovala řada fiktivních dodatků.“

„Pořád ale nechápu, jakou roli tady hraje Británie,“ pokračoval Costas.

„Gildas naznačuje, že křesťanství přišlo na ostrovy v prvním století našeho letopočtu,“ odvětil Jeremy. „Dokonce píše, že ho přinesl sám císař. Jeho De Excidio Brittonun bylo dílo výlučně o Británii, ne nějaká obsáhlá dějepisná kniha.“

„Existuje jiný doklad o tom, že tady bylo křesťanství už v prvním století?“ zeptal se Costas. „Myslím archeologický.“

„Až do druhého století nic konkrétního, ale teprve ve čtvrtém století, když se křesťanství stalo státním náboženstvím, tady vidíme první zjevné symboly, jako jsou kostely nebo pohřby,“ odvětil Jack. „Jenže rané křesťanství bylo vyznáním slova, ne idolů a chrámů. Bylo uzavřené do sebe a často pronásledované. Nebýt evangelií a několika římských zdrojů, o křesťanství v prvním století bychom nevěděli vůbec nic. Vzpomínáš na ten náš lodní vrak? Vyrytý symbol chí-ró, první dvě písmena slova Christos, byl jediným jasným důkazem křesťanství, který jsme tam viděli, a přitom šlo o loď svatého Pavla, jedné z klíčových postav počátků křesťanství.“

„Nezapomínejte, jak to tady na ostrovech tenkrát vypadalo,“ vmísil se do debaty zamyšlený Jeremy. „Byli tady přistěhovalci, obchodníci a vojáci, kteří s sebou mohli přinést myšlenku křesťanství a začali uctívat Krista, jako se jiní klaněli Mithrovi nebo Isis. Ale většinu obyvatelstva tvořili domorodci, do jisté míry pořímštění, kteří si však uchovali keltský životní styl i většinu zvyků. Jak Jack říká, jejich vyznání nezanechalo skoro žádnou archeologickou stopu. Nestavěli chrámy, oltáře ani sochy svých božstev. Archeologie nám toho proto nemůže moc napovědět.“

„Dobře,“ nechtěl se vzdát Costas. „Připouštíme, že křesťanství tu bylo už v počátcích vlády Římanů. Ale proč by to anglosaská církev proboha popírala? Spíš by měla slavit, že jejich náboženství sem přišlo už o stovky let dříve.“

„Ale to nebylo jejich náboženství,“ pronesl Jeremy tiše.

„Cože?“

„Čas Gildase a krále Artuše nebyl jen obdobím, kdy se Británie začala politicky utvářet,“ vyložil Jeremy. „Byla to taky éra, kdy poprvé vzplanul konflikt uvnitř křesťanstva, který se pak táhl britskými dějinami. Všichni vědí o králi Jindřichovi Osmém a jeho rozchodu s římskokatolickou církví. Ale jen málokdo ví, že kořeny anglické reformace ze šestnáctého století sahají hluboko do minulosti, kdy se britská církev poprvé postavila proti Římu a přihlásila ke spojení se Svatou zemí a Ježíšem.“

„Pelagianizmus,“ hlesl Jack.

Jeremy přikývl. „Řada církevních rozkolů je skrytá, ale tenhle byl naprosto jednoznačný a hluboký. Ťal přímo do srdce křesťanství, ale zároveň do srdce církve jako instituce. Vyděsil hodně mocných v Římě. A pořád ještě děsí.“

„Pelagianizmus?“ zopakoval Costas.

„Pelagius byl další mnich, snad irského původu. Žil ještě dřív než Gildas: narodil se kolem roku 360, kdy Británii stále vládl Řím. V Pelagiově době už byla římská říše několik desítek let oficiálně křesťanská a od konverze císaře Konstantina se snažila o založení církve v Británii. Sám Pelagius odjel studovat do Říma, ale velice ho znepokojilo, co tam viděl. Dostal se do přímého střetu s jedním z vysokých představitelů římské církve.“

„Svatým Augustinem z Hippony,“ doplnil Jack.

„Přesně tak. Autorem spisů Vyznání a O Boží obci. To nebyl ten Augustin, který přinesl křesťanství do Británie a jehož bibli jsi viděl v Britské knihovně, Costasi. K tomu se dostaneme za chvíli. Tenhle Augustin z Hippony věřil v předurčení a křesťané podle něj byli zcela závislí na boží milosti a přízni. Hlásal, že království nebeského může člověk dosáhnout jedině prostřednictvím církve, svobodná vůle že nestačí. Byla to teologická doktrína, která měla pro římskou církev a rodící se křesťanský stát obrovské praktické výhody.“

„Upevňovala jejich moc,“ přitakal Jack.

„Věřící byli podřízení církvi, která vystupovala jako nástroj boží milosti. Stát díky tomu sílil a mohl snáze ovládat masy. Církev se státem vytvořily jedno neochvějné mocenské centrum a předznamenaly tak vývoj Evropy ve středověku.“

„Ale Pelagiovi se to nelíbilo,“ podotkl Jack.

„Pelagius se zřejmě pokládal za člena původní křesťanské obce, která v Británii působila ještě před příchodem oficiální římské církve a hlásila se k nejstarším Ježíšovým vyznavačům z prvního století,“ pokračoval Jeremy. „Nejspíš se skládala hlavně z pořímštěných Britů keltského původu. To málo, co o Pelagiovi víme, je zároveň jediným přímým důkazem jejich víry. Je možné, že přijali za svou myšlenku ráje na zemi, přesvědčení, že spásu není nutno hledat v nebi. Víra pro ně mohla spočívat v nacházení a oslavě přírodních krás, lásky a soucitu. Takové pojetí posilovalo morálku jednotlivce a bylo v příkrém v protikladu s apatií, kterou Pelagius viděl v Římě. Za svého tamního pobytu se postavil proti Augustinovi, odmítl pojem předurčení a prvotního hříchu a obhajoval svobodnou vůli člověka a jeho přirozený sklon k dobru. Byl to sice marný boj, ale Pelagius znamenal maják odporu a jeho jméno zaznívalo i v dalších stoletích na skrytých místech a tajných setkáních, protože sebemenší zmínka o něm by vedla k zatčení, mučení i k tomu nejhoršímu.“

„Co s ním bylo dál?“ zajímal se Costas.

„Je to smutná historie, která připravila půdu pro řadu událostí v pozdějších dobách. Na synodu v Kartágu v roce 418 byl pelagianizmus prohlášen za kacířství. Pelagia vyobcovali z církve i z Říma. Nevíme jistě, jestli se vrátil do Británie. Někdo si myslí, že odjel do Judeje, ke Kristovu hrobu v Jeruzalémě, a tam ho zavraždili.“

„V církvi už tehdy působily temné síly, které by se při výkonu údajné boží spravedlnosti nezastavily před ničím,“ vložil se do toho zase Jeremy. „Ale vývoj v Británii neměli pod kontrolou. Města chátrala a rozpadala se a v roce 410 se Římané stahují. Jejich církev, kterou sem přenesli Konstantinovi biskupové, v podstatě zaniká. Právě nad tím Gildas běduje. On sám byl ve čtvrtém století zřejmě jedním z posledních mnichů římské církve v Británii, i když tak trochu zmateným. Když se stavba státu zhroutila, římská církev ztratila vládu nad lidmi, které Augustinova doktrína nelákala. Potom sem vtrhli Anglosasové. Byli to barbaři. A tady se dostáváme k tomu druhému Augustinovi, Costasi. Svatému Augustinovi z Canterbury. Papež Řehoř Veliký ho v roce 596 poslal spolu se čtyřiceti mnichy pokřtít zdejší obyvatelstvo. Augustinovi se brzy podařilo obrátit na víru krále Ethelberta z Kentu a pak už tu římská církev zůstala.“

„Ale ani keltská víra nezanikla,“ namítl Costas.

„Přežila oba Augustiny,“ přisvědčil Jeremy. „Pelagiova filozofie obsahovala prvky, které souzněly s keltským původem Britů a vypovídaly univerzální pravdu o potřebě svobody a snažení každého člověka. Místní obyvatelé to považovali za základ Ježíšova učení, které sem přivezli jeho první stoupenci v čele s císařem, jehož si Gildas matně vybavoval. Moudrost, kterou si uchovávali a přísně střežili jako posvátnou památku.“

„Že člověk sám odpovídá za vlastní činy i osud,“ prohlásil Jack.

„To je jádro Pelagiova učení. Měl výhrady už k samotným počátkům církve, jak vidíme z jeho komentáře k epištole svatého Pavla. Když Pelagius přišel do Říma a setkal se tu s uvolněnou morálkou a dekadencí, přičítal je právě myšlence boží milosti. Jestli je všechno předurčeno podle boží libovůle, proč se obtěžovat s dobrými skutky nebo se snažit zlepšovat svět? Nesouhlasil s Augustinovou představou podřízenosti, která dělala z lidí poslušné stroje. Nenáviděl řeči o hříchu a vině. Podle jeho názoru se lidé můžou hřešení sami vyhnout, není v každém z nás zakořeněné, a každý se má dobrovolně rozhodnout, jestli bude naslouchat božímu hlasu a žít svatým životem. Pelagianizmus se točil kolem jedince, jeho svobodné vůle a mravní síly. Pro Pelagia nebyl Ježíš jen příkladem oběti, ale hlavně řádného života. Ježíš ukázal křesťanům, jak mají žít, a je jen na nich, zda si to vezmou k srdci. Ale fascinující je, že tyto myšlenky možná sahají až ke keltskému pohanství, které také kladlo důraz na jednotlivce a připisovalo mu dokonce schopnost vítězit nad nadpřirozenými silami.“

„Nechápu, jak keltská církev mohla dobu temna přežít,“ zavrtěl hlavou Costas. „Nejdřív sem vpadli Anglosasové, pak Vikingové, Normani… Keltská kultura se nutně musela dostat na okraj společnosti.“

„Ale přetrvala, a to nejen u obyvatel keltského původu,“ odpověděl Jeremy. „Souvisí to s tím, jací lidé do Británie přicházeli a vydrželi tady. Nejen při slavných invazích, ale i pozdější přistěhovalci, španělští Židé nebo hugenoti. Spojovala je nějaká společná věc: aby tady uspěli, museli mít určité povahové rysy. Nezávislost, pevnou vůli, tvrdošíjnost, neochotu podvolit se autoritám, sílu překonávat útrapy. A z místa, kde teď stojíme, tohle všechno přímo dýchá.“

„Já bych řekl, že to souvisí s počasím,“ zamručel Costas. „Člověk musí být hodně silná osobnost, aby tady vůbec přežil.“ Odmlčel se. „Takže ty myslíš, že tenhle kostel v sobě má veškerou tu historii?“

„Nic nedokazuje, že by zde chrám byl dřív než v jedenáctém století, kdy dorazili Normané,“ pokrčil rameny Jack. „Ale nikdo neví, kde stály kostely pozdního římského Londýna. Dřív byla setkání křesťanů tajná a sborové bohoslužby se v římské Británii neuchytily ani poté, co se z křesťanství stalo oficiální náboženství. Ale na tohle místo bych si docela vsadil. Je hned vedle amfiteátru a je spojené s mučením křesťanů. Kostely se často stavěly na místech pohanských rituálů. Možná se tu skrývá něco opravdu posvátného. Nějaké velké tajemství.“

„Srdce temnoty,“ pronesl tiše Costas a podíval se na cihlovou zeď na konci komory.

Jack pohlédl stejným směrem a zaplavila jej vlna rozechvění. Podíval se na hodinky. Hudba nahoře utichla a kdosi zaklepal na dveře. Vstal, zhluboka se nadechl a přehodil si tašku přes rameno. „Myslím, že to brzy zjistíme.“

16

O hodinu později se Jack s Costasem krčili uvnitř pohřební síně v září dvou přenosných halogenových lamp. Letadlo De Havilland Dash-8 přepravilo z univerzitního areálu v Cornwallu na letiště v londýnském City veškeré potřebné vybavení včetně dvou nových potápěčských obleků, jelikož ty staré nechali Massimovi v Římě. Jeremymu se podařilo rychle získat povolení církevních úřadů k průzkumu za stěnou na boku komory. Při chvatné poradě s duchovním v kryptě se shodli na potřebě naprostého utajení a jejich výstroj proto zamířila dovnitř v dodávce zapůjčené od televize, aby to vypadalo, že se tady bude něco natáčet. Polední koncert už skončil a shora se nyní linuly gregoriánské zpěvy nacvičujících sboristů. Jacka chystajícího se nahlédnout do dalšího z temných zákoutí historie jejich tóny zvláštním způsobem uklidňovaly.

„A je to. Za zdí je určitě nějaká dutina, ale abych něco viděl, musel bych dovnitř.“ Jeremy vyboural díru ve zdi, která byla naštěstí postavená ledabyle a malta cihly pořádně nespojila, takže se daly snadno odebírat.

„Díky,“ řekl Jack. „Ty teď budeš mít za úkol držet pozice.“ Jeremy kývl a vykročil zkontrolovat závoru na dveřích do krypty. Pak se posadil na zem, opřel se zády o zeď a sledoval, jak se oblékají.

„Možná budeme muset pod vodu.“ Costas si prohlížel snímek na monitoru přenosného počítače a přitom si upravoval těsnění v krční části skafandru. „Nacházíme se asi tři metry pod úrovní nádvoří Guildhallu, asi dva metry nad římskou vrstvou. Ještě níž je někde přímo před námi přítok říčky Walbrook. Vzhledem k posledním dešťům tam bude asi dost mokro.“

„Obleky potřebujeme tak jako tak,“ soudil Jack. „Můžeme narazit na toxické prostředí.“

Costas zasténal. „Nějaké plyny?“

Jack mávl rukou kolem pohřební komory. „Dva tisíce let lidské přítomnosti, Costasi. Mám ti to vysvětlovat polopatě?“

„Pěkně děkuju, ale radši ne.“ Costas se předklonil, zaklapl Jackovi zorník a nastavil správný průtok vzduchu na regulátoru po straně jeho helmy. Totéž pak zopakoval na vlastní helmě. Náhle byli odříznuti od vnějšího světa a slyšeli se navzájem jen díky interkomu. „Dýchací přístroje nám stačí na čtyři, možná čtyři a půl hodiny.“

„Třeba se vrátíme už za deset minut,“ opáčil Jack. „Možná je to slepá ulička.“

„Kdybych tady měl naši dálkovou sondu ze Seaquestu, mohl bych dovnitř strčit kameru a podívat se, co je za tou zdí.“

„Není nic lepšího než lidské oko,“ nesouhlasil Jack. „Pojď.“ Kývl na Jeremyho, který mezitím vytáhl z tašky laptop a otevřel si poznámky. Jack si klekl, po čtyřech prolezl otvorem ve zdivu a čelovou lampou posvítil do tmy před sebou. Costas se po chvíli vydal za ním. Ocitli se na kamenné plošině, z níž klesal tucet schodů k dalšímu vstupu: byl klenutý a měl jen něco přes metr na výšku. Jack se začal sunout bokem dolů a jeho ruční baterka chvějivě ozařovala kamenné stupně.

„Doufejme, že strop nepovolí,“ zamručel Costas.

Jack zvedl oči. „Je to kámen spočívající na krakorcích trčících ze stěny, nic pevnějšího neexistuje. Zdivo vypadá stejně jako stará část pohřební komory. Čtrnácté století, možná i dřív. Vidím tady znovu použitou římskou dlažbu a hrubozrnný pískovec, nejspíš pocházejí z trosek amfiteátru.“ Sestoupil až na dno schodiště, kde se nepohodlně přikrčený zastavil. Klenutý kamenný vstup před ním byl uzavřený částečně shnilým zbytkem dřevěných dveří s mřížovým okénkem širokým asi pětadvacet centimetrů. Jack posvítil čelovkou dovnitř a Costas k němu přistoupil.

„Vypadá to jako vězeňská cela,“ konstatoval.

„Je to krypta,“ hlesl Jack. „Další pohřební krypta. Přesně jak to zapsal ten mistr do deníku. A vypadá nedotčeně.“

„Jak to myslíš, nedotčeně? Já myslel, že se sem Wrenovi hoši dostali.“

„Chci říct, že je pořád plná.“

„No výborně.“

Jack opatrně zatlačil do dveří, které snadno povolily. „I po těch letech drží pohromadě,“ oznámil. „Vlhko je ideální prostředí pro konzervaci organických materiálů. Možná tady najdeme řadu úžasně zachovalých věcí.“

„Už se těším,“ odtušil Costas nepřesvědčivě.

Jack znovu oběma rukama zatlačil a dveře se otevřely dokořán. Nahlédli dovnitř. Spatřili klenutou síň podobnou pohřební komoře, jíž právě prošli, ale asi třikrát větší. Obě strany lemovaly kamenné výklenky, některé zběžně zazděné, další otevřené a přetékající zajímavým obsahem. Viděli v nich staré dřevěné rakve, někde neporušené a uzavřené víkem, jinde zase rozpadlé a trouchnivé s neurčitými tmavými útvary uprostřed. Jack udělal pár kroků vpřed, kdežto Costas zůstal přikovaný na místě a zíral přímo před sebe. „O tomhle se mi nezdálo ani v nejhorším snu, Jacku.“

„Ale jdi ty,“ pokáral ho Jack. „Paleta života je pestrá a tohle do ní patří.“

Costas pomalu vykročil, náhle se zastavil, ale pak opět rázně pokračoval a zblízka nahlédl do jedné ze zborcených rakví. Zřejmě usoudil, že vědecký průzkum bude tou nejlepší terapií. „Zajímavé,“ zabručel a odkašlal si. „Z téhle rakve vyčnívá nějaká keramická trubice, na konci zčernalá. Netušil jsem, že se při křesťanských pohřbech praktikovaly posmrtné dary.“

„Zkoušíš to hezky, ale jsi vedle,“ zašklebil se Jack. „Když už jsi s tím ale začal, tak ti to tedy řeknu. Ty trubky sloužily k odvádění plynů.“

„Cože? To ne.“

„Najdeš je i ve viktoriánských katakombách,“ pokračoval Jack. „Rakev zalitá olovem totiž může vybuchnout, zvlášť když se do ní tělo uloží příliš brzy po smrti. Pokud jsi to nevěděl, únik plynů je prvním stupněm rozkladu.“

„Únik plynů.“ Zdálo se, že Costas mírně zavrávoral, ale dál soustředěně zíral na rakev.

„V těch trubkách se to mělo spálit, proto jsou ožehnuté,“ vysvětloval Jack. „Odtud ta černá barva.“

Costas podklesl v kolenou, a kdyby nezavadil zády o okraj otevřeného výklenku na protější stěně, asi by se skácel k zemi. Ztěžka se napřímil a zvedl nohu z lepkavé louže, která se rozlévala po podlaze. „Hladina vody je asi blíž, než jsem si myslel. Je tady moc mokro, aby to byla jen kondenzace par.“

„Bohužel mám pro tebe další špatnou zprávu.“

Costas se znepokojeně zahleděl na kaluž a pak na tmavou šmouhu, která se k ní po kamenech táhla z pohřebního výklenku. „Ne,“ zašeptal.

„Zmýdelnění,“ prohodil Jack rozverně. „Krásně o něm vypráví sir Thomas Browne, jakýsi Plinius sedmnáctého století, který rád vykopával staré hrobky. S Hiebermeyerem jsme kdysi chodili na kurz mumifikace, kde nám o něm přednášeli soudní lékaři z ministerstva vnitra. Dodneška se mi to vybavuje slovo od slova. ‚Nalezli jsme sraženiny vzniklé tím způsobem, že sanytr z půdy, soli a vylouhované tělesné šťávy vytvořily veliké hroudy tuku tvrdé jako mýdlo, jejichž část se uchovala.‘“

„Tělesné šťávy,“ zašeptal Costas a horečně si otíral botu o cihlu ležící na podlaze. „Dostaň mě odsud, Jacku.“

„Mrtvolný vosk neboli adipocer,“ pokračoval nevzrušeně Jack. „Vzniká pomalou hydrolýzou tuků. Zvlášť se mu daří v zásaditých podmínkách, kde je vlhko a k tělu se nedostanou bakterie. Říkal jsem, že tady najdeme ideální podmínky pro konzervaci.“

„Horší už to být nemůže.“

„Na to bych nesázel.“ Jack se skrčil a prohlížel si kamenné bloky s nápisy, zabudované do cihlových zdí před každým z nedotčených výklenků. Přesouval se od jednoho k druhému. „Nádhera,“ vydechl. „Krypty v londýnských kostelech se obvykle používaly několik desítek let, možná až sto, a když už se dovnitř nic nevešlo, tak se uzavřely. Ale tahle je hrozně zvláštní. Na všech kamenech je stejný nápis, ale dělí je dlouhé časové úseky. Všude je symbol chí-ró a za ním jméno. Hele, tady. Marie de Kirkpatrick. A tady, Bronwyn ap Llewellyn. Většina je v latině, ale jsou to jména Britů. A data v římských číslicích. Poslední nápis – ten u dveří nejblíž k tobě – pochází z roku 1664, dva roky před Velkým požárem, který středověký kostel zničil.“

„To odpovídá.“ Costas stále hleděl nepřítomně do prostoru, jako by se snažil soustředit na něco jiného než na hrůzu, jež ho obklopovala. Odkašlal si. „V deníku se píše, že Wrenovi muži uzavřeli kryptu v osmdesátých letech sedmnáctého století. Je tedy normální, že pak už se tady nepohřbívalo.“

Jack se obezřetně vyhnul lepkavé hmotě na podlaze a zamířil na druhou stranu komory. Znovu se sklonil, zadíval se na další rytiny v kameni a odsunul rukama pár spadlých cihel. „A nejstarší z nápisů je neuvěřitelně dávný,“ zamumlal. „Nejstarší deska na tomhle konci se sice rozpadla, ale jsou tady dvě s anglosaskými jmény. Aelfrida a Aethelreda. Přízvisko nepřečtu, ale vidím datum. 535. Panebože,“ vydechl ochraptěle. „To je doba temna, éra krále Artuše a Gildase. Je to předtím, než Augustin přinesl do Británie římské křesťanství, a přesto tu máme hrob s křesťanským symbolem.“

„Všechna ta jména jsou ženská,“ všiml si Costas.

„Tahle síň je mnohem starší než středověký kostel,“ pokračoval Jack a rozhlížel se kolem. „Zdá se, že ji používali od středověku až do Velkého požáru, ale spodní vrstvy vypadají římsky.“ Klekl si a přejel rukou pod nejvzdálenějším z výklenků v rohu síně. „Nemám pochyby. Nacházíme se v římských katakombách. Na britském území se dodneška nic podobného nenašlo.“

„Koukni na ten nápis nade dveřmi.“

Jack zvedl oči a spatřil jediný řádek vyrytý do zdiva, potažený zčernalou usazeninou. Costas jej pomalu přečetl: „Uri vinciri verberari ferroque necari.“

„Panebože,“ vyjekl Jack. Nevěřícně vstal a snažil se ovládnout rozbouřenou mysl. „To je přece gladiátorská přísaha. Sacramentuin gladiatorum.“

„Sibylina věštba,“ přidal se Costas. „Vosková tabulka z Říma. Je to stejné?“

„Naprosto. Slib, že se nechají pálit ohněm, spoutat řetězy, bít i proklát mečem. Starý dobrý Claudius,“ pronesl Jack tiše. „Myslím, že jsme přesně tam, kde nás chtěl mít.“

„A kde Sibyla chtěla mít jeho.“

„Tohle musela být původně márnice gladiátorů, síň smrti, kam před spálením odkládali zubožené mrtvoly,“ pokračoval Jack. „A dalších více než tisíc let pak sloužila jako křesťanská pohřební krypta. Pohřebiště žen, které celou tu dobu něco spojovalo.“

„Třeba to byla nějaká tajná společnost, cech,“ nadhodil Costas. „Třeba chtěly ležet blízko toho, co se ukrývá za tou zdí.“

„Podle stavebního deníku právě tady Wrenovi muži našli římské amfory,“ řekl Jack. „A tohle bude určitě ta stěna.“

Costas položil obě ruce na zdivo před nimi, opatrně zatlačil a hned ucukl: několik cihel se pohnulo. „Nedrží to vůbec pohromadě,“ podivil se. „Jako by jen naskládali cihly bez malty.“

„To má svoji logiku,“ soudil Jack. „V deníku se píše, že se rozhodli uzavřít celou kryptu v pohřební síni, kde jsme nechali Jeremyho, takže tuhle hlubší komoru už nestačili pořádně zazdít. Rozebereme to shora, hezky cihličku po cihličce.“

Costas opět zkusmo zatlačil a jedna z cihel, které se předtím pohnuly, vypadla dozadu. V příští chvíli se celá stavba zhroutila a do vzduchu vyletěl červený prach, takže oba raději ustoupili.

„Zrovna jsem chtěl říct, že nemáme čas se s tím moc párat,“ prohodil Jack a otřel si zorník.

„Podívej,“ vybídl ho Costas a znovu se vydal dopředu.

Jack namířil ruční svítilnu do prostoru, kam jeho přítel ukazoval. Na místě bývalé cihlové zdi zela díra, ale hned vlevo se rýsovaly řady jakýchsi keramických válců mířících vzhůru. Jack opatrně překročil hromadu cihel a rozčileně pokynul. „Poznáváš je?“

„Amfory. Římské amfory. Přesně to, co hledáme.“

„Správně. A jsou stejného typu jako vinná amfora, kterou jsme našli ve vraku lodi svatého Pavla. Vyráběly se v Kampánii nedaleko Pompejí a Herculanea. Pamatuješ si stáří lodi?“

„Přibližně rok 58.“

„Tak. Šlo o typické vinné amfory toho období. A tady jsme v římském Londýně, kde se s nimi čile obchodovalo. Kdy bylo povstání královny Boudiky? V letech 60 až 61. Pokud by jí soukmenovci nechali u hrobu nějaké amfory, vypadaly by právě takhle.“

Costas se vmáčkl vedle Jacka a zahleděl se do tmy za někdejší zdí. „Těžko říct, kam to vede. Vypadá to jako nějaká šachta.“

Jack se pozorně rozhlédl kolem. Vlevo se tyčila zlověstná hromada suti, většinou starých cihel, ale také zuhelnatělého dřeva, všechno smíchané a stlačené do hutné hmoty. Vedle trosek zela jáma obložená trámy, asi dva metry široká a tři hluboká. Na dně se leskla voda.

„Výborně,“ poznamenal Jack. „Máme tu zbytky po Velkém požáru 1666, které sem nejspíš uklidili během Wrenovy přestavby kostela. Jestli se někdo z jeho lidí dostal pod kryptu, musel projít touhle cestou. Bez velkých výkopových prací se dál nedostaneme, ale ty nepřipadají v úvahu. Jediná možnost je spustit se dolů šachtou.“

„A co to vůbec je?“

„Vypadá jako studna. Ve štěrcích u Temže byly vodní prameny. Londýnská voda byla mimořádně čistá, dokud se do ní nedostaly splašky. A studny se obvykle obkládaly dřevem.“ Jack se naklonil dovnitř a užasle zíral. „Neskutečné. Je to dřevo ze staré lodi. Překládané plaňky. Vikingové. Vzpomínáš na tu naši vikinskou veslici uvězněnou v ledu?“

„Nikdy bych nevěřil, že to řeknu, ale mnohem radši bych byl tam než tady.“

„Jdu dolů.“ Jack se přehoupl přes okraj, zachytil se Costasovy paže a spustil nohy asi metr nad černou hladinu. „Snad ta jáma nebude bezedná.“ Pustil se a s obrovským šplouchnutím dopadl do vody. Nohama zajel do bláta, horní část těla mu čněla ven. „Teď ty.“ Zkusmo šlapal nohou kolem sebe. „Doskok by měl být v pohodě.“

Costas zavrčel, pak se obezřetně spustil přes okraj a přitiskl zorník k mokrému dřevu na boku studny. Posunul se kousek vedle, aby nesjel na Jacka, ale při pohledu na část uhnilého dřeva se náhle zarazil.

„Co se děje?“ zeptal se Jack.

Nejdřív bylo ticho, teprve po chvíli se ozval Costasův hlas, vzdálený a ochraptělý. „Ta studna není vykopaná ve štěrku.“

„Co?“

„Není vykopaná ve štěrku, ale v kostech, Jacku,“ odtušil Costas dutě. „V lidských kostech, tisících kostí navršených všude kolem nás. Nic jiného tady nevidím.“

„Morová jáma to asi nebude,“ pravil Jack zamyšleně. „Nejspíš jde o kostnici. Ještě že jsme si vzali skafandry, jeden nikdy neví.“

Costas se pustil a s pronikavým plesknutím dopadl na hladinu, na chvíli pod ní úplně zmizel a poté se vynořil ve zvířeném kalu. Když se voda opět ustálila, zvedl paže a prohlížel si blátivé šmouhy na rukavicích. „Staré dobré bahno,“ zamumlal. „Mrtvol už mám až po krk.“

„Když se nad tím tak zamyslím, studnu by asi v kostnici nekopali,“ prohodil uvážlivě Jack. „Šachta spíš sloužila jako jímka. Žumpa.“

Costas se na Jacka zadíval. Chtěl si otřít hledí, ale jen si po něm rozmazal hnědé bláto.

„Byla to celkem hygienická záležitost,“ pokračoval Jack. „Měl ji každý dům. Problém nastal jen v případě, že žumpa přetekla, a pak samozřejmě v pozdějších dobách, kdy lidé začali používat kanalizaci, která nestačila tolik splašků pojmout.“

„A tím mě jako chceš uklidnit?“ Zdálo se, že Costas nemá daleko k slzám. „Vážení, pojďte se potápět s Jackem Howardem! Žádná latrína pro něj není dost hluboká.“ Snažil se zvednout, najednou však zmizel pod hladinou, a teprve po chvíli z ní vykoukl. „Já si to myslel. Pod námi teče voda. Jímka se provalila do podzemního toku.“

„Přítok Walbrooku,“ upřesnil Jack. „Možná přece jen nejsme bez šance. Pokud se do něj dostaneme a najdeme další průval, třeba se nám podaří překonat ten zátaras ze sutin.“

„Nebo rozšíříme podzemní město mrtvých. Navěky.“

„To se nikdy nedá vyloučit.“

„Paráda.“ Costas vytáhl vodotěsnou počítačovou jednotku GPS a zobrazil trojrozměrný topografický obrys, který do ní zadal, když v kostele čekali na výstroj. „Proud směřuje na východ k Walbrooku a ten pak teče na jih do Temže. Okraj někdejšího římského amfiteátru je jen pět metrů severně od nás. Pokud se nám podaří překonat tohle místo, můžeme se v klidu vrátit. Dostaneme se do části vyklizené při nedávných výkopových pracích.“

„Budu se držet těsně za tebou,“ oznámil Jack.

„Sejdeme se na druhé straně.“ Costas zmizel ze scény. Hladina se na chvíli rozbouřila kopáním jeho nohou, brzy se z ní však znovu stalo třpytivě poklidné temné jezírko. Jack klečel s vodou po prsa a poslouchal Costasovo dýchání ve vestavěných reproduktorech. Na okamžik si vzpomněl na svůj vlastní utajovaný strach, na klaustrofobii, kterou se tak usilovně snažil ovládnout, a uvědomil si, že předtím v duchu viděl v tomto místě záchytný bod, z něhož vede snadná zpáteční cesta přes starověkou kryptu a pohřební síň do kostela nahoře. Co se však nachází za touhle jímkou, to byla zcela jiná otázka, a tak se při pohledu na kalnou vodu několikrát zhluboka nadechl. Sledoval mihotavé odlesky na hladině a cítil, jak se ho zmocňuje neovladatelný třes. Věděl, že je to podzemní tok procházející tunelem kdesi hluboko dole. Náhle jako by znovu prožíval ty bouřlivé události z historie. Temné pravěké rituály, krev smáčející amfiteátr, Velký požár, bombardování… to vše mu běželo před očima jako zrychlený záznam dějů, jež vypálily a vyryly nesmazatelný otisk do navrstvených usazenin kolem něj. Zavřel oči a pak je znovu otevřel. Aktivoval digitální displej v helmě a zkontroloval číslice ukazující zbývající kyslík v přístrojích a hladinu jedovatého oxidu uhličitého. Byl to způsob, jak se vrátit z rozjímání do reality, který ho nikdy nezklamal. Když vstával, musel se vyprostit z více než metru bahna na dně jezírka. Pak se položil na hladinu, začal plavat prsa s hledím pod vodou a zíral do zvířené temnoty se slabým ostrůvkem světla z Costasovy čelovky. V příští chvíli se ponořil do hloubky. Asi po dvou metrech ucítil tekoucí vodu a spatřil jasnější místo, kde naplaveninu spláchl proud. Stále sice viděl jen na několik centimetrů, ale bylo to každopádně lepší než ta černá polévka na hladině jímky.

„Je tady nějaká překážka,“ oznámil Costas do mikrofonu. „Už jsem skoro za ní.“

Jack před sebou cítil vodní vír od Costasových nohou, radši se proto nepřibližoval, aby nedostal kopanec. Teprve když se voda uklidnila, vrhl se dopředu a roztáhl ruce ve snaze odhalit případnou zábranu. Po zhruba dvou metrech nahmatal cosi hladkého a kovového a vzápětí se zarazil hrudí o Costasovy nohy. Jeho přítel se zavrtěl, hned s tím však přestal a poté se ozvaly tupé kovové údery, jež vystřídalo dvojí oddychování.

„Je to zapalovač řady 17. V pohodě.“

„Co to má být?“ zajímal se Jack. „A co je v pohodě?“

„Tohle.“ Následovalo řinčení a pak klení.

„Co? Nic nevidím.“

„Ta bomba.“

Jackovi se zastavilo srdce. „Jaká bomba?“

„Německá letecká puma SC 250. Stuka, Junkers 88, Heinkel 111. Tyhle bombardéry jich sem shodily tisíce. Celkem obyčejná munice.“

„Jak to myslíš?“

„Neměla zapalovač se zpožděným účinkem, takže je docela obyčejná.“

Jackovi se sevřely útroby. Znovu si vzpomněl na své předchozí rozechvění a na podzemní vodní proud. Tohle místo mu náhle připadalo méně pevné a stabilní než před chvílí, připravené k dalšímu zásahu historie. „Prosím tě, neříkej mi, co děláš.“

„Neboj, už se stalo. Udělal jsem, co jsem mohl.“ Costasovy nohy se posunuly dopředu a Jack klesl o další metr. „Přední pouzdro roznětky jsem měl přímo před nosem a čirou náhodou jsem našel vhodné nářadí. Ale se zadní roznětkou je to horší. Nahmatám ji, ale je samá rez. Není to můj styl, ale možná ji tam budeme muset nechat.“

„Možná,“ zopakoval Jack polohlasem. „Jak moc je to riskantní?“

„Obvyklá náplň byla jenom sto čtyřicet kilo amatolu a TNT v poměru šedesát ku čtyřiceti.“

„Jenom?“ zasténal Jack nevěřícně.

„Z nás by samozřejmě zbyl škvarek, ale finanční centrum světa by nejspíš zůstalo pohromadě.“

„Řekl bych, že lidských obětí už tady bylo dost,“ pravil Jack. „Je ta puma stabilní?“

„Potíž je s tou rezavou roznětkou,“ odvětil Costas. „Skoro sedmdesát let tady spokojeně dřímala, ale kdoví, co udělá teď.“

„Kdyby ses v ní nevrtal, zůstala by v klidu.“ Naplaveniny se trochu usadily a Jack uviděl asi deset centimetrů od tváře plášť pumy: byl zrezivělý a posetý hlubokými důlky, chybělo mu však viditelné označení. V duchu se snažil propočítat riziko, jak měl v oblibě, při pohledu na hrozivou bombu však žádné dobré řešení nenacházel. „Nejrozumnější by bylo zmizet odsud, dokud to jde.“

„To ne.“

„Jak to, že ne? Ten krám je pořád živý. Musíme vypadnout.“

„Ale ne, tak jsem to nemyslel. Podívej na tohle, tady přede mnou. Říkal jsem si, že horší už to být nemůže, ale to jsem se mýlil.“

„Hned jsem u tebe.“ Jack se spustil hlouběji a sledoval, jak zrezivělý plášť pokračuje dolů ke kuželovitému nosu a závěsnému oku. Obrátil se na záda a přidržel se oka, aby nevrazil do pumy, která nebezpečně trčela ze dna zaplaveného prostoru. Pomalu se odstrčil a vystoupal nad starou německou bombu. V místě, kde si představoval základnu a ocasní ploutve, se najednou vynořil nad hladinu obličejem jen pár centimetrů od špinavé slizké zdi. Když se tiskl ke studenému kovu v zakalené vodě, zlé myšlenky ho tolik netrápily, nyní však začal být nervózní, jako by si teprve díky těm několika centimetrům viditelnosti navíc uvědomil stísněnost prostoru, v němž se pohybuje. Věděl, že musí napnout veškeré síly a soustředit se na svůj úkol. Opatrně se převalil a sunul se kolem bomby ke Costasovi. Cítil pod sebou zhutněný štěrk říčního dna, který zvěstoval, že pronikli pod archeologické vrstvy. Namířil čelovou lampu vzhůru. Nacházeli se v jakési komoře, jejíž strop zbudovaný z neopracovaných kmenů byl asi dva metry nad jeho hlavou. Viděl masivní klády zčernalého dubu s výztužnými nosníky podél stěn. Podíval se dolů a pak to spatřil, přímo před Costasem. Zavřel oči, zhluboka se nadechl a znovu se rozhlédl.

Byla to lidská lebka ztmavlá stářím. Ležela a slepě zírala vzhůru. Jack rozeznával krční obratle i lopatky obalené zvláštními červenými vlákny. Ještě jednou se zadíval. Zdálo se, že ta vlákna vycházejí z lebky. Pak si uvědomil, že to jsou vlasy. Rezavé vlasy.

Sklopil paprsek svítilny k něčemu, co zahlédl přes krční obratle. Položil ruce na mokrý trám a mírně se nadzdvihl. Ohromeně zalapal po dechu. Bylo to zlato: blyštivý zlatý náhrdelník. Právě takový, jaký předchozího dne viděli na jiném těle hluboko pod Římem. Náhle to Jackovi došlo. Tohle není středověká krypta. Ne ne, kdepak. Našli něco, co lidé hledali už stovky let, a to přímo v srdci samotného Londýna na útlém klínu neporušené půdy v jednom z nejpodkopanějších, nejvytěženějších a nejrozbombardovanějších míst na světě.

Jack se znovu zaměřil na lebku. Předklonil se a zblízka nahlédl do prázdných očních důlků. Černý nános pokrývající lebku ve skutečnosti nebyl vůbec černý, ale modrý. Tmavě modrý. Když si to uvědomil, zajíkl se. „Isatis tintoria,“ vydechl. „Ať se propadnu.“

„Co?“

„Modrá barva. Borytová modř. Ta lebka je pomalovaná borytovou modří.“ Otočil se ke Costasovi a najednou úplně zapomněl na své obavy. „Možná jsi právě našel královnu z doby železné.“

Costas zkameněl na okraji jezírka kalné vody a zaraženě zíral zorníkem helmy na lebku.

„Že by další přízrak?“ otázal se Jack.

„Ale tahle věc je opravdová,“ zašeptal Costas. „Nejdřív tělesné šťávy a teď tohle. Já už v životě nebudu klidně spát.“

„Ale jdi,“ pokáral ho Jack. „Objevili jsme něco úžasného, ale nehodlám se tady zbytečně zdržovat, když se vedle nás pomalu griluje rezavá bomba z druhé světové války.“ Vyplazil se z díry, Costas za ním, a v příští chvíli se oba napřímili s helmami na hlavách a dýchacími přístroji na zádech. Crčela z nich voda a obleky měli potažené hnědým nánosem bláta. Jack přepnul svoji čelovku na široký paprsek a vytáhl halogenovou svítilnu. S posvátnou úctou si prohlíželi scénu před sebou.

Byl to úchvatný pohled. Jack poznával povědomé obrazy artefaktů a pohřební výbavy, nic tak dokonalého se však v Británii dosud nenašlo. Jackovi to připomínalo jednu z hrobek starodávné skytské šlechty v ruské stepi, obložených silnými kládami a zázračně zachovalých ve zmrzlé půdě, jenže tohle bylo v centru Londýna. Díky vlhkému ovzduší a tlusté vrstvě jílu dřevo neztrouchnivělo a hrob se nezbortil.

A nedochovala se jen kostra. Jack si všiml, že leží na katafalku, čtvercové dřevěné plošině o průměru zhruba tří metrů vzdálené asi metr od stěn komory. Vedle nohou mrtvé uviděl podivně oblé tvary, a když si uvědomil, oč jde, prudce se nadechl. „Pohřeb na válečném voze,“ vyhrkl. „Tady jsou dvě kola. Vidím jejich paprsky, železnou obrubu i puklice.“

„A podívej na tohle.“ Costas si upřeně prohlížel katafalk s nohama kostry mezi oběma koly. „Na kostech jsou staré stopy po řezných a sečných ranách, taky pár zahojených zlomenin. Vypadá to, že prošla bojem. To nebyla jen tak ledajaká dáma. A představ si, že odpočívá v kánoi.“

Jack se posunul blíž a přitom uklouzl po blátě. Costas měl pravdu. Kostra ležela ve vydlabané dřevěné lodi. „Fantazie,“ vydechl. „Známe pohřby v lodích z éry Anglosasů, víme i o podobných rituálech u Vikingů, ale něco takového z doby železné jsem v životě neviděl.“

„Možná jim ta loď sloužila k přepravě mrtvoly po řece do jejich podsvětí,“ nadhodil Costas. „Třeba ji do ní položili a táhli proti proudu na poslední pozemskou cestu.“

Jack se co nejvíc narovnal a poprvé se důkladně zadíval na torzo těla. Byl to jeden z nejneuvěřitelnějších výjevů, jaké kdy viděl. Připomínal počítačový obraz vzorového pohřbu z doby železné. Začal postupovat kolem katafalku, ale sklouzl a padl na jedno koleno vedle kola vozu.

„Pozor,“ vylekal se Costas. „Ze středu toho kola trčí nějaká kovová špice.“

Jack se podíval na zrezivělý železný hrot, na který se málem nabodl, a hruď se mu sevřela hrůzou, když si uvědomil, jak blízko se ocitl smrti. Zavřel oči a přinutil se soustředit. Znovu pohlédl na kolo, z jehož náboje vyčnívaly tři zhruba metrové čepele zohýbané jako listy letecké vrtule. Tohle nebyl obyčejný vůz. Jack opatrně vstal a přitočil se ke Costasovi, který ho mezitím obešel a skrčil se nad kostrou.

„Myslím, že se ta dáma připravovala na boj proti bohům,“ hlesl Costas. „A měla v úmyslu vyhrát.“

Oba užasle zírali na předměty, jimiž byla kostra obložená. Všude kolem se vršily železné bodce ve tvaru lístků, které pocházely ze zlomených kopí, a také rozházené borové šišky. Byly zuhelnatělé, jelikož posloužily jako kuřidlo. Souběžně s tělem, od krku k levému boku, ležel mohutný železný meč vytasený ze zdobené bronzové pochvy spočívající hned vedle. Vyryté ozdoby na pochvě odpovídaly motivům na drátěné omotávce bronzové rukojeti meče, kde se zlaté žilky vinuly vzhůru k velkému zelenému drahokamu vsazenému do hlavice jílce. Na druhé straně byla dřevěná hůl připomínající magickou hůlku. Ale ten nejúžasnější nález zakrýval trup kostry: velký bronzový štít ve tvaru osmičky, jehož střední vypouklou část obklopovaly bohaté křivky a z povrchu vystupovaly zvláštní ornamenty.

„Štít z Battersea,“ vypravil ze sebe Jack ochraptěle. „Je úplně stejný jako štít z Battersea, který v devatenáctém století vylovili z Temže.“

„Je z tenkého bronzového plechu,“ podotkl Costas a pozorně se díval na okraj. „Pro boj to nebylo zrovna ideální.“

„Nejspíš šlo o obřadní věc,“ usoudil Jack. „Štít z Battersea byl vždycky považován za rituální předmět vhozený do řeky jako oběť bohům. Přesně jako ty lebky nalezené jen pár set metrů odsud ve Walbrooku.“

„Ale ten meč vypadá docela opravdově. A kosy na kolech vozu taky.“

„Gratuluju. Tys nenašel jen hrob královny,“ pronesl tiše Jack. „Objevil jsi hrob královny válečnice.“ Náhle si uvědomil, co spojuje veškeré artefakty rozložené před jejich očima. Všude byli koně: ve složitých vzorcích na štítu, na pochvě meče i v rytinách ve dřevěném katafalku. V hlavě mu hučelo. Začínal věřit něčemu, co se zdálo naprosto neskutečné. Koně, symbol kmene Icenů, kmene velké královny válečnice. Pod štítem uviděl rozházené mince a pro jednu se shýbl. Jeho rozechvění se stupňovalo. Na penízku spatřil přesně to, v co tajně doufal. Na jedné straně byl stylizovaný obraz koně s vlající hřívou a nad ním zvláštní symboly. Na druhé straně hlava s dlouhými rozcuchanými vlasy, v níž šlo jen stěží rozpoznat člověka. Byl to výtvor národa, který po sobě nezanechal žádné portréty, a on tady teď stál přímo před ní – před královnou, kterou uctívali jako bohyni, jejíž podobu se nikdo neodvážil zachytit. Opatrně vrátil minci na původní místo, pak se znovu rozhlédl, v duchu přemítal a otvíral mysl novým obzorům. „Podle rybinových spojů v kládách byla tahle hrobka postavena po příchodu Římanů. Tesaři evidentně znali římskou techniku,“ uvažoval. „Ale nevidíme tady římské artefakty. To by si královna nepřála. Amfory zůstaly venku a byly obětovány až po pohřbu.“

„Jsi vedle, Jacku. Zdá se, že měla slabost pro gladiátory.“ Costas se vrátil k nohám mrtvé a ukázal dolů. Když se k němu Jack přesunul, naskytl se mu další úchvatný pohled. Kousek pod hranou katafalku stála řada bohatě zdobených přileb obrácených směrem ke kostře.

„Člověk by nevěřil,“ vydechl. „Tohle ale nejsou gladiátorské helmy. Jsou to helmy římských legionářů, a podle vzhledu zřejmě vyšších šarží. Setníků nebo snad velitelů kohort. A prošly s nimi bojem.“ Natáhl ruku a opatrně zaklonil nejbližší z přileb, po jejímž vrcholu se táhl hluboký zářez. Byla těžší, než čekal, a nechtěla se pustit dřeva. Silně zabral, až konečně povolila. Hned ji však úlekem upustil.

Ještě pořád tam byli!

Také Costas už to postřehl. Zasténal.

Jack se ale vnitřně zatvrdil a zkoumavě se zadíval na řadu přileb. Ze všech se potměšile šklebily lidské lebky, některé proražené a polámané. Byly dočista vybělené a zřejmě pocházely z hlav, které předtím zetlely někde jinde. „Válečné trofeje sebrané na bitevním poli nebo spíš hlavy popravených zajatců,“ zašeptal Jack. Horečně uvažoval. Poslední bitva královny válečnice. Vzpomněl si na vyprávění Tacita a Dia Cassia. Živé trofeje obětované na nejposvátnějším z míst, kde spočinuly vedle ní ve věčné poslušnosti.

A pak je Jack spatřil. U vzdálenější stěny hrobky se rýsovaly mohutné neforemné útvary. Bojovně se vzpínaly jako koně v athénském Parthenonu, tohle však nebyly žádné sochy, ale opravdová zvířata! Po lebkách se jim stále táhly hřívy i pláty zčernalé kůže a zuby byly vyceněné hrůzou přesně tak, jak v onom posledním smrtelném zápase. Jacka ten výjev vyděsil snad ještě víc než řada lebek v římských helmách a znovu začal cítit nervozitu z toho, že vstoupili na zakázané místo.

„Už musíme jít,“ pronesl Costas tiše.

Jack odtrhl oči od hrůzného obrazu. „Ještě jsme nenašli, co nás zajímá. Něco tady je, vím to. Dej mi ještě chvilku.“ Vrátil se ke katafalku a znovu sklopil oči k mrtvé královně a její zbroji. Costas vytáhl kompas a namířil jej podél katafalku. „Míří přímo ze severu na jih. Směrem k aréně amfiteátru.“

„Ta tady vyrostla až později,“ hlesl Jack. „Pokud je to opravdu naše královna, pohřbili ji minimálně deset let před začátkem stavebních prací na amfiteátru.“

„Viděl jsi tu sekyru?“ zeptal se Costas. „Leží pod rameny mrtvoly a tvoří kříž s ojí vozu.“

Jack zabručel. Vnímal přítele jen napůl. „Obvykle se dávala pod nohy.“ Náhle zalapal po dechu a sáhl po štítu. „Ať mě vezme čert. Měli jsme to pod nosem. Položil to přímo na vypouklinu štítu.“

„Kdo?“

„Ten, kdo tady byl před námi.“ Jack se natáhl po kovovém válečku, hned se však zarazil a stáhl ruku zase zpět.

„Ty asi budeš jediný archeolog na světě, který se bojí brát předměty z hrobů, Jacku.“

„Nechci znesvětit místo Boudičina posledního odpočinku.“

„V tom s tebou souhlasím. Nerad bych tuhle dámu probudil z mrtvých. Kdyby po nás šla, není kam utéct.“ Costas se odmlčel. „Ale jestli máš pravdu a tahle věcička původně v hrobě nebyla, tak tím snad nic neznesvětíme, ne? Klidně to risknu.“ Natáhl se, zvedl válec a podal jej Jackovi. „Tumáš. Kouzlo je odčarováno.“

Jack si válcový předmět vzal, pomalu jej převracel v prstech a prohlížel si ho. Z nýtku na jedné straně visel řetízek. Bylo to zhotoveno z bronzového plechu, ohnutého a spojeného tak, že vznikl dutý válec. Pevný kotouč tvořící základnu měl rudou barvu a vycházely z něj ladné křivky, které se vinuly kolem celého tělesa. Při bližším pohledu Jack zjistil, že je to zobrazení vlka, který se čenichem téměř dotýká svého ohonu. „Britská kovodělná práce. V hrobě jednoho válečníka v Yorkshiru se našel přesně stejný bronzový válec. A vlk je dalším symbolem Icenů, kmene královny Boudiky.“

„A co víko?“ zajímal se Costas.

„Je to hodně zrezivělé. To víš, nemoc bronzu,“ odpověděl Jack a zblízka studoval druhý konec válce. „Ale máš pravdu, určitě je to víko, kov tady není přehnutý jako ve spodní části. Kolem spoje je nějaká pryskyřičná látka, ale dost popraskaná.“ Opatrně zatlačil prstem do vrstvy rzi, a když se jí kus odlomil, cukl sebou. „Ještě že mě nevidí naši restaurátoři.“ Naklonil válec, aby lépe viděli. Kolem okraje byly pozůstatky červeného smaltu podobného jako na dně. Jako by však barvu někdo znovu oškrábal na kov a nahradil ji ozdobnou rytinou. Neumělé hrubé tahy v ničem nepřipomínaly vlčí linie na stěně válečku, podobaly se spíš kresbám na římských amforách, které našli ve vraku lodi v Itálii. Jack náhle zkoprněl.

Bylo tam jméno.

„Zásah,“ vydechl Costas.

Jméno vyvedené velkým roztřeseným písmem se stáčelo kolem horní strany, u dolní bylo další slovo a celé to připomínalo nápis na minci:

CLAUDIUS DEDIT

„To je od Claudia,“ ožil náhle Jack. „Měli jsme pravdu. Claudius tady opravdu byl. Přišel na místo, kde teď stojíme, a položil tuhle věc do Boudičina hrobu.“

Jack s téměř posvátnou úctou sevřel předmět, podíval na jméno a pak na rozlomený spoj víka. Neodvážil se ani pomyslet, co by se mohlo skrývat uvnitř.

„Kde by Claudius vzal britské bronzové pouzdro?“ podivil se Costas.

„Možná během své invaze do Británie,“ uvažoval Jack. „Třeba mu ho dala sama Boudica a on do něj potom uschoval poklad, který hledáme. Rozhodně by to nebylo tak nápadné, jako kdyby si vybral egyptskou kamennou vázu.“

„Váleček by se přesně vešel do jedné z nádob, které jsme našli v Římě,“ podotkl Costas. „Třeba se povaluje někde kolem.“

„Jestli byl válec neporušený, tak ne,“ odtušil Jack.

„Otevřeme ho?“

Jack se zhluboka nadechl. „Laboratorní podmínky vypadají jinak.“

„Tohle jsem už někde slyšel.“

Jack se ohlédl po kalné břečce, kterou se dostali do hrobky. Její hladina se stále neklidně pohybovala a ve světle lamp byla zřetelně hnědá. „Co když obal už pořádně netěsní? Jestli to zpátky vezmeme vodou, můžeme obsah nadobro zničit. A vracet se pro speciální vodotěsnou nádobu se mi taky nechce, už bychom se sem taky nemuseli nikdy dostat. Navíc to tady může vybuchnout.“

„Každou chvíli,“ přitakal Costas a pohlédl na ocas bomby trčící nad hladinu. „Musíme to udělat.“

Jack přikývl a položil ruku na víko. Zavřel oči a tiše si cosi zamumlal pod vousy. Zdálo se, že úspěch jejich snažení závisí právě na tomto okamžiku. Otevřel oči a pootočil víkem. Snadno povolilo. Až příliš snadno. Naklonil nádobu ke kuželu světla a nahlédl dovnitř.

Byla prázdná.

17

Druhý den časně zrána Jack seděl pod velkou bání naproti vysokému oltáři v hlavní chrámové lodi Svatého Pavla v Londýně. Katedrála otevřela své brány veřejnosti teprve před několika minutami, a proto ještě zela prázdnotou, Jack si však pro každý případ vybral řadu sedadel dostatečně vzdálenou od centrální uličky, kde měl téměř jistotu, že je nikdo neuslyší. Podíval se na hodinky. Domluvil si s Costasem schůzku přesně na devátou hodinu, která udeřila už před pěti minutami. Jeremy se měl vrátit z Oxfordu, jak nejrychleji to stihne.

Jack s Costasem přespali v bytě Mezinárodní univerzity v centru Londýna, kde Jack často pobýval v přestávkách mezi jednotlivými projekty, když si potřeboval něco nastudovat v jedné z londýnských knihoven či muzeí. Byli tak unavení, že toho moc nenamluvili, a tak otupělí, že ani necítili zklamání. Teprve teď Jackovi začínalo všechno docházet. Opřel se, protáhl se a zavřel oči. Stále ho zmáhala únava ze včerejší výpravy do podzemí a povzbuzující ranní káva ještě úplně nezabrala. Cítil podivné rozpaky. Nevěděl jistě, jestli už nedošli na konec svého pátrání, jestli by si úžasné objevy předchozích dnů neměli začít pořádně vychutnávat a ne v nich hledat pochybná vodítka k čemusi ještě většímu. Otevřel oči a vzhlédl k úchvatné báni vysoko nahoře, připomínající chrám svatého Petra ve Vatikánu či římský Pantheon vztyčený o patnáct set let dříve. Dílo sira Christophera Wrena bylo přesto v něčem jedinečné. Pod vejčitou kupolí viditelnou zvenčí se ukrývala půlkruhová klenba: díky tomu vypadala katedrála mohutně, ale zároveň lahodila oku. Byl to geniální výtvor konkrétního jedince, ne jakýsi nevyhnutelný historický proces. Jack přimhouřil oči. A nic není nikdy takové, jak to na první pohled vypadá.

„Nazdar, Jacku.“ Costas proklouzl podél řady sedadel z prostřední uličky a Jack se na něj zadíval s jistým znepokojením. Costas měl totiž na sobě jeden z Jackových rybářských vlněných svetrů, který našel v přechodném bydlišti. Byl mu poněkud těsný kolem břicha, ale zato v prodloužené velikosti, takže si Costas raději vyhrnul rukávy a odhalil svalnatá předloktí. Vypadal trochu pobledle, měl červený nos a vodnaté oči. „Bez otázek, prosím.“ Zničeně usedl vedle Jacka, popotáhl a sáhl do kapsy pro papírový kapesník. „Nakapal jsem si do nosu snad všechny kapky proti rýmě. Úplně se vznáším. Nechápu, že tobě vlhkost a zima nevadí.“ Kýchl, hlasitě se vysmrkal a zaúpěl.

„Předpokládám, že na nalezišti už je bezpečno,“ řekl Jack.

„Teď zrovna odstraňují zátarasy. Pyrotechnici se provrtali dolů dlažbou radnice, vyzvedli bombu a uprostřed noci ji vrtulníkem přepravili k řízenému odpálení. Byl to docela humbuk. Domluvil jsem, aby kopali z východní strany, takže hrobku snad nepoškodili.“

„Před chvílí jsem mluvil se známými archeology z Londýna,“ oznámil mu Jack. „Čeká je pořádně tvrdý oříšek. Potřebují udělat nad místem nějakou ochrannou kapsu, aby změna atmosférických podmínek nezničila nálezy. Mají k ruce tým těch nejlepších restaurátorů. Obnova potrvá nejspíš měsíce, ale mělo by to stát za to. Doporučil jsem jim, aby ponechali hrobku na původním místě a zřídili tam muzeum. Do podzemí by se vcházelo rovnou z amfiteátru.“

„Máš pravdu, Boudiku je lepší nerušit,“ popotáhl Costas nosem. „Jistota je jistota.“

„Pustili tě k tomu?“ zajímal se Jack.

„Z šéfa potápěčů se vyklubal můj kámoš, důstojník královských ženistů, který vede výcvik vojenského potápění. Seznámili jsme se před dvěma lety na kurzu likvidace min a trhavin v Devonportu. Řekl jsem mu, že pouzdro s druhou roznětkou je tak rezavé, že se do něj nedá vrtat, a jestli ho chtějí zneškodnit, musejí to něčím vyplnit. Ale nechtěl mi dovolit, abych mu pomohl. Zdravotní a bezpečnostní předpisy, vždyť to znáš.“ Costas kýchl. „To je problém Anglie. Zbytečně moc byrokracie.“

„Chceš říct, že lepší by bylo mít základnu někde v Itálii?“

Costasovi se rozzářily oči. „Když už o ní mluvíš, kdy se vrátíme k vraku lodi svatého Pavla? Nevím jak ty, ale já mám tmavých zatuchlých tunelů plné zuby. Pár týdnů ve Středomoří by mi bodlo. Třeba bych si tam vyléčil i rýmu.“

„Seaquest pořád čeká na místě a letadlo Embraer je v pohotovosti,“ odpověděl Jack. „S Mauricem jsme se po telefonu bavili o nejvhodnějším čase pro vydání tiskové zprávy o nálezech v Herculaneu. Pokud Jeremy něco nezjistí, nevím nevím, jestli nás ta Claudiova stopa někam zavede. Spolu s našimi nálezy v Římě i v Londýně je to sice skvělý přínos historii, ale bůhví, kde ten rukopis skončil. Možná zůstane jednou z největších neobjasněných záhad všech dob.“ Jack hluboce vzdychl a pak znovu zvedl zrak ke kupoli. „Nemám to sice ve zvyku, ale asi je načase přiznat, že jsme uvízli ve slepé uličce. Bylo by nejspíš nejrozumnější vydat to prohlášení už dneska odpoledne. Archeologická mašinérie se dá do pohybu a my se můžeme vrátit k tomu, co nám jde nejlíp.“

„Myslíš hledání věcí? Já bych třeba u strejdova bazénu v Řecku rád našel gin s tonikem.“

„Nejdřív nás čeká vrak lodi svatého Pavla. A pak Černé moře.“

Costas zasténal a rozhlédl se. „Koukám, že sis prohlížel Mariiny fotky z Herculanea.“ Ukázal mokrým kapesníkem na stránku zvětšených snímků na notebooku, který měl Jack otevřený na kolenou.

Jack přikývl a dychtivě se na přítele podíval.

„Tenhle tvůj pohled znám,“ zavrčel Costas.

„Vybíral jsem fotky do tiskové zprávy a najednou mi svitlo,“ vyhrkl rychle Jack. „Ten papyrus, který jsem našel na stole pod prázdnými listy. Historia Britannorum. Narcissus Fecit.“ Jack klikl na obrázek a na monitoru se objevila stránka se starověkým textem. „Ještě že toho Maria nafotila tolik.“

Costas se vysmrkal. „Já věděl, že něco najdeš.“

„Pustil jsem ten papír z hlavy, protože jsem si myslel, že to asi bude část pojednání o vojenské strategii. Od teoretika Claudiova typu bych očekával, že se v podobných věcech bude vyžívat, aby ukázal, že válečnictví rozumí a je důstojným následovníkem svého otce a bratra. Mohla to být podrobná stať o přípravě tažení do Británie a o poradách s veliteli legií. Jenže pak jsem si na něco vzpomněl. V duchu jsem se vrátil do toho pokoje v Herculaneu. Pár týdnů před výbuchem Vesuvu přišel za Claudiem do vily Plinius Starší. Byl to vojenský historik, který sám prošel bojem, ale v posledních letech života ho naplňovalo něco úplně jiného. Psal Dějiny přírody a sháněl všemožné podklady a maličkosti, které by do nich mohl přidat.“

„Máš na mysli třeba stránku o Judeji s jeho poznámkami?“ ujišťoval se Costas.

„Přesně tak. A jestli ho ke Claudiovi něco opravdu přitahovalo, byl to jeho vztah k Británii. Nemyslím tím přímo vojenskou invazi, ale informace o přírodě, místopisu, lidech a dějinách, které mu Claudius mohl poskytnout. Cokoli nového a zajímavého. Úplně vidím, jak s Claudiem sedí v tom pokoji, snaží se odvést řeč od vojenských úspěchů, věčně se na něco vyptává a tahá z něj moudrosti. A starý Narcissus to všechno samozřejmě pečlivě zapisuje. Claudius přece jen viděl Británii na vlastní oči a my už dnes víme, že tam nebyl jen jednou při svém vítězném tažení, ale že ji navštívil i podruhé, když nedlouho před výbuchem Vesuvu už jako stařec tajně přišel k Boudičinu hrobu. Británie pro něj znamenala velký úspěch a on by o ní Pliniovi jistě s radostí vyprávěl v roli starého generála vzpomínajícího na své triumfy za slávu Říma a čest vlastní rodiny.“

„Pokračuj.“ Costas bouřlivě kýchl.

„Já už jsem si tu stránku přečetl a zjistil jsem, že je to část předmluvy, úvodní kapitola, která připravuje půdu.“ Jack ukázal na úhledné písmo na obrazovce. „Latina se dá snadno přečíst. Za to musíme poděkovat Narcissovi. Píše se tady o náboženství a rituálech, tedy přesně o věcech, které by Plinia velice zajímaly.“

„Nejen jeho, ale i nás,“ popotáhl Costas. „V těch našich včerejších debatách o době železné a o Boudice bylo dost černých děr.“

Jack přikývl. „Úvod mě opravdu dostal. Je to závěr popisu velkého kamenného kruhu, který Claudius navštívil. ‚Viděl jsem tyto věci na vlastní oči,‘ říká.“

„Myslí tím Stonehenge?“

„Tvrdí, že balvany vztyčil národ Britů na počest obrů z Východu, kteří sem prchli před velkou potopou,“ řekl Jack. „Ty kameny prý ztělesňují velekněze a velekněžky, kteří potom na ostrově vládli.“

„Exodus od Černého moře,“ zamumlal Costas. „Kněží z Atlantidy. To naznačuje, že Claudius nestavěl na snůšce lží.“

„Ti obři s sebou přivedli bohyni Matku, která se pak v Británii stala modlou,“ překládal Jack. „Potomky těchto kněží a kněžek byli druidové.“ Přešel do latinského originálu: „Praesidium posthac inpositum victis excisisque luci saevis superstitionibus sacri: nam cruore captive adolere aras et hominum fibris consulere deos fas haberant – kteří považují za svou svatou povinnost smáčet své oltáře krví obětí. Sám jsem je sledoval u kamenného kruhu, které nazývali Druidaeque circum, Kolo druidů.“

„Při posledních expedicích jsme zažili Toltéky, Kartagince a teď dávné Brity,“ pronesl zamyšleně Costas. „A všude narážíme na obětování lidí.“

„Je to fantazie,“ radoval se Jack. „Dřívější archeologové si mysleli, že Stonehenge byl druidský kruh, a asi měli přece jen pravdu. Chceš slyšet hlavní důkaz? Tak poslouchej, překládám: Vybírali si kněžky z řad urozených Britů. Osobně jsem se setkal s vyvolenou dívkou jménem Andraste, která si rovněž říká Boudica. Přivedli ji ke mně jako otrokyni, ale Sibyla mi ji nařídila osvobodit. Neboť podle Sibyly z Kýmé je velekněžka těchto druidů třináctou Sibylou, věštkyní všech britských kmenů.“

„Tady zastav, prosím tě,“ požádal ho Costas.

„Jsem na konci stránky, nic víc tu není.“

„Chceš tvrdit, že tou velekněžkou byla královna válečnice Boudica, kterou jsme potkali tady v podzemí? Boudica byla druidka? První z druidů?“

„Já netvrdím nic, to Claudius.“

„A ta druidská velekněžka byla ještě ke všemu jednou ze Sibyl?“

„Přesně tak to Claudius říká, a on by o tom snad měl něco vědět. Podle všeho byl častým návštěvníkem jeskyně v Kýmé.“

„Protože mu Sibyla dodávala drogy.“

„Myslím, že tady narážíme na něco mimořádného. Na něco, co lidé odjakživa tušili, ale nemohli to dokázat,“ pronesl Jack, odložil počítač na sousední sedadlo a zadíval se směrem k oltáři. „Pojďme se na chvíli vrátit zpátky. Claudius dostává dokument od toho muže z Galileje. Od Nazarejce.“

„My víme, o kom mluvíme, Jacku.“

„Vážně? Kolem Galilejského moře se v těch dobách potulovala spousta samozvaných mesiášů. Například takový Jan Křtitel. Nedělal bych předčasné závěry.“

„Ale jdi, Jacku. Hraješ si na ďáblova advokáta?“

„Ďábla z toho vynech. Jako by uvnitř církve nebylo už tak dost temných sil.“ Jack se odmlčel. „Jako stařec se Claudius vydává na tajnou cestu do Británie, přímo do Londýna. Má s sebou rukopis v kovovém pouzdře, které dostal při minulé návštěvě od princezny Icenů.“ Jack poklepal bouli na své tašce. Costas se na ni podíval a pak sjel pohledem na Jacka.

„To už je tvůj zlozvyk, ne?“

„Pouhá opatrnost. Co kdyby ta bomba náhodou vybuchla? Potřebovali jsme přece důkaz, že jsme to opravdu viděli.“

„Nic mi nevysvětluj, Jacku.“

„A jako všichni dobří ukrývači pokladů nám Claudius zanechává nápovědu. Nebo spíš řadu nápověd, některé prostřednictvím svého přítele Plinia.“

„Já bych řekl, že si z nás Claudius udělal srandu,“ zavrčel posmrkávající Costas.

„Vypěstoval si závislost na luštění hádanek ve spadaném listí. Dělal to přece celý život při všech návštěvách u Sibyly, která si ho doslova omotala kolem prstu. Stává se z něj blázen do křížovek. Kryptolog. A to hodně souvisí s ukrýváním pokladů,“ pokračoval Jack. „Když chceš něco skrýt, schováš to na tom nejtajnějším a nejbezpečnějším místě, ale zároveň chceš mít naději, že pokud se ti něco stane, poklad někdo najde. Pro Claudia to byl zřejmě způsob, jak si zajistit vlastní nesmrtelnost i po dvou tisících letech.“

„A tak vyhledá Boudičin hrob,“ vydechl Costas. „Věci se musejí schovávat na místech, kde to nikdo nečeká.“ Kýchl. „Slovo Spasitelovo sevřené v rukou mrtvé královny pohanů.“

„Ano, to je jedna nit našeho příběhu,“ přitakal Jack. „Claudius a jeho pohnutky. Ale mě zajímá ta druhá. Jde v ní o ženy.“

„No jo, Káťa, Maria a naposledy Lisa. Opatrně, Jacku. Zdá se mi, že se v tomhle ohledu moc nekontroluješ.“

„Já myslím ženy v minulosti.“

„Bohyně Matky?“

„Pokud kněžský řád přežil z dob neolitu, pak je nabíledni, že se zachoval i kult Bohyně,“ podotkl Jack. „Řekové a Římané ji uctívali jako Magna Mater, Velkou matku. Něco podobného byla Vesta, které v Římě postavili chrám, najdeme ji i mezi keltskými božstvy. Ale já nemám na mysli jen bohyně, ale i kněžky a věštkyně.“

„Sibyly?“

„Začíná se tu rýsovat něco tak fantastického, že se tomu ani nechce věřit,“ zamumlal Jack. „Stovky let to na nás hledělo ze Sibylina proroctví v hymnu Dies irae. A teď jsme našli důležitý kamínek mozaiky, díky němuž celá věc získává na věrohodnosti.“

„Povídej.“

„Jde o počátky křesťanství.“ Jack si uvědomil, kam jeho myšlenky směřují, a zaplavila ho vlna vzrušení. „O ženy v počátcích křesťanství.“

„O Panenku Marii?“

„Kult Panny Marie zřejmě vycházel z pohanských představ o bohyni Matce,“ prohlásil Jack. „Ale já myslím první věřící, první stoupence Ježíše Krista.“ Sáhl do tašky a vytáhl z ní knihu v červené vazbě. „Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že z dob raného křesťanstvi se nedochovaly skoro žádné písemnosti kromě evangelií? Náš starý přítel Plinius patří naštěstí ke světlým výjimkám. Nikoli ovšem ten starší, ale jeho synovec Plinius Mladší.“

„Ten, který psal o erupci Vesuvu. A o vestálkách.“

„Vyprávění o Vesuvu bylo v dopise historiku Tacitovi, který vznikl asi pětadvacet let po výbuchu. A tady na něj narážíme znovu, v dalším dopise napsaném krátce před jeho smrtí v roce 113. V té době byl Plinius římským místodržitelem Bithynie, provincie ležící u Černého moře v Turecku, a psal císaři Traianovi o činnosti křesťanů ve svěřené oblasti. Plinius nebyl zrovna příznivcem křesťanství, ale jeho názory jen odrážely oficiální stanovisko. To, co v Claudiově době vzniklo jako pokoutní kult, jako jedno z tajemných náboženství z Východu, začalo o padesát let později dělat císaři veliké starosti. Na rozdíl od ostatních východních vyznání, na rozdíl od mithraistů nebo uctívačů bohyně Isis totiž první křesťané začali vyvíjet politickou činnost. Předvídaví Římané viděli, že se církev stává ohniskem odporu, už proto, že křesťanství přitahovalo otroky, početnou vrstvu nejchudších lidí v tehdejší společnosti. Z povstání otroků měli Římané od Spartakových dob hrůzu. Navíc je šokovala horlivost křesťanů, ochota položit za svou víru život. Tohle zkrátka u jiných kultů nebylo. A děsilo je ještě něco.“

„Ženy,“ kýchl Costas. „U Římanů hráli hlavní roli muži.“

Jack pokýval hlavou a otevřel knihu. „Poslechni si tohle. Je to Pliniův dopis císaři Traianovi. Plinius v něm žádá o radu, jak nejlépe trestat křesťany, protože s tím nemá žádné zkušenosti. Nazývá je zvrhlým náboženstvím, které zachází až do krajností. Zatvrzelé křesťany nechává popravit, ale velkomyslně udílí milost těm, kteří přinesou dary v podobě vína a vonných tyčinek soše Traiana, živoucího boha. A tady máme zásadní větu. Aby zjistil pravdu o politických aktivitách křesťanů, nařizuje mučení duabus ancillis, quae ministrae dicebantur, otrokyň, kterým říkají diákonky.“

„Kněžky,“ vyhrkl Costas.

„Tohle je věc, která Římany doopravdy strašila,“ zdůraznil Jack. „Proto se tak báli i Britů a královny Boudiky. Na jedné straně ji obdivovali, ale na druhé z ní měli strach. V antickém Římě ženy tahaly za nitky v zákulisí, jako například Augustova choť Livia nebo Claudiovy intrikánské manželky, ale společnosti vládli muži. Cursus honorum, v překladu z latiny ‚cesta poct‘, tedy kariérní postup od vojenské služby k veřejným úřadům, jímž museli projít Římané z nejvyšší vrstev jako Plinius nebo jeho strýc, rozhodně nebyl určen ženám. Představa nového kultu s kněžkami musela Římany děsit stejně jako ta barbarská královna válečnice, tím spíš, že ony kněžky pocházely z řad otrokyň.“

„Ale já myslel, že křesťanské církvi vládli muži.“

„Právě ta nenápadná zmínka o diákonkách je na Pliniově dopisu nejzajímavější. Ranou církev neřídili muži. Postupem času, možná zhruba někdy v Pliniově éře si politicky prozíravější církevní hodnostáři uvědomili, že boj s Římem nemůžou nikdy vyhrát a čelní střet by pro ně nejspíš skončil tragicky. Lepší bylo snažit se rozkládat systém zevnitř a obracet na víru muže, jimž církev mohla pomoct k naplnění vlastních ambicí. Nakonec – dvě stě let po Pliniovi – se jim podařilo ulovit samotného císaře Konstantina Velikého. Všude samí muži. Ale v prvotním období křesťanství, předtím než se církev rozvinula jako politická síla, to bylo jinak. Poselství Ježíšovo nešířili jen muži, ale i ženy.“

„Jacku, vraťme se k Sibyle. Pořád nechápu souvislosti.“

„Dobře.“ Jack zavřel knížku, znovu vzhlédl ke kupoli a přimhouřil oči. „Seznámím tě s jednou teorií. Je ale dost spekulativní.“

„Sem s ní.“ Costas divoce kýchl.

„Na konci prvního století před naším letopočtem Sibyly pomalu ztrácely moc,“ začal Jack. „Pro Sibylu z Kýmé byli Římané obsazující staré řecké osady v Neapolském zálivu jako mince. Taky měli rub i líc. Na jedné straně jí zajišťovali obživu. Římané si na Flegrejská pole chodili pro léky nebo proroctví a rádi sledovali ohnivé představení u vchodu do podsvětí. Na straně druhé se pro ně Sibyla stávala jakousi řeckou okrasou – jako ty sochy v Domě papyrů nebo pochybní filozofové, kteří bavili své pány po večeři. A jak se zdá, Sibyla se časem začala zabývat spíš obstaráváním narkotik pro zámožné zákazníky než věštbami. Její proroctví už bral málokdo vážně.“

„Ale přinejmenším ten básník Vergilius ji vážně bral,“ namítl Costas. „Jinak by předpověď o příchodu zlatého věku nepoužil.“

„Těžko říct, jestli jí věřil, nebo jen chtěl ověnčit svou poezii Sibyliným jménem,“ pokrčil rameny Jack. „Ale myslím, že Sibyla v něm viděla muže, po kterém něco zůstane, stejně jako o generaci později v Claudiovi. Proto Vergiliovi svěřila to, co mělo přetrvat v jeho díle. Sibyly měly za ušima. Stejně jako všichni úspěšní mystici, kteří o sobě tvrdí, že mají šestý smysl nebo nějaký zvláštní dar, se i ona určitě snažila být pořád o krok před svými klienty a vědět o nich víc, než by kdo myslel. Sibyly měly nepochybně rozsáhlou síť špehů a informátorů, díky nimž držely prst na tepu doby. Vzpomeň si na tu jeskyni pod Palatinem, přímo v jádru dění. Pokud je Claudiovo tvrzení o kněžkách v Británii pravdivé, pak nemůžeme vyloučit, že i Sibyly v Kýmé byly vybírány z nejbohatších rodin, možná dokonce i z té císařské. Možná získávaly výchovu v té jeskyni v Římě. A co jiného se asi Sibyly učily, než jak z lidí podloudným způsobem vylákat důvěrné osobní informace?“

„Což jde obzvlášť snadno, když je zákazník v rauši,“ nadhodil Costas.

„Právě takhle jí zřejmě Claudius vyzradil své tajemství,“ pokračoval Jack.

„Pořád nechápu, jak do toho zapadá křesťanství.“

„V tom je právě ten vtip,“ odvětil Jack. „V době, kdy Vergilius za vlády prvního císaře Augusta přijel do Kýmé, Sibyly už věděly, že jejich dny jsou sečteny. Náhle je obklopují nejen chrámy a paláce samotného Říma, který začal vládnout světu, ale také pantheon jeho bohů a vyznání. Současně vidí nové síly, které se chystají zaplavit Řím, zatímco ten se utápí ve vnitřních svárech a snaží se dobýt starodávné země, jimž kdysi vládl Alexandr Veliký. Sibyly předpovídají, že z Východu dorazí kult božího vládce a císař se stane živoucím bohem. A všímají si ještě něčeho. Pozorují to u otroků a psanců, kteří se skrývají na Flegrejských polích, i u přestěhovalců z Východu připlouvajících s Augustovým mírem do Neapolské zátoky, stejně jako to Plinius Starší viděl u svých námořníků v Misenu. Nová náboženská hnutí z Východu. Noví proroci. Mesiáš. Svět, v němž Sibyly nutně přijdou o svou moc a lidé už nebudou potřebovat věštce a kněze, aby poznali slovo boží.“

„Přicházel zlatý věk,“ zamumlal Costas.

„Ve Vergiliově době to Sibyla tušila. V Claudiově éře už to věděla jistě. Vlády se ujímal Ježíš Kristus.“

„A Sibyla uslyšela hřmění z podzemí,“ prohlásil Costas. „Doslova.“

„V roce 62 došlo v Neapolském zálivu k velkému zemětřesení,“ přitakal Jack. „V Pompejích jsou dodneška vidět domy ve stavu rekonstrukce, v jakém se nacházely o sedmnáct let později při výbuchu Vesuvu. Sibyla seděla v jeskyni na Flegrejských polích, poslouchala, co se šustne, a vycítila, že se blíží něco strašného, dokonce si to možná spojila i s Vesuvem. Mluvím tady o empirickém pozorování. A dokážu si představit, že Sibyly měly z vyprávění starších zafixované vzpomínky na dávnou sopečnou katastrofu: výbuch Théry v Egejském moři z doby bronzové. Možná se doslechly i o dřívějších erupcích. Ale tahle Sibyla třeba opravdu věřila v boží vnuknutí a nacházela kolem sebe znamení, že její čas spěje ke konci. Výbuch Vesuvu by navždycky umlčel jejího boha Apollona.“

„Nejlepší doba klidit se ze scény,“ podotkl Costas.

„Umíš si to vůbec představit?“ zeptal se Jack. „Na Flegrejských polích planou ohně a v pozadí vybuchuje Vesuv, z jehož jícnu se valí černá mračna. Byl by to obraz jako z Dantova pekla.“

„Mejdan na konci světa,“ popotáhl Costas nosem. „Zajímalo by mě, jestli pozvánku dostal i Claudius.“

„Nejspíš byl hlavním hostem,“ odpověděl Jack. „Bylo mu už devětaosmdesát a chystal se na cestu do podsvětí, i když s jednosměrnou jízdenkou toho dne asi nepočítal. Zdá se, že pořád usilovně pracoval na dějinách Británie. Snad to byl Sibylin poslední krutý žert, jímž si chtěla dokázat svou moc nad člověkem, kterého uctívali jako boha. Ale mejdan začal až potom, co si ověřila, že vykonal její vůli.“

„Myslíš tím, že uložil její drahocenné tajemství do hrobu královny Boudiky?“

„To byla ta pověstná třešinka na dortu,“ kývl Jack. „Za Claudiova panování Sibyla viděla, jak se její proroctví Vergiliovi naplňuje. Narození božského chlapce, po němž přijde zlatý věk. Jistě jí neušlo, že ke křesťanům se hlásí muži i ženy a že nemají žádné duchovní.“

„Ale jde tady hlavně o ženy, viď? O vládu holek.“

„O vládu holek.“ Jack se usmál. „Já věděl, že ti to docvakne. Řeč není o bohyních Matkách, nýbrž o opravdových ženách. Právě tohle Sibyla viděla. V Římě moc žen v náboženství slábla. Vestálky byly uvězněné za zdmi paláců, což odpovídalo téměř despotické představě ženské podřízenosti. Imperiální kult – kult císaře – stavěl na mužích. Ženy nesměly zastávat kněžský úřad. Pro Sibyly však ve skutečnosti nebyla hnacím motorem služba Apollonovi nebo dřívějším božstvům. Šlo jim o matriarchát. O pokračování ženské linie, která sahala hluboko do doby kamenné, do časů, kdy ženy vládly rodině a klanu. V křesťanství Sibyla spatřovala naději pro budoucnost. Pro obnovu matriarchátu.“

„A proč ten důraz na Anglii?“ zajímal se Costas.

„Protože největší změny se vždycky odehrávají na okrajích,“ objasnil mu Jack. „Civilizace v samotném Římě zkostnatěla a začala zahnívat. Křesťanství přišlo z periferie, od východních hranic říše, a někteří viděli jeho největší šance na jiné periferii daleko na severozápadě. Británie se jevila skoro jako Nový svět. Britové byli zuřivě nezávislí, vzpurní a vyznávali tajemnou víru, kterou Římané nikdy nemohli plně pochopit, opanovat a nahradit vlastními bohy. Britským kmenům tehdy vévodily velké královny válečnice: Boudica a ty před ní. A jak teď víme od Claudia, jejich duchovenstvu, druidům, vládly velekněžky. Jestli druidům skutečně vládly ženy, pak spojovaly bojovné kmeny keltského světa stejně jako jejich předchůdkyně o tisíce let dřív.“

„Chceš snad tvrdit, že Boudica byla křesťanka?“

„Určitě o křesťanství něco věděla. Snad jí o tom řekl Claudius, když před něj předstoupila ještě jako dívka během římské invaze do Británie. Třeba ho pohltila ostrovní atmosféra nebo ho Boudica nějak okouzlila, že se rozhodl jí vyprávět o své návštěvě Judeje a o setkání s Nazarejcem. Vzpomínka na to, že křesťanství na ostrovy tajně prinesl sám římský císař, možná přetrvala a stala se součástí folklóru prvních britských křesťanů. A Claudius možná věděl o spojení Sibyly s druidy, protože byl pod vlivem Sibyly z Kýmé. Právě ona mu mohla vnuknout myšlenku zaútočit na Británii, protože si bláhově myslela, že by se moc Sibyl ještě dala zachránit. Možná mu napsala vzkaz do listí.“

„Co by člověk neudělal pro svého dodavatele drog,“ utrousil Costas.

„V letech po Claudiově návštěvě se Boudica o křesťanství jistě dozvěděla víc,“ pokračoval Jack. „Dostala římskou výchovu stejně jako potomci většiny porobených vladařů. Učila se latinsky a možná se vydala do Říma nebo dokonce do Neapolského zálivu a jeskyně v Kýmé. V Londýně i v Misenu potkávala námořníky a vojáky, kteří přinášeli z dalekého Východu nové myšlenky: mithraizmus, uctívání Isis a křesťanství. Když pak vstoupila mezi duchovní a připravovala se na roli velekněžky, jakési britské Sibyly, získala přístup k síti tajných informací spojující všech třináct Sibyl roztroušených po celém antickém světě. A tehdy možná spatřila v křesťanství to, co v něm viděla i Sibyla z Kýmé, a když povstala proti Římanům, její zájem se ještě prohloubil. Vždyť šlo o náboženství, které jí připadalo nepřátelské vůči Římanům, kteří ji týrali a znásilnili její dcery. O náboženství vzdoru. A řeči o ráji na zemi by u Britů padly na úrodnou půdu. Ti žili v souladu s okolním světem i přírodou a jejich víra nebyla zkreslená duchovenstvem a zkamenělá uvnitř chrámů. Boudica to sice navenek nedávala najevo, ale třeba usoudila, že by těch myšlenek mohla využít k uchování matriarchátu.“

„Křesťanství před příchodem římské církve,“ zadumal se Costas. „Jak jste o tom s Jeremym mluvili v amfiteátru. Pelagiáni.“

„To je klíč k celé záhadě,“ souhlasil Jack. „A řekl bych, že právě proto Sibyla z Kýmé požádala Claudia, aby sem přinesl svou vzácnou listinu. Byl to tajný dar prvním křesťanům v Británii, který jim měl pomoci bojovat s tím, co kolem sebe viděla na Flegrejských polích po příchodu svatého Pavla.“

„Myslíš počátky církve, organizované církve,“ ujistil se Costas a vysmrkal se.

„V Claudiově dokumentu bylo něco, co dalo Sibyle naději. Můžeme se o tom jen dohadovat. Zřejmě jí v omámení před její jeskyní něco řekl a ona si na základě toho domyslela, že Claudius má v držení mimořádnou cennost, kterou je třeba uschovat na bezpečném místě, aby v budoucnu posloužila jejím záměrům. Taky věděla, že někteří lidé z Claudiova okolí by udělali cokoliv, aby tu věc získali a možná i zničili.“

„Muži.“ Costas kýchl a znovu si vyčistil nos. „Mluvíš o mužích. Ne o ženských, o diákonkách, které viděl Plinius, ale o mužích. O kněžích. O prvních kněžích Ježíšova kultu. A to ji děsilo. Viděla, že křesťanství jde v Římě stejnou cestou jako všechna ostatní vyznání.“

„Teď jsi na to kápl.“

„Takže Sibyla pohrozí Claudiovi, že když nesplní její přání, nedá mu už žádné drogy.“

Jack se usmál. „To byla možná rozhodující pohnutka, ale pochyboval bych, že jediná. Sibyla dobře věděla, proč si k ní chodí pro další a další dávky utišujících léků, ale sám Claudius v tom možná úplně jasno neměl. Věděl jen to, že jí musí vyhovět, a pokaždé, když stanul u vchodu do té zakouřené jeskyně, cítil velikou úlevu. Nejspíš mu předhodila něco, čím ho zas a znovu přitahovala do své sluje u brány podsvětí. Možná mu jako Aeneovi z Vergiliova příběhu nabídla, že ho zavede dolů za jeho otcem a bratrem. Po tom Claudius toužil ze všeho nejvíc. Jako každá dobrá věštkyně viděla svému klientovi až do žaludku, vždyť chodil k její jeskyni dlouhá léta. Pozorně mu naslouchala a znala i důvěrné podrobnosti, které on sám už možná zapomněl, a nebylo pro ni tedy těžké ho přesvědčit, že má nějaký šestý smysl.“

„A taky věděla, že Claudius miluje hádanky.“

„Svěřila mu proroctví. Vzkaz ve spadaném listí. Claudius s nadšením přijal a dal se do luštění. Byla to ta báseň, kterou jsme našli v Římě – Dies irae. Věštba zkázy i naděje. Claudius věděl, kdo je Andraste, i to, kde má hledat její hrob. Napsal to a vložil do kamenného válce, který nechal Plinia uložit v Římě. Claudius měl jasný úkol: naplnit její proroctví, vzít rukopis a položit ho k Andraste. Pak dostane to, oč Sibylu prosil. Možnost navštívit podsvětí.“

„Krásná představa,“ ucedil Costas.

„Když se to tak vezme, ve chvílích pekla před posledním soudem to možná nebylo až tak hrozné. Třeba zavřel oči a v duchu viděl jen sochy otce a bratra, které jsme našli v jeho pokoji.“

„Jacku, nalezl jsi další spřízněnou duši,“ prohlásil Costas. „Zapomeň na Haralda Hardradu, krále Vikingů. Přichází Claudius, císař římský.“

„Připadám si přesně jako na tom ostrůvku severně od Newfoundlandu,“ vzdychl Jack a zavřel knihu. „Při pátrání po Haraldově pokladu jsme se dostali dál, než bych si vůbec dokázal přestavit. A teď se mi ten pocit vrací. Claudius nás zavedl, kam až mohl. Měl bych pokračovat směrem, který nám vytyčil. Dlužím mu to, ale bohužel nevidím cestu vpřed.“

„Když už je řeč o spřízněných duších, tak tamhle kráčí ta moje,“ kýchl Costas a mávl rukou k postavě, která k nim přicházela mezi sedadly. „Snad má to, co potřebujem.“

18

Když ji vyvlekli z auta, ztratila rovnováhu a vzápětí ji přitiskli k hrbolatému skalisku. Měla zavázané oči, dobře však věděla, kde jsou. Hned jak se dveře vozu otevřely, udeřil ji do nosu štiplavý závan síry, tak silný, až ji pálila špička jazyka. Cítila pod sebou zející propast, z jejíž výhně stoupal teplý vzduch. Uvědomovala si, co ji čeká. Buď to s ní skoncují tady, nebo ji odvedou dolů. Jako dívka tu už byla mnohokrát, aby se zocelila. Na vlastní kůži zažívala hrůzu a nářek obětí, někdy naopak vyrovnaný klid pramenící z vědomí, že odporovat zažitým zvyklostem je marné.

Čísi ruka ji obrátila doleva a postrčila po kamenité stezce. Aha, takže půjdou dolů. Nechtějí nic riskovat. Zastavili ji a neurvale jí strhli pásku z očí. Divoce zamžikala a zadívala se do temnoty. Nad zálivem za svými zády tušila velkolepý kužel Vesuvu, ale kdyby se obrátila, aby se na něj naposledy podívala, okamžitě by dostala ránu a pásku přes oči. Věděla, že jí odkryli zrak jen proto, aby s ní snadněji sešli po pěšině na dno kráteru, ale doufala, že jí dovolí se dívat až do konce. Bála se jediné věci: že by poslední chvíle strávila ve tmě, neschopná rozlišit mezi slepotou a smrtí.

Hleděla přímo před sebe a dolů se podívala jen tehdy, když s rukama spoutanýma za zády klopýtla. Sestoupili na dno. Jedny kroky se zdržely vzadu a postavily se na stráž. Byl to běžný postup. Kdysi jej dodržovala i ona, když se ji snažili začlenit hlouběji do rodiny, ale pak našli jiný způsob, jak jim mohla sloužit. Vzpomněla si na ten osudový rozhovor s tajemným mužem z Říma, kterého pak už nikdy neviděla, ani s ním nemluvila. Následovaly občasné telefonáty s pokyny a výhrůžkami, které nebrala na lehkou váhu, a poté příkaz jít pracovat do Neapole. Několik let se nedělo nic, jenže pak přišlo zemětřesení a její zlý sen se vrátil v plné síle. Noční hovory, naléhavé žádosti, hrozby… Její svět naplněný bádáním se zhroutil. Vzpomněla si na dávné doby, kdy si připadala svobodná. Pomyslela na Jacka. Pak se kráterem rozlehly jiné kroky a postrčily ji dopředu. Čísi ruce ji znovu zastavily a přelepily jí oči páskou. „Ne,“ zaprotestovala plamennou italštinou. „To mi nedělej, bráško! Copak si nepamatuješ, jak mě to v dětství děsilo, když jsem se o tebe starala?“

Žádná odpověď. Ruce se zarazily a pak se stáhly. Páska se zachytila o šňůrku průkazu, který jí visel na krku, a muž ji vztekle strhl, až ucítila na šíji palčivou bolest. Dál odhodlaně hleděla dopředu, koutkem oka ale zahlédla sádrový obvaz na jeho zápěstí. „Co se ti stalo, mio caro?“ zeptala se. „Dovol mi, abych se ti na to podívala.“ Odpovědi se však nedočkala; místo toho ji věznitel hrubě popadl za uzel vlasů a smýkl jí dopředu tak prudce, že zavrávorala. Zhruba po padesáti krocích ji znovu chytil za vlasy a podrazil jí pravou nohu. Zhroutila se na dno kráteru a ztvrdlá láva jí poranila kolena. Vystřelila z nich prudká bolest. Přesto si zachovala zdání vyrovnanosti a znovu se postavila. Kat jí kopancem zezadu rozrazil nohy od sebe a k zátylku přitiskl cosi studeného, až jí přeběhl mráz po zádech. „Počkej,“ ohradila se pevným hlasem, který se ani trochu nezachvěl. „Rozvaž mi ruce. Musím se usmířit s Bohem. In nomine Patri et Filii et Spiritus sancti.“

Nastal dočasný klid. Hlaveň ji stále tlačila do šíje. Uvažovala, jestli je to konec, jestli už je po smrti, jestli smrt znamená zkamenět ve chvíli skonu. Vzápětí se však zbraň odtáhla, ruce jí sklouzly k zápěstím a žena uslyšela břinknout o zem kovovou nádobu, v níž cosi šplíchlo. Srdce se jí rozbušilo jako divé a podlomila se jí kolena. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a naposledy si vychutnávala pach tohoto místa, jakkoli byl odporný. Nechtěla se ponížit. Nechtěla zklamat rodinu. Chtěla si uchovat čest. Otevřela oči a pohlédla před sebe. Spatřila uhlově černou puklinu, jejíž okraje vroubila ztuhlá láva. Věděla, co se stane. Štěknutí beretty s tlumičem a pak proud krve a mozku podivně celistvý jako hadice, jíž s posledními údery srdce trhavě odteče veškerý život. Tělo pak strčí do štěrbiny, polijí ho benzinem a odhodí cigaretu. Kéž by ji puklina sama pohltila, kéž by ožila jako před časem, kdy vulkán pod tímto místem tepal jako živoucí srdce, jako hořící jádro podsvětí. Chtěla se jím nechat pohltit. V duchu se modlila, aby znovu vzplanulo.

Pak přišlo poslední bodnutí bolesti provázející stržení pásky ze zápěstí. Svěsila levou ruku, zatřásla jí a ucítila, jak do ní znovu proudí krev. Pomalu zvedla pravici před sebe, pokřižovala se a dotkla se čela. Její ruka byla pevná, což ji potěšilo. Spustila ji podél těla. Očima otevřenýma dokořán zírala do pukliny. Přiložila ruce k sobě a nahmatala prsten, který jí kdysi dal. Hlaveň se znovu přitiskla k zátylku. Lehce sklonila hlavu. Tenhle úhel bude lepší. Smrt přijde rychleji. Uslyšela zacvrlikání mobilního telefonu a pak hlas, který ji vracel do dětství a jejž slýchávala každé ráno, kdy bratra jemně hladila po čele a sledovala, jak se probouzí.

„Vaše Eminence? Va bene. Je po všem.“

A pak už nic.

Costas znovu kýchl a udělal místo Jeremymu, který přišel do katedrály svatého Pavla už o několik minut dřív, ale zdržel se v rozhovoru s jakýmsi hodnostářem. Jeremy třímal v ruce zmáčený deštník, na sobě měl červenou nepromokavou bundu. Costas s Jackem si předtím odskočili do lékárny ve vedlejší ulici a Costas právě hlasitě vtahoval kapky do nosu a prohlížel si štítek lahvičky. Pak si vhodil do úst několik pilulek, zapil je vodou a opřel se, aby Jeremy mohl usednout na místo mezi nimi. Nový příchozí si svlékl bundu, posadil se a mírně rozšířil chřípí. Sundal si brýle, otřel z nich dešťové kapky a znovu zavětřil. Naklonil se ke Costasovi, ale hned se raději odvrátil. „Něco tady smrdí.“

„Taky přeju dobré ráno,“ odtušil Costas s plným nosem.

„Je to celkem síla,“ pokračoval Jeremy. „Doslova hnus.“

„No jo,“ přitakal Jack. „Tělní tekutiny. Člověk se jich hned tak nezbaví.“

„Aha,“ odvětil Jeremy strojeně. „Já zapomněl, že jste byli u mrtvol. Proto se radši držím knih.“

„Slovo mrtvola už nechci slyšet,“ zaúpěl Costas zničeně.

„Pojďte za mnou,“ vyzval je Jeremy, posbíral si věci a vstal. Od Costase si udržoval uctivý odstup. „Zařídil jsem nám soukromí.“

„Odkud všechny ty lidi znáš?“ divil se Costas.

„Jsem odborník na středověké rukopisy, pokud jsi zapomněl,“ odpověděl Jeremy. „Řada nejvzácnějších listin je pořád majetkem církve. Svět je malý.“ Jack rychle sbalil notebook a vydal se za Jeremym chrámovou lodí k boční kapli. Jeremy kývl na muže v sutaně, který dosud diskrétně postával opodál se svazkem velkých klíčů, a ten jim odemkl ocelové dveře s mříží. Jack vklouzl dovnitř až po svých druzích. Ocitli se v kapli Všech duší, jíž vévodil portrét lorda Kitchenera společně s památníkem britským padlým z první světové války, byla tu zde však i pieta Panny Marie s Kristem na klíně. Jeremy je zavedl za válečný památník, kde je nemohlo být z uličky slyšet, a dřepl si zády k soše. Vytáhl z tašky zápisník a zvedl k Jackovi tvář zardělou rozrušením. „Do telefonu jsi mi říkal o vašich objevech a o hrobě královny Boudiky. Neuvěřitelné věci. Ale já taky něco mám.“

„Sem s tím.“

„Většinu včerejška jsem strávil v Oxfordu. Šel jsem po stopě, o které jsem ti povídal. Archivář koleje Balliol je naštěstí můj známý. Prošli jsme všechny spisy týkající se kostela svatého Vavřince a našli jsme zapomenutou účetní knihu z přestavby v sedmdesátých letech sedmnáctého století. Nikdo ji nepokládal za důležitou, jelikož se zdálo, že věrně kopíruje Wrenovy účetní knihy, které už byly publikovány. Ale něco mi padlo do oka, a tak jsme se na to zaměřili. Byl to dodatek z roku 1685. Stojí v něm, že stará pohřební komora pod kostelem byla vyklizena a Wrenovi lidé se ji vrátili uzavřít a zkontrolovat základy. Přitom našli zamčenou kryptu. Podařilo se jim vyrazit dveře a jeden z nich vstoupil dovnitř.“

Jack hvízdl. „Trefa. To je ta naše krypta, Costasi. Víš, kdo to byl?“

„V pohřební komoře se sešli všichni mistři řemesel. Bylo to teprve pět let po dokončení kostela a návštěva v roce 1685 měla inspekční charakter. Edward Pierce, kameník a umělecký sochař. Thomas Newman, zedník. Jon Longland, tesař. Thomas Mead, štukatér. Byl tam i sám Christopher Wren, který si odskočil od práce na Svatém Pavlu, kde se teď nacházíme. A vstoupil tam ještě jeden člověk, úplně nové jméno. Johannes Deverette.“

„Francouz?“ pronesl tázavě Jack.

„Vlám. Můj známý knihovník na jeho jméno už narazil a našli jsme o něm dost zmínek, abychom si udělali hrubou představu. Byl to hugenot a kalvinista, který toho roku uprchl z Nizozemska. V roce 1685 totiž francouzský král zrušil Edikt nantský, který poskytoval protestantům ochranu.“

„Hugenot provozující živnost v Londýně nebyl v té době ničím neobvyklým,“ podotkl Jack. „Někteří špičkoví Wrenovi řemeslníci patřili k protestantům, například řezbář Grinling Gibbons. Jeho práce můžete vidět všude kolem nás.“

„Jenže Deverette měl poněkud zvláštní povolání. Zašel jsem do knihovny přes ulici a vyhledal jsem si ho v rejstříku. Představoval se jako Musik Meister, hudební mistr. Wren ho zřejmě zaměstnal právě na doporučení Grinlinga Gibbonse, aby obveseloval jeho slabomyslného synka Billyho. Deverette mu zpíval gregoriánské písně.“

„Gregoriánská hudba,“ kýchl Costas. „Není tradiční součástí římskokatolické liturgie?“

„Ano, a navíc je plně v souladu s místem, kam teď máme namířeno,“ potvrdil Jeremy. „Hugenoti stejně jako anglikáni římskou církev odmítali, ale mnozí lpěli na starých tradicích z estetických důvodů. Zjistil jsem, že Deverette byl jedním z mnoha gregoriánských muzikantů, kteří se považovali za následovníky Řehoře Velikého. To byl papež, který dal v šestém století sborovému zpěvu pevnou formu. Je zajímavé, že sir Christopher Wren patřil k vyznavačům téhle estetiky.“ Jeremy ukázal na stěny katedrály. „Tohle není zrovna prostá protestantská modlitebna, co říkáte? Velkolepostí se skoro vyrovná Svatému Petru ve Vatikánu, dokonce ho možná i předčí.“ Vytáhl jakýsi papírek. „Tenhle citát je v podstatě jediným dokladem Wrenových náboženských názorů, ale hovoří za vše. V mládí ho doslova uchvátil venkovský dům jednoho přítele. Tvrdil, že je to místo, kde tradiční pieta a zbožnost našly útočiště před nemravností a prohnilostí naší doby, kde se pěstují ty nejvyšší ctnosti, o nichž se jinde jen mluví. Nikdo by si nepomyslel, že Wren byl tajný katolík, ale suchopárná stránka reformace se mu rozhodně nelíbila.“

„Nejsou ale chorály mnohem starší? Nemají původ v židovských obřadech?“ zajímal se Jack.

„Chorálový zpěv možná sahá až k prvním křesťanům a k době apoštolů dávno před vznikem římské církve,“ souhlasil Jeremy. „Tehdy šlo zřejmě o responsoriální zpěv, kdy sbor odpovídá sólistovi. Mohl to být jeden z nejstarších bohoslužebných rituálů – zpívalo se na tajných místech, kde se scházeli první Ježíšovi stoupenci snad ještě předtím, než si začali říkat křesťané. Dokonce je o tom zmínka v evangeliích.“ Podíval se do bloku. „Matouš, 26:30. Potom zazpívali chvalozpěv a vyšli na Olivovou horu.“

„Takže Deverette byl během Wrenovy přestavby katedrály svatého Pavla v Londýně,“ poznamenal Costas.

„Od roku 1685, kdy přijel do Anglie. Wrenovi muži dostavěli kostel svatého Vavřince už o několik let dříve, ale právě v roce 1685 se prokopali do sklepení, do staré krypty. A teď vám řeknu další úžasnou věc. Deverette nebyl jen hudebník, ale i vášnivý sběratel památek z období Říma a raného křesťanství. Když se to Wren dozvěděl, dal mu jinou práci. I on se zajímal o staré věci, které našel při stavebních pracích, a proto pověřil Deveretta, aby všechny nalezené předměty ochránil. Byl to jakýsi archeologický dozor.“

„Je to náš člověk,“ vyhrkl Jack. „Někdo se dostal do hrobky a našel to válcové pouzdro. Určitě to byl on.“

„Vedl si záznamy?“ otázal se Costas a rozkašlal se.

„Hledal jsem všude. Prověřil jsem veškeré vydané Wrenovy spisy. Nic. Pak jsem dostal nápad a zašel jsem do státního archivu v Kew. Stihl jsem to včera odpoledne před zavírací hodinou. Prošel jsem všechny záznamy soudu v Canterbury.“

„Vypátral jsi jeho poslední vůli,“ zvolal Jack.

„Hodně podobných věcí se dá dneska najít na internetu, ale jeho závěť byla v nově objevené várce, kterou teprve nedávno zapsali do katalogu. Měl jsem neuvěřitelnou kliku.“

„Sem s ní.“

Jeremy vytáhl ze svazku papírů jakýsi list. Byla to kopie zažloutlé stránky se zhruba dvaceti řádky úhledného rukopisu, pod nímž se vyjímala červená pečeť s podpisem. V dolní části byly další podpisy a notářské osvědčení. Jeremy začal číst:

„Ve jménu Boha, amen. Já, Johannes Deverette, Musik Meister sira Christophera Wrena, rytíře a hlavního architekta Jejího Veličenstva, činím tuto svou poslední vůli a testament. Přeji si, aby mé tělo bylo pohřbeno počestně a skromně podle uvážení výše uvedeného sira Christophera Wrena, jehož jmenuji svým jediným vykonavatelem a plnomocníkem.“

„Panebože,“ vydechl Jack. „Wren byl vykonavatelem jeho závěti. To znamená, že musel vědět o všech Deverettových starožitnostech, které našel v Londýně a rozhodl se je uchovat.“

„Deverette zemřel jen pár měsíců po sepsání závěti. Jeho syn a dědic byl tehdy ještě malý a dědictví skutečně dostal do správy Wren,“ potvrdil Jeremy. „Ale to ještě není všechno. Jsou tady obvyklé litanie o movitém i nemovitém majetku, ale to zásadní je v posledních větách.“ Znovu začal číst:

„Veškeré knihy, noty i hudební nástroje tímto věnuji a odkazuji svému synovi Johnu Everettovi. Odkazuji mu též své drahocenné starožitnosti spolu se skříní kuriozit a památek pocházejících z vykopávek výše uvedeného sira Christophera Wrena v Londýně, včetně godspelle, kterou jsem vzal z ruky dávné kněžky. Posledně jmenovaná věc nechť je uchovávána jako oko v hlavě a nechť ji můj výše jmenovaný syn přenechá svému vlastnímu synovi a dědici, a ten potom svému synovi a dědici, až navěky, ve jménu Krista, Jesu Domine. Podepsal a zapečetil Johannes Deverette jako výraz své poslední vůle a závěti v přítomnosti nás níže podepsaných. 6. srpna 1711. Chris. Wren. Grinling Gibbons.“

„Godspelle,“ zopakoval Costas. „Co to proboha je?“

Od chvíle, kdy to Jeremy vyslovil, bušilo Jackovi srdce. Jeho hlas zněl ochraptěle. „Ve staroangličtině to znamená „dobrá zpráva“. Přeneseně slovo boží. Evangelium. Deverette našel svitek uschovaný ve válci a musel si ho přečíst.“

„Jinak by tomu tak neříkal,“ přitakal Jeremy. „Mluvil by prostě o rukopisu nebo staré listině.“

„To je fantastický objev,“ vydechl Jack. „Získali jsme tím první stopu po obsahu toho dokumentu.“ Podíval se na Jeremyho. „Až se tě bojím zeptat, jestli jsi zjistil ještě něco.“

„Dohledat jeho potomky byla celkem hračka,“ pokrčil rameny Jeremy. „Hugenoti si vedli pečlivé rodinné záznamy. Deverette si poangličtil jméno a svého syna překřtil na Everetta. Hudební tradice rodu sice pokračovala, ale jeho příslušníci se začali živit jako stavitelé a architekti. Po několik generací byli zasloužilými členy Spolku tesařů, jednoho z nejvýznamnějších londýnských cechů. Usadili se na Lawrence Lane s výhledem na kostel svatého Vavřince, jen pár metrů od krypty, kde Deverette učinil svůj objev.“

„Strážci hrobky,“ hlesl Costas.

„Začíná to dávat smysl,“ pronesl Jack tiše. „Tajná krypta s hroby žen, které jsme našli, tradice pokračující od římských dob až po Velký požár. Myslím, že původním strážcem byla tajná sekta, která věděla o hrobce královny válečnice. Požár z roku 1666 však přerušil nepřetržitou řadu následovníků, zničil kostel a pohřbil vchod do krypty i k hrobce.“

„Možná to bylo něco jako erupce Vesuvu pro Sibyly,“ nadhodil Costas. „Svět bude v popel proměněn a tak podobně. Konec jejich éry.“

„A pak byla hrobka čirou náhodou znovu objevena, její svatý poklad vyzdvižen a dál uchováván v tajnosti. Kruh strážců se obnovil,“ pronesl tiše Jack.

„Silná hugenotská rodinná tradice nám hraje do karet,“ pokračoval Jeremy. „V dalších posledních vůlích se už o těch památkách nepíše, ale zmínka v původní Deverettově závěti zřejmě silně působila po celé generace. A je tu ještě jedna věc, opravdu pádný důkaz. Počátkem devatenáctého století se Deverettův prapravnuk Samuel účastnil Oxfordského hnutí, které se snažilo o obrození anglikánské církve. Jeho syn John Everett byl ve spojení s viktoriánskou společností Noví pelagiáni, jejíž členové se prohlašovali za vyznavače myšlenek odbojného britského mnicha Pelagia. Pokládali se za pokračovatele dávné křesťanské tradice v Británii – ne té, kterou v šestém století přinesl Augustin, ale té opravdu nejstarší. Šli ve stopách lidí, kteří sem přišli v prvním století našeho letopočtu se slovem Ježíšovým. Včera jsme o tom mluvili.“

„Claudius?“ zašeptal Jack. „To všechno opravdu vede až k němu?“

„Spíš k tomu, koho potkal v Judeji,“ zamumlal Costas.

„Everettové i v devatenáctém století patřili k prominentům města a pořád se drželi poblíž kostela svatého Vavřince a Guildhallu. John Everett Pelagian byl dokonce londýnským radním. Jeho syn byl mistrem Spolku tesařů. Ale pak se stalo něco zvláštního. Jeho nejstarší syn Lawrence Everett se stal architektem jako otec. Ale skoro hned po otcově smrti v roce 1912 zavřel živnost, opustil rodinu a zmizel. Řečeno s Costasem, jako by i další kruh strážců spěl k záhubě, jako by hrůza světových válek rozpoutala novou vlnu plamenů a dštící síry. Zdá se, že poslední z ochránců přerušil souvislou řadu a odvezl poklad dřív, než přijde smrt z nebes.“

„Máš tušení, kam mohl jet?“ otázal se Jack.

„Imigrační záznamy, soupisy cestujících. Máme se čeho chytit. A jednu slibnou nitku jsem už našel.“

„Jako vždycky,“ oddechl si Jack. „Co bychom si bez tebe počali?“

„Snad bych s tím mohl pohnout ve státním archivu, ale potřeboval bych ještě jeden den.“

„Tak v tom pokračuj.“

O pět minut později stanuli pod vchodem do katedrály svatého Pavla a hledali očima mezeru v husté dešťové cloně venku. Mohutná stavba Jackovi připadala jako ostrov, zatímco bouřlivé počasí věrně odráželo jeho duševní stav. Překvapivá odhalení posledních hodin posunula pátrání výrazně dopředu a dala mu velice reálné obrysy, jejich cíl se však skrýval kdesi za závojem deště jako vzdálený maják na konci temné uličky, kterou možná nikdy nenajdou. Jackovi se znovu vybavila ta dávno zapomenutá knihovna v Herculaneu, ale její obraz se mu před očima rozpadal do řady síní s otevřenými dveřmi a on nevěděl, za kterými má hledat pravdu. Uvědomoval si, že jejich jedinou nadějí je Jeremy. Pouze jeho poznatky z archivu je mohly přiblížit k posledním dveřím. K místu, kam je vedl sám Claudius.

„Neříkej mi, že pojedeme metrem, Jacku,“ zasténal Costas. „Do podzemí už mě nikdo nedostane.“

„Zdejší stoky mě vždycky zajímaly,“ odpověděl Jack a mrkl na Jeremyho. „Ve třináctém století tu postavili podzemní kanál, který přiváděl vodu z říčky Tyburn asi tři kilometry na západ odsud. Kamenné jímky vypadaly velkolepě, ale stavitelé římských akvaduktů by se zděsili. Netěsnily a voda pořádně netekla samospádem. Takhle to vypadá, když pokrok běží pozpátku. To musíš vidět.“

„Ne,“ vylekal se Costas. „Ani náhodou. Jdi sám. Odteď jezdím jen taxíkem.“

Jack se zazubil. Všiml si, že mrholení poněkud polevilo, a vykročil od katedrály. V té chvíli se od skupinky lidí schovávajících se pod klenbou vchodu odpojil jakýsi muž v obleku a zastoupil Jackovi cestu. „Doktor Howard?“ zeptal se dychtivě. Jack se mu podíval do tváře a v úleku ustoupil. Toho člověka v životě neviděl. Neznámý mu podal proužek papíru. „Zítra v jedenáct. Možná na tom závisí vaše životy.“ Poté chvatně odešel, seběhl po schodech a zmizel v davu lidí, kteří dojížděli do londýnského City za prací. Jack se znovu schoval pod klenbu, přečetl si vzkaz a podal lístek Jeremymu. „Znáš ho?“ zeptal se Jack.

„Těžko říct.“ Jeremy vypadal znepokojeně a s napětím si prohlížel lidi na schodech. „Jestli vás tady někdo vypátral, Jacku, je to špatné.“

„Já vím.“

Jeremy se podíval na papírek a našpulil rty. „Fííí. Přímo v jádru dění.“ Vrátil ho Jackovi. „Pojedeš?“

„Řekl bych, že nemáme na vybranou.“

„Já bych jel, ale musím tady zůstat a zjistit něco o Everettovi.“

„Souhlas,“ odtušil Jack tiše.

„Vezmi s sebou Costase. Osobní strážce se ti bude hodit.“

Jack se podíval na kýchajícího přítele nešťastně opřeného o kamenný sloup. Vykročil, vzal Costase za rameno a nasměroval ho ke schodům. Znovu se silně rozpršelo a Costas vypadal, jako by se měl každou chvíli rozpustit. „Pojď,“ zavelel Jack, na chvíli vzhlédl a nechal si obličej smáčet deštěm. „Je načase něco udělat s tou tvojí rýmou.“

19

Příštího dne pět minut před jedenáctou dopoledne vedl Jack Costase přes Svatopetrské náměstí ve Vatikánu směrem k Ufficina Scavi, úřadu archeologických vykopávek sídlícímu na jižní straně baziliky. Přiletěli ráno z Anglie v letadle Embraer patřícím Mezinárodní námořní univerzitě a přistáli na letišti Leonarda da Vinci, kde Jack získal pocit, že je nikdo nesleduje. Turistů a poutníků bylo na náměstí sice hodně, ale na rozlehlé ploše obklopené kolonádami se přesto ztráceli, a Jack s Costasem mezi nimi procházeli tak nenápadně, jak jen to šlo. Když se přiblížili k budově úřadu, Jack si začal pozorně prohlížet okolní tváře a hledal v nich cosi povědomého, nějaké znamení. Vůbec netušil, co by měl očekávat. A pak s ním zčistajasna srovnal krok jakýsi mladík v džínách a se slunečními brýlemi na očích. „Doktor Howard?“ zeptal se tiše. Jack se na něj podíval a kývl. „Pojďte prosím za mnou.“ Jack pohlédl na Costase a pak společně vykročili za neznámým mužem. Když prošli kolem archeologického úřadu, muž přistoupil ke švýcarskému gardistovi u vchodu do oblouku Arco delle Campane a ukázal mu průkaz. „Ti pánové jsou moji hosté,“ řekl italsky. „Soukromá prohlídka.“ Strážný zvedl automatickou pušku a vpustil je dovnitř. Když přešli nádvoří, vstoupili do jižního přístavku nad podzemím baziliky. Ve třetí místnosti jim mladík naznačil, aby počkali, a pak zamířil k zamčeným dveřím. „Nikdo nás nebude rušit,“ oznámil anglicky. „Úřad tuhle část suterénu uzavřel kvůli vykopávkám. Počkejte tady.“ Vytáhl svazek klíčů, otevřel dveře a proklouzl dovnitř. Jack s Costasem osaměli, náhle obklopeni jen tichem a starými stěnami.

„Máš tušení, co se teď bude dít?“ zeptal se Costas tichým hlasem zastřeným rýmou. „A kde to vůbec jsme?“

„Za prvé, vím toho asi tolik co ty. Za druhé, tyhle zdi jsou v podstatě všechno, co zbylo z původní baziliky, kterou tady dal postavit císař Konstantin Veliký, když začátkem čtvrtého století našeho letopočtu konvertoval ke křesťanství. Předtím to byla římská aréna, závodiště. Náš průvodce zmizel ve vchodu do nekropole, ulici skalních mauzoleí z prvního století, která byla objevena na počátku vykopávek ve čtyřicátých letech dvacátého století. Největším nálezem byl hrob svatého Petra, který se nachází pod vysokým oltářem před námi.“

Dveře se otevřely a mladík se znovu objevil. Podal Jackovi s Costasem po jedné svíci a cvakl nad nimi zapalovačem. „Až uvidíte na podlaze svíčku, dejte se doprava, ale uhaste ji a vezměte s sebou,“ zašeptal. „Dolů vede dvanáct schodů a přede dveřmi bude další svíce. Projdete dovnitř a zavřete za sebou. Počkám na vás tady. Běžte.“

Costas se zatvářil nešťastně. „Už zase do podzemí, Jacku.“

„Je to přesně tvoje gusto. Město mrtvých.“

„Skvělé.“

Jack se odmlčel, letmo pohlédl na mladíka, ale neřekl nic, kývl a vykročil ke dveřím, Costas hned za ním. Když vstoupili, okamžitě zaklapli dveře. Ocitli se v uhlově černé tmě, již oživovaly jen jejich svíce a slabá záře kdesi vpředu. Venku panovalo teplo a sucho, zde však byl vzduch chladný a vlhký, a jak klesali dolů, také mírně zatuchlý. Jack šel první a opatrně našlapoval po schodech, aby neupadl. Po chvíli sestoupili na hrbolaté kamenné dno. Tlumené světlo, které předtím viděli, vycházelo ze svíčky na podlaze. Když k ní došli, Jack podle instrukcí zadusil plamínek prsty, zvedl svíci ze země a pak zabočil doprava a sešel po dalším schodišti do skalní síně, zřejmě starověkého mauzolea, které však už bylo dávno vyklizené. Vlevo se rýsovaly kamenné dveře otevřené směrem do skály, přes něž viděli další vzdálený ostrůvek světla, přesně jako předtím. Vstoupili dovnitř a Jack zatlačil dveře zpět, až hladce zapadly do okolní skály, jako by šlo o tajný vchod.

„Neuvěřitelné,“ hlesl a rozhlížel se. V mihotavém světle svíčky rozeznával výklenky a ozdoby na stěnách. „Jsou to katakomby. Pohřebiště, kterým jsme prošli, se v antice nacházelo nad úrovní země. Ale tahle část byla vytesaná do rostlé skály a vždycky se nacházela v podzemí. Vatikán si to zatím nechával pro sebe.“

„Člověk si klade otázku, co všechno nám ještě tají,“ zavrčel Costas.

Jack vykročil dopředu a po obou stranách tušil nástěnné reliéfy a nápisy. U jednoho z nich se zastavil a pozvedl svíčku. „Úžasné,“ zašeptal. „Je to nedotčené. Katakomby jsou v původním stavu včetně hrobů.“

„Zrovna to jsem chtěl slyšet,“ ucedil Costas.

„Jsou zazděné a omítnuté. Podívej, tenhle nápis se dá přečíst. In pace.“ Jack se zajíkl. „Pochází to z počátků křesťanství, myslím z úplných počátků dávno před Konstantinem Velikým. Tajné pohřebiště z dob, kdy křesťané byli v Římě zakázáni a pronásledováni. Tohle je fantastický objev. Nechápu, proč to nezveřejnili.“

„Možná to nějak souvisí s tímhle.“ Costas jako první zamířil ke svíčce na zemi a Jack se za ním ostražitě vydal. „Je to stupínek s obkladem z keramických dlaždic,“ hlásil Costas. Prošel podél levé stěny a dřepl si vedle svíce.

„Náhrobek,“ sykl Jack. „Někdy jsou umístěné na podlaze katakomb, jindy po stranách.“

„Jacku, já mám asi halucinace. Zase ten zvláštní záblesk minulosti. Snad za to může zpožděný účinek dusíku.“

„Co je?“

„Ta dlaždice. Pod svíčkou. Je na ní vyrytý nápis. Buď mě šálí zrak, nebo je to stejné slovo, jaké jsme už viděli.“

Jack opatrně vklouzl za Costase. Kolem okrajů kachlíku spatřil ozdoby připomínající věnec z vinné révy. Uprostřed se vyjímalo to, co Costase tak zarazilo. Bylo to jméno… ano, zcela jistě jméno, které už na podobné keramice viděli – ve starodávném lodním vraku stovky kilometrů odsud, který téměř dvě tisíciletí nerušeně odpočíval pod hladinou Středozemního moře. Mužské jméno napsané latinsky.

PAULUS.

To snad není možné. Jack se rozhlédl a uvědomil si, že v další části se chodba rozšiřuje a ostatní náhrobky se tlačí k tomuto místu, jako by k němu chtěly být v posvátné úctě co nejblíže. Všude kolem viděl křesťanské symboly: na zdi vedle něj se sotva znatelně rýsovala holubice, byly tu i ryby a křesťanská sousloví in pace, odpočívej v pokoji. A když pak Costas zvedl svíčku nad dlaždici, spatřil vedle jména slabě vyrytý symbol chí-ró. Znamení Krista. Nemohlo o tom být pochyb.

„Hrob svatého Pavla,“ vydechl Jack nevěřícně a položil ruku na kachli. „Svatý Petr a svatý Pavel odpočívají na stejném místě, ad catacumbus, přesně jak se traduje.“

„Ano, ano.“

Jack sebou vylekaně škubl. Byl to cizí hlas. Ozval se z tmavého výklenku vedle protějšího náhrobku. Jack rozeznával jen sutanu zakrývající mužovy nohy, výš neviděl. Hlas byl panovačný a přísný a zazníval v něm lehký přízvuk, snad východoevropský. „Nepřibližujte se ke mně. Uhaste prosím svíce a posaďte se na kamennou lavici za sebou.“ Jack se na chvíli zarazil, pak kývl na Costase a oba uposlechli. Jediným zdrojem světla zůstala svíčka na hrobě, vše ostatní se utápělo v mihotavých stínech a temnotách. Druhá postava se mírně pohnula a Jack s Costasem uviděli, že má hlavu zahalenou kápí a ruce položené na kolenou. „Povolal jsem vás sem v nejvyšší tajnosti. Chtěl jsem, abyste to viděli na vlastní oči.“

„Kdo jste?“ chtěl vědět Costas.

„To nepovím. Moje jméno znát nesmíte,“ pravil muž. „Už se mě na ně neptejte.“

„Je to opravdu hrob svatého Pavla?“ zeptal se Jack.

„Ano, ano,“ zopakoval muž.

„A co bazilika svatého Pavla za hradbami?“ naléhal Jack.

„Říká se, že byl pohřben na tamních vinicích,“ odpověděl muž. „Skutečně tam byl po smrti uložen, ale později ho sem tajně převezli, aby se opět shledal s Petrem na místě jejich mučednické smrti.“

„Takže je to pravda,“ zašeptal Jack.

„Císař Nero je nechal umučit v aréně, kterou na tomto místě postavil Caligula. Petra ukřižovali hlavou dolů a Pavla sťali. Římané udělali mučedníky ze dvou největších otců rané církve, a tímto činem zde pohanští císaři pomohli vzniknout Svaté stolici. In nomine Patris et Filii et Spiritus sancti. Amen.“

„Kvůli tomu jste nás sem pozval?“ otázal se Jack.

Nastala odmlka a muž se znovu zavrtěl. Svíčka na hrobě se zachvěla a její stín se prodloužil, takže neznámého na chvíli obklopila naprostá tma, vzápětí však plamínek opět mířil vzhůru. „Teď už je vám jistě jasné, že římský císař Claudius svou otravu předstíral a žil ještě dlouho po roce 43, kdy skončilo jeho panování.“

Jack se zahleděl do stínů a přemýšlel, kolik toho může prozradit. „Jak to víte?“

„Tím, co vám nyní řeknu, podrobuji těžké zkoušce své pouto ke svátosti církve. Ale staniž se.“ Muž se odmlčel, sáhl do tmy vedle sebe a pozvedl na klín starodávnou knihu vázanou v kůži. Spatřili jeho ruce, útlé ruce s dlouhými prsty, které vykonaly hodně těžké práce, do tváře mu však stále neviděli. „Svatý Pavel přišel do Itálie z Východu v roce 58, když přežil ztroskotání své lodě. Je to přesně tak, jak stojí ve Skutcích apoštolů, až na to že se loď nepotopila u Malty, nýbrž u Sicílie.“

Costas se tázavě podíval na Jacka, který mu odpověděl rozzářeným pohledem. Ani jeden z nich přitom nepromluvil.

„Svatý Pavel dorazil nejdříve do Neapolského zálivu, do Misena, a potkal tam křesťanské bratry, jak čteme ve Skutcích,“ pokračoval muž téměř šeptem. „Hned po ukřižování to byla nejdůležitější událost v raných dějinách křesťanství. Pavel byl první, kdo rozšířil slovo Ježíšovo za hranice židovského státu, první skutečný misionář. Když odjel z Misena do Říma, jeho žáci se prohlásili za Concilium ecclesiasticum sancta Paula.“

„Církevní koncil svatého Pavla,“ vydechl Jack.

„Tvořili ho tři lidé a to platí dodnes.“

„Dodnes?“ užasl Jack. „Ten koncil pořád existuje?“

„Po mnoho generací – téměř tři sta let – byl koncil tajnou organizací, z níž církev čerpala sílu v dobách boje o svůj holý život. Nezapomeňte, že tehdy bylo ještě křesťanství zakázaným náboženstvím. Nejdřív se jeho členové tajně scházeli na Flegrejských polích nedaleko Misena, a když zmizela poslední ze Sibyl, přesunuli se do jeskyně v Kýmé. Pozice křesťanství se postupem času upevňovala a koncil se přestěhoval do Říma, přímo do katakomb, v nichž nyní sedíme. Na místo, kde Pavlovi stoupenci tajně pohřbili jeho zmučené tělo, nedaleko posvátného místa odpočinku svatého Petra.“

„A ten koncil se tu od té doby schází?“ zajímal se Costas.

„V době Konstantina Velikého se koncil rozšiřoval a získával příznivce ve městech po celé římské říši, ale s nárůstem členstva začal pozbývat síly i smyslu. Když Konstantin ve čtvrtém století prohlásil křesťanství za oficiální náboženství, vůdcové koncilu pokládali svůj úkol za splněný: rozpustili sněm a uzavřeli katakomby svatého Pavla. Místo jeho posledního odpočinku upadlo v zapomnění a na světlo světa vyšlo až při vykopávkách v nekropoli po druhé světové válce. Teprve poté tato krypta znovu začala sloužit jako shromaždiště.“

„Koncil se obnovil v moderní době?“ žasl Jack.

„Ne. Na konci své vlády ho vzkřísil už Konstantin Veliký. Oživil koncil v původní trojici, a to v nejvyšší tajnosti. On sám byl jedním z nich. Konstantin vynaložil mnoho sil, aby pomohl obrátit stát na křesťanskou víru. Jako státník a voják chápal potřebu bránit církev proti všem příchozím a vytvořil válečnou radu, která posílala vojáky bojovat ve jménu Krista. Tváří v tvář Satanovi se nesměli zastavit před ničím, žádné slitování. V běhu staletí koncil odrazil ty nejzhoubnější projevy kacířství, proti nimž byla bezmocná i svatá inkvizice. Jeho stoupenci bojovali s britskými pelagiány, kteří chtěli podkopat autoritu církve. Pochytali je a ztrestali, zničili jejich dílo a do ohňů pekelných poslali i samotného Pelagia. Po reformaci vytáhli proti protestantům do svaté války plné hrůz a mrtvých, která téměř zpustošila Evropu. V boji proti Satanovi koncil nařídil likvidaci Mayů, Aztéků i Inků, bál se totiž proroctví antické Sibyly, která předpověděla příchod temných sil ze Západu.“

„A to prý věřili v Boha,“ zavrčel Costas.

„Věřili především ve svátost a moc církve. V církvi viděli jedinou cestu ke spáse a království nebeskému,“ pravil muž. „Konstantin Veliký byl inteligentní státník. Věděl, že přežití církve závisí na neochvějné věrnosti, na víře v církev jako jedinou cestu k Bohu. A v obnoveném koncilu našel ideálního vykonavatele.“

„Můžete to nějak dokázat?“ otázal se Costas.

Neznámý pozvedl knihu ke světlu. „Všechno je zde.

V zápisech Consilium ecclesiasticum sancta Paula. Jednoho dne se o nich svět dozví. Budou se přepisovat dějiny.“

„A jak to souvisí s Claudiem?“ zajímalo Jacka.

Muž se mírně předklonil a na jeho temné tváři se zatřepotalo světlo svíčky. „Je to největší hrozba, jakou musel koncil kdy řešit. Strašlivě se jí bojí. Právě proto jsem vás sem přivedl. Vy i vaši přátelé jste ve velkém nebezpečí, i když si to možná neuvědomujete.“

„Už víme, jaké to je dívat se do hlavně beretty s tlumičem,“ ucedil Costas. „Zažili jsme to v jeskyni pod Palatinem.“

„Měl pokyn nestřílet,“ pravil muž.

„V tom případě by měl koncil najmout poslušnější bandity,“ odtušil Costas tiše.

„Jak jste to věděli?“ otázal se Jack. „Jak se koncil dozvěděl, že budeme v Římě?“ Muž mlčel, ale Jack se nedal. „Poslouchal nás někdo v té chodbě v Herculaneu? Nebyla to náhodou ta inspektorka, doktorka Lisa d’Agostinová?“

„Víme, že s vámi mluvila před vilou.“

„Jak to?“

„Špioni jsou všude.“

„I na palubě Seaquestu?“

„Musíte se ze všech sil snažit najít věc, kterou hledáte, a říct o ní světu dřív, než vás dopadnou,“ pravil muž v sutaně. „Jakmile se dozvědí, kde se nachází, nasadí veškeré síly, aby vás zlikvidovali. Udělal jsem všechno, co se dalo, ale déle už je na uzdě neudržím.“

„Proč nám vůbec pomáháte?“ chtěl vědět Jack.

Muž chvíli mlčel. „Jestli dovolíte, nejdříve vám povím něco o Claudiovi.“ Otevřel knihu na začátku. Uviděli starodávný text opatřený poznámkami, který zjevně psaly různé ruce. Připomínalo to stránku z Pliniových Dějin přírody, kterou nalezli v Herculaneu, ale ještě roztřepenější a skvrnitější, jako by ji někdo několikrát polil. „Podrobně se zde popisuje založení koncilu, tedy toho původního z prvního století našeho letopočtu,“ vysvětlil muž, znovu zavřel knihu a položil na ni ruce. „Jedním ze tří zakladatelů byl jistý Narcissus, propuštěný otrok ve službách císaře Claudia.“

„Panebože,“ vyhrkl Jack.

„Ten eunuch? S ním už jsme měli tu čest,“ zahlaholil Costas. „Ležel ve dveřích Claudiovy pracovny, jako by mířil dovnitř a po něčem se natahoval. Trošku se přismahl.“

„Ach tak.“ Muž se odmlčel. „Našli jste jeho pokoj. Ta otázka nás trápila téměř dva tisíce let.“

„Dokážu si představit, co tam asi tak Narcissus dělal,“ hlesl Jack.

„Jak nepochybně víte, Narcissus dlouho sloužil Claudiovi jako praepositus ab epistulis, tedy písař,“ řekl neznámý. „Když se Claudius rozhodl zmizet z Říma, nafingoval i Narcissovu otravu, aby se s ním jeho služebník mohl uchýlit do úkrytu v Herculaneu a pomohl mu s psaním knih. Ale po roce 58 měl Narcissus další důvod k setrvání. Pravidelně svého pána doprovázel při nočních návštěvách v Sibylině jeskyni, kde Claudius hledal lék na obrnu. Narcissus se seznámil s křesťany, kteří se skrývali na Flegrejských polích a po setkání se svatým Pavlem se sám obrátil na víru. Narcissus věděl, že Claudius byl zamlada v Judeji, kde potkal Ježíše a odkud se vrátil s drahocennou listinou. Pavel se s Ježíšem nikdy nesetkal a velice ho překvapilo, že by se mohl dochovat doklad psaný rukou samotného Spasitele. Nařídil Narcissovi, aby ten dokument našel a přinesl mu ho do Říma, kam měl dál namířeno. Dějiny však chtěly tomu, aby byl Pavel umučen, a Narcissus nikdy nedostal příležitost k důkladnému prohledání pracovny svého pána. Volání po té listině mezi bratry na Flegrejských polích však sílilo a v Misenu se rozkřiklo, že Claudius je oním pomazaným, kdo se dotkl Krista. Zbylí dva členové koncilu si uvědomili, že by to pro církev znamenalo velké ohrožení, a proto Narcissa zapřísahali, aby dokument našel a zničil. Mysleli si, že jde o padělek, o kacířskou lež, kterou si Claudius zlovolně vybájil. Narcissus tedy jedné noci nechal Claudia v Sibylině jeskyni a vrátil se do Herculanea s úmyslem zapálit pracovnu se všemi knihami. Psal se 24. srpen roku 79.“

„Všechno ostatní skončilo v plamenech, s výjimkou toho pokoje,“ hlesl Costas.

„Koncil nemohl vědět, zda se to Narcissovi podařilo nebo ne. Ale Herculaneum po výbuchu sopky zmizelo ze zemského povrchu a oni doufali, že s ní zmizela i hrozba,“ pokračoval muž. „O tom dokumentu se mluvilo jako o falešném evangeliu, prvním z řady padělků, které měly za cíl svržení církve. A také jako o první z řady vítězných bitev koncilu. Když však více než tisíc let po pádu Říma začali v Herculaneu kopat bourbonští králové z Neapole, vyšla najevo strašlivá pravda. Herculaneum při erupci nelehlo popelem. Naopak bylo zázračně zachovalé. Ba co hůř, jedním z prvních prozkoumaných míst bylo sídlo Calpurnia Pisona, Dům papyrů, o němž koncil věděl, že sloužil Claudiovi jako útočiště. A aby toho nebylo dost, postupně se tam začaly nacházet knihy, zuhelnatělé svitky, některé z nich však čitelné. Koncil neměl na vybranou. Musel jednat. Více než dvě stě let se ze všech sil snaží zabránit dalšímu bádání v Herculaneu, zejména v Domě papyrů. Použil veškerých dostupných prostředků. Pronikl do archeologických orgánů, do muzejní správy, policie i mafie. Korupce v Neapoli by nebyla tak rozsáhlá, kdyby si to koncil nepřál, moc podsvětí by nebyla tak veliká, pokud by ji sám neschvaloval. Koncil má k dispozici veškeré jmění církve, které bohatě stačí na odkrytí celého Herculanea, ale právě tak na jeho definitivní ponechání v původním stavu. Jeho členové si to alespoň mysleli. Stejně jako v roce 79 však zasáhl přírodní živel. Zemětřesení z předchozího měsíce odhalilo tunel, který byl v osmnáctém století uzavřen. Mohly se v něm ukrývat další svitky vedoucí až ke Claudiovu pokoji. Vzhledem k zájmu světového tisku už výzkumu nešlo zabránit. Ďáblovo dílo mohlo znovu spatřit světlo světa. A tehdy jste byli povoláni na scénu.“

„Páni.“ Costas se opřel o hrob, vzápětí si však uvědomil, co udělal, a prudce vyskočil. „To by pár věcí vysvětlovalo.“

„Ale ne kdo jste a proč nám to všechno říkáte,“ prohlásil Jack. „Jste členem koncilu?“

Nastalo ticho, teprve po chvíli muž znovu promluvil. „Řadu let jsem působil jako jezuitský misionář. Jednou v kánoi na jezeře Petén na Yucatánu jsem měl zjevení, jako bych náhle prozřel. Plavba zjitřuje a osvobozuje mysl, pokud se člověk plně oddá svým prožitkům a soustředí se na vjemy dané chvíle.“ Neznámý se odmlčel a Jack přikývl na znamení, že mu věří. „Začal jsem přemýšlet o Ježíšovi v Galilejském moři. Představil jsem si, že moře bylo jeho královstvím nebeským a že Ježíš chtěl zvěstovat ostatním lidem, že to království mohou nalézt stejně jako on. Že království nebeské je třeba hledat zde na zemi.“

„Jak vás to odradilo od myšlenek koncilu?“ zeptal se Jack.

„Miluj bližního svého, protože je to snadnější než ho nenávidět. Nastav druhou tvář, protože je to lehčí než odporovat. Osvoboď svou mysl od předsudků a napři úsilí k nalezení království nebeského. To bylo Ježíšovo poselství. Koncilu šlo o svatou věc, která však toto poselství popírala. Hledání kacířství a rouhačství mělo zničující účinek a ztrácel se v něm samotný cíl. Metody koncilu sešly ze správné cesty. A nyní je v trojici vyvolených jeden člověk, který se obrátil k temným silám, jak se to v minulosti stalo i některým jiným. Satan rozpřáhl ruce a přivinul ho do své náruče.“

„Kdo to je? A jak o nás víte?“

„Koncil si vás všiml už před časem. Člověk, o kterém mluvím, býval členem félagu, severského bratrstva střežícího tajemství ztraceného židovského pokladu.“

„A zavraždil Otce Patricka O’Connora,“ doplnil Jack pochmurně. „Mého přítele a vynikajícího vědce. Zdá se, že musel zemřít ve jménu církve.“

„Koncil vždy používal drsné nástroje. Teď ho však ovládly síly temna, které nemají s Bohem nic společného.“ Muž se odmlčel a stáhl se hlouběji do stínů. Když znovu promluvil, z jeho hlasu zbyl jenom šepot. „Otec O’Connor byl i mým přítelem. Před lety jsme společně našli toto místo, hrob svatého Pavla. Začal bádat v minulosti, kterou chtěl koncil uchovat v tajnosti. Věděl o knize, kterou nyní držím v rukou. Věřil, že každý křesťan musí žít v pravdě. A to je i můj názor.“

„Riskujete,“ varoval ho Jack.

„Víc jsem pro vaši ochranu udělat nemohl. Musíte odpřísáhnout, že nic neprozradíte, dokud to nezveřejním sám. Pochopte prosím jednu věc: pokud by se našlo pravé slovo Ježíšovo, koncil by zajásal. Ale kdyby se ukázalo jako falešné, o čemž jsou členové koncilu skálopevně přesvědčeni, ze řetězu by byli puštěni bojoví psi, kteří by nemilosrdně sežrali rouhače šířící takovou nestoudnost. Buďte opatrní. Nesnažte se mě znovu vyhledat. A teď jděte.“

O hodinu a půl později Jack s Costasem seděli na střeše vedle kupole Svatého Petra, popíjeli vodu, vyhřívali se na odpoledním slunci a shlíželi na Berniniho náměstí v hlubinách pod nimi. Za rozmáchlou půlkruhovou kolonádou lemující prostranství slabě rozeznávali Andělský hrad, někdejší mauzoleum římských císařů na pravém břehu řeky Tibery, a dále na jih viděli srdce antického města: Kapitol a vrch Palatin. Costas se opřel o lokty a nastavil tvář slunci, před nímž jej chránily značkové tmavé brýle. „Když to tak vezmu, tady nahoře je to mnohem lepší než v podzemí,“ podotkl. „Vlhkých suterénních děr už mám až dost.“ Podíval se na Jacka. „Ty tomu chlápkovi věříš?“

„O něčem z toho, co řekl, jsme se dohadovali, a zbytek dokonale zapadá do naší mozaiky.“

„Já nehodlám tleskat někomu, kdo na mě pošle chlapa s bouchačkou, a je mi úplně fuk, jestli je to přeběhlík.“

„Hlavní bude, jestli opravdu něco najdeme.“

„Anebo se ukáže, že nenajdem nic,“ zahudral Costas. „Neumím si představit, že se nám podaří vyšťourat byť jen půlku pravdy. Seznam osob určených k likvidaci se rozšiřuje s každým dalším člověkem, kterého do toho zatáhneme. Hiebermeyer a Maria jsou stoprocentně na předních místech. Jeremyho s námi viděl ten chlap, co ti v Londýně podstrčil vzkaz. Bůhví, co mohl ještě někdo zaslechnout, když jsme se bavili v katedrále. Měli jsme si dávat větší pozor.“

„Stačí vzít telefon a zavolat do agentury Reuters.“

„Nemáš konkrétní důkaz, Jacku. Ten koncil může být jen výplodem tvé fantazie. A investigativní novinář si dvakrát rozmyslí, než půjde proti takové síle.“ Trhl palcem směrem ke kupoli za nimi.

„Nezbývá než doufat, že náš člověk ze sklepa je opravdu tím, za koho se vydává,“ pronesl Jack tiše. „A že Jeremy s něčím přijede z Londýna.“

Costas zabručel a znovu se natáhl. Jack se stále nemohl vzpamatovat z toho, co před několika desítkami minut slyšeli. Do příjezdu taxíku zbývala ještě hodina, a tak telefonicky informoval Hiebermeyera i svého starého učitele profesora Dillena o nejnovějším vývoji, ale těm nejdivočejším skutečnostem se raději opatrně vyhnul. Mnohé dílky skládanky do sebe už hladce zapadly, ale obludnost celého soukolí teprve začínala vyplouvat na povrch. Soustředil se na scénu pod sebou a snažil se odreagovat od tíživých myšlenek. Dokud Jeremy nevyčerpá v Anglii všechny směry pátrání, beztak nemůžou nic dělat a nemají se čeho chytit. „Před pár dny ses ptal, jak velká byla loď svatého Pavla,“ obrátil se ke Costasovi, když vrátil mobil do kapsy. „Podívej se doprostřed náměstí.“

Costas se nadzvedl a pohlédl přes ozdobné sloupky balustrády na okraji střechy. „Myslíš ten obelisk?“

„Císař Caligula ho sem přivezl z Egypta. Obelisk původně zdobil střed někdejší arény, kde byli Petr s Pavlem popraveni,“ objasnil Jack. „Je vysoký pětatřicet metrů a váží minimálně dvě stě tun. Dá se podle něj dobře odměřit rozměr největších římských lodí včetně obilných, jako byla ta, na níž se plavil Pavel. Koráb, který sem obelisk přepravil, nechal Claudius nakonec potopit ve svém novém přístavu v Ostii. Naplnili ho betonem tvrdnoucím ve vodě a udělali z něj přístavní hráz. Plinius Starší o tom píše v Dějinách přírody.“

„Starý dobrý Plinius,“ utrousil Costas a znovu klesl na vyhřátou střechu. Jack se rozhlédl po několika lidech, kteří vstoupili na vyhlídku vedle kupole baziliky, a snažil se zachytit cokoli podezřelého. Po varování, jehož se jim dostalo v podzemních katakombách, se jeho bdělost ještě zvýšila. Nebyl však důvod si myslet, že je někdo sleduje, a tady nahoře se mohli cítit bezpečněji než v rušném městě. Trochu se uklidnil a opět se podíval přes balustrádu. Měl odsud jako na dlani celé náměstí, jehož velkolepost se vyrovnala monumentům pohanského Říma, aniž by je přitom zastiňovala. Jack sledoval lidi přecházející po prostranství hluboko dole. Připadalo mu, jako by si prohlížel počítačově upravený obraz z nějakého výpravného filmu o Římě, jak si ho lidé představovali, nikoli o tom skutečném. Při bližším pohledu by se možná ukázalo, že ti lidé dole nejsou z masa a kostí, ale že jde ve skutečnosti o neživé panáčky, pouhé doplňky architektury, pomíjivé a bezvýznamné. Jack sáhl pro peněženku a vytáhl z ní papírový sáček s Claudiovou mincí, kterou našli v Herculaneu. Vylovil ji a pozvedl tak, aby se kryla s náměstím mezi vznešenými kolonádami.

„Já ji našel a ty ukradl! Dobře jsi udělal. Kdybychom ji tam nechali, už by ji nikdo nikdy neviděl.“ Costas těkal pohledem mezi Jackem a mincí.

„Jen jsem si ji vypůjčil.“

„Jasně.“

„Zase musím uvažovat o lidech,“ pokračoval Jack. „Dějinám vládnou jednotlivci, ne nějaké historické procesy. Tam dole na náměstí jsou lidé, opravdoví lidé, kteří si jdou svou vlastní cestou. Možná je mezi nimi někdo, kdo by dokázal postavit vznešenější chrám, než je bazilika svatého Petra, anebo ho naopak zničit. Historie se odvíjí od individuálních rozhodnutí, někdy třeba nahodilých. A nejhezčí na tom je, že lidé mají i smysl pro humor. Koukni, kam až nás Claudius zavedl.“

„Humor není zrovna slovo, které se mi teď dere na jazyk.“ Costas si přesedl. „Spíš myslím na chcíplé krysy, smradlavé splašky, tělní tekutiny a na tu strašidelnou mrtvou vílu.“

„Ale našel jsi přece nevybuchlou bombu.“

„Vždyť jsem ji ani nesměl zneškodnit.“

Jackovi zacvrlikal telefon, a tak rychle vrátil minci do obalu, který vzápětí zastrčil kapsy. Vyndal mobil, pár minut napjatě poslouchal, krátce promluvil a nakonec jej zase schoval. Po tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Co je?“ zeptal se Costas. „Zase se tak divně koukáš.“

„To byl Jeremy. Měl jisté tušení, a tak na internetu prohledal rejstříky úmrtí. Pátral na všech místech, kam mohl Everett v roce 1912 zmizet, to znamená v Austrálii, Kanadě i Spojených státech. A teď přijde to nejlepší: naše letadlo právě tankuje palivo. Jsi rád?“

„Přijde na to.“

„Kdypak jsi byl naposledy v jižní Kalifornii?“

20

Jack se pomalu probíral, a jak byl opřený hlavou o okno, začínal si uvědomovat chvění letadla. Hlavou mu vířily výjevy plné vzpomínek na mimořádné objevy minulých dní. Zkratka Kristova jména ve vraku starověké lodi, vyryté jméno svatého Pavla. Děsivá hlava boha Anubise, který potměšile hleděl do temné chodby jako démon podsvětí a lákal je do dávno zapomenuté kobky. Sibylina jeskyně, podzemní bludiště v Římě, zčernalá lebka mrtvé britské královny, jež na něj slepě zírala z hrobky. To vše mu běželo před očima jako nekonečná smyčka neobyčejně živých, ale zároveň nejasných obrazů, které spolu navzájem nesouvisely, a přece je něco spojovalo. Připadal si jako Aeneas v podsvětí, avšak neměl po ruce Sibylu, která by mu ukázala cestu zpět. Zoufale hledal světlo, ale jakási zlá síla ho stahovala dolů. Marně se potácel temným bludištěm vlastní fantazie. Uvědomil si, že cítí v hlavě zvýšený tlak provázející přistání letadla, a tak mocně vydechl, aby ho vyrovnal. Dunění dvou leteckých motorů rozehnalo obrazy v Jackově mysli a vrátilo ho do reality. Předklonil se a vyhlédl z okna.

„Něco se ti zdálo?“ Jeremy sedící vedle něj směrem do uličky zaklapl ohmataný zápisník, do něhož předtím nahlížel.

Jack zavrčel. „Mám pocit, jako bych do hrnce naházel všechno potřebné, ale stejně to není k jídlu. Tenhle výlet je naše poslední šance. Hop nebo trop. Jestli se nikam nedostaneme, jsme v koncích.“ Zhluboka se nadechl, uklidnil se a pak zvědavě pohlédl na Jeremyho blok. „Šifry?“

„Jedna z mých dětských zálib. Sbíral jsem kódy, které spojenci rozluštili během první světové války. Zrovna jsem si to trochu osvěžoval. Díval jsem se na akrostichy z počátků křesťanství. Uvědomil jsem si, že v tomhle oboru vy dva asi nebudete nejsilnější.“

Jack se poškrábal na zarostlé bradě. „Z tebe by vážně mohl být vynikající archeolog. Maria měla pravdu. Možná bych měl zavřít krám a předat ho tobě.“

„Možná tak za dvacet let,“ odvětil Jeremy zamyšleně. „Do té doby snad stihnu projít výcvikem u speciálních jednotek, naučím se všechno důležité o potápění, zbraních a helikoptérách, abych jmenoval jen namátkou, přemůžu strach, ale především přijdu na to, jak vycházet s tvým slovutným kolegou naproti.“

Costas ve spánku zasténal a zachroptěl. Jack se zasmál. „Ten je nezvladatelný. Všemu tady šéfuje.“

„Problém je, že za dvacet let už budou všechny záhady světa vyřešené.“

„To se pleteš,“ oponoval mu Jack zaníceně. „Víš, život mě naučil, že minulost je totéž, čím byl pro první kolonisty Nový svět. Člověk si myslí, že už našel všechno, ale pak zahne za roh a na obzoru se třpytí další Eldorádo. A podívej, kde dneska jsme. Největší záhady nás pořád vybízejí k rozluštění, ale nám se to možná nikdy nepodaří.“

„Vyřešit všechny hádanky a získat princeznu a půl království k tomu,“ prohlásil Jeremy. „O tradiční konec tady nikdo nestojí.“

„Se mnou se ho taky nedočkáš,“ usmál se Jack. „Život mě naučil ještě něčemu: Člověk většinou najde to, co nehledá.“

„Tamhle je to.“ Letadlo se ostře naklonilo doleva a Jeremy ukázal na čáru pobřeží zhruba o tři kilometry níž. „Požádal jsem pilota, ať letí k Los Angeles ze severu, abychom viděli Malibu. Budete koukat.“

„Pláže,“ vydechl Costas. „Dá se tam surfovat?“ Celou cestu z New Yorku i většinu zámořské trasy z Anglie spokojeně prospal. Vypadal jako medvěd, kterého právě probudili ze zimního spánku. Opřel se čelem o okénko a kalným zrakem pohlédl dolů.

„Ujde to,“ odtušil Jeremy. „Tedy ne, že bych to uměl. Když jsem tady před časem byl, pracoval jsem na dizertaci.“

„Jasně.“ Costas měl stále plný nos, ale jeho nachlazení už částečně ustupovalo. „Nemůžu se dočkat, až se dozvím, co tady děláme. Ale nestěžuju si.“

„Zatímco jsi byl v limbu, všechno jsem Jackovi vyložil. V matrice státu Kalifornie jsem mezi zemřelými našel Johna Everetta. Stejné datum i místo narození, takže o totožnosti nemůže být pochyb. Bydlel kousek na sever odsud, v Santa Paule, kde se usadil po odchodu z Anglie. Dostal jsem nápad a zavolal jednomu známému z Gettyho vily. Ukázalo se, že nám může říct víc. Mnohem víc. Pro začátek: Everett byl římský katolík, konvertita.“

„Cože?“ Costas si promnul oči. „Já myslel, že šlo o britskou církev na hony vzdálenou od Říma.“

„Na to by nám právě měla odpovědět naše návštěva. Aspoň doufám.“

„Takže surfovat nejedeme.“

„Věci nabraly rychlý spád, Costasi,“ pravil Jack.

„Teď je vidět,“ upozornil Jeremy. „Gettyho vila. Stojí nad mořem, v sedle mezi kopci.“

Jack zacílil skupinu domů, jež se rýsovaly kousek vedle pobřežní silnice směrem do vnitrozemí. Náhle získal pocit, jako by se vrátil do Herculanea a prohlížel si plán Domu papyrů, jak ho před více než dvěma staletími zakreslil Karl Weber. Viděl rozlehlé nádvoří obklopené sloupořadím. Táhlo se k moři, kdežto hlavní část vily spočívala v zadní části údolí.

„Obě stavby se liší jedině orientací,“ vysvětlil Jeremy. „Vila v Herculaneu totiž leží rovnoběžně s mořem a nádvoří i hlavní budovy hraničí s nábřežím. Jinak se Gettyho vila věrně drží Weberova plánu. Je to fantastické dílo, které by nemohlo vzniknout bez amerického smyslu pro filantropii, velké fantazie a neomezeného bohatství. Jde o jedno z nejkrásnějších muzeí starověkých památek na světě. Mimochodem, víte, že právě tam jsem napsal svoje nejlepší práce? Budete překvapeni, co vás dole čeká.“

O tři hodiny později stáli u třpytivého obdélníkového bazénu na hlavním nádvoří Gettyho vily. Nenápadně vešli dveřmi na západním konci a vzápětí zkameněli jako sochy, které zkrášlovaly zahradu a koupaly se ve slunci a jasu okolní nádhery. Připadalo jim, že vkročili do kulis nějakého výpravného filmu o antickém Římě, avšak s dokonale věrnými detaily, jaké se v historických snímcích jen tak nevidí. Bazén byl téměř sto metrů dlouhý a táhl se od přední arkády směrem k moři a silnici, z níž předtím odbočili. Na obou koncích se vyjímaly kopie starověkých bronzových soch nalezených v Herculaneu – opilý Silenus a spící Faun, proti nimž seděl Hermes tak živoucí, jako by se měl každou chvíli ponořit do bazénu. Prostor mezi vodou a kolonádou lemující nádvoří krášlily stromy a květinové záhony, díky nimž mramor působil jako přírodní kámen obrostlý zelení. Celá zahrada byla upraveným pokračováním okolního světa, zapouzdřeným a chráněným díky lidské duchaplnosti. Sloupy i stromy se zračily na hladině bazénu, čímž vznikala iluze připomínající nástěnné malby, které rozeznávali v podloubí. Jako by je nějaká neznámá síla unášela pryč ze zahrady do říše imaginárních výtvorů lidské mysli, daleko od zmatené reality panující venku. Jack si vzpomněl na obrazy Vesuvu, které ukazoval Costasovi cestou letadlem k vulkánu. Byly to výjevy ztělesňující všechny kýčovité představy o starověkém Římě, jejichž pozlátko zakrývalo skutečnost, která toho osudného dne před téměř dvěma tisíci lety sežehla plamenem, co se dalo.

„Všechno je naprosto věrné,“ konstatoval Jeremy. „Projekt vycházel z Weberova původního nákresu vily, který v osmnáctém století našel v temných chodbách, a sochy jsou přesné kopie originálů. Dokonce i zeleň je původní – granátovníky, vavříny i vějířové palmy sem přivezli až od Středozemního moře.“

Jack zavřel oči a teprve po chvíli se znovu podíval. Kalifornské kopce v sobě měly drsnou vyprahlou krásu Středomoří, kterou tolik miloval, a vůně květin a moře jej přenesla zpátky do oblíbených míst. Vila nebyla uměleckým ztvárněním minulosti, ale jejím dokonalým odrazem plným světel a stínů. A také lidí, kteří propůjčovali tomuto místu rozměr opravdovosti. Jen málo historických replik na Jacka dýchalo takovým životem. Jak si prohlížel vilu překypující barvami a dokonalými detaily, v duchu spatřil vykopané stavby dávného Herculanea, jež se mihotaly na pozadí jako filmový negativ. Vzpomněl si na své setkání se smrtí, na tu chvíli přerodu, kdy se tělo náhle stává slupkou a všechny barvy se mění v šeď. Herculaneum zamrzlo hned po tomto okamžiku, takže na něj byl bezútěšný pohled, rozhodně horší než na místa, které už čas vybělil jako staré kostry. Byla to spálená mrtvola města, dýmající a mokvající jako oběť strašlivé autonehody. Avšak zde v Gettyho vile se zdálo, jako by oné mrtvole někdo vstříkl do žil dávku adrenalinu. Jako by se starověká stavba zázračně uzdravila a znovu povstala ve své nevýslovné kráse.

„Tohle se vidí jedině v Americe,“ utrousil Costas. „Vzhledem k tomu, že Hollywood je za rohem, se vlastně ani není čemu divit.“

„Když vilu v roce 1974 otevřeli, reakce byla bouřlivá,“ ozval se Jeremy. „Spousta kritiků stavbu setřela. Římané tady kvůli bibli a filmům nemají nejlepší pověst, je to samý Pilát Pontský, zhýralí císaři a předhazování křesťanů lvům. Vila zapůsobila jako zjevení. Ty barvy, nádhera a okázalost. Někteří experti tomu ani nechtěli věřit.“

„Jde o to chápat umění v souvislostech,“ poznamenal Jack. „Vrátit mu náležité místo, to chce trochu odvahy. Evropští aristokraté, kteří vydrancovali Řecko a Řím, si mysleli, že tak činí. Stavěli sochy na podstavce ve svých neoklasických venkovských sídlech, ale jejich představa antiky byla založená na bělostných ruinách Řecka, ne na drsné realitě Pompejí a Herculanea. A tady najednou vyrostla autentická stavba, kde bronzové sochy a další ozdoby tvořily jen součást většího celku. Tím pravým uměleckým dílem byla samotná vila. Odborníci na antiku přitom tradičně považovali jednotlivosti za umělecké výtvory v moderním smyslu slova. Kritikům se nelíbilo, že v kontextu vily působí povrchně a celek je křiklavější a radostnější, než by očekávali. Ale tak to prostě bylo.“

„A právě to se mi líbí.“ Costas si dřepl s mincí mezi prsty a podíval se na druhou stranu. „Jestli si Římané uměli užít legraci, tak se snad nedáme zahanbit.“ Jack po něm šlehl varovným pohledem. Ze vstupního podloubí totiž právě vyšel jakýsi muž a zamířil podél bazénu směrem k nim. Byl střední postavy, měl krátce střiženou bradku, na sobě bavlněné kalhoty, košili s vykasanými rukávy a kravatu. Pokynul na pozdrav Jeremymu, který ukázal na Jacka s Costasem.

„Dovolte mi, abych vám představil Ieuana Morgana,“ ujal se formalit Jeremy. „Je to můj přítel a bývalý učitel. Hostuje tu z církevní univerzity Brighama Younga. Zdá se, že napořád.“

Costas s Jackem si s ním potřásli rukou. „Díky, že jste nás přijal tak rychle,“ pravil Jack srdečně. „Vaše univerzita pracuje na papyrech z Herculanea, že?“

„Právě proto jsem tady,“ odpověděl Morgan se stopou velšského přízvuku. „Specializuji se na Filodema a infračervená spektrometrie starých svitků mě zavalila hromadou materiálu. Potřeboval jsem trochu volnosti, abych to všechno mohl utřídit.“

„A nejlíp to jde přímo v Domě papyrů.“ Jack se usmál a ukázal kolem. „Závidím vám.“

„Až si tady budete chtít tak na rok odpočinout, stačí říct,“ usmál se Morgan. „Předchází vás vynikající pověst.“

Jack se pousmál. „Díky za nabídku.“ Podíval se na Jeremyho. „Snad tak za dvacet let.“

„Vím, že také čerpáte ze soukromé nadace při Mezinárodní námořní univerzitě,“ pokračoval Morgan.

„Znáte Eframa Jacoboviche, našeho sponzora?“

„Sedí i v naší dozorčí radě.“

„Nabídl se, že zaplatí kompletní vykopávky v Domě papyrů,“ řekl Jack.

„Není zdaleka sám. Na dveře klepe zástup mecenášů.“

„Spíš tlučou hlavou do zdi, ne?“ ucedil Costas.

„Třeba byste nám mohl pomoct tu zeď zbourat,“ navrhl Jack Morganovi.

Morgan na něj se zájmem pohlédl, přimhouřil oči a nakonec kývl. „Z Jeremyho řeči jsem vyrozuměl, že máte dost naspěch. Pojďte za mnou.“

Zavedl je podél kolonády na západní terasu vily a pak zamířil do otevřených bronzových dveří, jež sloužily jako hlavní vchod do muzea. Vyšli po mramorových schodech do patra a ocitli se na vnitřním nádvoří, dalším místě plném vůní a barev, kde rostla spousta zeleně a šuměly jiskrné fontány. Řady sloupů podpírajících taškovou střechu obklopovaly zahradu v římském stylu – vévodily jí bronzové sochy pěti panen, které jako by nabíraly vodu z bazénu. Jack znovu ucítil na tváři dech minulosti. Ať už tento den přinese cokoli, tato římská vila postavená v Kalifornii pro něj byla nečekaným objevem, dalším zvětšovacím sklem, díky němuž mohl nahlédnout do antiky.

Costas se zastavil vedle balustrády a prudce sklonil hlavu. „Jestli se nepletu, někde tady dole by měl být náš kámoš Anubis.“

Morgan pohlédl tím směrem. „Jeremy mi o něm vyprávěl. Neuvěřitelný nález. Je to ta temnější stránka stavby, i když mohlo jít jen o drb, který Calpurnius Piso v Řecku nebo v Alexandrii zaslechl od nějakého obchodníka. Já osobně bych tipoval spíš Susy v deltě Nilu, kde Herodotos popisuje celou galerii podobných věcí. Ale jestli se do té vily ještě někdy vrátíte a prozkoumáte ji s pomocí laseru, možná najdete mnoho zajímavého.“

„Pověřím tím kolegu Maurice Hiebermeyera.“

„Starého dobrého Maurice?“

„Vy ho znáte?“ podivil se Jack.

„Potkali jsme se asi před čtvrt rokem na jedné konferenci. Byl celý bez sebe nadšením z nějakého objevu u Rudého moře, ale víc nechtěl prozradit. Zrovna se s tou novinou chystal za vámi. Tehdy jste byl tuším v Istanbulu.“

Jack vrhl na Costase provinilý pohled. „Bude to náš příští projekt. Tím nálezem papyru v Atlantidě si nás Maurice získal. Teď ale chudák vězí až po krk v italské byrokracii.“

„To je další zdejší plus,“ podotkl Morgan. „Máte na dosah všechny krásy minulosti, ale nebrzdí vás zbytečné překážky.“

„Doufám, že to tak zůstane,“ prohodil Jack s pohledem upřeným na nádvoří. Přimhouřil oči a zpaměti zarecitoval: „Obklopovaly ji nádherné zahrady, chladivé kolonády a jezírka plná lilií. To vše se prostíralo, kam až oko uchváceného pozorovatele dohlédlo. To napsal judský král Herodes Agrippa v dopise své ženě. Utkvěl mi v paměti, protože jsem ho jako student překládal z Tacitových Dějin. Herodes je tradičně chápán jako antikrist, který popravil apoštola Jakuba, ale ten popis podle mě ztělesňuje starověkou představu ráje.“

„Claudiův přítel Herodes Agrippa?“ zeptal se Costas.

„Přesně tak.“

Costas se rozhlédl po nádvoří. „Jestli Claudius dožil své dny v takové vile, nemusel se úplně vzdát světských rozkoší.“

„Jistě, měl kolem sebe tuhle nádheru, ale myslím, že na tom Claudiovi vůbec nezáleželo,“ odvětil Jack. „Stačilo mu, že měl své knihy a sochy milovaného otce a bratra. Klidně by strávil zbytek života i v zakouřené jeskyni pod Vesuvem.“

„Claudius?“ vyhrkl Morgan zmateně. „Jaký Claudius?“

„Římský císař.“

„O žádných císařích se Jeremy nezmiňoval.“ Morgan se odmlčel a pak vrhl tázavý pohled na Jeremyho. „Myslím, že mi dlužíš vysvětlení.“

„To asi my všichni,“ usmál se Jack. „Pojďme dovnitř.“

Morgan je zavedl o několik kroků dál, otevřel dveře jakési místnosti, a když vstoupili, ukázal na mramorový stůl stojící uprostřed. „Nechal jsem donést z bistra trochu jídla. Určitě máte hlad.“

„To si pište.“ Costas se vrhl k talíři sladkých loupáků, zatímco Morgan naléval kávu. Po chvíli pokynul ke třem křeslům před stolem, pak jej obešel a usedl s kávou naproti nim.

„Tak fajn.“ Jack se posadil doprostřed a mírně se předklonil. „Vy víte, proč jsme tady.“

„Jak říkám, Jeremy mě zasvětil. Nebo jsem měl alespoň ten pocit.“ Morgan se otočil v křesle čelem k Jackovi, upil kávy a postavil šálek zase na stůl. „Když tady Jeremy pobýval na postgraduálním stipendiu, celkem úzce jsme spolupracovali. Včera mi zavolal a já mu řekl, že se zajímám o Johna Everetta. Nikdy jsem se tím nechlubil, ale když se zeptal, tak jsem mu to samozřejmě potvrdil. A představte si, že dneska ráno jsem na tohle téma dostal další dotaz.“

Jack se zatvářil znepokojeně. „Od koho?“

„Byla to anonymní elektronická adresa.“

„Odpověděl jste?“

„Po rozhovoru s Jeremym jsem považoval za rozumné zahrát si na hloupého. Ale vytušil jsem, že ten neznámý se jen tak nevzdá. Prověřil jsem si online rezervace vstupenek do muzea a zjistil jsem, že někdo se stejnou mailovou adresou si objednal lístek na zítřek.“

„Může to být náhoda,“ hlesl Jack. „Jak by se to mohli dozvědět?“

„Kdo by se co mohl dozvědět? O kom mluvíte?“

Jeremy chvíli nic neříkal, podíval se na Jacka a pak znovu přes stůl. „Neprozradil jsem ti úplně všechno. Řekl jsem, že Everett zřejmě skrýval vzácný rukopis z období raného křesťanství. To je základ. Pověz nám všechno, co víš, a já ti pak řeknu zbytek.“

Morgan se zatvářil zaskočeně. „Nemám důvod něco tajit. Moje výzkumy a sbírky jsou přístupné všem. To je hlavní zásada muzea.“

„Tohle bohužel překračuje hranice vědecké práce,“ vložil se do toho Jack. „V sázce je mnohem víc. Poslechneme si vás, vysvětlíme vám situaci a zmizíme.“

Morgan k němu posunul krabici s dokumenty. „No dobře. Nevím sice, oč tady běží, ale můžu vám stručně nastínit jeho životopis.“

„Povídejte.“

„O Everettovi vím proto, že si dopisoval s J. Paulem Gettym, zakladatelem muzea. Jeptišky, které se o nemocného Everetta na sklonku života staraly, našly mezi jeho věcmi dopisní papír s Gettyho hlavičkou a několik stavebních nákresů. Narazil jsem na ně, když jsem zkoumal historii Gettyho vily, a napadlo mě, že by mohly mít souvislost se zálibou Gettyových ve starožitnostech.“ Otevřel krabici a rozložil po stole hromádky papírů – zažloutlých stránek plných slov a čísel vyvedených precizním drobným písmem – a také jeden list s nákresem jakéhosi výklenku. „Everett miloval matematické problémy, šachy a křížovky. Většině těch věcí vůbec nerozumím. Ale před příchodem do Ameriky býval architektem a existuje jeden nedokončený rukopis, který právě připravuji k vydání. Zajímal se o ranou církevní architekturu, o nejstarší archeologické důkazy křesťanských modlitebních míst.“

„Zajímavé,“ žasl Jack. „Ale proč by si psal s Gettym?“

„Ti dva měli překvapivě mnoho společného,“ odpověděl Morgan. „Getty studoval v Oxfordu, Everett v Cambridgi. Getty byl vášnivý anglofil, a tudíž by měl velkou radost, že v Kalifornii objevil spřízněnou duši. Oba se navíc vzepřeli osudu: Getty se odmítl stát bohatým světákem v Los Angeles a Everett zase katolickým asketou. Možná se lišili jako oheň a voda, ale jejich korespondence dokládá, že se oba velice podobným způsobem vymanili ze svých okovů. A spojovala je ještě jedna věc.“

„Pokračujte.“

„Getty byl před první světovou válkou v Pompejích i Herculaneu. Navštívil Dům papyrů a ten ho úplně fascinoval. Když se pak Everett koncem třicátých let doslechl o velkolepém objevu v Herculaneu, chtěl znát Gettyho názor. Everetta ten nález opravdu zajímal, byla to skoro posedlost.“

„Dům dvou staletí?“ nadhodil Jack.

„Uhádl jste.“

Jack se obrátil na Costase. „Upozorňoval jsem tě na něj minulý týden při rychlé prohlídce, hned jak jsme dorazili do Herculanea.“

„Bohužel mám zase okno,“ hořekoval Costas. „Jako bych to snad prospal.“

„Dům našli v roce 1938 přesně dvě stě let po objevu Herculanea, proto ten název,“ objasnil Morgan. „Byla to jedna z mála vykopávek, které se tam od osmnáctého století odehrály. Stál za ní italský diktátor Mussolini, jenž usilovně pátral po antických památkách, ale proti jeho velkým plánům se vehementně postavila církev a projekty skončily u ledu.“

„To mě ani nepřekvapuje,“ utrousil Costas.

„Objevili tam místnost, kterou označili za křesťanskou kapli,“ pokračoval Morgan. „V omítce nad dřevěnou skříňkou připomínající modlitební klekátko se totiž našly žlábky ve tvaru kříže. Ve zdi nedalekého domu zase objevili vyryté jméno David. Hebrejská jména nejsou v Pompejích a Herculaneu vzácností, ale bývají polatinštěná. Ježíš byl považován za potomka židovského krále Davida, a někteří odborníci mají za to, že ho raní křesťané vzývali právě tímto jménem, než začali používat řecké slovo Christos, tedy Spasitel.“ Morgan se odmlčel a nasadil zádumčivý výraz. „Byly to velice sporné věci a mnozí vědci tento výklad stále nepřijímají, ale mohlo by jít o nejstarší archeologický nález křesťanské modlitebny na světě.“

„Jen pár set metrů od Domu papyrů,“ podotkl Jack. „Zajímalo by mě, jestli měl Everett tušení, jak blízko je ke zdroji toho, co vlastnil.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Morgan.

„Nejdřív vyřídíme Everetta,“ odtušil Jack. „Víte o něm ještě něco?“

Morgan posunul list po stole. „Everettův zájem mohl přiživit Gettyho okouzlení Herculaneem, a dokonce urychlit zrod téhle vily. Ale po jejich krátkém dopisování se Everett znovu stáhl do ústraní. Tohle je jediná jeho fotka, kterou máme, stará kopie snímku, který pořídila jeho dcera. Podařilo se jí zjistit, kde žije, a v roce 1955 – rok před jeho smrtí – ho navštívila. Našel jsem ji a získal toto.“

Jack se podíval na zrnitou černobílou fotografii, jež už téměř vybledla. Uprostřed byl dobře oblečený starý pán. Hrbil se nad berlemi, ale stál důstojně. Do tváře mu bohužel vidět nebylo. V bujné zeleni za ním se rýsoval přístřešek z vlnitého plechu ověnčený břečťanem.

„V téhle chýši nedaleko kláštera žil přes třicet let,“ pokračoval Morgan. „Když už byl starý a nemocný, pečovaly o něj tamní řeholnice. On se jim zase na oplátku staral o zahradu a dělal různé příležitostné práce. Zamlada byl členem univerzitního sboru, a tak jim zpíval gregoriánské skladby. Ve své boudě poskytoval přístřeší tulákům a ztroskotancům, sytil je a šatil. Křesťanská dobročinnost.“

„To zní trochu mesiášsky,“ podotkl tiše Jack.

„Nemyslím, že si dělal nějaké iluze,“ namítl Morgan. „Ale Kalifornie jeho doby byla světem, který Steinbeck popisoval ve svých knihách Na plechárně a Pláň Tortilla. Celá subkultura přežívala na okraji společnosti. A Everett měl k podobným lidem nejblíž, k vyděděncům a vagabundům, kteří odhodili vlastní minulost i kariéru jako on sám.“ Odmlčel se a pak se tiše zeptal. „Co víte o pelagiánech?“

„Víme, že s nimi měl Everett něco společného.“

„Výborně. Alespoň mi ušetříte vysvětlování,“ odvětil Morgan, jemuž se viditelně ulevilo. „Mezi pelagiánstvím a římským katolictvím existuje zvláštní spojení, přestože jsou to dva naprosté protiklady. V jednom z dopisů Everett odhaluje svou pelagiánskou víru, zřejmě měl potřebu se někomu svěřit. Jako by vedl dvojí život: na jedné straně byl zbožným katolickým asketou, ale v skrytu jeho duše dřímal nejradikálnější kacíř, jakého si umíte představit. Tedy z hlediska Svaté stolice.“

„Kdy ten dopis vznikl?“ chtěl vědět Jack.

„Na sklonku druhé světové války. Tehdy už byl dost nemocný a trochu zmatený. Nic dalšího už nenapsal.“

„To by odpovídalo,“ zamumlal Jack. „Dřív to asi prozradit nechtěl, bylo by to moc riskantní.“ Zhluboka se nadechl. „Fajn. Co víte o jeho původu?“

„To je úžasná historie. Narodil se v Londýně, na Lawrence Lane, kde jeho rodina žila po celé generace. Byli to hugenoti a jeho otec patřil k významným architektům. Náš Everett vystudoval Pembroke College v Cambridgi, kde patřil k premiantům. Jedním z jeho profesorů byl filozof Bertrand Russell. Nabídli mu stipendium, ale on ho odmítl, slíbil totiž otci, že se stane jeho partnerem ve firmě. Deset let se úspěšně živil jako architekt, oženil se, měl tři děti, ale pak otec umřel, a on se najednou vzdal rodiny i práce a zmizel v Americe.“

„Vysvětlil to nějak?“ otázal se Costas.

„Konvertoval a stal se oddaným katolíkem. Jeho tchán byl ovšem zuřivým odpůrcem všeho katolického. Dal mu nůž na krk a pak využil moci peněz. Bylo to celkem prosté. Platil vnoučatům vzdělání, ale pod striktní podmínkou, že se nikdy nesetkají se svým otcem. Je to smutný příběh, ale bohužel ne ojedinělý. Nenávist mezi protestanty a katolíky přetrvala až do viktoriánského období.“

„Ale my známe pravý důvod jeho odchodu,“ hlesl Jeremy. „Otcova smrt, závěť a náhlá odpovědnost za rodinný odkaz. Otázka je, proč přišel právě sem a co s ním udělal.“

„Pořád nechápu to s tím katolictvím,“ skočil do toho Costas. „Jestli měl vážně tu věc, která nás zajímá, určitě by s ní našel velkou odezvu u různých nekonformních hnutí Ameriky. Jejich členové by ochotně skočili po všem, co by údajně pocházelo od samotného Krista.“

„A právě proto Everett konvertoval,“ odpověděl Jeremy. „Na jakém jiném místě by se ukryl líp než v náruči katolické církve, kde by ho nikdo nehledal? Musel si počínat opatrně a dobře si rozmyslet, kde a kdy odhalí své tajemství a předá ho dál. A jelikož býval anglikán, anglický katolík, nemusel se ani učit dalším náboženským praktikám. Tady v odlehlém údolí u Santa Pauly byl daleko od papeže i Vatikánu, takže si mohl žít celkem v klidu.“

„V roce 1912 přijel do New Yorku, kde přijal americké občanství, a pak vyrazil na západ,“ pokračoval Morgan. „Po tom, co mi řekl Jeremy, je mi jasné, že jeho krok vyžadoval ohromnou vnitřní sílu. Rozhodl se uchovat ten drahocenný poklad nikoli pro vlastní prospěch, ale pro blaho lidstva, pro budoucnost. Když získal jistotu, že o jeho děti bude dobře postaráno, odhodlal se k té největší oběti, jakou otec může učinit, a odešel s tím, že už je nikdy neuvidí.“

„Doufám, že to aspoň stálo za to,“ zavrčel Costas.

„To právě musíme zjistit,“ prohlásil Jack a obrátil se na Morgana. „Vypátral jste v jeho životě něco, čeho by se dalo chytit?“

Morgan se odmlčel. „Srpen 1914. Evropa se rozpadá, Velká Británie vyhlašuje mobilizaci. Začíná první světová válka.“

„A Everett jde bojovat?“ pronesl tázavě Costas.

Morgan přikývl. „Ve stínu šílenství a zvěrstev první světové války lidé často zapomínají, že na začátku mnozí věřili, že je to jen boj proti nastupujícímu zlu. Kdesi v německém imperializmu už najdeme semínka nacizmu. Everett cítil morální povinnost přidat se na správnou stranu. O podobných lidech psal Winston Churchill.“ Morgan se otočil, aby mohl přečíst nápis pod zarámovaným portrétem mladíka v uniformě, který visel na stěně za ním. „Přišel ze své svobodné vůle z druhé strany oceánu, nemaje dalšího poslání či závazků, aby válčil a zemřel v našich řadách. Přinesl nejvyšší oběť na oltář našeho boje za správnou věc. Pochopil, že ve hře jsou nejen vysoké národní zájmy, a rozhodnout musí zbraně.“

„Váš příbuzný?“ zeptal se Costas.

Morgan zavrtěl hlavou. „Jeden Churchillův známý, poručík Harvey Butters z královského polního dělostřelectva. Američan, který v roce 1916 zahynul v krvavé bitvě na Sommě. Getty tyto muže velice obdivoval.“

„Vstup do armády by byl v souladu se smyslem pro zodpovědnost, který Everetta přiměl ochránit vzácné tajemství i za cenu ztráty kariéry a rodinného života,“ podotkl tiše Jack.

„Odjel na sever Kanady a nechal se odvést. V roce 1916 bojoval na západní frontě jako důstojník u Královských dublinských střelců. V červnu toho roku se přiotrávil plynem ve strašné bitvě u Loosu. Během léčby vyšly najevo jeho matematické schopnosti, takže byl odvelen k britské vojenské rozvědce, původní MI 1. Pracoval ve Válečném úřadu v Londýně a pak ho přeložili k námořní rozvědce při ministerstvu námořnictví sídlící ve stejné ulici v supertajných kancelářích známých jako místnost číslo čtyřicet. Stal se z něj lamač kódů.“

„Aha.“ Jeremy se předklonil. „Šifrování.“

„Lidi, jako byl on, zoufale hledali,“ pokračoval Morgan. „A měli namále. Příští události totiž mohly rozhodnout válku.“

„Pokračujte.“

„Slyšeli jste někdy o Zimmermannově telegramu?“

„Ano,“ odvětil Jeremy pohotově. „Ten přece vtáhl Ameriku do první světové války.“

„Byl to šifrovaný telegram, který v lednu 1917 poslal německý ministr zahraničí Arthur Zimmermann velvyslanci v Mexiku. Popisoval se v něm německý záměr zahájit neomezenou ponorkovou válku a pomoct Mexiku znovu zabrat jižní státy USA. Ten plán nám teď může znít absurdně, ale tehdy působil naprosto vážně. Britové však telegram zachytili, rozluštili a předali americkému velvyslanci v Británii. Tady ve Spojených státech tenkrát panovala dost protiněmecká nálada kvůli likvidaci ponorek, při níž zahynulo mnoho Američanů. Za měsíc a něco prezident Woodrow Wilson vyzval kongres, aby vyhlásil Německu válku.“

„Můžu hádat?“ ozval se Costas. „Ten telegram byl rozluštěn v místnosti číslo čtyřicet.“

„Správně. Kryptoanalytici z místnosti číslo čtyřicet měli kódovou knihu pro starší verzi šifry, kterou získali od jednoho německého agenta na Blízkém východě, ale londýnská skupina přesto odvedla špičkovou práci.“

„A podílel se na ní i náš člověk.“

„Jeho jméno nikdy nevešlo ve známost. Po válce se Britové činnost svých luštitelů snažili všemožně utajit a zveřejnili jen tolik, aby si veřejnost mohla udělat hrubou představu. Někteří lamači kódů z místnosti číslo čtyřicet pak za druhé světové války pokračovali v práci ve zpravodajské centrále v Bletchley Parku a jejich jména se nikdy nedozvíme.“

Costas hvízdl. „Takže Everett se opravdu zapsal do dějin. Pomáhal zatáhnout Ameriku do první světové války.“

„Když je řeč o dějinách, možná vás bude zajímat pokračování.“

„Sem s ním,“ pobídl ho Jack.

„Řada z těch věcí je stále přísně tajná. Ale já vím, že pracoval po boku dvou mužů, jejichž jména Britové s pompou zveřejnili – jedním z nich byl reverend William Montgomery, druhým Nigel de Grey. Zajímavější je Montgomery. Byl to duchovní presbyteriánské církve, který se nechal naverbovat britskou vojenskou rozvědkou. Platil za uznávaného odborníka na svatého Augustina a překladatele teologických děl z němčiny. Nejznámější byl pro svůj překlad Hledání historického Ježíše od Alberta Schweitzera.“

Jack náhle ucítil, jak mu vstávají chloupky na šíji. „Zopakujte to.“

„Albert Schweitzer. Hledání historického Ježíše.“

Historický Ježíš. Jacka zaplavila vlna vzrušení, teprve po chvíli slabě promluvil. „Takže tu máme dva vynikající luštitele, Montgomeryho a Everetta, kteří se vášnivě zajímají o život Krista. Jeden z nich tajně uchovává drahocenný starověký dokument. Válečné hrůzy, zkušenost se smrtí a vědomí vlastní konečnosti vyústí v neodolatelnou potřebu tajemství někomu svěřit, aby pochodeň mohla dál plápolat. Řekne to Montgomerymu a společně vymyslí kód.“

„Je to čirá spekulace, ale jestli k tomu vážně došlo, bylo to asi právě tady,“ usoudil Morgan.

Jack se zatvářil překvapeně. „Myslíte v Kalifornii?“

„V Santa Paule, kde Everett strávil zbytek života. V malém klášteře ukrytém v kopcích nedaleko moře, kde před první světovou válkou našel to, co hledal. Samotu a klidné místo, kde mohl strávit zbytek svých dnů a čekat na příhodnou dobu a místo pro předání svého tajemství.“

„Přesně jako císař Claudius dva tisíce let před ním,“ podotkl Jeremy. „A historie ho zřejmě opět předstihla, stejně jako Claudia. První světová válka explodovala jako tenkrát Vesuv.“

„Nechápu, jak se ještě za války dostal zpátky do Kalifornie, navíc s Montgomerym,“ ozval se Costas.

„Psal se květen 1917. Zveřejnění Zimmermannova telegramu právě uvrhlo Ameriku do války. Montgomeryho s Everettem sem pozvali, aby pomohli postavit na nohy zdejší nezkušenou dešifrovací skupinu. Všechno bylo přísně tajné. Ale zbyla trocha času na krátkou návštěvu Kalifornie.“

„Ten klášter ještě stojí?“ zeptal se Jack.

Morgan odsunul židli, vstal a přešel k oknu. Jeho hlas zněl najednou pohnutě. „Skoro celou svou kariéru žiju a dýchám na tomhle místě. Byl jsem tady, když se muzeum slavnostně otevíralo a v tomto pokoji jsem napsal svou nejlepší práci. Vznáší se tu duch minulosti, který prostoupil mé dílo. Antická vila v kopcích Kalifornie. Nádhera. Ale zároveň mi nedává spát. Místnost, kde teď jsme, je svým způsobem neznámá a temná. Muzeum je postavené podle Weberova plánu Domu papyrů z osmnáctého století, jak ho uviděl v podzemních chodbách, avšak celá tato část vily je založená na dohadech, v Herculaneu totiž nebyla nikdy vykopána. Po vašich nových objevech ve vile se zdá, že minulost opět procitla k životu, jako by se pravda, kterou jsme tady vytvořili, chystala ukázat svou pravou tvář a zbořit dosavadní řád a jistoty. Děsí mě to, a zároveň vzrušuje.“ Vrátil se ke stolu a zvedl z něj svazek klíčů, ale pak si znovu rázně sedl. „Já jsem skončil. Ale než půjdeme, chci si poslechnout zbytek vašeho příběhu. Dlužíte mi ho. Vyprávějte mi o Claudiovi.“

21

O tři hodiny později stál Jack na okraji údolíčka v kalifornských kopcích nedaleko Santa Pauly zhruba třicet kilometrů severovýchodně od Gettyho vily. Bylo krásné odpoledne, nebe mělo temně azurovou barvu a dolinou vanul osvěžující větřík od pobřeží Tichého oceánu, který lehce ševelil v listí. Jack se ocitl ve vzrostlém ořechovém háji, občas promíchaném topoly a zakrslými duby. Stromy tu byly záměrně vysazené, nikoli však v rovných řadách, ale kolem terasovitých schodů ve svahu, které obklopovaly s takřka uměleckým citem. Každý strom zde dostal patřičný prostor, aby vyrostl do dospělé výše a stal se přirozenou součástí okolní krajiny. Kůra ořešáků byla tlustá, hluboce zvrásněná, a všechny kmeny se těsně nad zemí rozdvojovaly, čímž vznikal dojem dvou stromů srostlých k sobě. Kmeny vybíhaly šikmo do stran a vytvářely stinná zákoutí a chodby, jež lákaly Jacka ke vstupu do nitra lesa. Bylo to magické a tajuplné místo odříznuté od ostatního světa, hrálo však veškerými barvami a světly, které mohla Kalifornie nabídnout.

Morgan sestoupil po pěšině od místa, kde nechali auto, a Costas s Jeremym hned za ním. „Everettova chýše stála zhruba tam, kde teď jste, a jeho hrob byl někde poblíž,“ oznámil Morgan. „Oboje zmizelo v propadlišti dějin, ale jeho duch tady zůstal. To on vysadil stromy a udělal parkové úpravy. A počkejte, až uvidíte, co je za rohem.“ Pokračoval dál po stezce, která se stáčela nalevo podél jedné z teras a klesala listnatými příkrovem ořešáků. Jack chvíli zůstal jako přikovaný, ale pak vykročil a rychle dostihl Costase s Jeremym. Překročili zurčící potůček a stanuli před vchodem do protáhlé nízké budovy stojící ve svahu čelem k údolí. Stěny postavené z dlouhých tenkých cihel měly hrubou kamennou podezdívku. Ve středu zdi se táhla řada tmavších cihel, která poněkud zjemňovala vzhled fasády. Šikmou střechu pokrývaly velké ploché tašky, které se střídaly s půlkruhovými jako ve Středomoří. Jack si změřil dům znaleckým pohledem. Všechno mu to připadalo nějak podivně povědomé.

„Vítejte v klášteře svaté Máří Magdaleny,“ pravil Morgan.

„Vy už jste tady byl?“ podivil se Costas.

„Pustili mě sem teprve loni, takže je to pro mě pořád trochu jako zjevení. Původně to bylo útočiště jezuitů: nepálené cihly a bílené stěny, zkrátka typická španělská misie,“ vysvětloval Morgan. „Začátkem dvacátého století dům prošel kompletní přestavbou. To, co zde vidíte, je jedna z neznámých architektonických perel Kalifornie.“ Podíval se na Jacka. „Asi už vám svítá.“

„Vidím, že Getty nebyl sám, kdo se zhlédl v antice,“ zamumlal Jack.

„Když sem Everett v roce 1912 přišel, stará misijní budova se rozpadala a byla skoro neobyvatelná,“ pokračoval Morgan. „V dalších desítkách let zde našel zaměstnání na plný úvazek, tedy s výjimkou války. Vlastníma rukama to tady přestavěl doslova od základů, až na to doplatil zdravím.“

„Takže architekturu přece jen úplně neopustil,“ nadhodil Costas.

„Zdaleka ne,“ přitakal Morgan. „Tady se mohl své vášni věnovat na sto procent a vytvořit něco, co by mu v edwardiánské Anglii v životě neprošlo. Když v devadesátých letech devatenáctého století studoval architekturu, lidé si začínali uvědomovat krásu římských vil na britském venkově, které se v té době staly terčem archeologických vykopávek.“

„Chvíli mi to trvalo, ale už jsem si vzpomněl,“ vyhrkl Jack. „Je to jedna z mých oblíbených staveb. Římská vila Chedworth v hrabství Gloucestershire. I okolí je podobné, i když v Anglii asi bude trochu větší vlhko.“

„Máte pravdu,“ potvrdil Morgan jeho odhad. „A okolí pro něj hrálo zásadní roli. Velké domy římské Itálie byly uzavřené, obrácené samy do sebe a odloučené od světa. Vezměte si Gettyho vilu nebo Dům papyrů. Venku je sice úchvatná scenerie, ale sloupové nádvoří ho zakrývá a uzavírá vás ve svém vlastním řádu. Namísto oken do vnějšího světa máte nástěnné malby plné krásných zahrad a krajin, záměrně nereálných, umělých a mytických. Celé to symbolizuje naprostý triumf nad přírodou.“

„Anebo naopak debakl,“ odtušil Jack.

„Nebo její popření,“ přidal se Costas. „Je lehčí si namalovat Vesuv na stěnu vily jako nějakou vybájenou představu, než se podívat z okna na realitu, nad níž v životě nemůžete získat moc.“

„V římské Británii to bylo jinak,“ pokračoval Jack. „Vzpomínáš na Boudiku a druidy? To byli lidé, kteří neměli žádné chrámy a pobožnosti vykonávali na lesních mýtinách. Žili v souladu s přírodou, považovali se za její součást. Příroda pro ně nebyla něčím, co chtěli ovládnout. Proto když keltská elita zatoužila po vilách v římském slohu, postavila je jako součást krajiny. A stejně se zachoval Everett tady. Namísto nádvoří se sloupořadím postavil jedinou budovu s dlouhým koridorem, která sloužila jako přístřeší jeptišek. Krásně zapadá do obrysů i barev okolí, doslova s ním splývá. Tak to Everett chtěl.“

„Takže je to něco úplně jiného než Gettyho vila,“ podotkl Costas.

„Pro Everetta to musela být obrovská výzva,“ řekl Morgan. „Zatímco Getty měl neuvěřitelné miliony, on si musel vystačit s milodary. Getty mohl povolat architekty a stavitele z celého světa, kdežto Everett měl jen sám sebe. Jako by želva chtěla závodit se zajícem. A přece Everett dokončil svou stavbu o několik desítek let dřív. Gettyho vila byla atrakcí pro veřejnost, rozmarem miliardáře a také darem celému světu, zatímco tohle místo je takřka dokonale utajené. Pravidla řeholního řádu zakazují lidem zvenčí vstoupit dál než do vestibulu, nepřípustný je i kontakt se sestrami. To, že nás pustili tak daleko, není vůbec samozřejmost.“

„Můžeme se podívat do vstupní haly?“ otázal se Jack.

„Proto jsem vás sem vzal.“

Morgan je vedl přes nádvoří pokryté nepravidelnými dlaždicemi k prostému vchodu obloženému deskami z místního kamene, který Jack viděl i na prostranství. Dveře byly zhotovené z hrubých prken z tvrdého dřeva, snad ořechového, a mírně pootevřené. Morgan jim pokynul dál, pak odstoupil a ukázal na podlahu. „Nejdřív se podívejte na práh.“

Sklopili tedy hlavy a spatřili černobílou mozaiku vytvořenou z různě velkých zběžně otesaných dohladka ošlapaných kostek. Byla asi metr široká a zasahovala dovnitř i ven. Jack už podobný práh viděl v Pompejích – tamní mozaika obsahovala nápis CAVE CANEM, pozor na psa. Tato se však lišila. Písmena byla uspořádaná do čtverce a sdělení nemělo žádný zjevný smysl. Každý řádek tvořilo jedno slovo.

ROTAS

OPERA

TENET

AREPO

SATOR

Jack chvíli zíral a pak mu svitlo. „Je to latinsky. Rozsévač Arepo drží s námahou pluh.“

„Nějaká šifra?“ nechápal Costas.

„Ne tak docela.“ Jeremy vytáhl z kapsy blok s tužkou, chvatně naškrábal pár slov, vytrhl list a podal ho Costasovi. „Je to rébus. Stačí přeházet písmena a vyjde ti tohle.“ Costas zvedl papír, aby ho viděl i Jack:

A

P

A

T

E

R

APATERNOSTERO

O

S

T

E

R

O

Costas hvízdl. „Chytré.“

„Jistě, ale autorem nebyl Everett,“ řekl Jack. „Původ to má už v antickém Římě. Našli to vyryté na střepu amfory v Anglii.“

„To mi zní povědomě,“ podotkl Costas. „Po zážitku v tom lodním vraku se dívám na všechny staré hrnce v úplně novém světle.“ Udělal krok dopředu a nahlédl do vestibulu. „A když už jsme u toho, tady to taky vypadá známě. Myslím, že vidím ta písmena Kristova jména – chí a ró.“

„Hned dvakrát,“ opravil ho Morgan. „Jednou na podlaze, podruhé na stěně.“

Vstoupili dovnitř. Místnost působila jednoduše a stroze jako exteriér, štukované stěny měly po římském způsobu oranžový nádech. Nebyla tam žádná okna, ale těsně pod stropem se táhla řada důmyslných štěrbin propouštějících paprsky světla přímo do středu síně a na stěnu proti vchodu, aby ozařovaly nejkrásnější dekorace. Jednou z nich byla další mozaika na podlaze, tentokrát různobarevná, jež se táhla po celé třímetrové šíři síně. Skládala se z velice drobných kostiček, barev bylo jen asi šest. Mozaice vévodily smělé obrazce v ostře kontrastních tónech. Od stěn místnosti směrem dovnitř postupovala řada soustředných kruhů opentlených klikyháky a spirálami. Uprostřed se nacházel výjev, který předtím spatřil Costas: medailon o průměru zhruba půl metru s hlavou a poprsím člověka překrývajícím písmena chí a ró, která kolem něj vytvářela jakousi svatozář.

„Zvláštní,“ zamumlal Jack. „Je to přesná kopie mozaiky z Hinton St. Mary v anglickém Dorsetu.“

„Že by další římská vila?“ zeptal se Costas.

Jack roztržitě přikývl, dřepl si a pohroužil se do detailů díla. „Dokonce použil i stejné materiály,“ hlesl. „Červená barva jsou cihly, bílá je vápenec, žlutá pískovec a šedá břidlice. V okolní přírodě si mohl vybrat zelenou, modrou i další barvy, které vidíme na mozaikách v Gettyho vile, ale on se držel britské palety.“

„Předpokládám, že to představuje Krista,“ řekl Costas.

„To je otázka,“ odvětil Morgan.

Jack vstal. „Já myslel, že o tom není sporu. Docela běžné znázornění ze čtvrtého století. Hladce oholený, hranatá tvář, dlouhé vlasy, nějaká tóga. Čirá fantazie, samozřejmě. Klidně by to mohl být i jednoduchý obraz prvního křesťanského císaře Konstantina Velikého nebo jeho následovníků, kteří by se zaměňování svých portrétů s Kristem nejspíš nebránili.“

„A v tom je právě problém,“ pravil Morgan.

„Jaký?“

„Raní křesťané v Británii se podle všeho od římské církve distancovali a hlásili se spíš k tradicím, které souvisely s jejich pohanským původem. Poslední věc, o kterou by měl majitel vily v Hinton St. Mary zájem, byl obraz Ježíše podobající se portrétům císaře na mincích, které měl ve váčku. A vzdělaná britská smetánka pozdního římského období byla světem protřelá, takže dobře věděla, jak vypadají lidé z Levanty, kam patřila i Judea. V tehdejším obyvatelstvu by se navíc asi našly stopy východní krve, pozůstatek někdejšího styku s Féničany. Představa hladce oholeného Ježíše připomínajícího andílka je úplně nesmyslná. Byl to rybář a tesař od Galilejského moře, kde věčně pražilo slunce. Podívejte se na tu mozaiku ještě jednou. Dlouhé vlasy, mandlové oči a oděv, který může být tóga, ale stejně dobře i šaty. Je tohle opravdu Ježíš? A je to vůbec muž?“

„Je to ženská!“ vyhrkl Costas.

„Přesně to si myslel Everett. Pelagiáni připisovali Ježíšově družce Marii mnohem větší důležitost než římská církev. Neuznávali poněkud zženštilé obrazy Krista ztělesňující obě pohlaví, jak to můžeme vidět v umění pozdního Říma. Nic takového. Pro pelagiány byl Ježíš muž a Marie žena. Tradiční římské zpodobení Ježíše pokládali v podstatě za kýč, který ze vznešené božské předlohy dělal pouhou ozdobu, a s Kristem a jeho myšlenkami neměl skoro nic společného. Tím, že v něm viděli muže, mohli lépe porozumět jeho učení, nebo si to aspoň mysleli. Se slovem Božím je spojoval konkrétní člověk, a ne Kristus na nebesích. A nezapomeňte, kde se nacházíme. Tohle je klášter svaté Máří Magdaleny.“

„Neskutečná věc,“ vydechl Jack.

„Tu nástěnnou malbu jistě také poznáte.“

Následovali linii písmene Ń z mozaiky až ke stěně, kde se vyjímal další Kristův symbol vyvedený černě na světle modrém pozadí mezi řeckými písmeny alfa a omega. Symbol obklopoval malovaný věnec obtočený vinnou révou, v níž prosvítaly květiny a drobnější řecká písmena. Dole byl malý zdobený kříž, zřejmě arménský, a slova Domine ivimus.

„Pane, my jdeme,“ přeložil volně Jack. „Je to kopie mozaiky v Lullingstonu v hrabství Kent,“ dodal přesvědčeně. „Druhý slavný doklad raného křesťanství ve Velké Británii. Ten člověk měl vážně slabost pro římské vily.“

„To je podstata věci,“ pravil Morgan. „Jen se kolem sebe rozhlédněte. Nejde jen o vlastní obrazce, ale také o prostředí, v němž jsou umístěné. V tom spočívá krása téhle stavby i Gettyho vily. Everett chtěl, abychom chápali umění v souvislostech, to měli s Gettym společné. Ale zatímco Getty čerpal inspiraci v Herculaneu, Everetta poháněly dopředu archeologické objevy devatenáctého století, které oživily dávný svět římské Británie i s jeho pojetím křesťanství. Na základě toho se v době Everettova mládí znovu vzedmulo pelagiánské hnutí. Vyšlo najevo, že rané křesťanské obřady se v Británii odehrávaly v soukromých domech, v pokojích vil, právě tak, jak se to před nástupem církve dělo na místech typu Pompejí a Herculanea. Everett říkal téhle místnosti scholarium, učebna. Ani kostel, ani kaple, dokonce ani shromáždění, ale učebna. Prostor, kde se lidé mohli setkávat a číst si v evangeliích, případně je předčítat těm, kteří to neuměli. Prostor, kde pro kazatele či kněze nebylo místo.“

„A kde si Everett mohl v klidu promýšlet, kdy a jak odhalí ztracený text,“ doplnil Costas.

Zahloubaný Jeremy konečně tiše promluvil. „Paradoxní je, že konvertoval ke katolictví, aby se ukryl, ale přitom se uchýlil přímo do srdce instituce, která o jeho tajemství stála nejvíc. A přece zde, v tomto katolickém klášteře v kopcích americké Kalifornie, našel místo, kde se mohl naprosto svobodně přihlásit ke svému přesvědčení a vybudovat svatyni, kde byl blíž Ježíšovi a jeho učení.“

Jack se rozhlédl a na okamžik měl pocit, jako by udělal úkrok stranou a sám sebe posuzoval očima někoho jiného. Postupem času si vypěstoval cit pro umění a naučil se věřit svým smyslům, aniž by se nutil k povinnému hledání krásy tam, kde ve skutečnosti chyběla. Gettyho vila byla nádherná, ale tohle místo mu připadalo jaksi bližší, jako by se dotýkalo jeho vlastní minulosti. Spojení s přírodou, barvy i používání světla a stínu odrážely určitý pohled na svět, který se v lecčems shodoval s tím Jackovým a odpovídal i jeho původu. Ale bylo v tom ještě něco víc. V posledních několika dnech začal mít dojem, že hledí na dvě různé verze krásy a pravdy. Podíval se na tvář v mozaice a přemýšlel o tom, co Morgan před chvílí řekl o pelagiánech, kteří viděli v Ježíšovi muže. Křesťanská tradice se často halila do hávu vysokého umění a dávala vzniknout obrazům, jež působily vzdáleně, nedosažitelně, až děsivě. Existovala však i jiná pravda, možná trochu drsnější, ale neméně krásná, která nestavěla na vznešených ideálech, ale na důvěrném spojení s konkrétními lidmi. Možnost vidět Gettyho vilu a pak i toto místo pomohla Jackovi utřídit si myšlenky a proniknout hlouběji do záhady, jež se stávala čím dál složitější a fantastičtější.

Jack procitl z rozjímání, zhluboka se nadechl a znovu se podíval na mozaiku a na malbu. „Pojďme na to.“

„Stalo se něco?“ chtěl vědět Costas.

„Musí to být někde tady,“ rozhodl Jack. „Jestli nám Everett zanechal nějakou nápovědu, musí být v těch obrazcích. Prostě to vím.“

Jeremy vykročil k nástěnné malbě a zadíval se na věnec obepínající počáteční písmena Kristova jména. „Je to přesná kopie?“ zeptal se.

„Něco pozměnil,“ odpověděl Morgan. „Listí je z ořešáku a květiny jsou orchideje, které měl nejradši. Navíc přidal řecká písmena. Když jsem sem přišel poprvé, snažil jsem se v nich najít nějaký akrostich, ale na nic jsem nepřišel. Je to jen ozdoba.“

„To mi na Everetta moc nesedí,“ nesouhlasil Jeremy.

„Asi máš pravdu, ale zkoušel jsem všechno.“

Jeremy vstal a zahloubal se. „Jakou má to místo chronologii. Víme, kdy ozdoby vytvořil?“

Morgan pokrčil rameny. „Kdysi jsem měl příležitost přes prostředníka mluvit s matkou představenou. Když Everett umíral, jako mladičká novicka o něj pečovala v jeho přístřešku. Tuhle část kláštera zřejmě dokončil už před první světovou válkou, po necelých dvou letech pobytu v Americe. Zdá se, že přesun přes oceán v něm podnítil ještě větší zápal a zdvojnásobil jeho přesvědčení, jako by potřeboval ospravedlnit své rozhodnutí opustit rodinu a obětovat předchozí život.“

„Takže ty ozdoby dodělal až potom?“

„Ještě před válkou stačil dokončit mozaiku včetně čtvercovky u vchodu. Ale nástěnnou malbu přidal až po návratu z bojů. Když byla matka představená mladá, starší jeptišky jí o tom vyprávěly. Everett se vrátil jako jiný člověk, uzavřený a ztrápený, a měl navždy poškozené plíce. Doslova se zamkl v tomhle pokoji. Řeholnice nemohly tušit, co všechno viděl a zažil. Jižní Kalifornie byla od pekla Flander na hony vzdálená. Ale je to patrné z té malby. Její tahy jsou pevné, výrazné a uhlově černé, jakoby ošlehané ohněm. Připomínají mi černobílé fotografie měst podél západní fronty, kde Everett utrpěl zranění – Ypry, Passendale, Loos. Zpustošená země připomínající svou dokonalou zkázou ten nejhorší obraz Golgoty, kde zůstaly stát jen ohořelé pahýly křížů.“

Jeremy vykročil k malbě a přejel prstem přes věnec. „Celkem je tady padesát tři řeckých písmen,“ pronesl tiše. „Jejich sled nemá zjevný řád ani logiku. Nedají se přečíst, dokonce ani pozpátku.“

„Já přece říkal, že už jsem to zkoušel,“ připomněl Morgan. „Nikam to nevedlo. Jediná čitelná část obsahuje slova Domine ivimus pod arménským křížem. Ale ani to nám moc nepomůže. Vypadá to jen jako další ozdoba.“

„Everett je vynikající matematik,“ zahučel Jeremy, jako by předchozí věty neslyšel. „A jako takový miluje rébusy a různé hříčky se slovy. To je jasně vidět na čtvercovce ve dveřích. Pak jde do války, a když se z ní vrátí, vytvoří tuhle malbu a obohatí kopii původního římského obrazu o řecká písmena. Co ho k tomu vede?“ Jeremy zíral na stěnu, pak na ni zatlačil rukou a poklepal prsty. Vzápětí se chvatně odvrátil a pohlédl na Morgana. „Prosím tě, osvěž mi paměť. Píše se rok 1917 a Everett se vrací do kláštera, kde teď stojíme.“

Morgan zaskočeně přikývl. „Když se zasloužil o rozluštění Zimmermannova telegramu a Amerika vstoupila do války. Přijel sem se svým kolegou Williamem Montgomerym.“

„Oba byli kryptoanalytici. Luštitelé,“ konstatoval Costas.

„No jistě! Už to mám.“ Jeremy přiskočil k tašce, kterou nechal u dveří, a vytáhl z ní odřený blok. „Vzpomínáš, Jacku? Četl jsem ti z toho v letadle. Tušil jsem, že se nám může hodit.“ Otevřel knížku a nalistoval patřičnou stránku. „Tady máme kompletní Zimmermannův kód,“ vyhrkl rozechvěle. „A teď si to shrneme. Everett za války prožil trauma a utrpěl zranění, o tom není sporu. Ale jak Costas správně poznamenal, taky se z něho stal luštitel. To je klíč k záhadě. Vrací se z války a chce zanechat nějakou nápovědu, stejně jako dva tisíce let před ním Claudius. Žije ve světě šifer a hlavou mu pořád běží Zimmermannův kód. Možná na něj s Montgomerym přišli právě při své návštěvě Kalifornie v roce 1917. Možná že se ten text skrýval někde v tomto pokoji a oni si ho s sebou odvezli za moře.“ Odmlčel se a zahleděl se na obraz. „Ta písmena podle mě nejsou jen na ozdobu, ani nejde o nějakou hříčku. Bude to šifra.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Jack.

„Pokud se nemýlím, Zimmermannův telegram používal numerických kódů.“ Jeremy vyhledal další stránku. „Skupiny čísel působily jako slova uspořádaná do vět. To bylo celkem jasné. Problém však byl přiřadit k číslicím správná písmenka. V tom sehrála rozhodující roli kódová kniha, kterou se podařilo získat od toho agenta na Blízkém východě.“

„A ty bys uměl řeckým písmenům, která tu máme, přisoudit numerickou hodnotu?“ zeptal se Costas.

„To je jen první úkol.“ Jeremy vylovil z kapsy tužku, našel čistou stránku a začal na ni zaznamenávat písmena z malby tak, jak postupovala po směru hodinových ručiček od mezery na vrcholu věnce. Poté si vedle napsal řeckou abecedu s číslicemi jedna až dvacet dva. „Hotovo,“ ohlásil po chvíli. Když se kolem něj shlukli, pozvedl blok směrem ke světlu, aby viděli řecká písmena a pod nimi jejich číselnou transkripci.

Δ P Z T Ξ Φ Ψ H Ω Θ H M Δ Θ I Π Ω A Ξ N Λ O Π B T

4 17 6 19 14 21 23 6 24 8 6 12 4 8 9 16 24 1 14 13 11 15 16 2 19

„Fajn. Jdeme na věc.“ Jeremy znovu přiskočil k tašce, vytáhl z ní přenosný počítač a poklekl na koleno. Ostatní ho znovu obklopili. „Když jsem se jako kluk začal zajímat o Zimmermannův kód, zajímalo mě, jak by mohla k jeho dešifrování přispět moderní počítačová technika.“

„Začínáš se mi líbit, chlapče,“ utrousil Costas.

„Everett by z toho měl určitě radost. Ale současně by chápal, že ani ta největší počítačová magie nemůže nikdy nahradit lidský mozek. Dešifrování Zimmermannova kódu bylo založené na důvěrné znalosti Němců, kteří ho vytvořili, na jejich vnímání světa i slovníku.“

Zadal jakýsi povel a na drobné obrazovce se objevila stránka s číselnými sloupci, vedle nichž byla slova se slabikami. „Je to poměrně jednoduchá metoda. Každá skupina číslic představuje slovo, frázi nebo písmeno. Kódovací knížku přitom používáte skoro jako slovník. Potíž spočívala v tom, že Němci přesně neodhadli, kolik výrazů budou potřebovat, a tak museli některé sestavit z menších částí. Tady vidíte slovo Arizona utvořené ze čtyř různých skupin číslic – AR, IZ, ON a A. To je součást dopisu, v němž Němci nabízeli Mexičanům, že jim znovu pomůžou dobýt jižní státy USA, ač nám to dneska zní neuvěřitelně. A v tom byl zřejmě hlavní Everettův přínos. Znal Ameriku mnohem líp než ostatní v místnosti číslo čtyřicet, protože tam před válkou pár let žil. Právě on možná navrhl pátrat po zeměpisných názvech, místních jménech, které na seznamu kódů být nemusely.“ Jeremy se odmlčel, znovu poklepal na klávesnici a opřel se. „Projedu pár čísel. Může to minutku dvě trvat.“

„On se tím bavil, že jo?“ ozval se náhle Costas.

„Jak to myslíš?“

„Samozřejmě bral všechno vážně, chtěl zachránit evangelium a něco po sobě zanechat, ale zároveň byl ve svém živlu.“

„Měl rád hádanky a hry,“ odvětil Jeremy. „Byl to prostě luštitel, jak jsi správně podotkl.“

„Trochu jako Claudius.“

„Při hledání nejvzácnějších pokladů člověku připadá, že hraje šachy s někým z minulosti,“ řekl Jack. „Soupeř je proti tobě, ale současně tak trochu s tebou, popichuje tě, hází ti náznaky a nabádá k řešení.“

„Já myslel, že jsi archeolog a ne hledač pokladů, Jacku,“ mrkl na něj Costas. „Začínám si o tebe dělat starosti.“

„Mám to,“ vyhrkl Jeremy vzrušeně. Na drobné obrazovce se objevilo šest slov. „Tak jsem tě dostal, ty chytráku. Fantazie.“

„Ať se propadnu,“ hlesl Jack.

„Je to německy, jak jinak.“

„Aha.“

„Jacku, jak jsi na tom s němčinou?“ zeptal se Jeremy a naškrábal si slova do zápisníku.

„Po těch letech nic moc.“ Jack se odmlčel. „Ale naštěstí znám jednoho člověka, který nám pomůže.“ Vylovil z kapsy telefon, otevřel jej a stiskl přednastavené tlačítko zabezpečené linky Mezinárodní námořní univerzity. „Sandy, tady Jack. Prosím tě najdi Maurice Hiebermeyera a řekni mu, ať mi obratem zavolá. Díky.“ Chvíli jen tak držel mobil v ruce a čekal. A přístroj skutečně zacvrlikal. „Maurici!“ Jack si vzal od Jeremyho papír a vyšel ven. Po několika minutách se vrátil. „Přečetl jsem mu to a Maurice říkal, že se musí trochu zamyslet. Zavolá mi.“

„A co jinak dělá?“ zajímal se Morgan.

„Sedí v jedné neapolské pizzerii,“ odpověděl Jack. „Zdá se, že změnil názor a Itálii si nakonec oblíbil. Když to prý člověk s úředníky umí, nežije si špatně. Stačí ráno zajít na církevní správu, něco jim nabulíkovat a zbytek dne může lelkovat. Je to lepší než sedět dlouhé hodiny v čekárnách a Maurice právě dělá druhé kolečko po nábřežních pizzeriích. I kdyby nás prý do té chodby v Herculaneu ještě pustili, on by se tam už nevešel.“

„Nenarážel tím na svůj objev v egyptské poušti, o kterém se nám už takovou dobu snaží říct?“ napadlo Costase. „Otevřené prostory a spousta volnosti, žádné stísněné chodby. Nevyslyšíme ho nakonec?“

„Víš, že se o něm ani nezmínil? Měl totiž plnou pusu.“ Telefon zazvonil a Jack znovu vyběhl ven. Po chvíli byl zpátky, zastrčil mobil do kapsy a podíval se na zápis. Odkašlal si a pomalu přečetl: „Slovo Ježíšovo je ve svatém pokoji.“

Slovo Ježíšovo je ve svatém pokoji. Na chvíli zavládlo ticho a všichni upřeli pohled na nástěnnou malbu.

„Slovo Ježíšovo,“ zopakoval Costas. „To asi znamená evangelium, které hledáme.“

„Snad,“ hlesl Jack.

„A svatý pokoj bude tahle místnost. Říká nám, že evangelium máme hledat tady!“

„Možná nám říká jen to, že tahle místnost je svatá. Nic víc.“

„Odkdy jsi pesimista, Jacku?“

„Nějak mi to nehraje.“ Jack se rozhlédl po strohém interiéru a pak znovu stočil oči k obrazu. „Mohl to tady schovat, ale přijde mi to moc nápadné. Určitě si uvědomoval, že ten, kdo dojde až sem a rozluští šifru, bude znát i jeho minulost. Je v tom ještě něco. Něco zásadního jsme určitě přehlédli.“

„1917,“ zamumlal Jeremy. „To je klíčový rok.“

„Nechápu, co by se z něj dalo ještě vyšťourat,“ namítl Jack.

„Everett tady po Montgomeryho odjezdu zůstal?“ otázal se Costas.

Morgan k němu zmateně vzhlédl. „Co?“

„1917. Everett a Montgomery sem přijeli. Válka stále zuřila. A Everett zůstal ve Státech?“

„Ach ano. Zapomněl jsem vám to říct.“ Morgan si odkašlal. „Po té konferenci v Londýně, kde jsem potkal Maurice, jsem strávil pár dní ve státním archivu v Kew. Ke svému ohromení jsem našel složku jeho osobních písemností, hlavně lékařských zpráv a posudků z doby jeho zranění, které nebyly označeny jako tajné, protože šlo o zdánlivě běžné vojenské dokumenty nesouvisející s Everettovou zpravodajskou činností. Rozvědka však zapomněla, že lékařské zprávy hodnotí způsobilost ke službě a uvádějí zařazení vojáka. A tak se mi podařilo zjistit, že už před cestou za oceán Everetta oficiálně převeleli na jiné působiště. Britská armáda si uvědomovala, že potřebuje odborníky na dešifrování, nejlépe důstojníky s bojovou zkušeností, kteří by mohli působit v divizních štábech. Everett se stal šifrovacím odborníkem britských vojsk bojujících na Blízkém východě proti Osmanské říši. Doprovázel generála Allenbyho při osvobozování Jeruzaléma.“

Jack náhle ztuhl. Upustil tužku a zvedl oči k Morganovi. „Zopakujte to.“

„Everett byl v Jeruzalémě. Máme jen vybledlou fotku, na které už je jako stařec, ale já myslím, že ho můžeme rozeznat i na slavném snímku, na němž Allenby 11. prosince 1917 vchází se svými vojáky pěšky do bran Jeruzaléma. Je to jeden z důstojníků za T. E. Lawrencem, ano, Lawrencem z Arábie. Víme, že pokračovali přes staré město k chrámu Božího hrobu, kde se na nádvoří pomodlili. Podle dochovaných dokumentů Everett jako důstojník rozvědky zůstal v Jeruzalémě s britskými okupačními silami do konce války. Po porážce Turků měli spoustu volného času, a on tudíž mohl sepsat pojednání o architektuře Božího hrobu, které jsem našel v Gettyho archivu. Po demobilizaci se vrátil do Ameriky a zbytek života strávil v tomto klášteře. Plynový útok z roku 1915 mu poškodil plíce tak vážně, že se z něho stal invalida.“

Jack k nim byl stále otočený zády a upřeně zíral na obraz. „Ať se propadnu,“ zašeptal.

„Tohle většinou něco znamená,“ usoudil Costas.

„Vím přesně, kde Everett schoval svůj poklad.“ Jack rychle vstal a obrátil se k nim s úsměvem od ucha k uchu. „Neznamená to svatý pokoj. Není to pokoj jako klid ani pokoj jako místnost. Maurice to takhle přeložil, protože neměl ponětí o souvislostech. Ale já na tom s němčinou nejsem zas tak špatně. Věděl jsem, že už jsem tohle slovní spojení někde viděl. Při poslední návštěvě v Jeruzalémě. Je to výraz pro Boží hrob.“

Všichni zalapali po dechu. Jacka zaplavila mohutná vlna adrenalinu. Všechny šipky najednou ukazovaly jediným směrem. Znovu vytáhl mobil a vyťukal přímou linku Mezinárodní námořní univerzity. „Sandy? Tady zase Jack. Jak rychle bys dokázala sehnat tři letenky do Tel Avivu?“

Morgan ukázal na sebe.

„Ne, čtyři,“ opravil se Jack, chvíli poslouchal, pak chvatně odpověděl a zaklapl telefon. „Můžeme vyrazit na letiště.“ Opět se obrátil k malbě, položil na ni ruku a zavrtěl hlavou. „Historie běží neúprosně dál. Sledovali jsme stopu starou dvě tisíciletí a teď se zase vydáváme po jiné. A ten, kdo nám ji zanechal, byl stejně chytrý jako náš přítel Claudius.“

22

„Jack? Jack Howard?“

Od hloučku mnichů na střeše chrámu Božího hrobu se oddělila jakási žena a vykročila přes prostranství rozpálené sluncem. Kolem ní vlálo bílé roucho. Jack si zastínil oči a kochal se tím pohledem. V letadle z Los Angeles nemohl usnout, a tak byl teď unavený, ale zároveň šťastný. Cestu autem z Tel Avivu provázelo horko a mračna prachu, když se však před nimi otevřelo staré město Jeruzaléma, do Jackových žil se vyplavila posilující dávka adrenalinu a podvědomě vytušil, že jsou skutečně na správném místě a kýžená odměna – bude-li nějaká – je čeká právě zde a nikde jinde. Pocit jistoty však s sebou přinášel i jisté znepokojení. Už od setkání s temnou postavou v římských katakombách v něm sílil dojem, že je neúprosným během dějin vtahován do stále užšího trychtýře a ztrácí kontrolu nad situací. Lidé, kteří je pronásledovali, téměř dva tisíce let vyhrávali všechny své bitvy a nepřipouštěli si neúspěch. A Jack si dobře uvědomoval, že každý, koho požádá o spolupráci, se stane dalším jménem na seznamu ohrožených osob. Sklouzl pohledem z kráčející ženy ke Costasovi, kterého měl po boku, a na něco si vzpomněl. Když člověk dokáže propočítat riziko, stojí za to ho podstoupit. S lidskými životy však hazardoval krajně nerad.

Žena k němu s úsměvem přistoupila. Přední část jejího hábitu a zápěstí zdobily pásky barevných výšivek, krk a uši zlatý náhrdelník a náušnice. Dlouhé černé vlasy měla stažené do úhledného ohonu a vysedlé lícní kosti prozrazovaly etiopský původ, s nímž však kontrastovaly pronikavě zelené oči. Natáhla ruku a Jack ji srdečně stiskl. „Moje bývalá spolužačka,“ vysvětlil Costasovi. „Helena Selassie.“

„To příjmení mi něco připomíná,“ prohodil Costas, potřásl pohledné ženě rukou a usmál se.

„Císař byl můj vzdálený příbuzný,“ pravila vzorovou americkou angličtinou. „Všichni jsme etiopšti ortodoxní křesťané jako on. Tohle je naše nejposvátnější místo.“

„Podle přízvuku bych tipoval Virginii,“ přimhouřil Costas oči. „Nebo snad Maryland?“

Žena se usmála. „Nejste daleko. A vy jste z New Yorku? Rodiče emigrovali z Etiopie, a tak jsem vyrůstala v přistěhovalecké komunitě jižně od Washingtonu D. C. Když otec později pracoval v Anglii, potkala jsem tam na škole Jacka a pak jsem pokračovala ve studiu na technice v Massachusetts. Kosmické inženýrství.“

„Vážně? Tak to jsme se minuli. Já se věnoval automatickým systémům ponorek.“

„Borci od ponorek nás tehdy nezajímali.“

„Jeruzalém má k vesmírným raketám dost daleko, Heleno,“ poznamenal Jack.

Mdle se na něho usmála. „Když NASA seškrtala program raketoplánů, dala jsem se na duchovní cestu. Řekla jsem si, že je to rychlejší způsob, jak proniknout do kosmu.“

„Vědělas, že nakonec skončíš tady.“

„Mám to v krvi,“ připustila. „Byl tady můj otec, babička a předtím i její otec. Ženy nejsou úplnou výjimkou. Na střeše je nás vždycky dvacet osm, většinou mnichů, ale vždycky se najde i pár řeholnic. A tak to chodí už skoro dvě století. Osobní přítomnost na Božím hrobě je základem naší víry, kterým si udržujeme vlastní identitu. A teď nemyslím jen etiopskou církev, ale naši širší rodinu – Etiopii.“

„Dole je docela husto, ne?“ nadhodil Costas.

„To je bohužel fakt. Jsou tam zástupci řecké pravoslavné církve, arménské apoštolské, římskokatolické, koptské i syrské. Dohadování, kdy můžeme do umývárny, nám zabere víc času než vlastní pobožnosti. Je to tady takový svět sám pro sebe, v němž se najdou lidé slušní, zlí i opravdoví mizerové. Osmanští Turci, kteří v Jeruzalémě dřív vládli, zavedli v devatenáctém století na svatých místech status quo, aby zabránili hašteření. K veškerým stavebním úpravám nebo změnám v užívání Božího hrobu je od té doby nutné razítko vlády. Opatření má však bohužel úplně opačný efekt a vede k ještě větším svárům. Bez dlouhých týdnů jednání a formálního souhlasu ostatních církví nemůžeme ani odklidit oprýskanou omítku v kapli. Všichni se navzájem sledujeme a pořád jsme krok od otevřené války. Před pár lety si jeden koptský mnich z Egypta posunul židli z dohodnutého místa do stínu a jedenáct lidí skončilo v nemocnici.“

„Ale máte protekční místečko hned v první řadě na střeše,“ podotkl Jack.

„Na půli cesty do nebe,“ usmála se Helena. „Tím se alespoň mniši utěšují, když je v zimě pod nulou a koptové čirou náhodou zrovna vypnou elektriku.“

„Vy tady nahoře bydlíte?“ zeptal se Costas nevěřícně.

„Děláte si legraci?“ opáčila. „Trochu hygieny, prosím. Mám hezký byt v klášteře Rajská hora asi dvacet minut pěšky odsud. Tohle je jen moje zaměstnání.“

„A co vlastně děláte?“

„Oficiálně se snažím získat zpět všechny naše starověké spisy, které jsou v držení jiných církví. Poznají se na první pohled, protože mají na vazbě nápis giíz a zdobí je zvláštní barevné obrazce, což je znamení etiopské křesťanské kultury.“

„A vy je získáváte nazpátek?“ chtěl vědět Costas.

Vzdychla. „To je dlouhá historie.“

„Můžete ji zkrátit.“

„No dobře. Etiopie, přesněji starověké království Aksum, byla jednou z prvních zemí, které přijaly křesťanství. Došlo k tomu ve čtvrtém století. Jen málo lidí si uvědomuje, že černí Afričané z Etiopie patří k nejstarším společenstvím spojeným s Božím hrobem. Klíče od chrámu nám dala matka římského císaře Konstantina Velikého, která se shodou okolností jmenovala Helena jako já. Ale v dalších stoletích jsme jen vedli bezbožné půtky s koptskou církví, s mnichy z egyptské Alexandrie. Naší velkou chybou bylo, že jsme odmítli platit daně osmanským Turkům, když dobyli Svatou zemi. V roce 1838 zemřela většina etiopských mnichů v Božím hrobě na záhadnou chorobu a následovala konfiskace našeho majetku. Mniši, kteří přežili, byli vykázáni na střechu, která se stala naším jediným opěrným bodem. Vláčeli jsme bláto a vodu z údolí Kibron a postavili zde tyto chýše. Sebrali nám spoustu knih a pak je spálili. Tvrdili, že rukopisy jsou nakažené morem.“

„Jinými slovy: Bylo v nich něco, oč nestáli,“ přikývl Costas. „To mi zní celkem povědomě.“

„Zřejmě se báli nějakého historického důkazu, že jsme byli v Božím hrobě pár let před nimi a chtěli bychom tu vládnout. Taková malichernost. A víte, co je nejhorší? Traduje se, že některé z těch dokumentů vznikly mnohem dřív než ve čtvrtém století, kdy byl postaven tenhle chrám. Patřily mezi ně i skoro dva tisíce let staré texty psané na pergamenu z kozí kůže. Část z nich se možná dochovala a leží uzamčená někde dole v knihovnách našich rivalů. Sním o tom, že jednou najdu spis pocházející z doby Ježíše a těch, kteří ho potkali a skutečně slyšeli jeho slovo, a uložím ho tady nahoře ve zvláštní knihovně. Bude promlouvat k poutníkům přicházejících hledat Krista a dá zapomenout na hašteření a malost, kterou tady nyní vidíte. Tím by se etiopská obec znovu dostala na výsluní a nebyla by jen partou podivínů tábořících na střeše kostela.“

Jack si zastínil oči a podíval se podél špinavých mnišských cel ke svatému kříži na vrcholu kupole nad Kristovým hrobem. „Souhlasím,“ pronesl tiše. „Lepší místo byste nenašli. Rád bych vám pomohl.“

„Dole u hrobky nemáme moc velké slovo, ale tady na střeše cítíme značnou sílu. Nacházíme se nad místem, odkud Kristus stoupal k nebesům. Dostat se výš už nelze.“

„Vážně věříte, že se to stalo zrovna tady?“ zeptal se Costas.

Helena chvíli nic neříkala. „Je to jako všechno, co souvisí s raným křesťanstvím. Aby se člověk dostal k pravdě, musí odsekat vrstvy nánosů, a někdy se jí stejně nedobere.“

„Nánosy,“ zopakoval Costas. „Zvláštní, i Jack to slovo používá.“

„Stejná škola,“ usmála se Helena. „Chrám Božího hrobu byl vysvěcen tři sta let po Ježíšově smrti a křesťanské duchovenstvo se už tehdy snažilo přibarvovat minulost tak, aby co nejvíc odpovídala očekáváním dobové církve a politickým potřebám císaře Konstantina Velikého. Příběh jeho matky Heleny, která údajně našla v jedné ze starých vodních jímek pod kostelem část pravého kříže, zřejmě patří k podobným nánosům. Ale v podstatě vychází z pravdy. Na tomto kopci za hradbami města byly v Ježíšově době skutečně hroby a mohly se tu odehrávat popravy. Takže abych vám odpověděla: Ano, já opravdu věřím, že tohle je to pravé místo.“

„Mluvíš skoro jako archeoložka, Heleno,“ podivil se Jack.

„Zajímá mě, co se pod tím vším ukrývá. Chci vidět holé kosti.“

„Jenže ty kosti většinou holé nebývají,“ zavrčel Costas.

„Nevšímej si ho,“ řekl Jack. „Prožil trauma.“ Znovu se obrátil na Helenu. „Vím přesně, jak to myslíš.“

„Život na střeše má něco do sebe, Jacku,“ pronesla Helena s nadšením. „Být dnem i nocí nad Božím hrobem, to je zážitek. Pro mě to není jen zaměstnání. Tady se mě vždycky zmocňuje pocit, že všechno dole se dusí pod tíhou minulosti. Člověk má nad hlavou jen nebe a připadá mu, že se ocitl nad obřím pohárem historie, jehož hladina se odráží k nějakému místu vysoko nahoře. A když se podívá dolů, jako by viděl Zemi z letadla. Všechny touhy, představy a strasti lidského soužití jsou náhle naprosto nicotné, vy se povznesete nad vlastní starosti a vidíte věci tak, jak jsou, a nacházíte skutečnou pravdu. Až si někdy myslím, že jednoho dne najdu skutečného Ježíše. Člověka z masa a kostí. Před několika dny jsem seděla u Galilejského jezera, kolem mě jen voda, nebe a kopce v dáli, a jasně mi to vyvstalo před očima.“

Jack upřel na Helenu pohled. „Možná tě poprosíme, abys tam s námi jela a vyprávěla nám o svých zážitcích. Ale nejdřív budeme potřebovat tvoji pomoc. Dost nutně. Proto jsem ti zavolal. Můžeme někam zajít?“

V té chvíli vstoupil na střechu Morgan. Stejně jako Jack s Costasem měl na sobě bavlněné kalhoty a volnou košili, ale navíc třímal v ruce slaměný klobouk, který si vzápětí ve žhavém slunci nasadil a vykročil k nim.

„Vítejte v království nebeském,“ pozdravil ho Costas.

„Je tady horko spíš jako v pekle,“ odtušil Morgan, omluvně se podíval na Helenu a podal jí ruku. „Vy budete sestra Selassie.“

„A vy doktor Morgan.“

„Rád vás poznávám osobně.“ Potřásli si rukama a Morgan si změřil zbylé dva. „Mluvil jsem s Helenou telefonicky včera večer těsně před odjezdem z Kalifornie. Jack nás představil. Hovor šel přes zabezpečenou univerzitní linku, ale přesto jsme si řekli jen to nejnutnější. Pořád je co vyprávět.“ Podíval se na Jacka. „Už jste ji zasvětili do věci?“

„Zrovna se chystáme,“ odpověděl Jack. Společně vykročili za Helenou k řadě dveří na druhé straně nádvoří. Zdi horní části chrámu, které obklopovaly prostranství, účinně tlumily hluk vnějšího světa, náhle se však odkudsi zblízka rozlehl ostrý klapot následovaný sérií třaskavých ozvěn. „Střelba,“ konstatoval Jack. „Zní to jako samopal M16. Izraelská armáda.“

„Je zákaz vycházení,“ vysvětlil Morgan. „U Zdi nářků se strhla potyčka, která se rozšířila do křesťanské čtvrti. Pobodali tam pár turistů. Do starého města jsme proklouzli na poslední chvíli. Zamkli všechny brány. Sotva jsem se začal rozhlížet po Božím hrobě, taky ho zavřeli.“

„To je další výhoda střechy,“ poznamenala Helena. „Jsme nad tím vším. Ale napadení turistů nebývá obvyklé.“

„To nám ještě scházelo,“ utrousil Jack, jehož se náhle zmocnily obavy. „Zákaz vycházení, žádní turisté a policie s armádou soustředěná někde jinde. Jsme dost zranitelní. Doufám, že se k nám Ben dostane.“ Podíval se na Helenu. „Náš bezpečnostní šéf. Dnes brzy ráno vyrazil z Londýna a teď by měl být na cestě z Tel Avivu.“

„Jestli je někdo přesvědčí, aby otevřeli brány, tak je to právě Ben,“ prohlásil Costas.

„Už se spojil s náčelníkem místní policie,“ přitakal Jack. „Znají se ze Zvláštních jednotek. Potkali se při společné britsko-izraelské operaci, o které jsem vůbec nevěděl. Speciální síly jsou celkem uzavřený svět.“

„Zdá se, že je vás všude plno,“ popíchla ho Helena.

Jack se na ni trpce podíval. „Jestli si někdo myslí, že Indiana Jones zvládne všechno na vlastní pěst, hluboce se mýlí.“

Došli ke dveřím, které vypadaly úplně stejně jako všechny ostatní na tomto konci nádvoří. Helena odemkla, rozsvítila žárovku visící hned za vchodem a uvedla je dovnitř. „To je moje kancelář.“ Všichni se vmáčkli do místnosti a postavili se či posadili, kam se dalo. Byla to mnišská cela. Na jedné straně stála prostá lavice a stěnu zdobily náboženské obrazy, druhou však zabíraly police přetékající knihami, vedle visely architektonické plány a před tím vším byl úzký stůl s nejmodernějším přenosným počítačem. „Elektriku kradu Arménům a tajně se připojuju na bezdrátový internet sousedního řeckého kláštera.“ Zazubila se a usedla na nízkou stoličku za stolem. „Jak vidíte, jsme tady jedna velká rodina.“

Morgan se tísnil u zdi vedle knihovny a prohlížel si jednu z kreseb zachycující pravidelné obrysy jednoduchých staveb doplňujících okolní skalnatý terén. „Boží hrob?“ zeptal se. „Raná církev?“

„Snažím se zjistit, jak to tady vypadalo před čtvrtým stoletím, kdy vznikla konstantinovská církev. Věřte, že je co hledat a studovat. Po Kristově ukřižování se tu toho dělo víc, než by kdo řekl. Jde o můj tajný projekt, ale teď jsem vám ho prozradila. Jestli mám ještě pár let sedět na střeše jednoho z nejsložitějších míst ve světových dějinách, snad bych mohla kromě hlídání mnichů udělat ještě i něco užitečného.“

„V tom případě vás bude zajímat, co mám,“ oznámil Morgan nadšeně a poklepal na svou tašku. „O totéž co vy už se někdo pokoušel skoro před sto lety. Jeho práce zůstala nedokončená a nedostala se na veřejnost. Popisují se v ní hlavně stavby z raného středověku, ale najdou se i poznámky o římských pozůstatcích v podzemí. Vyrazí vám to dech. Autor totiž dospěl k názoru, že Herodes Agrippa při svých stavebních úpravách uprostřed prvního století nechal na tomto místě vztyčit památník Kristovi. Jen pár let po ukřižování! Když mi pomůžete rozluštit jeho indicie, možná společně uděláme největší objev v dějinách archeologie raného křesťanství a dokážeme, že Ježíšův hrob skutečně leží tady, tedy pokud je to vůbec potřeba dokládat.“

Helena jako by přirostla ke stoličce a viditelně zesinala. „To je neskutečná náhoda. Počkejte, až uslyšíte, na co jsem přišla. Kdo byl ten člověk?“

Jack vytáhl ze své vybledlé khaki torby svazek papírů a položil si je na kolena. Costas se vyklonil z lavice a zavřel dveře. „To je to, co jsme ti nemohli říct do telefonu,“ pravil Jack. V příštích čtyřiceti minutách jí tiše pověděl o vraku vzácné lodi, o Herculaneu, o Římě, o hrobce v Londýně i zjištěních, jež učinili předchozího dne v ženském klášteře v Kalifornii. Nakonec do Heleny zabodl pohled – ta na něho jen mlčky zírala – a položil před ni na stůl fotografii Everettova obrazu se zkratkou Kristova jména chí a ró a řeckými písmeny. „Říká ti to něco?“

Helena se podívala na spodní okraj fotografie. Tvářila se ohromeně a seděla jako zařezaná.

„Tak co?“

Odkašlala si a chytila se okraje stolu, jako by musela vyhledat oporu. Usilovně zamžikala a pak se zblízka zahleděla na snímek. Znovu si odkašlala. „Je to arménský kříž. Dolní břevno je delší než horní a konce se typicky rozšiřují.“

„Pomůže nám to v něčem?“

„Jestli v Božím hrobě hledáte něco arménského, pak to bude kaple svaté Heleny ve starém dole pod chrámem. Je to část objektu, o kterou se starají arménští mniši.“ Prudce vstala, pevně sevřela kraj stolu a zašeptala: „No jistě.“

„Co je?“

Helena tiše odpověděla: „Víte, já se zajímám hlavně o to, co se nachází pod chrámem. Došla jsem ke zjištění, že všechno mezi skálou a střechou jsou jen nánosy historie – už zase na to slovo narážíme, Costasi. Je to úžasné svědectví o dějinách křesťanství, ale pravda o životě a smrti Ježíše Nazaretského, Ježíše člověka, je ukrytá kdesi pod těmi vrstvami.“

„Pokračuj,“ vyzval ji Jack.

„Souvisí to se stavebními úpravami za Heroda Agrippy, o kterých mluvil pan Morgan. Najednou mi svitlo. Jako by do mě udeřil blesk. Od chvíle, kdy jsem poprvé stála v té podzemní kapli, jsem žila v přesvědčení, že je tu víc římských pozůstatků z doby Ježíše a apoštolů. A z vašich slov o tom, co se tady dělo v roce 1918, mám dojem, že sledujeme stejnou stopu.“

„Jak to?“

„Říkáte, že ten Everett, John Everett tu byl za první světové války? Důstojník britské rozvědky, vzděláním stavitel a zbožný člověk, který většinu času strávil v chrámu Božího hrobu?“

Morgan si poklepal na tašku. „Napsal to architektonické pojednání, o kterém jsem se zmínil. Mám pro vás kopii na cédéčku.“

„Jeho jméno jsem neznala, ale přesto mi byl blízký,“ pokračovala Helena polohlasem. „Pokaždé když v té kapli stojím, cítím jeho přítomnost.“

„Opravdu?“ otázal se Jack.

„Bylo to hned po mém příjezdu před třemi lety. Podle tradice sahající až do časů Saladina Velikého mají klíč od hlavního vchodu chrámu Božího hrobu na starosti dvě muslimské rodiny. Jedna ho opatruje, druhá otevírá dveře. Muslimové měli pro Etiopany žijící na střeše větší pochopení než někteří z našich křesťanských bratří, a tak jsem se sblížila se starým patriarchou jedné z těch rodin. Před smrtí mi vyprávěl zajímavý příběh z mládí. Stalo se to začátkem roku 1918, když mu bylo deset. Turci museli odejít a vlády nad Jeruzalémem se ujali Britové. Muslimští správci si z minulosti pamatovali, že britští důstojníci se často zajímali o historii a architekturu, například pánové Warren a Wilson, kteří v šedesátých letech devatenáctého století zmapovali a probádali Jeruzalém. Vzhledem k tomu měli správcové Brity raději než Turky, což sice byli jejich muslimští kolegové, ale o Boží hrob se vůbec nestarali. Ten stařec mi řekl, že jeden anglický voják, který mluvil trochu arabsky, přišel do chrámu se dvěma vojenskými zeměměřiči a strávili tam řadu dní. Prý prozkoumávali podzemní kaple, šachty starého dolu a vodní jímky. Ten důstojník se sem pak opakovaně vracel a s chlapcem se postupně spřátelil. Byl smutný a občas mu se slzami v očích vyprávěl, že má taky děti, ale léta je neviděl a už nikdy neuvidí. Utrpěl otravu plynem na západní frontě, a proto se mu špatně dýchalo a pořád kašlal.“

„To je náš člověk,“ vyhrkl Jack.

„Při své poslední návštěvě strávil v chrámě celou noc. Správci věděli, že je velice zbožný křesťan a nechali ho na pokoji. Když pak vyšel ven, byl celý od bláta a třásl se, jako by vylezl z kanálu. Řekl jim, že mají v opatrování ten největší poklad lidské historie a musejí ho navždy střežit. Domnívali se, že blouzní a má na mysli Kristův hrob. Odešel a oni už ho víckrát nespatřili, ani o něm neslyšeli. Měli za to, že asi podlehl vyčerpání z poslední noci v chrámu, měl přece slabé plíce.“

„Nesvěřil se, že něco našel?“ chtěl vědět Jack. „Něco v kapli svaté Heleny? Hledáme úkryt.“

„Bohužel ne. Ale správci věděli, že pod Božím hrobem je množství neprobádaných míst – starodávných skalních komor, které kdysi sloužily jako hrobky. Jejich vchody pak Římané zazdili a od těch dob to tak zůstalo.“

„Musíme jít jen po čichu,“ poznamenal Jack.

„Strávila jsem tam dole řadu dnů,“ řekla Helena. „Existuje hodně možností. Za každým kamenem ve stěně se může ukrývat dutina nebo chodba. A skoro všechny jsou zazděné a omítnuté. Vím minimálně o šesti kamenných kvádrech, za nimiž je štěrbinou v maltě vidět prázdný prostor. Vrhnout se do průzkumu bez povolení ale vůbec nepřipadá v úvahu. Arméni se na mě budou koukat skrz prsty už jenom za to, že jsem vás sem dolů vůbec vzala, natož kdyby ještě spustily sbíječky.“

Jack sáhl po fotografii, kterou předtím položil na stůl, a otevřel desky. „Budeme to muset zkusit. Někdo o nás určitě ví, o tom jsem přesvědčený. Pokud to neuděláme my, udělá to on. Můžeš zařídit, aby nám odemkli dveře Božího hrobu?“

„Snad ano.“ Helena se znovu podívala na snímek v Jackově ruce. Najednou natáhla ruku a sevřela mu rameno. „Počkat! Co je tohleto? Pod tím křížem.“

„Latinský nápis,“ odpověděl Jack. „Domine ivimus.“

Helena zkoprněla a zalapala po dechu. „To je ono. Teď už vím, kde Everett byl.“ S planoucíma očima vyskočila.

„Kde?“

„Jsi přece podmořský archeolog, Jacku. Jaký byl v poslední době nejúžasnější objev v chrámu Božího hrobu? Pojďte za mnou.“

23

Půl hodiny poté stál Jack na uzavřeném nádvoří u hlavního vchodu do chrámu Božího hrobu pod fasádou, kterou před téměř tisíci lety zhotovili křižáci. Spolu s Morganem sestoupili od etiopského kláštera na střeše jako poslední a pod schody na ně čekal všedně oblečený muž s pistolí Glock v ruce. Tázavě se podíval na Helenu, která ukázala na Morgana, a pak ho chvatně odvedl přes nádvoří. Vtom kolem nich proběhli dva izraelští policisté v plné zbroji se samopaly M4 v pohotovosti. Z ulic za zdmi zazněla střelba následovaná výkřiky v arabštině. Morgan i jeho bodyguard se přitiskli ke stěně na druhé straně náměstíčka. Morgan se ohlédl zpět a Jack si významně poklepal na hodinky. Morgan přikývl, vstal a rychle se vydal za svým průvodcem za roh. Jack vzhlédl k nebi. Slunce zmizelo za hradbou šedých mraků, vzduch byl vlhký a těžký. Tiše se za Morgana pomodlil a vykročil za Costasem a Helenou ke vstupu do chrámu. Helena si předtím vymínila, že s ní musejí jít oba. Zčistajasna k nim ze stran přiskočili dva muži s arabskými šátky na hlavě. Costas sebou zděšeně škubl, ale Helena ho pohybem ruky uklidnila. Jeden muž podal kruh se starodávnými klíči druhému, který odemkl dveře. Zatlačením je pootevřeli. Helena pohlédla na oba Araby, lehce se uklonila a pak uvedla Jacka s Costasem dovnitř. Dveře se za nimi zavřely.

„V celé křesťanské čtvrti starého Jeruzaléma nejde proud,“ oznámila jim Helena tiše. „Úřady někdy zkrátka otočí vypínačem. Snaží se vylákat bandity z děr.“ Chvíli zůstali stát na místě a rozkoukávali se v přítmí. Okny kolem kupole nad rotundou vtékala trocha přírodního světla a stíny kolem nich byly přerušované mihotavými oranžovými flíčky. „Když jsem řekla, že přijdeme, Džudeh a Nusejbeh – ti dva arabští klíčníci, kteří nám odemkli – tady předem zapálili svíčky.“

„Ví o nás ještě někdo?“ zeptal se Jack.

„Jen moje přítelkyně Jereva. Má klíč od dalších dveří, které potřebujeme otevřít. Je to arménská jeptiška.“

„Arménská?“ podivil se Costas. „Já myslel, že se nesnášíte.“

„To platí jenom o mužích. Kdyby to tady vedly sestry, třeba by se konečně něco změnilo.“

Nasměrovala je doleva k okraji rotundy. Jack vzhlédl ke kruhu oken, jež vpouštěly dovnitř mdlé denní světlo, a pak se zadíval ještě výš, ke kupoli vztyčené v místě, kde se původně nacházela báň prvního kostela, který tu dal ve čtvrtém století vybudovat Konstantin Veliký. Vzpomněl si na jiné vznešené klenby, pod nimiž během několika posledních dnů stál. Svatý Pavel v Londýně i Svatý Petr v Římě byly samozřejmě nesrovnatelně velkolepější stavby, ale k realitě Ježíšova života měly velice daleko. Ty skutečné pravdy dřímaly kdesi ve skále pod nimi, zakryté okolními budovami, které měly přitom velebit a uctívat poslední činy v životě člověka, za nímž sem přicházely miliony poutníků.

„Chápu, co jste mysleli těmi nánosy historie,“ zamumlal Costas. Upřeně hleděl na zvláštní stavbu uprostřed rotundy. „To je ta hrobka?“

„Edikula nad Kristovým hrobem,“ odvětila Helena. „Její větší část byla obnovena až v devatenáctém století na místě stavby, kterou v roce 1009 nechal zničit egyptský kalif al-Hakim, když Jeruzalému vládli muslimové. To byla hlavní událost, která vyvolala křížové výpravy, ale ještě před příchodem křižáků sem z Konstantinopole přišel vikinský král Harald Hardrada se svým varjažským strážcem, aby dohlédl na přestavbu chrámu. Ale myslím, že o tom dobře víte.“

„Starý dobrý Harald,“ zavrtěl hlavou Costas. „Najde se na světě místo, kde nikdy nebyl?“

„Ve starodávné hrobce vytesané do skály pod edikulou poznal biskup Macrobius v roce 326 místo posledního Kristova odpočinku,“ pokračovala Helena. „Musíte si představit, že tehdy tu stála jen strmá skála dosahující asi do poloviny dnešní rotundy. Hned za námi byl vrch Golgota, neboli Lebka, místo Ježíšova ukřižování. V kopci před námi byl lom pocházející možná už z dob Davidových a Šalamounových, ale v Ježíšově éře sloužil jako pohřebiště protkané systémem skalních hrobek.“

„Jak víme, že ten biskup našel pravý hrob?“

„To samozřejmě nevíme. Můžeme se držet jen evangelií, která jsou na podrobnosti poměrně skoupá. Podle nich byla hrobka vytesaná do rostlé skály a zavalená velikým balvanem. Když do ní chtěl člověk nahlédnout, musel se shrbit. Uvnitř se nacházel klenutý prostor nejméně pro pět lidí, kteří mohli sedět nebo dřepět, říkalo se mu acrosolium. Tělo spočívalo pod vyvýšenou kamennou deskou.“

„Což je klasický popis pohřebiště toho období,“ upozornil Jack. „Nešlo o hrobku postavenou přímo pro Ježíše, ale dar Josefa z Arimatie, bohatého Žida a člena jeruzalémské rady. Byla to nová hrobka, dosud nepoužitá, a neměla boční výklenky na další zemřelé, jaké můžeme vidět u řady jiných skalních hrobů. Nikdy nesloužila jako rodinná hrobka.“

„Pokud,“ zaváhala Helena a pak téměř neslyšně dodala: „Pokud tam nepohřbili ještě někoho.“

„A koho?“ otázal se Jack. „Jak to myslíš?“

„Jistou ženu,“ zašeptala.

„Vážně tomu věříš?“

Zvedla ruce, krátce spojila konečky prstů a zadívala se na edikulu. „Konstantinovi stavitelé bohužel ve snaze odhalit hrobku odkopali většinu okolního kopce, a tím vážně poškodili dutinu vytesanou do skály. Neporušené zůstalo jen pohřební lůžko. Skoro to vypadalo jako záměrná akce, jako by Konstantinovi biskupové chtěli odstranit sebemenší důvody pochybností a dohadů. Od té doby je Boží hrob záležitostí víry, nikoli archeologickým faktem. Dosáhli svého cíle. Církev se v těch dobách teprve formovala do podoby, jakou známe dnes. Řada nepohodlných a nepříjemných věcí se musela zamaskovat nebo zničit a naopak vznikaly smyšlené báje o počátcích církve. Najednou se začaly objevovat údajné pozůstatky minulosti a svaté relikvie. Za vším byl Konstantin, který odjakživa pokládal církev za politický nástroj. Dal uložit do skály to, co se mu hodilo, aby podpořil oficiální verzi událostí, které se tu odehrávaly v prvním století. Verzi, která odpovídala novému řádu ve znamení splývání církve a státu.“

„A za Konstantinem stál tajný spolek rádců a ochránců rané církve,“ doplnil Jack. „To jsme ti ještě neřekli.“

„Já vím,“ odpověděla Helena tiše.

„Cože?“

„Když jsi mi řekl, co hledáš, došlo mi, že jdeš proti nim. Proti koncilu.“

Jack se na ni užasle podíval a pak pomalu pokýval hlavou. „Přede dvěma dny jsme se v Římě tajně setkali s jedním z jeho členů.“

„V hrobce? V té druhé hrobce?“

Jack se na ni znovu ohromeně zadíval a přikývl. „Takže tohle taky víš?“

„Jsou dobře organizovaní. Neproklouzne jim ani myš. Musíš si dávat strašný pozor. Ten, s kým jste mluvili, vám snad řekl část pravdy, ale možná není tím, za koho se vydává. Koncil sice ztratil někdejší sílu, ale nikdy nepadl na kolena. Připomíná noční můru, která se pořád vrací. My o tom víme své.“

„Vy?“

„Vzpomínka na druhou hrobku – místo spočinutí svatého Pavla v tajných katakombách pod Římem – se nikdy úplně nevytratila. Předkové ji tajně opatrovali jako velikou vzácnost. My Etiopané věříme, že jsme nejstarší opravdová církev vycházející od prvních Ježíšových stoupenců. Nejsme úplně sami, kdo dnes přežívá na okraji křesťanského světa. Také britská církev existuje od prvního století, kdy slovo Ježíšovo dorazilo ke břehům Británie stejně jako do Etiopie, do království Aksum. Vždycky jsme uměli uchovat tajemství. Máme archu úmluvy, Jacku. Ale jsme nepohodlní a narušujeme řád věcí, proto nás Konstantinovi rádci chtěli odstranit. Už od čtvrtého století nás koncil pronásleduje stejně jako naše bratry z britských ostrovů. Vždycky jsme udržovali spojení s blízkými církvemi, dodávali jsme si sílu. I my ženy, následovnice Ježíše a Marie Magdaleny. V Británii o ní věděli díky vzpomínkám své velekněžky, královny válečnice.“

„Tu jsme potkali,“ vyhrkl Costas.

„Cože?“

„Našli jsme její hrob,“ vysvětlil Jack.

„Pak to do sebe všechno zapadá,“ zašeptala Helena. „Doba odpovídá.“

„Myslíš vyhlazení etiopských mnichů v roce 1838?“ zeptal se Jack. „Zničení knihoven? Za tím stál koncil?“

Helena se kradmo ohlédla a šeptem pokračovala: „Má na svědomí veškeré naše pronásledování. Proto máme klášter na střeše. Teprve teď začínám chápat děsivou podstatu věci. Příčinu všech tahanic a nesmyslů na tomto místě. Sílu, která nás chtěla zničit a omezit přístup do chrámu. Jen se podívejte na Kristův hrob. Pod nánosy historie ho sotva spatříte. Tlačí se k němu kapličky znesvářených církví a doslova ho dusí. Vypadá to, jako by z hrobky pozřely, co se dalo, prokousaly se až k pohřebnímu lůžku a teď se tam navzájem drží v šachu. To je přece šílenství.“

„Ohromně by se jim hodilo, kdyby to nebyl Ježíšův hrob, že?“ nadhodil Costas.

„To, že se tady vzájemně hlídají, ovšem mohlo posloužit cílům koncilu,“ mínil Jack. „Třeba se tu někde skrývá další pravda, která má zůstat utajená. Další nepříjemnost.“

„Jsem si jistá, že je to skutečně Kristův hrob, a to je hlavní,“ pravila Helena a podívala se na hodinky. „Pojďte. Moje přítelkyně Jereva už asi čeká.“

Vedla je zpátky stejnou cestou, kterou sem přišli, a pak na opačný konec chrámu. Po chvíli stanuli nad schodištěm padajícím do temnoty. Jack už tu jednou byl, a tak věděl, že schody vedou ke kapli svaté Heleny, starověké jeskyni a důlním chodbám, které se nacházely pět metrů pod úrovní kostela. Bylo to tajuplné bludiště s množstvím zazděných výklenků a starých vodních jímek vyhloubených do kamene. Helena s Costasem odešli hledat svíčky a Jack na okamžik osaměl. Slyšel jen zvuk připomínající vzdálené oddychování, jako by se zde rozléhaly ozvěny modliteb, které se během dvou tisíciletí zachytily ve skalním podloží. Připadal si jako jeden z poutníků na konci nebezpečné strastiplné cesty vedoucí ke svatyni nejsvětější, kterou byste na plánech hledali marně. Helena s Costasem se vrátili a obstoupili ho s hrstí svíček zapálených jednu od druhé. Vykročili dolů. Na vlhkých stěnách schodiště Jack viděl stovky starodávných křížů, jež do kamene vyryli dřívější poutníci. Věděl, že každý centimetr skály kolem nich opracovaly a ohladily lidské ruce. Čím hlouběji klesali, tím v Jackovi sílil pocit, že míří ze světa lží k poznání kruté historické pravdy o událostech, které se na těchto holých skaliscích odehrály před bezmála dvěma tisíci lety. Znovu se zastavil a zaposlouchal, ale nic neslyšel. Podíval se na hodinky a pomyslel na Morgana. Mají před sebou necelé dvě hodiny. Byla to hazardní hra, ale on dobře věděl, že ji musí podstoupit, pokud chce překonat poslední obranný val, za nímž se skrývá psané slovo. Cíl je tak blízko… Jack se nacházel několik schodů nad kaplí a viděl před sebou jen hluboké stíny a oranžové ostrůvky záře od svící kdesi na stěnách. Když sestoupili na kamenné dno, vydali se podél tmavých sloupů k ocelovým dveřím s mříží na vzdálenější straně vedle oltáře.

„Za nimi je kaple svatého Vartana,“ špitla Helena. „Starověké důlní chodby pod námi byly odhaleny teprve v sedmdesátých letech a v části uzavřeného prostoru vznikla arménská kaplička. Veřejnost do ní nemá přístup. Musíme počkat, až Jereva přinese klíč.“ Pohlédla na hodinky. „Doufala jsem, že tady už bude, ale slouží patriarchovi a někdy má problém se vzdálit.“

Na schodech, po nichž před chvíli přišli, cosi zašustilo a v příští chvíli k nim z přítmí vykročila postava v hnědém rouchu s arménskou trojúhelníkovou kápí. Když si ji stáhla dozadu, vyklubala se z ní mladá žena s olivovou pletí a tmavými kudrnatými vlasy. V jedné ruce držela svíčku a ve druhé velký černý kruh s jediným klíčem. Zamířila přímo k ocelovým dveřím a kývla na Helenu. „To jsou tvoji přátelé?“ zeptala se tiše angličtinou se silným přízvukem.

„Ano, jak jsem ti o nich vyprávěla. Jack Howard a Costas Kazantzakis.“

„Musela jsem patriarchovi říct, že sem jdu,“ pokračovala žena polohlasně.

„Není snad zákaz vycházení?“ podivil se Jack.

„Máme svoji soukromou chodbu.“

„Jereva je neoficiální správkyní kaple,“ objasnila Helena. „Ale jako řadová sestra nemá právo mít u sebe klíče. Vždycky o ně musí požádat patriarchu.“

„Namluvila jsem mu, že tady jen zapálím svíčky a pomodlím se. Ale hned se musím vrátit, aby nevzniklo zbytečné podezření. Když budu u patriarchy, nebudou mít důvod mě hledat. Do skončení zákazu vycházení, což nebude dřív než za pár hodin, by vás tady neměl nikdo rušit.“

„Nic víc jsi mu neřekla?“ zeptala se Helena.

„Ne. Nic, co by vybočovalo z běžných zvyklostí.“

„Vy dvě už jste tu spolu byly?“ zajímal se Jack.

„Helena vám to řekne,“ odpověděla žena. „Moc ráda bych šla dovnitř s tak slavným archeologem, jako jste vy, ale snad ještě bude příležitost.“ Otočila klíčem v zámku a otevřela dveře. „Bůh s vámi.“

„I s tebou, Jerevo,“ hlesla Helena. „A buď opatrná.“

Zdálo se, že Helena ztrácí svůj pověstný klid. Poprvé se zatvářila nervózně. Kývla na druhou ženu, která si znovu přehodila kápi a chvatně odešla. Její podrážky klapaly po kamenné podlaze a pak do schodů. Helena se otočila k Jackovi s Costasem. „Pojďte. Možná nemáme moc času.“ Zavedla je do potemnělé chodby a cestou zapálila svíce na stěnách od své vlastní svíčky. Jack kolem sebe viděl hrubě otesané zdi zjizvené od dávné důlní činnosti. Vypadaly mnohem starší než skála v kapli svaté Heleny a byly poďobané jako zrezivělý kov. Pod zábradlím se rýsoval tmavý prostor, na jehož dno nešlo dohlédnout. Helena je směrovala ke komoře vpravo nahoře, kde stála stará zeď, z níž však vystupovala část, která vypadala poměrně čerstvě. Helena zažehla nové svíčky, jimiž ozářila další stěnu – byla úplně jiná a měla na sobě plno různých rýh a vrypů. Poklekla vedle zdi a postavila před ni svíčku. Nejvzdálenější stavební blok vlevo uprostřed byl zakrytý jakousi zástěnou. Helena ji zvedla a odhalila zarámované sklo, za nímž Jack rozeznával drsnou skálu. Předem věděl, co se pod závěsem skrývá. Byla to skalní kresba lodě, nejpozoruhodnější věc, která se tu našla při odkrytí dávného lomu. Poklekl a Costas ho napodobil. Obraz měli nyní přímo před očima a Jack jasně viděl hrubé, ale smělé tahy autora, jenž dobře věděl, co kreslí, přestože byl tak daleko od moře. Zkušeného mořeplavce, poutníka a křesťana, jednoho z prvních. Jack sklouzl pohledem ke slovům pod kresbou a náhle mu svitlo. Málem by zapomněl, že obraz je opatřený nápisem. S rozbušeným srdcem jej pomalu přečetl:

DOMINE IVIMUS

„No jasně,“ zašeptal.

„Co to je?“ otázal se Costas.

„Vzpomínáš? Je to stejný nápis jako na Everettově obrazu v Kalifornii.“ Dychtivě pohlédl na Helenu. „Tohle ti na té fotce přišlo povědomé.“

„Tehdy jsem získala jistotu,“ odvětila.

„Everett se při průzkumu Božího hrobu dostal až sem dolů a našel tuhle síň. Odsud to opsal.“ Jack ukázal na neuměle vyrytá slova. „Domine ivimus. To je jednoznačný důkaz. Everett byl tady, přímo na místě, kde teď stojíme. K tomu nás chtěl dovést svou nápovědou. Ten kámen je klíčem k celé věci.“

„Co říkáš té lodi, Jacku?“ chtěla vědět Helena.

„Určitě je římská,“ zamumlal Jack. Snažil se ovládnout své rozrušení a přimhouřil oči. „Vysoká zakřivená příď, vyztužená palubní obruba, výrazná, špice. Je to plachetnice, ne galéra. Má sklopený stěžeň, což bylo u velkých lodí v přístavech normální. Na velkou plachetnici ukazují ještě dva další rysy: má dvě kormidelní vesla a cosi jako artemon, šikmé ráhno. Řekl bych, že před sebou máme jednu z lodí s obilím kotvících v přístavu Caesarea Maritima na pobřeží Judeje, které se tam zastavily cestou z egyptské Alexandrie do Říma. Podobnou plachetnicí se mohl křesťanský poutník ze Západu svézt na zpáteční cestě.“

„Dokážeš určit stáří kresby?“

„Je to jen odhad, ale pochází spíš z období raného než pozdního Říma. Kdybych ji viděl kdekoli jinde, řekl bych první století našeho letopočtu.“

„Nápis zřejmě vznikl současně s kresbou, protože má stejnou šířku i styl,“ doplnila Helena. „Ale expert jsi tady ty.“

„Je to latinsky, což v těchto končinách znamená nejdřív první století našeho letopočtu, kdy Římané dorazili do Judeje. Víc těžko říct. Pokud jde o písmo, pochází spíš z antiky než ze středověku.“

„Překládá se to různě: ‚Pane, my přijdeme‘, ‚Pane, my jdeme‘ nebo taky ‚Pojďme k Pánu‘,“ řekla Helena. „Souvisí to s prvním veršem žalmu 122, jednou z takzvaných Písní stupňů, které pěli poutníci přicházející do Jeruzaléma. ‚Zaradoval jsem se, když mi řekli: Do domu Hospodinova půjdeme!‘“

„To nám datum určit nepomůže,“ zahučel Jack. „Žalmy byly původně hebrejské a pravděpodobně je zpívali nejstarší křesťané tady u Kristova hrobu i na jiných místech, kde se v prvních letech po ukřižování shromažďovali.“

„Ověřovala jsem to a zjistila, že ve vulgátě – což byla latinská verze bible z období raného středověku – se ta dvě slova nikde neobjevují společně,“ pokračovala Helena. „Pokud skutečně pocházejí ze žalmu 122, musela být v nějakém starším překladu. Jeho autorem mohl být jeden z prvních křesťanských poutníků, snad z Říma.“

„Lodě připlouvají a odplouvají, ne?“ nadhodil Costas. „Myslím to tak, že to nemusel napsat poutník, který sem přijel. Mohl to být naopak někdo, kdo Jeruzalém opouštěl. První překlad zní: ‚Pane, my přijdeme‘. Ale třeba to byl jeden z apoštolů, který si trochu procvičil latinu, než vyrazil do světa.“

Helena na to nic neodpověděla, ale její tvář překypovala rozrušením. Jack na ni pohlédl. „Co nám tajíš?“ zeptal se.

Helena sáhla do svého roucha a vytáhla drobné umělohmotné pouzdro. Podala ho Jackovi. „Tohle jsme s Jerevou našli před pár dny. Udělali jsme takovou neoficiální archeologickou obhlídku. Pod obrazem jsme si všimly uvolněné omítky. Ve vydlabané dutině na okraji kamene ležela tahle mince. Připomíná mi peníze, které Římané vkládali pod stěžně lodí, aby zažehnali zlo. Ty, o kterých jsi mi vyprávěl. Mince pro štěstí.“

„V životě jsem neslyšel, že by se dávaly i do domů,“ namítl Jack. „Dovolíš?“ Otevřel pouzdro a minci vyňal. Zvedl ji za okraj a v záři svíček se zaleskl ohmataný bronz. Jack spatřil jednoduchý portrét muže se silnou šíjí, pod nímž stálo jediné slovo.

„Panebože,“ vyhrkl.

„Už víš, co mám na mysli?“ otázala se Helena.

„Herodes Agrippa,“ pronesl Jack přiškrceně.

„Herodes Agrippa,“ zopakoval Costas. „Ten Claudiův kámoš?“

„Judský král z let 40 až 43,“ přikývla Helena.

Jack se dotkl zdiva. „Takže tuhle zeď přece jen nepostavil císař Hadrián, jak si všichni myslí. Je skoro o sto let starší.“

„Když ji při vykopávkách odhalili, nedalo se určit přesnější datum. Na první pohled však bylo jasné, že pamatuje víc než suterénní stěna konstantinovského kostela ze čtvrtého století, kterou vidíte tamhle,“ ukázala Helena nalevo. „Jediné svědectví o budově stojící na tomto místě v dřívějších dobách najdeme v Životě Konstantinově od Eusebia. Eusebius byl císařův současník, takže mu asi můžeme věřit, co se zde odehrávalo počátkem čtvrtého století, když biskup Makrobius prohlásil skalní komoru pod edikulou za Kristův hrob a Konstantinova matka Helena tu nechala postavit kostel. Eusebius neoblomně tvrdil, že první budova tu stála už o dvě stě let dřív, kdy císař Hadrián postavil na troskách Jeruzaléma římské město Aelia Capitolina.“

„Nejspíš to byl chrám bohyně Afrodite,“ poznamenal Costas hledící ve světle svíček do odřené knížky, kterou mu Jack podal.

„To říká Eusebius,“ odpověděla Helena. „Ale jistě to nevíme. Vycházel z radikálního názoru, že Hadrián úmyslně stavěl na místě Kristova hrobu, aby ho zničil a proklel. Afrodite – neboli Venuše, antická bohyně lásky – byla u církevních otců jeho doby ve velké nemilosti, takže si to Eusebius nebo jeho informátoři mohli jen vymyslet, aby vyhověli křesťanským čtenářům.“

„Suchaři,“ utrousil Costas. „Co měli proti ženským? Já myslel, že Ježíš je ztělesněním lásky.“

Helena se na něj trpce podívala. „Ve stáří stavby se ale Eusebius pravděpodobně nemýlil, najde se tu totiž i další hadriánské zdivo. Nebyl ovšem historikem architektury a v jeho době už možná neexistoval žádný písemný záznam ani vzpomínka na nějakou starší budovu, která by mohla dokonce pocházet z časů před zničením Jeruzaléma Římany v reakci na židovské povstání v roce sedmdesát.“

Jack zíral na stěnu a v hlavě mu to jen vřelo. „Herodes Agrippa,“ hlesl. „Začíná mi to docházet.“

„Co jako?“ chtěl vědět Costas.

„Je to jedna z největších nezodpovězených otázek kolem Božího hrobu. Myslím z hlediska archeologie. Nikdy jsem nechápal, proč ji nikdo vážně neřešil. Snad je v tom zmrtvýchvstání, strach přiblížit se k něčemu tak posvátnému a odhalit skutečnost, o kterou někdo nestojí.“

„To mi zní nějak povědomě,“ zabrumlal Costas. „Povídej.“

„Helena má pravdu. S výjimkou evangelií neexistuje věrohodné svědectví o tom, že tady před Eusebiem něco stálo. Ale jedna událost brzy po ukřižování a pohřbu určitou archeologickou možnost skýtá. Král Herodes Agrippa měl s Judejí a jejím hlavním městem Jeruzalémem velkolepé plány. Představoval si, že se stane císařem celého Východu a bude vládnout společně se svým přítelem Claudiem. Byla to Agrippova zkáza. V roce 43 umírá pravděpodobně na otravu, ale ještě předtím se mu podařilo zvětšit Jeruzalém a postavit úplně novou část hradeb směrem na severozápad. Obepínala vrch Golgota se starým lomem, kde teď stojíme.“

„Dávné pohřebiště. Nekropole,“ špitla Helena.

„Přesně tak. Po rozšíření městských hradeb se staré hrobky často vyklízely a někdy dokonce začaly sloužit jako příbytky. Podle římských tradic se uvnitř magické hranice pomerium nesměly nacházet žádné hřbitovy. Herodes Agrippa v Římě vyrostl, a proto možná považoval za svou povinnost dodržovat jeho pravidla.“

„O jaké době se tu bavíme?“ zeptal se Costas.

„O letech 41 až 43, zřejmě těsně předtím, než se Claudius stal císařem.“

„A Ježíš zemřel v roce 30, možná 33,“ dodala Helena.

„Takže hrobky se tady vyklízely asi deset let po ukřižování,“ uvažoval Costas. „Mohl Herodes Agrippa vědět o Ježíšovi a jeho konci?“

Jack se zhluboka nadechl, natáhl ruku a dotkl se zdi. „V tom je asi Helena o krok přede mnou, ale já se opravdu domnívám, že Herodes Agrippa o Ježíšovi věděl. Nemůžeme vyloučit, že se mohli osobně setkat. A po ukřižování se místo Ježíšovy smrti nepochybně stalo pro jeho příbuzné a stoupence poutním místem. Když Herodes postavil nové hradby, sám se v rouchu nejvyššího velekněze postavil do čela jeruzalémského duchovenstva a nařídil vyprázdnit veškeré hrobky uvnitř městských zdí. Ale současně tady nechává postavit zděnou budovu. Proč? Chtěl sprovodit ze světa Kristův hrob a s ním i jeho učení?“

„Nebo ho chtěl naopak ochránit,“ pravila Helena tiše.

„To mi nejde do hlavy,“ ozval se Costas. „Že by Herodes Agrippa chtěl chránit Ježíše?“

„Mohlo to mít víc důvodů,“ vysvětloval Jack. „Předtucha, náhodné setkání, nějaký zážitek z minulosti. Anebo politika. Třeba byl na kordy se židovskými úřady a udělal jim to naschvál. Pravdu se možná nikdy nedovíme. Skutečností zůstává, že pár let po Kristově smrti vyrůstá na místě jeho ukřižování jakási stavba a že raní křesťané už tehdy považovali kopec za posvátné místo.“

„Ještě jednu věc nechápu,“ vložil se toho znovu Costas. „Ježíšův hrob – Boží hrob – je v rotundě za námi minimálně osmdesát metrů odsud. Jestli tahle zeď, kterou dal podle vás postavit Herodes, pochází z budovy zakrývající hrobku, obraz té lodi je na vnitřní straně. Na ukrytém místě ve stavbě nad hrobem. To mi nějak nesedí. Podle vzhledu a opotřebení zdiva bych spíš řekl, že se díváme zvenčí.“

Jack si znovu dřepl. „Tady jsem v koncích. Heleno, teď je řada na tobě.“ Vrátil jí minci.

„Radši si ji nech u sebe,“ požádala tiše. „Někdo by mohl nabýt podezření, že něco schovávám, a u tebe bude ve větším bezpečí.“ Ukázala na jeho torbu, Jack přikývl, vrátil peníz do krabičky a zasunul ji hluboko do tašky. Helena ho sledovala, pak sáhla na druhou stranu skleněné tabule zakrývající obraz, zvedla ji a opatrně položila na zem. Poté si klekla a strčila prsty do štěrbiny v maltě pod stavebním blokem. „Něco jsem vám ještě neukázala,“ řekla jim a vzápětí sebou škubla, jak se škrábla do ruky o kámen. „Chci, abyste to nejdřív nezávisle posoudili.“

„Mluvíš o obraze?“ zeptal se Jack.

Helena sebou znovu trhla a sevřela jakési dva pevné body pod maltou. Vyviklala část ztuhlé spáry a položila ji vedle skla. Pod kamenným kvádrem se objevila temná skulina. Helena do ní foukla a rychle ucukla před obláčkem prachu, který se vyvalil ven. „Tam.“

Jack s Costasem si klekli na její původní místo a spatřili další znaky a nápisy. V kameni se rýsoval primitivně vyryté Kristovy iniciály chí-ró. Vedle nich bylo jakési slovo, podle tvarování písmen a tahů ruky pocházející ze stejné kresby jako loď s latinským nápisem. Costas byl nejblíž a sklonil se, aby získal lepší úhel pohledu. Pak se posadil. Oba nevěřícně zírali.

„Jacku, znovu mám ten zvláštní pocit, že už jsem to někde viděl.“

O Jacka se pokoušely mrákoty. Uvědomil si totiž, odkud zná ten styl písma. Zvláštně tvarované „U“ a hranaté „S“.

Vrak starověké lodi.

Vrak lodi svatého Pavla.

„Panebože,“ zašeptal. „Paulus.“ Těžce polkl a svezl se na zem. „Byl tady apoštol Pavel. Svatý Pavel, jehož jméno jsme viděli před týdnem naškrábané na amfoře v ruině antické lodi sto metrů pod mořem. Nemůže o tom být pochyb. Ten obraz vyryl sám svatý Pavel. To je jeho loď. Domine ivimus. Pane, my jdeme. Costasi, měl jsi pravdu. Člověk, který to kreslil, nepřijížděl, ale byl na ochodu. Přišel sdělit Hospodinovi, že se vydává šířit jeho slovo za hranice Judeje. Pavel byl tady a seděl na srázu přesně v místě, kde teď jsme, vedle zdi, kterou tu o pár let dřív nechal postavit Herodes Agrippa.“

„Na poutním místě,“ dodala Helena. „U Kristova hrobu.“

„U Kristova hrobu,“ zopakoval Jack. Všiml si, že Helena ukazuje do mezery pod kvádrem. „Jacku, podívej se dovnitř. Nebylo to zazděné. Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že vím o některých kamenech, za kterými jsou dutiny? Malta kolem bloku je čerstvá, ale je tam ještě jedna poměrně nová vrstva pocházející z posledního století.“

„1918?“ nadhodil Jack.

„Jsem si tím jistá.“

„Everett,“ zamumlal Costas. „Chceš říct, že to našel a vysunul kvádr ven? Dokážeme to taky?“

„Proto jsem vás tady potřebovala oba,“ objasnila Helena. „Když jsme s Jerevou našly Pavlův nápis, všimly jsme si, že vzadu je volný prostor. Vidíte ho tou štěrbinou. Možná to bude jen obyčejná kapsa za stěnou nebo další vodní jímka. Pod Božím hrobem je minimálně jedenáct nádrží zachycujících dešťovou vodu, většinou se ale nepoužívají a jsou zazděné. Ale třeba je to něco jiného. Samy jsme s tím balvanem nemohly pohnout a kdyby nás při tom někdo přistihl, přibylo by tady pár ukřižovaných.“

„Řekla jsi o tom Pavlově nápisu ještě někomu dalšímu?“ zeptal se Jack.

„Jste první. Ale někdo o něm určitě ví. Malta nad nápisem není stará, pochází z vykopávek v sedmdesátých letech. Našli ho a zamaskovali.“

„To nechápu,“ kroutil hlavou Costas. „Takový objev by přece Arménům dal zbraň do ruky a pomohl jim na výsluní.“

„Šlo o to zachovat v chrámu status quo,“ odtušila Helena. „Arméni se možná obávali, že závist jiných církví naruší křehkou rovnováhu a připraví je o práva a výsady, které si po celá staletí tak usilovně budovali. Lepší je podobný nález zatajit, posílit tím vlastní pocit nadřazenosti a někdy v budoucnosti ho třeba použít jako munici.“

„A ve hře mohly být i další věci,“ zamumlal Jack.

„Koncil?“ prohodil tátavě Costas.

„Dostali strach, že na sebe přivolají temné síly, které je budou chtít zahubit pro to, co vědí, jak se to málem stalo Etiopanům,“ uvažoval Jack.

„Pojďte,“ vybídla je Helena. „Musíme s tím hnout.“ Začala prsty vylupovat další části malty kolem kvádru. Šlo to překvapivě lehce, jako by je už někdo předtím vyndal a znovu zatlačil na místo. Po několika minutách se jim podařilo očistit celý kámen. Vznikla kolem něj několik centimetrů široká mezera, do níž šlo strčit ruku až po zápěstí. Jack zašátral v tašce, vylovil z ní horolezeckou čelovou lampu, rozsvítil ji a zasunul do nejširšího místa skuliny. „Vidím, co myslíš,“ hlesl s tváří přiloženou ke škvíře. „Kdyby byl ten kvádr venku, otevřel by se nám prostor o velikosti asi metr krát půl metru, kterým by se dalo prolézt.“

„Zvládnete to?“ zeptala se Helena. „Myslím pohnout tím kamenem.“

„Znám jediný způsob, jak to zjistit.“ Jack jí podal lampu a pokynul Costasovi. Každý vložil ruce pod svůj roh kvádru. „Zkusíme ho vyviklat. Hezky opatrně. Nejdřív k tobě.“ Zabrali a blok se trochu pohnul. Costas vyjekl bolestí. „V pohodě?“ zajímal se Jack. Costas vytáhl ruku, protřepal si ji a pofoukal. Pak přikývl a vrátil dlaň pod kámen, který nyní vyčníval několik centimetrů ze stěny. „Můžem.“ Kývali s kvádrem sem a tam, ještě asi pětkrát, a pokaždé jej vytáhli o kousek víc. Šlo to překvapivě snadno. Postavili se k sobě čelem, obě ruce pevně zaklesnuté pod balvanem. „Zaber,“ zavelel Jack. Čím víc vysunovali kvádr směrem ven, tím víc jej mohli objímat oběma rukama a získávali lepší úchop. Po chvíli, když už se zdálo, že kámen vypadne ze zdi, Helena pod něj zaklínila dvě prkna, která našla vedle zábradlí před kaplí.

„To je ono,“ pochválil ji Jack. „A teď ho zkusíme vyndat. Bacha na záda.“ Oba se co nejvíc napřímili, pohlédli si do očí a kývli. Jediným prudkým pohybem uvolnili blok ze stěny a položili na prkna. Protřepali si ruce a přitom těžce oddychovali. „Fajn,“ zasupěl Jack. „Co vidíš?“

Helena si posvítila do dutiny Jackovou čelovkou. „Kapsa je asi pět metrů hluboká a ukončuje ji další stěna, nejspíš skalní. Pak se prostor svažuje dolů.“ Napřímila se a podala světlo Jackovi. „Jestli je to jímka, bude možná pod vodou. Jsme v nejhlubším bodě pod Božím hrobem a v posledních dnech dost pršelo. Co budeme dělat?“

Jack se podíval na Costase, který jeho pohled s kamennou tváří opětoval.

„Jacku, na něčem se dohodneme, jo? Podzemních akcí už bylo dost.“

„Můžeš si dát pohov. Chodba je moc úzká.“

„A zvládneš to sám?“

Jack se zadíval do prázdného prostoru. „Teď toho přece nenechám.“

„No jo, jasně.“

Jack rozepnul pásky na svítilně a nasadil si ji na hlavu, pak zvedl tašku a zasunul ji co nejdál do otvoru.

„To je jeho kouzelná brašna,“ vysvětlil Costas Heleně. „Bez ní nedá ani ránu.“

Helena se nervózně ohlédla ke vchodu do kaple. „Hlavně rychle,“ poprosila naléhavě. „Musíme odsud co nejdřív zmizet.“ Znovu se podívala na Jacka a položila mu ruku na rameno. „Domine ivimus,“ zašeptala. „Bůh s tebou.“

Jack se nasoukal do dutiny, kde býval kamenný kvádr. Sotva se začal plížit po břiše a torbu postrkovat před sebou, už si připadal naprosto odloučený od kaple za svými zády, jako by se ocitl v dočista jiném prostoru ozářeném pouze paprskem čelové lampy. Vzpomněl si na Herculaneum, na ten zvláštní pocit návratu v čase, který zakusili při vstupu do ztracené knihovny. Nyní zažíval totéž. Jako by udělal krok do historie, kam se nikdo před ním nedostal. Klaustrofobie ho tentokrát nesužovala, skalní stěny všude kolem něj mu naopak dodávaly jakýsi zvláštní klid. V hlavě mu zůstala dvě latinská slova, jimiž ho Helena vyprovodila, a on si je bezděčně broukal jako tichý žalm, kterým se udržoval ve stavu nejvyšší bdělosti. Sunul se dál a dál, až vstup do stěny za ním úplně potemněl. Skála vpravo od něj byla pravoúhlým pokračováním stěny s vyrytou kresbou. Vlevo a nad sebou měl skalní podloží zvrásněné někdejší důlní činností. Jizvy v kameni byly tak staré, že už splynuly s přirozeným řádem věcí, jako by starodávný otisk člověka ztratil svůj význam a stal se jen jedním z procesů eroze a změn, jež v běhu času utvářely toto místo.

Chodba před ním náhle končila stěnou, na niž předtím upozornila Helena, ale Jack viděl, že je spojená s dutým prostorem na pravé straně. Odsunul brašnu bokem, krkolomně natočil tělo a vmáčkl se do skuliny. Byla úzká a její ostré hrany mu trhaly košili a rozdíraly kůži, přesto se škubavě soukal dál. Vzápětí se ocitl ve větším prostoru, v němž se mohl zvednout na všechny čtyři. Vpravo od něj, v pravém úhlu k chodbě, stála zeď postavená nejméně z pěti řad velkých kvádrů. Měl tvář jen pár centimetrů od ní, a tak mu neušlo, že je ze stejného kamene jako vnější stěna s vyobrazením lodě. Rozdíl spočíval jen v tom, že její povrch byl naprosto nedotčený. Uvědomil si, že se proplížil kolem stavby přilepené k průčelí lomu a pronikl až do dutiny, kterou měl přístavek zakrývat. Otočil hlavou doprava, směrem k čelu někdejšího lomu. Zbytek stěn tvořilo přírodní skalní podloží. Nad ním se táhly velké příkopy: okraj antického dolu. Pod nimi Jack spatřil úzký otvor vedoucí do skalní síně, jejíž strop a stěny částečně viděl. V záři jeho svítilny se zaleskla černá vodní hladina. Připlazil se ke kraji a nahlédl dovnitř. Uvědomil si, že dutina je přinejmenším stejně hluboká jako jímky, jež viděli cestou do kaple svatého Vartana.

Neměl příliš místa na manévrování. Ve stísněném prostoru se ztěžka převrátil na záda, rozvázal si boty, skopl je a vysvlékl si veškeré šatstvo. Nechal si jen rozsvícenou lampu na hlavě. Znovu se připlížil k okraji jezírka a vklouzl do vody. Byla studená, osvěžující a očistná. Chvíli jen nehybně splýval na hladině se zavřenýma očima. Pak se podíval dolů. Neměl potápěčské brýle, a tak viděl rozmazaně a do očí ho bodaly jehličky chladu. Voda však byla křišťálově průzračná a ve světle lampy se rýsovaly jasně patrné stěny a rohy. Byla to nejméně čtyři metry hluboká nádrž. Otočil hlavu, aby se nadechl, a pak znovu s otevřenýma očima ponořil tvář. Když sjel s paprskem lampy dolů, všiml si, že na boku komory je široký otvor, nahoře klenutý a dole rovný, do kterého by se vleže vešli dva lidé. Potopil se, nahlédl dovnitř… a oslnilo ho oslepující světlo odražené od leštěného kamene. Chvíli zůstal viset ve vodě a zíral do té záře, jako by mu zamrzl mozek.

Nebyla to žádná vodní jímka.

Vyplaval na hladinu, nabral vzduch do plic a rychle se podíval dolů. V duchu se mu náhle zjevila Lisa, po ní Helena, a pak na kratičký zlomek vteřiny spatřil obrys lidské postavy, snad odraz vlastního těla vznášejícího nad okrajem blyštivé římsy. Škubl hlavou nahoru, hltavě se nadechl a přitom mu z hlavy sklouzla čelová lampa a po spirále pomalu klesala ke dnu. Divoce zamžikal a znovu se zadíval dolů. Římsa se ztrácela v temnotách a vidět bylo jen neostré dno komory slabě ozařované potopenou svítilnou. Ještě jednou se nadechl, nahrbil záda a mocnými tempy paží se ponořil do hloubky. Opět pocítil známou radost ze svobody, kterou mu přinášel pobyt pod vodou. Byl ve svém živlu.

A pak to spatřil.

Na dně ležel bílý kamenný válec velice podobný těm, které viděl ve starověké knihovně pod Vesuvem patřící římskému císaři, jenž se vypravil sem do Svaté země hledat spásu ve slovech muže žijícího u Galilejského moře.

Měl jasno.

Everett našel Kristův hrob.

Sáhl dolů.

24

Jack se plížil zpátky k místu, odkud předtím odstranili kamenný kvádr, a brašnu strkal před sebou. Položil ji na podlahu kaple, vysunul ruce z otvoru a pomohl si ven. Svíčky stále hořely, ale kolem ani živáčka. „Costasi?“ zavolal, ale odpověděla mu jen ozvěna. „Heleno?“ Opět žádná reakce. Spustil nohy na zem, setřásl prach z vlasů a otřel si tvář. Možná se vrátili do první síně, do kaple svaté Heleny. Podíval se na hodinky. Pokud byl Morgan úspěšný, zbývalo dvacet minut. Jack sevřel tašku. Hazardní hra se snad vyplatí. Jestli se jim teď něco stane, dozví se o tom celý svět.

Toporně vstal a vykročil z důlní jeskyně ke vchodu do kaple. Znovu si otřel tvář hřbetem ruky a uvědomil si, jak je špinavý a zmáčený. Před sebou viděl zamřížované dveře, jimiž sem přišli. Byly stále otevřené a za nimi, v kapli svaté Heleny, se mihotalo světlo svíček. Uprostřed vystupovaly temné sloupy a v šeru zadní části se ztrácely schody stoupající do přízemí chrámu Božího hrobu a do vnějšího světa. Vykročil dopředu, ale stále nic neviděl. Něco tu nehraje. Pak uslyšel podezřelý kovový zvuk, jako když se natahuje kohoutek zbraně. Takhle tedy. Srdce se mu rozběhlo jako divé. Rozhlédl se kolem a pomalu zamířil do kaple.

„Pane Howarde, to je ale náhoda.“ Ten hlas se stopou východní Evropy Jack okamžitě poznal. Patřil muži, na něhož přede dvěma dny narazili na jiném podzemním místě a neměli příležitost mu pohlédnout do tváře. Jackovi se sevřely vnitřnosti. Heleniny obavy se potvrdily. Nebyl schopen pořádně uvažovat, a tak neřekl nic, ale ostražitě vykročil po hrbolaté kamenné podlaze a odvracel oči od svíček, aby uvykl přítmí. Vzápětí před něj neznámý předstoupil, zůstal však ukrytý ve stínu za oltářem a sochou ženy s křížem, svaté Heleny. Jack zůstal stát, rozkročil se a vpíjel se očima do temnoty. „Kde jsou?“ zavrčel výhrůžně.

Po chvíli ticha se ozvalo lusknutí prstů. Ze tmy se vypotácela osoba v rozedraném rouchu, zakopla o kámen a těžce padla na loket. Byla to Jereva s opuchlým obličejem plným modřin. „Nic jsem neřekla, Heleno,“ vyhrkla a zoufale se ohlédla. „Sledovali mě.“ Pak jí kdosi zaryl do hrdla tlumič pistole a strhl ji zpátky do stínu.

„Vidíte? Od začátku jsme všechno věděli,“ pravil člověk bez tváře. „Máme oči i uši všude. Mnoho ochotných bratří.“ Znovu luskl prsty. Dopředu postrčili další postavu. Tentokrát vousatého muže v biskupském rouchu, který tiskl k hrudi zdobený kříž. Biskup se pod namířenou pistolí otočil k Jackovi, vrhl na něj omluvný pohled a pak uhnul očima. Jack si pohrdlivě odfrkl. „Jeden z těch vašich ochotných bratří?“

Biskup začal cosi prosebně drmolit rodným jazykem. Muž ukrytý ve stínu se k němu obrátil a tichým zlovolným hlasem řekl něco latinsky. Biskup zmlkl, zkameněl jako socha a nakonec se roztřásl a rozeštkal.

„Vidíte?“ pravil muž a otočil se zpátky. „Ten, kdo slouží církvi, je i ochotný.“

„Ukažte mi Costase a Helenu,“ zasyčel Jack znovu.

Tajemný muž pronesl stranou cosi v italštině. „Pronto,“ dodal a zase luskl. Ozval se šramot a po něm vzpurný výkřik. Do světla svíček byl náhle postrčen Costas se zalepenými ústy a rukama spoutanýma za zády. Zakopl, hned se však napřímil. Hltavě se nadechoval ucpaným nosem a hrudník se mu mohutně vzdouval. Za jeho zátylkem Jack spatřil černou trubici tlumiče a za ní tmavý obrys postavy s rukou v sádře. Jack horečně uvažoval. To je určitě ten chlap, který na ně zaútočil v Římě. Costas zoufale koulel očima.

„Sundejte mu tu pásku,“ zahřímal Jack. „Nemůže dýchat.“

„Nemá nám co říct,“ odsekl tiše muž stojící u sochy. „A vy také ne.“

Jack si náhle s mrazivou jistotou uvědomil situaci. Už to nebyla kaple, ale popravčí komora. Podíval se na hodinky. Potřeboval získat čas. Ještě deset minut. V duchu se pomodlil. „Předpokládám, že ty potyčky v ulicích nevypukly náhodou. Pobodaní turisté, zákaz vycházení, přerušená dodávka proudu.“

„Chaos v židovském státě nám vyhovuje, proto jsme ho vždycky podněcovali,“ pravil muž. „Není těžké proniknout do extremistických skupin na obou stranách.“

„Při našem minulém setkání jste tvrdil, že s tím chcete naopak skoncovat.“

„Musel jsem vás nějak přesvědčit.“

„Řekl jste nám o koncilu, o Claudiovi i o posledním evangeliu.“

„Sdělil jsem vám toho právě tolik, abyste nás přivedli na toto místo. Abychom mohli se vším skoncovat, jak správně říkáte. Od Narcissa jsme věděli, že Plinius odvezl svěřenou věc do Říma a že Claudius navštívil hrobku v Londýně. Zbytek byl na vás. A získali jsme i další stopy. Gettyho muzeum, ženský klášter v Santa Paule, Jeruzalém. Váš mladý americký kolega příliš důvěřuje přátelům. Ale s tím už si nemusí lámat hlavu.“

„Jeremy.“ Jack znovu pocítil svírání v útrobách.

„Žije. Zatím. Stejně jako vaši kolegové v Neapoli. Jsou v náruči naší rozvětvené rodiny.“ Muž kývl na temnou postavu za Costasem. „Až přijde čas, bude to rychlé: kulka do hlavy a další tělo se promění v popel. Nikdo se nic nedozví. Tak jsme to dělali vždycky.“

„Jak jste si mohl být jistý, že o koncilu nikomu neřeknu?“

„Protože jste to potřeboval udržet v tajnosti, dokud se nenajde to, co hledáme. Přesvědčil jsem vás, že někdo sleduje vaši stopu. A mluvil jsem pravdu. Když jste přede mnou seděl v Římě u hrobu svatého Pavla, nahlédl jsem vám do duše. Jsme jako zlý sen, pane Howarde. Nikam před námi neuniknete. Vždycky budeme mít navrch.“

„Vážně si myslíte, že by to svatý Pavel takhle chtěl?“ zeptal se Jack.

„Svatý Pavel byl naším zakladatelem. Chráníme jeho církev. Nemohl tušit, kolik budeme muset svést soubojů a kolik přinést obětí. In nomine Patris et Filii et Spiritus sancti. Amen. Naše válka je válkou všeho lidstva. Satan je všudypřítomný.“

„Jen ve vaší hlavě,“ utrousil Jack. „Koncil vyvolával sváry a zapaloval ohně, aby ospravedlnil vlastní existenci. Živil se sám sebou.“

„To je váš názor, pane Howarde,“ odtušil muž ledově.

„Když se budete opírat o bandity, daleko se nedostanete.“

„Tam, odkud pocházím, je jich spousta.“ Pohodil hlavou k temnotě za svými zády. „Jak říkám, naše rodina je rozvětvená.“

„Rodina? Tak to se pěkně chová ke svým příbuzným a sousedům. Lisu d’Agostinovou jsem znal.“

„Ach ano, Lisa. Víte, pro ně je čest na prvním místě, což nám plně vyhovuje. A ona je zradila. Zradila svou rodinu. Víme, že se vás v Herculaneu pokusila varovat. Už tehdy dobře věděla, jaký ji stihne osud. Je to tradice.“

„Co jste jí udělali?“

„Cestu je třeba zamést.“

„Na vašem místě bych si rozmyslel, komu věřit. Jsou to překupníci drog, ne služebníci Hospodina. Jednou si přijdou i pro vás.“

„Nerouhejte se,“ sykl muž. „Věrně nám slouží už stovky let. Na tom se nic nezměnilo a nezmění.“

„V tom se právě mýlíte. Jste uzavření ve svém světě a nevidíte, co je kolem. Někdo si vás najde a ztrestá vás za to, co jste udělali. Rozdrtí vás tíha vlastní minulosti.“

„Nikdo se nic nedozví. Nezanecháme žádné stopy.“ Muž ukázal do tmy vedle sebe. „Hluboko ve skále pod námi se nachází jedenáct vodních jímek. Vstoupili jste do své hrobky.“ Kývl k postavě ukryté ve tmě a vytáhl z kapsy mobilní telefon. „Až navždy zmizíte, vyjdu ven a zavolám do Neapole a pak do Londýna. Do zítřka s vámi budeme hotovi. Jako by se vůbec nic nestalo.“

Jack se podíval na zápěstí. Dvě minuty. „Pach smrti ničím nezakryjete.“ Podíval se na Costase, který na něj upřeně hleděl a téměř nedýchal. „Najdou nás.“

„Všechno tu zavání smrtí,“ ušklíbl se muž. „Byl jste někdy na Olivetské hoře? Odporný nasládlý puch smrti prostupuje vším. Ostatně, nebudete první. Už od dob Pelagiových sem lidé přinášeli nejrůznější bludy a k ničemu jim to nebylo. Nezapomeňte, že jsme v největším chrámu smrti, u hrobu samotného Krista, našeho Pána.“

„Vy tomu věříte? Že ho pohřbili právě tady?“ otázal se Jack.

„Mě zajímá Kristus, který vstal z mrtvých, ne jeho lidská stránka.“

„V tom je právě problém.“

„Odevzdejte nám, co jste našli. Je jedno jestli vaši kumpáni zemřou hned nebo až za dvě minuty. Capisce?“ Chlap s pistolí postrčil Helenu s Costasem dopředu. „Dejte mi to a čeká vás rychlá smrt.“

Jack se zhluboka nadechl, sáhl do torby a zašátral v ní zablácenou rukou. Po chvíli vyndal jakýsi předmět, vykročil a položil ho vedle svíce na oltář u sochy ženy s křížem. Ustoupil dozadu. Costas i Helena jen mlčky přihlíželi. Byl to bronzový váleček, který Claudius uložil do hrobu královny Boudiky a Jack si ho potají vzal do Jeruzaléma. Muž natáhl ruku a shrábl tu vzácnost. „Máme, co jsme chtěli, a vy jste nás k tomu dovedl. Všechno šlo podle plánu. Vůle Páně jest vykonána.“

„Nechcete si zkontrolovat obsah?“ zeptal se Jack tiše. Znovu pohlédl na hodinky. Hodina H odbila.

„Už zase se rouháte,“ zasyčel muž. „Já to neotevřu. Jsou tam jen nesmysly, které si vybájil ten hlupák Claudius. Lži, které obloudily všechny jejich nálezce. Zničím to, spálím a hodím do vašeho hrobu. Můžete si ten svůj poklad vzít na věčnost. Čas se naplnil.“ Luskl prsty. Ozbrojený chlap vrazil Costasovi pistoli do zátylku a postrčil ho k černé díře v zemi. Jack zvedl ruku.

„Počkat! Nejdřív byste se měl na něco podívat. Mám ještě jednu věc.“ Sáhl po tašce a pistole se okamžitě stočila k jeho hlavě. Zarazil se uprostřed pohybu. „Je to jen počítač.“ Nastalo hrobové ticho. Jack opatrně pokračoval a vytáhl přístroj z brašny. Zamířil k soše, položil počítač na oltář a otevřel ho. Už byl zapnutý. Na obrazovce se objevila internetová stránka s hlavními zprávami CNN. „Tohle odešlo před hodinou, ještě než jsme vstoupili do kostela.“ Klepl na klávesu. Na monitoru vyskočil článek s palcovým titulkem:

POSLEDNÍ EVANGELIUM?

ZTRACENÁ HROBKA ODHALENA

Jack se obrátil k muži. „Vidíte? I já mám přátele. Ochotné bratry, jak byste asi řekl vy. Zatímco tu spolu mluvíme, tahle zpráva běží po celém světě. Zařídil jsem, aby ji vydali přesně v devatenáct hodin, a teď už máme chvíli po sedmé. Je tam celá pravda. Moje i vaše jméno. Jeruzalém. Dva tisíce let hrůz a vraždění. Všechno, co jste nám tak ochotně sdělil o koncilu.“

„Moje jméno neznáte,“ odsekl muž.

„Tak to se mýlíte. Lisa mi ho ještě stihla říct. Jste kardinál Ritter.“

Muž vztekle sykl, ustoupil a zašátral po stěně. V té chvíli se ozvalo klapnutí a od vchodu do kaple vyšlehlo oslepující světlo. Pak už to šlo ráz na ráz. Costas se vrhl se skloněnou hlavou dopředu, nabral ozbrojeného chlapa ramenem do břicha a srazil ho na zem. V tu chvíli se ozvaly výkřiky v hebrejštině a ze světla vystoupili dva muži v uniformách s karabinami M4 připravenými ke střelbě. Jeden z nich strhl Costasovi pásku z úst a přeřezal mu pouta na zápěstích. Costas mohutně kýchl a pak se zadýchaně vrhl k Jackovi. „To se hodilo,“ kývl na bronzový váleček. Jack zahlédl Bena, který hlídal vstup do místnosti ve společnosti izraelského policisty a Morgana, a chytil Costase za rameno. „Můžeme poděkovat Kristu. Teď už snad víš, že se ze mě na stará kolena nestal lovec pokladů, ale že to všechno mělo vyšší smysl.“

„Nesnaž se mi namluvit, že jsi tohle dopředu připravil,“ supěl Costas.

„Čistě pro jistotu. Ale poslat Morgana, aby zařídil tu tiskovou zprávu, bylo dost riskantní. Ukázka plánování času jako z příručky pro manažery.“

„To mi k tobě moc nesedí, Jacku.“

„Kdybychom nic nenašli, čekala by nás pořádná ostuda, ale pořád lepší než to, co nám chystal tady přítel kardinál,“ ušklíbl se Jack a pohodil hlavou k jímce. „S něčím podobným jsem počítal.“

„Hezky jsi to připravil, Jacku,“ pochválila ho Helena. Přišla blíž a položila mu ruce na ramena. „To je úplně jiný Jack Howard, než jak si ho pamatuju. Plánování nepatřilo k tvým silným stránkám. Vždycky ses řídil intuicí.“

„Což mi připomíná, že ti musím poděkovat, Jacku,“ ozval se Costas a znovu kýchl. „Jsem ti opravdu vděčný, žes mi dal možnost ucítit vůni smrti. Bylo to vážně fajn, málem jsem se pozvracel. Fakt díky.“

„Napadlo mě, že potřebuješ trochu navnadit.“

„Už mi to nikdy nedělej, Jacku. Rozumíš?“

„Slibuju,“ odvětil Jack vážně.

Muž stojící ve stínu se ani nehnul od sochy. Jack se na něj upřeně zahleděl a najednou si uvědomil, že veškerá pozornost se soustředila na střelce se sádrou, kterého policisté uviděli, když vtrhli do kaple. Kardinál náhle vyrazil kupředu, chňapl po bronzovém válci a ustoupil s ním k zamřížovanému vchodu do starodávného lomu. „A mám ho. Teď tu proklatou věc zničím a vy se nikdy nedozvíte, co obsahuje.“

„Znovu jste vedle.“ Jack sáhl do tašky a opatrně z ní vytáhl další váleček, který před několika minutami sebral ze zatopené komory. „Vy máte bronzový tubus z hrobky britské královny v Londýně. Hezká věcička, přímo úžasná. Ale bohužel prázdná.“

Muž zavrčel, strhl z válce víko a nahlédl dovnitř. Zakolísal a zůstal stát jako opařený. Jack podal kamennou schránku Costasovi, podíval se mu do očí a učinil výpad dopředu. V příští chvíli sevřel muže zápasnickým chvatem, zkroutil mu pravou ruku za záda a tlačil nahoru, dokud nezavřeštěl bolestí. Pak lehce povolil, vytrhl mu bronzové pouzdro a položil ho pod sochu. Hned však duchovnímu zkroutil paži ještě víc, až ostře zakvičel. Držel ho jako ve svěráku a přitiskl mu ústa k levému uchu. Ucítil kadidlo, čerstvý pot… a strach.

„Vidíte?“ zašeptal Jack, otočil mu hlavu směrem k počítači se zářivým titulkem a poté ke vzácnému válci v Costasových rukou. „Kdo jiný než vy by měl znát moc psaného slova, Vaše Eminence.“

25

Druhý den ráno se vměstnali do terénní toyoty a s Jackem za volantem vyrazili údolím řeky Jordán z Jeruzaléma ke Galilejskému moři. Costas a Helena seděli vedle Jacka, Morgan vzadu. Byli s nimi i Jeremy a Maria, kteří přijeli přímo z Tel Avivu. Jack jim zařídil letenky hned, jak předchozího dne vyšli z chrámu Božího hrobu. Věděl, že už se asi není čeho bát, přesto je měl velice rád po svém boku. Hiebermeyer byl jiná kapitola. V Neapoli se na něj sesypali snad všichni novináři světa, a on se odtud nechtěl hnout. Jack věděl, že si té pozornosti ohromně užívá, ale šlo rovněž o součást hry, která měla za cíl odvrátit pozornost od Jeruzaléma. Čekal je ještě poslední krok, aby definitivně odhalili závoj dějinné události, která je zavedla po stopách jednoho z nejcennějších pokladů, jaké kdy Jack našel.

„Víš už něco?“ zeptal se Costas hlasem roztřeseným od výmolů, přes něž právě přejížděli.

„Ještě ne,“ odtušil Jack a dál zápolil s volantem. „Ale nezapomeň, že je to Neapol. Navíc jsme spolu přes deset let nebyli ve styku, takže se dá těžko čekat, že bude hned nadšená.“

„Snad to přežila ve zdraví.“

„V té hrobce jsem měl zvláštní vizi,“ pokračoval Jack. „Zdálo se mi, že ji tam vidím. Jako by na té desce opravdu někdo ležel.“

„Že by Agamemnonův syndrom?“

„Asi jsem na ni myslel.“

„Hlavně že náš pan kardinál a jeho poskok jsou z cesty.“

„Ne nadlouho. Až rozruch pomine, všechno se vrátí do starých kolejí. K podobným odhalením docházelo už v minulosti, ale loď se nikdy nezakymácela.“

„Jenže teď vyplula na povrch pravda o koncilu, takže snad právo konečně může zasáhnout.“

„A kdo je vlastně právo?“ ozval se Jeremy zezadu.

„Záleží na tom, kolik lidí tomu všemu uvěří,“ řekla Maria Jackovi přes rameno. „Tys Jacku správně říkal, že skandální odhalení o církvi rychle vyšumí, pokud opravdu nejdou ruku v ruce s vraždami a korupcí. A my určitě nejsme první, kdo tvrdí, že našel ztracené evangelium.“

„To všechno je úplně jedno,“ prohlásila Helena. „Zapomínáte, co Jack řekl kardinálovi. Moc psaného slova je veliká. Pokud v tom válci skutečně máme Ježíšovo slovo, věřící v něm najdou všechno, co potřebují, aby si našli svou vlastní cestu.“

„Ale lidi rádi přijímají pomocnou ruku a shromažďují se v náboženských obcích,“ namítla Maria. „Někteří církev potřebují.“

„Hlavní je svoboda,“ pravila Helena. „Svoboda zvolit si vlastní duchovni cestu – beze strachu, bez útisku, bez pocitů viny, bez inkvizice i koncilu. O to tady jde. Pokud se nám podaří odloupnout aspoň část z těch historických nánosů, prospějeme dobré věci.“

„Nejdřív ale musíme zjistit, co v tom válci vůbec je,“ mínil Costas. „S Jackovým laskavým dovolením.“

„Vydržte ještě jednu zastávku,“ požádal je Jack.

„Určitě sem jedeme kvůli té poznámce v Pliniově svitku, že Claudius a jeho přítel Herodes navštívili Ježíše u Galilejského moře. Je to tak?“

„Správně.“

„Ale pod zem už nepolezeme.“

„Slibuju.“

Projížděli kolem ukazatelů s názvy připomínajícími bohatou a bouřlivou minulost tohoto území: Jericho, Nabulus, Nazaret. U směrovky ke Galilejskému moři se dali doleva kolem letoviska Tiberias s vyhlášenými termálními prameny a pak pokračovali několik kilometrů pod velkolepými svahy hory Arbel až ke vchodu do kibucu Ginnosar. Půda kolem nich byla vyprahlá a spálená sluncem. Vlivem sucha se břeh jezera o nějaký kus rozšířil a odhalil náplavy přinesené řekou. Jack zajel do kibucu, kde všichni vystoupili a protáhli se, unavení a hladoví po čtyřhodinové jízdě. Jack na sobě měl khaki šortky, šedé tričko a lehké polní boty, na rameni mu visela jeho neodmyslitelná vojenská brašna. Costas byl jako obvykle ustrojený po havajsku a jeho oči zakrývaly sluneční brýle od Jeremyho, které mu snad už přirostly k nosu. Jeremy, Maria i Morgan byli oblečení podobně jako Jack. Jediný, kdo zdánlivě nedbal na horko, byla Helena, která se vydala na cestu v bílém rouchu, jež měla na sobě, když se s ní předchozího dne setkali na střeše chrámu Božího hrobu.

„Tady stávala starověká Magdala,“ oznámil Jack. „Rodiště Marie z Magdaly, Máří Magdaleny. Na tomto pobřeží mladý Ježíš z Nazaretu pracoval jako tesař a rybář, chodil mezi Galilejské a šířil své učení.“

Po rychlém obědě v místní jídelně se houfně odebrali do muzea Jigala Allona, obklopili jeho hlavní exponát a mlčky si prohlíželi jeden z nejúžasnějších nálezů v historii Svaté země. Byla to dřevěná loď zčernalá věkem, ale obdivuhodně zachovalá, něco přes osm metrů dlouhá a dva metry široká. Costas si vysunul tmavé brýle na čelo, sklonil se ke kovovému stojanu, na němž dávné plavidlo spočívalo a zblízka si prohlížel jedno z jeho žeber. „Polyetylenglykol?“ zeptal se.

Jack přikývl. „Napustit dřevo nebylo složité, jelikož loď objevili ve sladké vodě, a tak se v ní neusadila žádná sůl. Našla se v létě roku 1986, kdy panovalo podobné sucho jako letos a hladina jezera klesla. Dva místní chlapi pátrající po starobylých mincích si všimli břeven trčících z bahna – byla to příď obrácená směrem od břehu. Na první pohled šlo o antickou loď, takže z toho vznikla senzace. A pořádně třaskavá. Izraelské ministerstvo turistiky se okamžitě chytilo možného spojení s Ježíšem a vidělo v nálezu atrakci, která by přitáhla turisty i navzdory probíhající intifádě. Ultraortodoxní židé však proti vykopávkám demonstrovali, protože je považovali za zelenou pro křesťanské misionáře ve zdejší oblasti. Někteří lidé se dokonce modlili, aby začalo pršet a loď zase zmizela pod vodou.“

„To mi něco připomíná,“ poznamenal Costas.

„I proto jsem ti to chtěl ukázat,“ přikývl Jack. „Dnes už se na všechno zapomnělo. Tahle loď je jedno z největších archeologických lákadel Izraele pro křesťany, židy i všechny obyvatele Galileje bez rozdílu víry. Je to jejich společné dědictví.“

„Lepší se smířit s pravdou, než ji popírat a žít ve strachu z ní,“ zahučel Jeremy. „Podobný objev může lidstvo jen obohatit.“

„Je to unikátní nález, jediná loď z Galilejského moře, která se dochovala z dob antiky,“ pokračoval Jack a začal jim ukazovat rukou. „Zřejmě měla stěžeň s jedinou plachtou a po obou stranách bylo místo pro dva veslaře. K řízení sloužilo kormidelní veslo uchycené v držáku na zádi po boku lodi. Měla hodně klenutý přední vaz a příď s výrazným zobcem, takzvaným klounem. Kostra je dubová, obšívka z libanonského cedru. Jsou tady železné hřeby a můžete vidět i typický způsob antické stavby lodí, kdy se nejdřív udělalo obložení z falcovaných do sebe zapadajících prken, a teprve pak se dovnitř vsadil zpevňující skelet.“

„Připadá mi nějak povědomá,“ prohodila tiše Maria. „A já už vím proč. Maurice mi ukazoval snímky podobné lodi, kterou v roce 1980 objevili na pláži v Herculaneu, když se v tamních komorách pod mořskou hrází našlo množství koster. Smršť horkých plynů a popílku při erupci sopky loď převrátila a sežehla, ale vnitřní žebroví přežilo skoro bez úhony. Plavidlo měla solidní konstrukci, možná to byla výletní loď jednoho z bohatých majitelů tamních vil.“

Jacka přepadl mrazivý pocit, který zakusil přede dvěma dny v Kalifornii. Náhle jako by viděl minulost se dvěma tvářemi – jedna byla krásná a vznešená, druhá drsná a zemitá, ale obě stejně působivé. „Jestli ta loď z Herculanea byla porsche, tohle je starý traktor. Je vyrobená z použitého dřeva a ze zbytků. Není sice propracovaná jako ta z Herculanea, ale má vlastní styl. Ten, kdo ji stavěl a pečoval o ni, to tady dobře znal a dokázal šikovně čerpat z místních zdrojů.“

„Co nám říká radiokarbonová metoda?“ chtěl vědět Costas.

„Že pochází z roku 40 před Kristem. Plus minus osmdesát let.“

Costas hvízdl. „To není nejpřesnější určení, ale celkem by to odpovídalo. Ježíš zemřel kolem roku 30, což je na konci toho časového rozpětí. I loď vyrobená na jeho počátku mohla brázdit jezero ještě za Ježíšova života, pokud by se o ni majitelé dobře starali.“

„Našly se u ní jediné dva předměty: obyčejný hrnec na vaření a olejová lampa. Oba pocházejí zhruba ze stejného období.“

„Co Claudius a Herodes?“ nadhodil Costas. „Kdy ti tady byli?“

„Myslím, že sem přijeli v roce třiadvacet,“ odpověděl Jack polohlasně. „Ježíšovi tenkrát mohlo být dvacet sedm nebo dvacet osm. Claudiovi bylo dvaatřicet nebo třiatřicet a Herodes byl stejně starý. Oba se narodili v roce 10 před naším letopočtem. O několik let později se Ježíš zřekl světských statků a odešel do pouště. Zbytek znáte z dějin. Claudius musel brzy odjet do Říma a už se sem nikdy nevrátil. Jak to s ním bylo dál, už víme. A Herodes Agrippa se stal židovským králem.“

„Jak jsi k tomu datu dospěl?“

„V Jeruzalémě jsem si najednou něco uvědomil. Vrtalo mi to hlavou už od chvíle, kdy jsme v laboratoři na palubě Seaquestu uviděli slova na Pliniově svitku. Nikde jinde zmínku o Claudiově cestě na Východ nenajdeme. Napadlo mě, že ji zřejmě podnikl v době, kdy žil v Římě v ústraní jako učenec, než ho v roce 41 odvlekli na trůn. Muselo to být kolem roku 30 za vlády císaře Tiberia, ještě před Kristovým ukřižováním. Dřív než se Ježíš obklopil učedníky, kteří by na vzácnou návštěvu z Říma jistě vzpomínali a zanechali by o ní nějaký záznam. Takže jsem se zaměřil na rané období Ježíšova života v Galileji. V evangeliích se o těch dobách dozvídáme velice málo. A pak jsem si vzpomněl na Heroda Agrippu.“

„Jestli byl králem Judeje, musel tu celou dobu být,“ usoudil Costas.

Jack ale zavrtěl hlavou. „Claudius mu svěřil Judeu jako odměnu za věrnost až v roce 41. Do té doby Herodes Agrippa pobýval převážně v Římě. Ale je třeba se podívat dál do historie. Byl to vnuk judského krále Heroda Velikého, ale vyrůstal v císařském paláci v Římě, Claudiova matka Antonie ho totiž přijala za vlastního. Z vyhlášeného flamendra Heroda a mudrlanta Claudia se stala bizarní dvojka. Jedním z Herodových kamarádů z mokré čtvrti byl Drusus, rozmařilý syn císaře Tiberia, který se často v opilosti rval s pretoriánskou gardou. Drusus pak za podivných okolností umírá a Herodes Agrippa brzy potom míří do Judeje. A právě na to jsem si vzpomněl. Psal se rok 23 našeho letopočtu.“

„Bingo!“ vyhrkl Costas.

„A to není všechno. V Galileji tehdy panoval jeho strýc Herodes Antipas, který nezvedenému synovci svěřil nevýznamnou funkci agoranoma, tedy dohližitele nad trhy. Hádejte kde? Ve městě Tiberias na břehu Galilejského moře pár kilometrů odsud směrem na jih. Jeli jsme kolem.“

Costas znovu hvízdl. „Takže se s Ježíšem vážně mohl setkat.“

„Herodes Agrippa velice rád navazoval kontakty se zajímavými lidmi,“ souhlasil Jack. „Byl to veselý a společenský chlapík, mluvil aramejsky stejně dobře jako latinsky nebo řecky a zdejší lid mu přirostl k srdci. Možná se doslechl o Ježíšových léčitelských schopnostech a napsal to chromému příteli Claudiovi do Říma, který uvěřil, že by daleko na Východě snad mohl najít účinný lék na svou obrnu.“

„Herodes Agrippa není v bibli moc kladná postava,“ namítla Helena.

Jack přikývl. „Já mám pocit, že Herodes Agrippa byl celkem fajn člověk, ale sklon k požitkářství a vrtochy dějin ho občas svedly na špatnou cestu. V Tiberiadě se zdržel jen chvíli a pak změnil místo, snad to nějak souviselo s půjčkou od jeho strýce. Odjel do syrské Antiochie a pak se vrátil do Říma, kde se jeho spřízněnou duší stal budoucí císař Caligula. Kamarády si tedy vybírat uměl, to se musí uznat. Právě Caligula z něj totiž učinil galilejského vladaře, což byl Herodův první krok k tomu, aby se vypracoval na jednoho z největších vládců Východu. Všechno nakonec vyvrcholilo v roce 44, kdy Claudius shodou okolností podnikl vítězné tažení do Británie. Jakub, syn Zebedeův a bratr apoštola Jana, byl uvězněn a popraven. Podle evangelií to nařídil Herodes Agrippa, i když nikde jinde nenajdeme žádný doklad o tom, že by byl proti křesťanům. Nejspíš jen podlehl vlastnímu velikášství, ale netrvalo to dlouho. Ve Skutcích apoštolů je slavná pasáž o jeho konci.“

„Ve vyprávění o lodním vraku svatého Pavla?“ zeptal se Costas.

„O několik kapitol a asi patnáct let dřív, když Herodes pobýval v judskem přístavním městě Caesareji.“ Jack se podíval na Helenu. „Vždycky jsi měla výbornou paměť. Vybavíš si ten úryvek?“

Přikývla. „Je to moje práce.“ A začala zpaměti recitovat:

„Ve stanovený den se tedy Herodes oblečen do královského roucha posadil na soudnou stolici a pronesl k nim řeč. A lid volal: To je boží hlas, a ne lidský! A ihned ho ranil Pánův anděl, protože nevzdal slávu Bohu: byl rozežrán červy a vypustil duši.“

„Červi,“ hlesl Costas.

„Vypadá to na odumírání tkáně, možná sněť,“ soudil Jack. „Na podobné choroby se v těch dobách běžně umíralo, pocházely z otevřených ran.“

„Já věděl, že zase skončíme u mrtvol,“ zasténal Costas.

„Podle jedné teorie ho Claudius dal otrávit, protože se Herodes choval jako bůh, což příslušelo jedině a pouze císaři. Ale tomu já nevěřím ani trochu. Podle všeho, co o Claudiovi víme, stál při svých přátelích v dobrém i ve zlém.“

„Takže Herodes Agrippa, Claudius a Ježíš se tu v roce 23 setkali,“ pronesl Costas pomalu. „Neexistuje o tom žádná zmínka, jen poznámka na okraji starověkého svitku, který jsme našli v jámě v Herculaneu.“

„Přesně tak.“

„Ježíš byl tesař,“ uvažoval Costas a přejel dlaní po okraji prkna, které měl před sebou. „Takže mohl stavět i lodě, ne?“

Jack pokýval hlavou. „V řečtině i v semitských jazycích té doby, aramejštině a staré féničtině, mohlo mít naše slovo ‚tesař‘ celou řadu významů. Označovalo člověka, který stavěl domy, pracoval s kamenem, se dřevem a dokonce i s kovem. Kolem byla určitě spousta práce. Herodes Antipas založil město Tiberias v roce 23 našeho letopočtu a bylo potřeba postavit palác, synagogu i městské hradby. Šikovný místní tesař by si rozhodně přišel na své.“

„Třeba na tom založil svou pozdější živnost,“ poznamenal Costas. „I vykonavatel zázraků přece musí něco jíst.“

Jack opět přisvědčil. „Ale hlavní pracovní náplní tesařů byla stavba lodí. Zhruba o půl století později historik Josephus Flavius vypráví, že na jezeře bylo dvě stě třicet lodí, a to zřejmě počítal jen ty větší. Zdejší bárky určitě vydržely mnohem déle než na moři, protože ve sladké vodě se nevyskytují dřevokazní červi. Stejně je ale bylo potřeba opravovat a stavět nové. Dvacátá léta mohla být v tomto směru obdobím rozkvětu a staveniště v Tiberiadě poskytovala bohatý zdroj odpadního dřeva a odřezků. Koukněte na tu loď. Najdete tady řadu prken zvláštního tvaru.“

Costas se na antické plavidlo zahloubaně podíval. Položil ruku na dřevo a znovu se ohlédl po Jackovi. „Když jsme se kdysi dávno, snad minulé úterý, potápěli u Sicílie do vraku lodi svatého Pavla, tvrdil jsi mi, že archeologie raného křesťanství je neuvěřitelně kusá a že se skoro nic neví s jistotou.“ Odmlčel se. „A teď mi pověz: Dotýkám se lodi, kterou stloukl sám Ježíš?“

Jack si dal ruce v bok, zadíval se na starobylé dřevo a pak na Costase. „V Novém zákoně je potíž s otázkou, jak vlastně Ježíš viděl sám sebe – jestli se považoval za Krista čili Spasitele, nebo ne. Když se ho lidé ptají, kdo vlastně je, někdy jim odpovídá takovým zvláštním obratem. Samozřejmě je to jen volný překlad, ale podstatu myslím vystihuje. ‚Nechť je po vašem‘.“

„Cože?“

„Nechť je po vašem.“

Costas chvíli mlčel. Upřel na Jacka úpěnlivý pohled, pak vzdychl a zvedl ruku z lodi. „Archeologové,“ zavrčel. „Jasnou odpověď od nich člověk neuslyší.“

Jack se usmál od ucha k uchu a poklepal si na brašnu. „Půjdeme. Chtěl bych vám ukázat ještě jedno místo.“

O hodinu později stáli na břehu Galilejského moře pravidelně zaplavovaném přílivem. Byl už podvečer a zezadu se přikrádaly stíny, jež začínaly postupovat přes pláž. Voda v dáli stále jiskřila a Jackovi se vybavila ta podivná záře, kterou viděl minulý týden na sicilském nebi, jako by očima nedokázal pojmout oslepivý celek, a proto se soustředil jen na jeho jednotlivé součásti. Pevně svíral torbu a cítil stejné rozechvění jako tehdy. Uvědomoval si, že se ocitl na prahu dalšího ohromujícího odhalení, na místě, kde poklad v jeho rukou začal před téměř dvěma tisíci lety svou pouť. Jack byl nezvratně přesvědčen, že Claudius tehdy stál právě zde a také hleděl na vzdálené břehy Golanských výšin, uchvácen magickým kouzlem Východu. Přemítal, zda i Claudius zažíval stejný neklid a byl si vědom nebezpečí dřímajících na této hranici mezi Východem a Západem navzdory tomu, že nadpozemsky klidná hladina i okolní krajina vytvářely dokonalou iluzi míru a pokoje.

Slunce za jejich zády dál klesalo a Jackovi se před očima opět zjevila celistvá skutečnost, která se rozpíjela do modrých a oranžových odstínů jako na obrazu od slavného anglického malíře Turnera. Zhluboka se nadechl, pokynul ostatním a vykročili mezi vzrostlými křovisky, jež trčely nad pláží.

„Ziziphus spina-crista, pokud se nepletu,“ prohlásil Jeremy. „Kristův trn. Má výborné ovoce. Měli byste ho někdy ochutnat.“

„Mluvíš jako Plinius,“ podotkla Maria.

Po deseti minutách chůze podél mělkých bahnitých louží došli k vyvýšenému ostrůvku asi sto metrů nad okrajem jezera. Byla to zpevněná plocha prosycená pachem ryb a starých sítí, která se používala k vylodění v období sucha. Uprostřed čněl hluboko zakopaný balvan sloužící k uvazování bárek – z bláta před ním vedl ke břehu roztřepený provaz. Jack odtáhl stranou starou síť a posadil se na jeden ze dvou železničních pražců, které tu zřejmě byly právě za tímto účelem. Ostatní jej hned napodobili. Jack si položil tašku na klín a všichni se zadívali na širé jezero, udiveni jeho mrtvolným klidem. Zahlédli muže a ženu, kteří se loudali po mokřinaté pláži a voda v loužích se pod nimi tak leskla, až se zdálo, že kráčejí po hladině. V dálce pluly rybářské lodě a světla na jejich stěžních vytvářela množství zářivých teček, jako by kdosi rozprostřel po vodě koberec ze svíček.

„Na tomto pobřeží prožil Ježíš zásadní léta svého života,“ pronesla Helena tiše. „Jeho řeč v evangeliích je plná podobenství o rybářích a moři. Když mluví o rudé večerní obloze zvěstující krásný den, nevyjadřuje se jako prorok, ale jako námořník a rybář, který dobře ví, že prach ve vzduchu znamená, že přijde suchý den.“

„A od těch dob ho sem ke Galilejskému moři lidé přicházeli hledat,“ zamumlal Jeremy. „Raní křesťané, kteří po konverzi římské říše za Konstantina Velikého postavili chrám Božího hrobu. Pak středověcí poutníci ze Svaté říše římské a z Byzance. Byl tu i Harald Hardrada s Vikingy, kteří za peníze dělali ochranku byzantským císařům. Koupali se v řece Jordán. Potom sem vlna krve připlavila křižáky, kteří si mysleli, že našli království nebeské, ale to se jim s příchodem arabských armád brzy zhroutilo před očima.“

„Vsadím se, že se to tady za celou tu dobu moc nezměnilo,“ utrousil Costas, hodil kamínkem žabku do mělké tůňky a podíval se na Jacka. „Tak co jsi nám chtěl ukázat?“

„Víte, že tady byl i Mark Twain?“ otázal se Jack roztržitě.

„Nepovídej,“ odtušil Costas.

„V roce 1867 jako jeden z prvních amerických turistů ve Svaté zemi.“

„Myslím, že si vzpomínám na jeho slova,“ vložila se do hovoru Helena. „Slyšela jsem je, když jsem tu byla naposledy, a byla jsem z nich nadšená. Napsal to zhruba takhle:

„Galilej je nejkrásnější za tmy, když se den chýlí ke konci. Ani ten nejlhostejnější návštěvník neodolá magické moci pokojného svitu hvězd. Ve vlnách šumících na pláži zaslechne pleskot strašidelných vesel, v tajemných zvucích noci uslyší hlasy duchů a v jemném ševelení vánku třepotání neviditelných křídel.“

„Nebyl v tom sám,“ řekl Jack. „Našli se i další lidé, kteří měli sklon věřit, že biblické příběhy nejsou jen báje a legendy, a udělali pro ně totéž jako Heinrich Schliemann a Arthur Evans pro trojské války a Řecko doby bronzové. Deset let po Marku Twainovi sbíral v Galileji poznatky poručík královských ženistů Horatio Herbert Kitchener za podpory fondu výzkum Palestiny. Ten Kitchener, který se později stal největším válečným vůdcem Velké Británie,“ vyprávěl Jack. „T. E. Lawrence – proslulý Lawrence z Arábie – sem přišel původně jako archeolog, a nakonec vedl své vojsko přes zdejší kopce k Damašku. Údolím řeky Jordán tvořícím zlom mezi Východem a Západem kráčely dějiny a Galilej se mnohokrát stala vroucím kotlem, v němž mohly vyniknout silné osobnosti.“

„Lidé, kteří měli budoucnost před sebou a přišli sem na vrcholu sil,“ poznamenala Maria.

Jack sáhl do kapsy šortek a vylovil malou krabičku. Položil si ji na klín, otevřel ji a vyndal dvě mince. Zvedl je, nastavil vyražené portréty slábnoucímu slunci a pomalu je otáčel tak, aby stíny podtrhovaly rysy zobrazených vladařů.

„Že ty sis zase něco vypůjčil.“ Costasovi se šibalsky zajiskřilo v očích. „Hledač pokladů se snadno může dostat na šikmou plochu. Celou dobu jsem si říkal, kdy po ní asi sklouzneš.“

Jack se usmál, ale neodpověděl, jen si upřeně prohlížel obličeje na mincích. Potřeboval je ještě jednou vidět, natáhnout ruku a dotknout se jich, než konečně otevře brašnu. Na minci vlevo, kterou našli v chrámu Božího hrobu, se vyjímal Herodes Agrippa. Portrét osahaný téměř dohladka zachycoval mohutnou hlavu, která patřila spíš bojovníkovi než mysliteli, ale měla velké chápavé oči. Možná šlo o zidealizovanou představu východního střihu, jako by to ani nebyl Herodes Agrippa, ale Herkules nebo Alexandr. Měl na hlavě vavřínový věnec, který se obvykle vyskytuje jen na mincích římských císařů. Věnec měl i muž na druhé minci, tomu však náležel právem. Jack znovu spatřil Claudia, jak si ho poprvé představil v Domě papyrů v Herculaneu a pak u hrobu britské královny pod Londýnem. Hleděl na jeho husté vlasy, vysoké čelo, zapadlé oči a našpulené rty. Nebyl to mrzáček Claudius ani pomatenec Claudius, ale císař Claudius na vrcholu své moci. Panovník, který stavěl akvadukty a přístavy, odvrátil od antického Říma katastrofu a zasadil kořeny křesťanského západního světa. Oba portréty zobrazovaly muže v rozkvětu sil, kteří v roce 23 společně přijeli ke Galilejskému moři. Tehdy mohli sotva předvídat, jaké role jim osud chystá.

Herodes Agrippa, vládce Východu.

Claudius bůh.

„Zajímalo by mě, jestli už tehdy vytušili přicházející temnotu,“ vydechla Helena.

„Jakou temnotu?“ zajímal se Costas.

„Byla jedna historická chvíle, která se na tomto místě krutě podepsala. Jack mi říkal, že víte o menoře. O ztraceném pokladu z jeruzalémského chrámu.“

„O tom svícnu opravdu něco víme,“ hlesla Maria a pohlédla na Jacka.

„Stalo se to v roce 67 našeho letopočtu,“ pokračovala Helena. „Víc než dvacet let po smrti Heroda Agrippy a přes deset let po Claudiově zmizení. Tři roky předtím, než Římané vyplenili Jeruzalém a prohlásili se za vítěze, přišli sem ke Galilejskému moři. Židovští povstalci prchli v lodích, ale Vespasianův syn Titus si nechal postavit speciální plavidlo a vydal se za nimi. Bitva u Magdaly patří k nejzajímavějším námořním střetům v historii, ale byl to pořádný masakr. Podle židovského historika Flavia se pobřeží koupalo v krvi, celou oblastí se linul strašlivý puch a pláže byly plné lodních vraků a nafouklých mrtvol.“

„Použili vzbouřenci lodě místních rybářů?“ chtěl vědět Costas.

Helena přikývla. „Zabavili všechny bárky na jezeře. Ta galilejská loď z muzea byla možná jednou z nich – když námořníci zahynuli, šla ke dnu. Pro některé Izraelce je ta loď symbolem židovských dějin. Židovského odporu.“

„Ale mohla být starší a sloužit ještě během Ježíšova života.“

„Každý si v tom něco najde,“ odpověděla Helena.

Jack uložil mince, vrátil krabičku do kapsy a vytáhl z tašky jakýsi balíček. „Určitě dokázali trochu nahlédnout do budoucnosti. Herodes Agrippa pocházel z jedné z nejvrtkavějších dynastií Východu a vyrůstal v Římě. Dobře znal nestálou povahu moci. Claudius byl dějepisec, možná jeden z největších historiků antiky. V Tiberiově vládě už musel vidět semínka rozkladu. A rybář z Nazaretu, se kterým se tu oba setkali, sice žil daleko od závažných dějinných událostí, ale přesto vytušil, co přijde a co by mohlo jeho učení přinést.“

„Přece nemohli dohlédnout dva tisíce let dopředu,“ nesouhlasil Costas.

„Při poslední návštěvě Británie před svou smrtí už Claudius musel vidět, že se kruh římských dějin uzavírá. Pochopil, že stát stojí na vratkých základech,“ mínil Jack. „Po dobrém císaři následoval špatný, po zlatém věku přicházela špína a korupce. Augustus, pak Tiberius a Caligula. Claudius a po něm Nero. Další rozkvět za vlád Vespasiana a Tita, kdy vybuchl Vesuv a Claudius definitivně opustil scénu. Cyklus pokračoval Domitianem, který stáhl Řím na úplné dno. Když se Claudius naposledy vydal do Británie, aby ukryl svůj poklad, činil tak s ohledem na příští generace. Totéž se dá říct o Everettovi, když roku 1917 přišel do chrámu Božího hrobu v Jeruzalémě. Budoucnost jeho světa byla temná a blížila se apokalypse, jakou by si Claudius ani nedokázal představit. Oba ale dobře věděli, že jejich vzácný poklad by mohla odvát vichřice dějin.“

Jack sloupl poslední vrstvu bublinkového igelitu a konečně odhalil malý kamenný váleček. Pozvedl jej k Heleně. „Zlomíš pečeť?“

Pokřižovala se a tubus si od něho vzala. Pozvolna opatrně zabrala. Černá pryskyřice kolem spoje ihned praskla a víčko povolilo. Helena vrátila pouzdro Jackovi, který je otevřel. Ostatní se shlukli kolem: Maria s Jeremym před něj poklekli a Costas mu nahlížel přes rameno. Když uviděli, co se nachází uvnitř, ohromením ztratili dech. Byl to svitek zhnědlý stářím, ale na první pohled celkem zachovalý.

„Schránka byla vzduchotěsná,“ vydechl Jack. „Díkybohu.“ Zvedl okraj svitku mezi dvěma prsty a lehce jej ohmatal. „Pořád je ohebný. Neskutečné. Je na něm nějaká konzervační látka. Vosk.“

„Claudius měl za ušima,“ špitla Maria.

„Spíš Plinius, ne?“ namítl Jeremy. „Vsadím se, že od něj se to Claudius naučil.“

Jack vytáhl svitek z pouzdra. Všichni zmlkli a slyšeli jen jakési vzdálené klapání a slabý šelest západního větříku. Jack zadržel dech. Nebylo vidět žádné písmo, jen hnědý papyrus. Zvedl svitek k posledním slunečním paprskům proudícím přes kopce za jejich zády a odvinul několik centimetrů.

„Ať se propadnu,“ vyhrkl a v příští chvíli se spokojeně usmál.

„Máš něco?“ vykřikl nedočkavě Costas.

„Podívejte na tu křížovou strukturu. Vidíte, že světlo prochází skrz. Tohle je prvotřídní kvalita jako svitek, který jsme našli na Claudiově stole v Herculaneu. Tady.“ Jeho hlas se téměř vytratil. „Vidím to.“

„Co?“

„Písmo. Koukněte se.“ Jack začal pomalu odmotávat papyrus. Nejdřív se objevil jeden řádek, pak druhý a po něm další. Když odvinul celý list, měli před očima asi dvacet řádků. Jackovo srdce se rozběhlo jako o závod. Inkoust byl díky ochraně konzervační látky téměř uhlově černý. Písmo v souladu s antickou tradicí plynulo bez mezer mezi slovy a interpunkce. „Je to řecky,“ zašeptal.

„A pod tím se skrývá ještě starší písmo,“ všiml si Costas mžourající přes Jackovo rameno. „Jen prvních pár řádků. Skoro nejsou k rozeznání, ale zřejmě je psal někdo jiný.“

„Nejspíš Claudius,“ odtušil Jack. „Pokud ano, bude to možná latinsky. Začal něco psát, ale pak to vymazal, snad poznámky z cest. To by byla fantastická věc. Nemáme žádný doklad psaný Claudiovou vlastní rukou.“

„Hmotnostní spektrometrie si s tím poradí,“ konstatoval Costas. „Exaktní vědecká metoda.“

Jack ho však neposlouchal. Přečetl si první řádky viditelného textu překrývajícího smazaná slova. Připadal si jako v mrákotách a svitek se mu zachvěl v prstech, snad mimořádným pohnutím, snad závanem větříku. Svěsil ruce a podržel rozevřený svitek na kolenou. Obrátil se na Helenu. „Kyriam bonum. V doslovném překladu ‚dům Páně‘, říkám to správně?“

Helena přikývla. „Může to znamenat náboženskou obec, církev v širším slova smyslu.“

„A naos? Řecké označení chrámu?“

„To zřejmě značí církev jako fyzický celek, jako organizaci.“

„Jsi připravená?“

„Jestli to jsou jeho slova, Jacku, nemám se čeho bát.“

„To nemáš.“ Jack se odmlčel a chvíli měl zvláštní dojem, jako by shlížel z nesmírné výšky, ne však na tuto mokřinu, nýbrž na tečku světla uprostřed jezera. Byla to starověká loď, v níž naproti sobě seděly dva stíny téměř splývající s okolní temnotou.

Jack zavřel oči, znovu je otevřel a začal číst.

„Slyšte Ježíše, syna Josefova z Nazaretu, neb toto jsou jeho slova…“

epilog

Léto roku 23 n. l.

Dychtivý mladý muž v bílé haleně se zastavil a nadechl se čerstvého vzduchu. Ještě nikdy v životě nebyl na Východě a zvláštní obrazy i vůně posledních několika dnů ho stále překvapovaly. Větřík nyní nevanul ze západu, ale od Středozemního moře a přinášel s sebou povědomý pach soli, květů a slabého tlení, který předchozího dne rozfoukal ostrý vítr z Golanských výšin na protějším břehu. Znovu se rozhlédl a zakryl si oči před sluneční září. Všude se prostíraly světélkující mokřiny pobřežního pásma, kde se voda za dlouhého suchého léta odpařila. Vzdálená hladina jezera byla hladká jako zrcadlo. Na jejím okraji zahlédl jakýsi chvějivý útvar, snad rybářský člun, a nějaký pohyb kolem. Nastražil uši a z dáli zaslechl výkřik racka následovaný ťukáním, jako když ze střechy odkapává dešťová voda. Bylo čím dál větší horko, až příliš velké na to, aby mohl setrvat na místě. Obrátil se k horám a nastavil tvář v toužebném očekávání, že ho znovu ovane ten příjemný chladivý větřík ze západu.

„Claudie!“ zavolal dívčí hlas. „Zpomal! Musíš se napít.“

Nemotorně se otočil, přisunul svou nemocnou nohu, a počkal, až ho druhové dostihnou. Od jejich přistání v Caesareji uplynulo deset dnů a teprve před pěti dny vyrazili z Jeruzaléma údolím řeky Jordán k vnitrozemskému moři v zemi Galilejské, jemuž říkali Genezaret. Přenocovali v novém městě Tiberias, které postavil Herodův strýc Antipas a pojmenoval po Claudiovu strýci Tiberiovi, jenž už téměř deset let vládl Římu. Claudia ohromovalo, že Tiberiovy obrazy nachází doslova všude – v chrámech, na sochách i mincích, jako by už žijícího císaře pokládali za boha. Zdálo se mu, že před svým opozdilým příbuzenstvem nemá úniku, ale když se toho rána vzdálili od stavebního ruchu, pocítil neobyčejné uspokojení. V prázdnotě a jednoduchosti pobřežních rovin dokreslovaných lesklým jezerem a vzdálenými Golanskými výšinami najednou nalezl povznášející svobodu.

Zítra přejdou přes kopce do Antiochie, aby vzdali hold jeho milovanému bratru Germanikovi, který byl na tomto místě před čtyřmi lety otráven. Claudius stále hluboko v útrobách cítil bolest, ostrou a mučivou. Snažil se na ni nemyslet, otočil se a sledoval své blízké, kteří za ním šli po prašné cestě. Drahou Calpurnii s ohnivě rusými vlasy a pihovatou pletí, která ještě neodrostla dívčím letům, ale přesto byla tou nejsmyslnější ženou, jakou kdy spatřil. Měla na sobě rudé šaty symbolizující nejstarší profesi, nikoli však z nutnosti, ale spíš ze zvyku. Vedle ní kráčela Herodova žena Cypros. Měla závoj a množství šperků, jak se patřilo na princeznu z Arábie, a vedle družky s neposlušnými vlasy se vznášela jako bohyně. A za nimi šel Herodes s černou bradkou a dlouhými vlasy spletenými do copánků jako král Asýrie. Na sobě měl plášť zdobený pravým tyrským purpurem a svým zvučným dunivým hlasem je celou cestu oblažoval písněmi a košilatými vtipy. Herodes byl vždycky ztělesněním zábavy a drsné mužnosti, ale hlavně to byl Claudiův nejstarší a nejlepší přítel. Jediný z chlapců v paláci, který se s ním sblížil. Jediný, kdo neviděl jen jeho koktání, nemotornost a chromou nohu.

Claudius si vzal od Calpurnie kožený měch s vodou a zhluboka se napil. Herodes je vedl ke vzdálenému místu na pobřeží, kde se cosi hýbalo. Když se Claudius občerstvil, odbočili z pěšiny a začali si klestit cestu pobřežními mokřinami. Claudius už předtím zahlédl věž Magdaly, dalšího městečka u vody ležícího v kotlině mezi kopci, nyní se mu však ztrácela v oparu, který stoupal z hladiny a zahaloval břehy jako třpytivý závoj. Po chvíli se přes něj prodralo slunce a jeho paprsky se začaly oslepivě odrážet od nesčetných mělkých louží. Claudiovi se obraz rozpadl před očima jako roztříštěná tabulka skla, která se v mlze zase skládala v jediný celek. Ve vzduchu visel náznak duhy jako paleta odstínů, jež se úplně nevybarvily a zůstávaly kousek za branami reality. Brzy už měl před očima jen hemžení kolem lodě, která se však také jakoby chvěla a s každým dalším krokem se jim vzdalovala. Claudia napadlo, zda nejde o pouhý optický klam, o jeden z přeludů, které Herodes podle svých slov zahlédl v poušti jako odraz jakési cizí a nedostupné reality.

Herodes ho dostihl, plácl ho po zádech a bujaře se zeptal: „Vzpomínáš, jak jsem tě za klukovských let učil v Římě aramejsky?“ Jeho dech páchl po víně vypitém předchozí noci.

„Můj milý Herode, jak bych mohl zapomenout. A zatímco ty sis v posledních letech hrál na povaleče, já jsem se učil fénicky. Víš, mám v plánu sepsat dějiny Kartága, a přitom se neobejdu bez studia zdrojů v originále. Řečem římských historiků o barbarech totiž ani trochu nevěřím.“

„My nejsme barbaři, Claudie. Právě naopak.“ Herodes ho rozpustile postrčil, až Claudius málem zakopl. „Ale máš pravdu, Římanům není co věřit. Samozřejmě až na jednu vzácnou výjimku.“ Znovu do Claudia dloubl, ale hned ho pevně objal, aby neupadl. Oba se zasmáli.

„Ovládá ten tvůj člověk řečtinu?“ zeptal se Claudius.

„Ano.“

„Pak se budeme bavit řecky. Víš, má drahá Calpurnie je opravdová barbarka. Její rodiče vyrůstali v Británii jako otroci u mého prastrýce Julia. Úžasné místo, kdybys jen věděl, co všechno mi Calpurnie vyprávěla. Jednoho d-dne tam sám vyrazím. Jsem přesvědčen, že Féničané dopluli k britským břehům, ale nevěřím, že tam zanechali svůj jazyk.“

„Dobrá, může se mluvit řecky.“

Přiblížili se ke břehu. Claudius šel znovu na čele a viděl, že loď vytažená několik metrů z vody je skutečná, žádný přelud. Byla velká, měla zakřivenou záď a jediný vysoký stěžeň, takže trochu připomínala tu, s níž se jako chlapec plavil po Neapolském zálivu a kterou stále opatroval v přístavišti v Herculaneu. Podíval se pozorněji. Pod baldachýnem u zádě seděla těhotná žena a něco kutila na klíně. Vedle trupu se válely kusy dřeva se zbytky starých lodí a na prkně podepřeném kládami leželo pečlivě srovnané nářadí: ruční pila, smyčcový vrták, dláta a košík s hřebíky. Claudius si uvědomil, že hledí na zdroj podivného klepání, které cestou slyšel. Pak zpoza nehotového plavidla vyšel muž s hoblíkem v ruce. Jeho urostlou svalnatou postavu zakrývala jen bederní rouška, měl bronzovou pleť, hrubě zastřižené černé vlasy a plnovous přesně jako Herodes, když se vrátil z náročného tažení. Claudius se dobelhal k lodi a přitom nespouštěl muže z očí. Klidně to mohl být římský gladiátor nebo jeden z uprchlých otroků z mramorových dolů, s nimiž se Claudius spřátelil na Flegrejských polích nedaleko Neapole, kde ho matka chtěla pohodit, ale vyděděnci a zločinci se ho ujali a přijali ho mezi sebe.

„Já jsem C-Claudius,“ řekl a odkašlal si. „Můj přítel H-Herodes mě sem vzal za tebou z Říma. Jsem nemocný, prý mi pomůžeš.“

Žena se na něj usmála, sklopila zrak a pokračovala ve spravování bavlněných šňůrek rybářské sítě. Její druh se Claudiovi pozorně zadíval do tváře. Měl pronikavé žhnoucí oči, jaké Claudius v životě neviděl. Muž na něj chvíli mlčky hleděl a pak znovu začal jezdit hoblíkem po drsném dřevu. „Ty nejsi nemocný, Claudie.“ Měl hluboký mužný hlas a mluvil řecky se stejným přízvukem jako Herodes. Claudius se chystal odpovědět, ale rozmyslel si to. Stál tam jako opařený a nic kloudného ho nenapadalo. Když konečně promluvil, hned toho litoval, protože jeho slova zněla klopotně a nemístně. „Vy pocházíte z těchto končin?“

„Marie je z Magdaly,“ pravil muž. „Já jsem se narodil v Nazaretu v dolní Galileji, ale už od dětství žiju tady u jezera. Je to má země a toto je moje loď.“

„Stavíte lodě? A rybaříte?“

„Toto moře je má loď a obyvatelé Galileje jsou moji cestující. A tady jsme všichni rybáři. Můžeš se k nám přidat, jestli chceš.“

Claudius opět ucítil mužův pohled a bezděčně přikývl, pak se ohlédl a pokynul ostatním. Herodes vyrazil kupředu s takovou vervou, až mu bláto cákalo na holá lýtka, objal Nazarejce po východním způsobu, aramejsky ho pozdravil a obrátil se na Claudia. „Když z Ješuou chodíme po večerech do tiberiadských hostinců, říkáme mu řecky Ježíš. Jde to líp z pusy, zvlášť po pár sklenkách galilejského.“ Zařehtal se, plácl Nazarejce po zádech, poklekl vedle Marie a něžně jí položil dlaň na bříško. „Všechno jde dobře?“ zeptal se aramejsky a ona s úsměvem cosi tiše odpověděla. Herodes hbitě vstal a Nazarejec pokynul na pozdrav Calpurnii a Cyře, jež k němu přicházely bosé blátem. Mlčky kolem nich prošel, vyskočil na velký balvan držící plavidlo na místě a odvázal tlusté konopné lano provlečené dírou uprostřed. Herodes se ženami položili košíky do lodě a Marie chtěla dovnitř vyzvednout džbán, jenže Nazarejec jí ho rychle vzal, položil jí ruku na břicho a usmál se. Svinul kotevní lano a hodil ho přes záď, pak se zapřel o dřevo a ze všech sil zatlačil, až se mu napjaly a vyboulily snad všechny svaly. Claudiovi připadal silný a štíhlý jako bronzová socha Herkula, kterou kdysi viděl v té velké vile pod Vesuvem. Kýl sklouzl po bahnité pláži, a když se loď ocitla napůl ve vlnách, Ježíš lesklý potem ustoupil a uvolnil cestu ostatním, aby se mohli vyšplhat na palubu. Claudius zvedl svou chromou nohu přes okraj jako poslední. Ještě pár postrčeni a celá loď byla na vodě. Nazarejec rychle přeskočil obrubu a rozvinul čtvercovou plachtu, zatímco Marie usedla u kormidelního vesla.

Claudius s Herodem seděli vedle sebe u vesel a začali současně zabírat. Vítr napjal plachtu a pomohl lodi vymanit se z mělčin. Z trupu i lanoví vycházelo hlasité vrzání, voda pod přídí vířila a jiskřila. Claudius si se zardělou a rozzářenou tváří vychutnával vítanou tělesnou námahu. Kdyby ho tenkrát v Římě pustili do tělocvičny, možná by se u něj obrna tolik nerozvinula a on by teď vedl legie v Germánii jako jeho milovaný bratr. Avšak nyní, když loď mířila na otevřené moře a pobřeží se ztrácelo v mlhách, měl najednou pocit, jako by veškerá bolest a smůla dosud zahalující jeho život najednou kamsi odplouvaly. Poprvé si připadal jako celý člověk. Už nebojoval sám se sebou ani s okolím litujícím, že se vrátil od vchodu do podsvětí, kam ho jako chlapce přivedli.

Celé hodiny pluli na křídlech mírného větříku a jen tak polehávali a dřímali ve stínu pod plachtou. Ježíš rozhodil sítě a chytil jen pár rybek, ale stačilo to, aby v hrnci na malé plotně připravil jídlo.

„Ach, ty vládče rybářů,“ zahalekal Herodes. „Tvrdíš nám, že tvé království je jako síť vržená do moře, do níž se chytají všelijaké ryby. Zdá se, že to tvoje království není zrovna největší.“ Vyprskl smíchy a Ježíš dál pokračoval ve vaření. Později se Marie chopila lyry, jejíž tóny se třpytily a čeřily jako hladina, a Calpurnie zapěla tklivé mystické písně svého lidu. Snědli jídlo, které si přinesli s sebou – chléb, olivy, ořechy, fíky a ovoce z nějakého trnitého stromu, které Claudius jaktěživ nejedl. Všechno předem pečlivě omyli čistou vodou z pramenů v Tiberiadě. Potom si zahráli kostky, přetlačovali se v páce a Calpurnie jim pletla věnce z větviček ovocného stromu. S plnou vážností korunovala Heroda za krále a Claudia za boha. Herodes je neustále bavil přívaly historek a vtipů, ale jeho myšlenky se postupem času obracely k večeru. „Říká se, že umíš dělat zázraky, Ježíši, synu Josefův,“ pravil. „Ale vodu ve víno neproměníš, nebo ano?“ Znovu se zařehtal, nabral z jezera hrst vody a chrstl ji oslovenému na hlavu. Ježíš se také zasmál a oba se začali v žertu postrkovat, až se loď nakláněla. „Jedna věc je jistá,“ pokračoval Herodes, když se znovu posadil. „Nemůžeme tady zůstat moc dlouho. Umřel bych žízní. Půjde se mnou někdo do krčmy?“

Když Claudius znovu zabral za veslo, tentokrát po boku Nazarejce, soumrak už barvil oblohu do červena. Po přistání se Herodes vydal na zpáteční cestu do Tiberiady, kde chtěl v důstojnické jídelně najít kumpány pro večerní povyražení. Všechny tři ženy se vrátily do Magdaly, Mariina domova. Claudius však chtěl zůstat s Ježíšem, vytěžit z tohoto dne co nejvíc a dozvědět se další věci. Nabídl se, že mu pomůže rozhodit rybářskou síť o kus dál od mokřin, kde předtím loď poprvé spatřili.

Nazarejec vesloval mlčky vedle něj. Pak se zastavil a zadíval se na temně rudou oblohu v místě, kde zapadlo slunce. Měla barvu rozlité krve. „Zítra bude hezky,“ rozhodl. „Síť tady přes noc vydrží. Pak přijde čas podzimního setí. Přes judské kopce přijde ze západu vítr, který přinese lijáky a vyčistí zemi. Moře galilejské se znovu naplní a tam, kde jsme prve stáli, bude voda.“

„Herodes tvrdí, že jsi prorok,“ řekl Claudius.

„Heroda vždycky rád vidím,“ odvětil Ježíš. „Oba v sobě máme stejný plamen.“

„Prý jsi kněz. Tvrdí, že jsi králem z domu Davidova.“

„Poskytuji duchovní službu místnímu lidu, ale žádný kněz nejsem.“

„Jsi léčitel.“

„Chromí a slepí dojdou nejdál a uvidí nejvíc, neboť jsou to oni, kdo nejvíc touží chodit a vidět.“

„Ale kdo tedy jsi?“

„Nechť je po tvém.“

Claudius vzdychl. „Mluvíš v podobenstvích, ale u nás doma jsou proroci božskými věštci a také se vyjadřují v hádankách. Víš, já chodím za Sibylou do Kýmé. Herodes si myslí, že je to stará čarodějnice, ale já na to nedbám. On neví, jak mi to pomáhá, je mi vždycky hned líp.“ Claudius se rozpačitě odmlčel. „I Vergilius ji navštěvoval. To byl náš největší básník.“ Claudius zavřel oči a začal recitovat zpaměti, překládaje latinské verše do řečtiny.

„Poslední věk již vzchází určený kumskou věštbou,

velký světový řád znovu rodí se z průběhu věků.

vrací se zase Panna, vrací se Saturnus k vládě,

nový lidský rod se snáší z nebeských výšin.

Chlapci jenž rodí se právě a jímž rod železný skončí,

a rod zlatý zase povstane po celém světě,

přej, čistá Lucino. Apollon tvůj již nastoupil vládu.“

Ježíš zaujatě naslouchal a poté položil Claudiovi ruku na rameno. „Pojď. Pomůžeš mi se sítí.“

„Byl jsi už někdy v Římě?“ zeptal se Claudius. „Jsou tam všechny divy lidského tvůrčího ducha.“

„Ty věci stojí v cestě království nebeskému,“ odpověděl Ježíš.

Claudius se na chvíli odmlčel, pak vzal dláto a druhou rukou uchopil okraj sítě. „Klidně by ses jich zřekl?“

Ježíš se usmál a znovu se Claudia dotkl. „Povím ti něco o své duchovní službě.“

O hodinu a půl později, už skoro za tmy, loď jemně přistála na pláži několik kilometrů od místa, kde vypluli. Na břehu mžikaly hořící louče Magdaly a Tiberiady, jejichž světélka se odrážela na okolní vodě, jako by tančila. Ježíš vzal z bedny vedle stěžně dvě keramické lampy, naplnil je olivovým olejem zbylým od oběda a s pomocí křesacího kamene a železa hbitě zapálil knoty. Svítilny se rozzářily, zprvu třaslavě a po chvíli plným zlatavým plamenem bez dýmu. Postavil je na poličku u patky stěžně a pak se obrátil na Claudia.

„Ten tvůj básník Vergilius. Mohl bych si přečíst jeho knihy?“

„Poprosím Heroda, aby ti je přinesl. Z Říma ho vykázali, a tak bude v Tiberiadě asi až do konce roku. Třeba ti je dokonce sám přeloží, aspoň nebude mít čas na hlouposti.“

Claudius vrhl kostky a než pro ně sáhl, pevně zavřel oči, aby neviděl čísla a znamení. Ježíš kostky zvedl, vložil je Claudiovi do dlaně a sevřel ji do rukou. Chvíli tak zůstal a pak odstoupil. Claudius otevřel oči. „Na oplátku pro mě musíš udělat jednu věc,“ řekl. „Napíšeš mi, co jsi mi před chvíli říkal. Své euangelion. Evangelium.“

„Ale můj lid neumí číst. Sloužím mu jenom ústně. Psané slovo stojí v cestě království nebeskému.“

Claudius zavrtěl hlavou. „Jestli je to tvoje království nebeské opravdu na této zemi, pak se stane předmětem vášní a nečestní lidé s ním budou nakládat po svém. Jako poděkování za tento den se vynasnažím, aby se tvé psané slovo uchovalo v bezpečí a tajnosti až do doby, kdy se vzpomínka na tvé promluvy stane součástí historie tisíckrát pozměněnou výkladem jiných lidí.“

Nastalo ticho. „Máš papír?“ zeptal se Ježíš konečně.

„Samozřejmě,“ odpověděl Claudius a natáhl se po své mošně. „Všechno si zapisuju, víš? Mám poslední list kvalitního papíru a ještě pár horších. Ten prvotřídní si nechávám vyrobit podle vlastního receptu. Duběnkový inkoust jsem vypotřeboval cestou, ale v Tiberiadě jsem vzal nějakou břečku, kterou se tady píše.“

Ježíš zvedl prkénko, na němž obvykle porcoval ryby, očistil ho ve vodě vedle lodi a pečlivě otřel cípem své bederní zástěrky. Položil si desku na kolena a vzal si od Claudia papyrus a rákosové pero. Claudius otevřel dřevěnou nádobku, zvedl ji a Nazarejec namočil pero do inkoustu. Zastavil ruku s psacím nástrojem nad levým horním rohem papyru a chvíli přemítal.

„Sibyla píše své věštby na dubové listí.“ Claudius se zahihňal. „Jen po nich sáhneš, rozfouká je vítr.“

Ježíš zabodl do Claudia své pronikavé oči a konečně začal psát pomalými a rozvážnými tahy člověka, který sice psát umí, ale nedělá to často. Po několika slovech vždy smočil pero v inkoustu a Claudius si dával záležet, aby držel kalamář pevně. Když Ježíš načal čtvrtý řádek, Claudius se podíval na text a hrklo v něm, až si polil ruku inkoustem. „Ty píšeš aramejsky!“

Nazarejec k němu vzhlédl. „Ovšem. Je to můj jazyk.“

„Ne.“ Claudius rezolutně zavrtěl hlavou. „V Římě aramejsky nikdo číst neumí.“

„Píšu to pro svůj lid, ne pro Římany.“

„Ne.“ Claudius znovu zatřásl hlavou. „Tady v Galileji předáváš své učení ústně, sám jsi to říkal. Tvoji rybáři nic písemně nepotřebují, stejně neumějí číst. Ale je důležité, aby si tvé psané slovo přečetli a pochopili lidé daleko odsud, v Římě. O vykladače přece nestojíš. Když budeš psát v hádankách a navíc v cizím jazyce, tvé poselství nebude o nic jasnější než Sibyliny řeči. Musíš to napsat řecky.“

„Tak to budeš muset udělat za mě. Já řecky sice mluvím, ale psát neumím.“

„Dobrá.“ Claudius si vzal prkénko, papír a pero a podal Ježíšovi kalamář s inkoustem. „Musíme začít znovu.“ Zašátral v brašně, na okamžik se zamyslel, pak natáhl ruku a vzal z mísy s ovocem půlku citronu. Vymačkal ovoce nad napsaným textem a začal drhnout papír hadříkem, který rovněž vytáhl z mošny. Poté pozvedl list do posledních paprsků zapadajícího slunce, prohlédl si vybledlý otisk Ježíšova písma a čekal, až citronová šťáva vyschne. Papyrus se náhle zatřepotal v závanu větru, a tak jej Claudius rychle přitiskl k podložce. Namočil pero do nádobky a podle svého zvyku napsal do záhlaví křížek, aby viděl, zda se inkoust řádně vpíjí. Papír měl prvotřídní kvalitu, což bylo v tomto případě spíš na obtíž. Zavrčel a napsal pár prvních slov pečlivou rukou učence, jenž si dobře uvědomuje, že si musí dát záležet, aby jeho písmo rozluštili i jiní lidé.

„Teď s tebou mluvím řecky, ale evangelium hlásám svému lidu aramejsky,“ pravil Ježíš. „Musíš mi pomoci nalézt vhodná slova v řečtině.“

„Jsem připraven.“

O hodinu později oba muži seděli v lodi nehnutě proti sobě a jejich společná silueta byla pod bezměsíčným nebem stále temnější. Lampy třepotavé svítily, až jedna z nich zhasla úplně. Ježíš se posunul po lavici blíž k boku lodi a sáhl rukou vedle sebe.

„Musíme veslovat.“

Claudius zvedl oči od papíru a usmál se. „Už se nemůžu dočkat.“ Naposledy sklopil zrak, s velkým úsilím přečetl v houstnoucím šeru poslední Ježíšova slova a přeložil je:

„Království nebeské jest na zemi.

Člověk nesmí stát v cestě slovu Božímu.

Domem Páně budiž království nebeské.

Nechť není žádných kněží.

Nechť není žádných chrámů…“

Dodatek autora

Podle starověkých zdrojů zemřel římský císař Claudius v roce 54 n. l. pravděpodobně na otravu. Jeho nástupcem se stal Nero, který panoval do roku 68, a po něm nastoupil Vespasianus vládnoucí do roku 79, kdy vybuchl Vesuv a pohřbil města Herculaneum a Pompeje. Představa, že Claudius svou smrt jen předstíral, zmizel z Říma i se svým propuštěncem Narcissem a přežil celá léta v utajení, se nezakládá na žádných doložených faktech. Odpovídala by však tomu, co se můžeme dohadovat o jeho povaze. Jak je známo, Claudius byl císařem v podstatě z donucení. Kvůli svému tělesnému postižení – zřejmě obrně – žil dlouho za pomyslnou oponou, odkud ho vytáhli na trůn v roce 41, kdy už mu bylo přes padesát. Časem se své nové roli přizpůsobil a jako římský panovník dosáhl mnoha úspěchů. Provedl společenské reformy, vybudoval důležité stavby a podnikl vpád na britské ostrovy. Na sklonku vlády ho však stále víc zmáhala korupce i intriky manželek. Možná se steskem v srdci vzpomínal na svůj dřívější život učence a vracel se ke svým dějepisným dílům o Římu, Etruscích a Kartágu, která se bohužel nedochovala. Snad toužil, aby se to všechno vrátilo a aby mohl sepsat i historii Velké Británie, kterou navštívil při invazi v roce 43. Pokud by skutečně přežil, jistě by truchlil po své milé Calpurnii, pravděpodobně také otrávené v roce 54, ale také by ho poháněla touha dokončit popis svého britského triumfu, jímž navázal na slavnou rodinnou tradici bratra Germanika a otce Drusa. Jakou k nim choval úctu, poznáme i z věnování na minci zmíněné v této knize. Jde o skutečný peníz z počátků Claudiovy vlády.

Narcissus byl Claudiovým tajemníkem a nesl proto označení ab epistulis. Údajně nashromáždil obrovské osobní jmění, jak mohl pouze císařův propuštěný otrok, a měl své obchodní zájmy v Galii i Británii. Všechno nasvědčuje tomu, že měl na mysli hlavně vlastní prospěch a někdy i prospěch Claudiových žen. Císaře k němu však zřejmě vázalo nějaké zvláští pouto, díky němuž si u sebe Narcissa ponechal, i když o jeho nepravostech musel vědět. Není známo, zda byl Narcissus eunuchem, ani zda měl blízko ke křesťanství. Ani jedno však nemůžeme spolehlivě vyloučit. Ostatně, Claudius měl na svém dvoře několik kleštěnců – jeden z nich působil jako ochutnávač jídla. Podle dobových pramenů měl Narcissus tak špatnou pověst, že byl po Claudiově smrti přinucen spáchat sebevraždu, takže můj smyšlený útěk z Říma by pro něj byl vítaným záchranným lanem.

Plinius Starší – nejslavnější encyklopedista starověku – sloužil za Claudiovy vlády jako nižší armádní důstojník na „německé“ hranici a je celkem dobře možné, že se spolu tito dva muži setkali. V závěru Claudiova panovnání Plinius dokončil své dějiny válek proti Germánům, ztracené dílo Bella Germaniae, které napsal poté, co se mu zjevil duch Claudiova otce Drusa. Tak to alespoň tvrdil jeho synovec Plinius Mladší ve svých Dopisech. Jako voják Plinius nepochybně choval v lásce Drusovu i Germanikovu památku a jeho zmínky o Claudiovi v Dějinách přírody jsou uctivé, až důvěrné. Jen zřídka ho zde označuje oficiálním titulem Divus, Božský, který se Claudiovi příčil. Dějiny přírody byly věnovány císaři Titovi, který převzal vládu po svém otci Vespasianovi 23. června 79, Plinius je tedy dopsal jen krátce před svou smrtí, která jej zastihla při erupci Vesuvu 24. srpna téhož roku. Odpovídalo by Pliniově naturelu, že hned po dokončení svého díla začal pracovat na dodatcích. Plinius Mladší zdědil po strýci 160 svazků „hustě popsaných drobným písmem“. Z Misena sledoval, jak strýc v onen osudný den výbuchu vyráží v galéře k Herculaneu, a později se dozvěděl o jeho posledních hodinách (Dopisy VI).

Herodes Agrippa, vnuk judského vládce Heroda Velikého, je králem Herodem z biblických Skutků, apoštolů. Ve skutečnosti se jmenoval Marcus Julius Agrippa a na mincích z té doby nacházíme pouze přízvisko Agrippa. S Claudiem byli stejně staří. Oba se narodili v roce 10 př. n. l. a dokonce vyrůstali v jedné rodině, protože Claudiova matka Heroda adoptovala. Není známo, zda Claudius v mládí skutečně navštívil Judeu a Galilejské moře, avšak o jeho životě v této době se neví téměř nic, stejně jako o Ježíšově působení v Galileji. Z dochovaných záznamů ovšem vyplývá, že Herodes Agrippa působil jako agoranomos ve městě Tiberias u Galilejského moře (Josephus Flavius, O starobylosti Židů XVIII). Do této funkce byl jmenován v roce 23 na naléhání své ženy Cypry po náhlé smrti přítele Drusa, prostopášného syna císaře Tiberia. O mnoho let později se Herodes Agrippa už jako židovský král objevuje ve Skutcích apoštolů jako ten, kdo nechal popravit Jakuba, syna Zebedeova a bratra apoštola Jana, jeho vztah ke křesťanství se ovšem ztrácí v mlhách. Myšlenka, že součástí jeho nových hradeb kolem Jeruzaléma byla i stavba na místě pozdějšího chrámu Božího hrobu, je čistě spekulativní. Pokud jde o Claudia, ten dobře věděl, jaké to je být vyděděncem. Mohl mít pocit, že ho vlastní bohové opustili, nebo ho snad oslovila stoická filozofie později spojovaná s křesťanstvím. V době své vlády v Římě jistě o křesťanech věděl, nikdo však netuší, jaký na ně měl názor.

Archeologický průzkum města Herculaneum v Neapolském zálivu, pohřbeného při erupci Vesuvu v roce 79, v posledních desítkách let hodně pokročil. U zdejšího nábřeží se kupříkladu našla starověká loď a také kostry mnoha obyvatel města, kteří našli poslední útočiště ve sklepeních u moře. Náš obraz o tom, co se tehdy událo, však stále z větší části vychází z nálezů z 18. století a velké oblasti od té doby stále leží ladem. Jednou z výjimek je Dům dvou staletí probádaný v roce 1938. Nález „domácí kapličky“ vedl některé odborníky ke spekulacím o stopách raného křesťanství. Místnost byla neobyčejně zachovalá a názorně dokládala, že proud lávy z Vesuvu v roce 79 se mohl některým koutům vyhnout a zanechat je v zázračně neporušeném stavu.

Velká pozornost se soustředila na Dům papyrů, palácovou stavbu odhalenou už v 18. století, která však pořád zůstává z větší části neprozkoumaná. Téměř dokonalou představu o této budově však lze získat v Gettyho vile v Kalifornii postavené podle plánů, které Carl Weber při vykopávkách v 18. století zakreslil. V Domě papyrů se našly bronzové sochy, ale také zuhelnatělé svitky, z nichž řada pocházela od málo známého řeckého filozofa Filodema. Vědci dodnes pokračují v postupném čtení těchto vzácných materiálů a s pomocí multispektrální analýzy dosahují značných pokroků. Přesto by rádi odhalili ještě další řecké svitky a snad i latinskou knihovnu, v jejíž existenci mnozí věří. Vykopávky popsané v tomto románu jsou fiktivní, veškeré nálezy ovšem odpovídají našemu stupni poznání a také naznačují, jaká neobyčejná odhalení by ještě archeology v Domě papyrů mohla čekat.

Město Kýmé patřilo k významným řeckým koloniím v Neapolském zálivu, ve 13. století však bylo zničeno a od té doby jen zarůstá. Sibylina jeskyně objevená v roce 1932 je lichoběžníková chodba (neboli dromos) vytesaná do skály. Je zhruba 44 metrů dlouhá, 2,5 metru široká a 5 metrů vysoká. Na jednom konci se nachází oecus, tedy vnitřní svatyně, a obě strany lemují otvory, z nichž některé vedou ke komorám, které mohly obsahovat očistnou vodu. Zřejmě právě tady navštívil Vergiliův hrdina Aeneas věštkyni Sibylu při svém hledání místa pro budoucí Řím (Aineas VI). Obraz v prologu čerpá z vyprávění Vergilia o proroctvích vepsaných do dubového listí a také z legendy římského básníka Ovidia, podle níž bůh Apollon odsoudil Sibylu žít a chřadnout tolik let, kolik bylo zrnek písku na velké hromadě (Proměny). Užívání opia je založené jen na domněnkách, odpovídalo by však extatickým stavům, do nichž se věštkyně dostávala, i povolnosti prosebníků, kteří za ní přicházeli. V 5. století př. n. l. Sibyla údajně prodala knihu věšteb poslednímu římskému králi Tarquiniovi Superbovi a jejich znění se uplatňovalo až do 4. století po Kristu. Tento kult měl značný vliv na prvního císaře Augusta a nelze vyloučit, že on sám i jeho následníci tajně navštěvovali Sibylu v její jeskyni.

Jupiterův chrám v Kýmé byl v 5.-6. století n. l. přeměněn na křesťanskou baziliku a v Sibylině jeskyni se našly stopy po křesťanských pohřbech. Spojení mezi Sibyliným proroctvím a raným křesťanstvím se zakládá na znění Vergiliovy čtvrté eklogy, v níž Sibyla předpovídá příchod „zlatého věku“ ohlašovaný zrozením chlapce. Najdeme je rovněž ve středověkém hymnu Dies irae, který nemá žádný známý starověký zdroj, ale může vycházet právě z této tradice.

Místem posledního spočinutí svatého Pavla může být Řím, kde se pod bazilikou sv. Pavla za hradbami v roce 2006 našel sarkofág ze 4. století. Legenda, že byl svatý Pavel umučen spolu se svatým Petrem v Caligulově a Neronově cirku na místě dnešního Svatopetrského náměstí ve Vatikánu mi vnukla myšlenku, že původní hrobka může ležet pod bazilikou svatého Petra blízko Petrova hrobu. Starověké pohřebiště vykopané ve čtyřicátých letech 20. století pod chrámem jsem si vymyslel, avšak jeho raně křesťanské hroby, symboly a nápisy jsou založené na skutečných katakombách, které jsem prozkoumal jinde v Římě a v severní Africe.

Lodní vrak nalezený u břehů Sicílie vychází z plavidla pocházejícího zhruba z roku 200 n. l., které bylo vyzdviženo pod mým vedením v Plemmiriu nedaleko mysu Murro di Porco jižně od Syrakus. Právě zde v červenci 1943 přistála britská Zvláštní útočná eskadra jako předvoj nepovedeného útoku kluzáků popsaného v tomto románu. Můj dědeček kapitán Lawrence Wilfrid Gibbins mi tuto událost vylíčil z první ruky, jelikož se tehdy nacházel na lodi Empire Elaine nedaleko pobřeží. Mořské dno kolem římského vraku bylo poseté municí naházenou do moře po kapitulaci italské posádky. Na toto místo nás zavedlo vyprávění jednoho z potápěčů kapitána Cousteaua, který vrak spatřil v roce 1953 během expedice lodi Calypso. Popis místa vcelku odpovídá skutečnosti až do chvíle, kdy Jack s Costasem klesají do více než padesátimetrové hloubky. Lodní vrak s italskými vinnými amforami z 1. století n. l., který tam dole objevili, je však inspirován jinými místy, která jsem navštívil, a amfory tvarově odpovídají těm, jež byly nazeleny v tavernách Herculanea a Pompejí. Jeden z vraků, odhalený u břehů Port-Vendres na jihu Francie, je svým stářím velice blízký době panování císaře Claudia. Svědčí o tom údaje vyražené na olověných ingotech v nákladní části. Narcissovy ingoty jsou vymyšlené, ale nápis vychází ze skutečné formulace nalezené na britských odlitcích olova a stříbra z daného období, které se rovněž našly v Pompejích.

Mezi věci, které jsme objevili ve vraku, patřil i střep amfory se slovem egterre, což znamená „jít“. Byla též nalezena olovnice s drážkami ve tvaru kříže ve spodní části, jak jsem popsal v románu, a také vzácná sada nástrojů římského lékaře.

Jiný římský vrak potopený u Itálie vydal obsah lékárnického kufříku – množství dřevěných lahviček naplněných rozličnými látkami, například skořicí a vanilkou.

Opium ve starověkém lodním vraku dosud nikdo nenašel, i když antické zdroje jeho používání přiznávají. Plinius Starší věnuje celou kapitolu máku a jeho výtažkům podporujícím spánek. Píše, že „semena léčí malomocenství“, a líčí i případ předávkování otce jistého Publia Lucinia Caeciny, muže pretoriánského postavení, který „zemřel na otravu opiem ve španělské Bavile, když mu nesnesitelná nemoc učinila ze života peklo“ (Dějiny přírody XX).

V hlubinách za římským vrakem jsme hledali i starověkou řeckou loď, o níž se Cousteauovi potápěči také zmiňovali. Při posledním ponoru jsme tam objevili řadu amfor, z nichž některé pocházely ze 7. či 6. století př. n. l. V tomto místě se však dno propadalo do propasti hluboké nejméně 3 000 metrů, takže jsme si mohli jen představovat, jaké poklady tam dole v temnotách asi leží. Na mém webu si můžete prohlédnout fotografii, na níž jednu z těchto amfor těsně po nálezu držím v rukou.

V roce 2007 archeologové ohlásili ohromující objev přímo v srdci antického Říma. Při průzkumu pod vrchem Palatin – domovem císařů a místem nejstaršího římského osídlení – odhalili podzemní komoru ukrytou asi 16 metrů pod Augustovým domem. Sluj vysoká 7,5 metru a široká 6 metrů byla vytesaná do jedné z přírodních puklin, jimiž je kopec protkaný. Kamera spuštěná do strže odhalila bohaté mozaiky zdobené mušlemi a uprostřed podlahy mramorový obrazec bílého orla, tedy císařský motiv. Mohlo by jít o bájnou jeskyni Lupercale, kde vlčice odkojila zakladatele Říma Romula a Rema, a kterou Augustus nechal vyzdobit na podporu kultu, jenž přetrval až do doby, kdy staré rituály zastínilo křesťanství. Nedaleko se nacházela kruhová svatyně bohyně Vesty tvořící součást kultu, který přežil až do časů poslední známé vestálky Coelie Concordie koncem 4. století n. l.

„Městští speleologové“ z mého románu jsou inspirováni skutečnými hrdiny podvodní archeologie, skupinou potápěčů a průzkumníků, kteří zmapovali smrduté kanály Velké stoky, latinsky zvané Cloaca maxima, pod centrem Říma. Hlavní větev stoky vede od fóra pod Janusovým obloukem k řece Tibeře, kde pod Palatinem vychází další odbočka. Vchod pod obloukem je vymyšlený, ale kruhové schodiště vychází z podobného, které vede do Aqua virgo, tedy vodovodního systému napájejícího věhlasnou fontánu di Trevi. Popis pobytu ve stoce a uvnitř akvaduktu je založen na mých zkušenostech i na vyprávění „městských speleologů“, kteří pod Římem odhalili řadu oblastí, jež je ještě nutno prozkoumat. Pokračování tunelu pod Palatinem jsem si vymyslel, vede však po zcela logické cestě mezi známými body hlavní stoky. Prostřední komora vzhledově odpovídá Sibylině jeskyni v Kýmé. Myšlenka, že by za tímto projektem stál Claudius, je v souladu s jeho sklonem k budování veřejně prospěšných staveb. Příkladem je jeho římský akvadukt Aqua Claudia, obří skalní tunel určený k vysušení Fucinského jezera nebo rozsáhlý přístav v Ostii.

Nevíme, jestli na místě dnešního židovského kostela svatého Vavřince v Londýně už před normanským obdobím stála svatyně, nelze to však vůbec vyloučit. Svatý Vavřinec přežil několik katastrof, naposledy německé bombardování v noci 29. prosince 1940, které zachycuje slavný obraz, na němž kupole katedrály svatého Pavla zázračně ční nad okolní zkázou. Nepřátelský útok sledoval ze střechy ministerstva letectví maršál „Bombardák“ Harris, jenž tehdy pronesl slavnou poznámku, že Němci „zaseli vítr“. Tak se zrodila britská bombardovací ofenziva proti Německu. V centru Londýna nastalo prakticky vzduchoprázdno, protože ohně požíraly kyslík a horký vzduch stoupal vzhůru, což vyvolávalo prudký vítr, který rozfoukával plameny a roznášel hořící trosky. Popis kvílení, jež se té noci linulo z kostela svatého Vavřince, se zakládá na pravdě: jeden voják na dovolence, který měl zkušenosti se stavbou varhan, poznal svist horkého vzduchu proudícího píšťalami. Pod Londýnem dodnes leží nevybuchlá německá munice typu bomby SC250 a námořní pyrotechnici je musejí tu a tam zneškodňovat.

O téměř tři staletí dřív pohltilo středověký kostel jiné ohnivé peklo, jehož „strašlivé plameny byly krvavě rudé a vypadaly jinak než obyčejný oheň“, jak si 2. září 1666 zapsal do deníku anglický vzdělanec Samuel Pepys. A 1 600 let předtím padlo město Londinium vybudované nedlouho po Claudiově dobytí za oběť královně Boudice, jejíž hordy při svém řádění v letech 60 nebo 61 n. l. bořily domy a vraždily obyvatelstvo.

Žádný popis drancování Londýna se sice nedochoval, v ústí řeky Temže byl však k vidění děsivý obraz: „oceán se zbarvil krvavě rudou barvou… odliv po sobě zanechal hroudy podobné lidským mrtvolám“ (Tacitus, Anály XIV).

Římský historik Dio Cassius píše, že Boudičini stoupenci vykonali pomstu provázenou oběťmi na svých posvátných místech, zejména v „háji Andate“. Zřejmě jde o jméno bohyně Andraste, které se Boudica dovolávala a na niž její lid pohlížel „s kromobyčejnou úctou“. Pokud jde o samotnou Boudiku, po její smrti v poslední bitvě proti Římanům po ní „Britové hluboce truchlili a vystrojili jí nákladný pohřeb“. Místo jejího posledního odpočinku dosud nebylo nalezeno, je však možné, že hrobka i „háj Andate“ leží kdesi pod moderním Londýnem. Vymyšlený románový hrob vychází ze skutečných objevů z Anglie doby železné včetně pohřbu na voze, záliby Boudičina kmene Icenů v koních i zlatého náhrdelníku – „mohutná hříva světle hnědých vlasů jí splývala až k bokům a kolem krku měla veliký zlatý náhrdelník“ (Dio Cassius). Zdobený bronzový váleček odpovídá předmětu nalezenému na místě jednoho z vozových pohřbů v anglickém Yorkshiru. Některé z artefaktů popsaných v románu můžete zhlédnout v Britském muzeu, například řadu římských vinných amfor z hrobu z doby železné v Sheepenu a nádherný štít z Battersea objevený na dně řeky Temže.

S výjimkou hrobky a gladiátorské síně vychází archeologický popis londýnského Guildhallu do značné míry ze skutečných nálezů. Ve zdejším podzemí můžete navštívit zbytky římského afiteátru objeveného v roce 1988. A pod obnoveným kostelem svatého Vavřince se nachází klenutá pohřební komora, která byla náhodně odkryta v roce 1998. Jde o jedinou dochovanou součást středověkého kostela. Tyto neobyčejné nálezy naznačují, že pod povrchem Londýna se možná ukrývají nevýslovná tajemství. Většinu z nalezených věcí lze spatřit v nádherných expozicích a publikacích Muzea města Londýna, které dohlíželo na vykopávky při rekonstrukci City po škodách způsobených bombami za druhé světové války.

Bohatý archeologický potenciál byl objeven už během přestavby Londýna po Velkém požáru roku 1666, kdy sir Christopher Wren při obnově katedrály svatého Pavla a městských kostelů objevil starou římskou cestu a další pozůstatky. Wren doopravdy zaměstnával čtyři řemeslníky, o nichž se zmiňuji v románu. Kameník Edward Pierce, zedník Thomas Newman, tesař John Longland i štukatér Thomas Mead v letech 1671-1680 pracovali na přestavbě židovského kostela svatého Vavřince. Johanes Deverette je vymyšlený, avšak jeho hugenotský původ by v té době nebyl ničím zvláštním. Znění jeho poslední vůle jsem založil na závěti Christophera Wrena, kterou je možno zhlédnout na internetových stránkách britského Národního archivu. Wren měl skutečně duševně postiženého syna Billyho a myšlenka, že si oblíbil gregoriánskou hudbu, pramení z jeho stesku po jiné době, „v níž svaté matky a panny trávily celé dny ve společnosti Boha a jeho andělů za zpěvu duchovních písní, vroucných modliteb, čtení svatých textů a rozprav o vyšších věcech“, jak zaznamenal jeho syn Christopher ve své knize Parentalia aneb paměti rodiny Wrenových.

Fiktivní postava Deverettova potomka Johna Everetta čerpá inspiraci ze života mého pradědečka Arthura Everetta Gibbinse (1877-1956) a jeho bratra Normana (1882-1956). Oba pocházeli z hugenotské rodiny sídlící na Lawrence Lane v Londýně s výhledem na židovský kostel v srdci města. Jejich dědeček Samuel Gibbins byl mistrem tesařského cechu a jako radní londýnského City se pohyboval na radnici Guildhall. Arthur se po otcově vzoru stal architektem, ale krátce před první světovou válkou opustil rodinu, odjel do Ameriky a už se nevrátil. Vyznáním byl anglikán, avšak před odjezdem konvertoval ke katolictví. Stal se americkým občanem a usadil se v Kalifornii. Poslední léta svého života strávil v Santa Paule, kde hrál na varhany, zpíval gregoriánské písně a dělal příležitostné práce pro klášter, jehož jeptišky o něj pečovaly. Své příbuzné už nikdy nespatřil.

Arthur se léta staral o zapadlou usedlost v horách nad Santa Paulou a v první části života společně s otcem navrhoval a stavěl venkovské vily v jižní Anglii. Ze Stavebního zpravodaje z 1. března 1889 jsem získal plán jednoho z těchto domů. Jde o faru svatého Marka v Kemp Townu, na jejíž fasádě je jasně patrné střídání vrstev cihel a kamene, tolik typické pro římské stavby. Jako student architektury Arthur nepochybně věděl o římských vilách, které tehdy archeologové ve Velké Británii odkrývali. Jeho bratranec Henry de Beltgens Gibbins, historik ekonomie, napsal ve svém velmi úspěšném Průmyslu v Británii (1897), že viděl stopy těchto vil „s nádvořími, kolonádami a mozaikovými dlažbami v italském slohu“. Henry se zajímal o vztah domů ke krajině a nelze vyloučit, že tento zápal sdílel i Arthur.

Uprostřed Cotswoldské pahorkatiny nedaleko od Warwickovy školy, kde Arthur studoval, stojí moje oblíbená římsko-britská vila Chedworth, jejíž plán i výhled je dokonale přizpůsobený okolí. Jaký kontrast oproti uzavřené nádheře vznešených italských staveb, jako je Dům papyrů v Herculaneu.

Arthurův bratr Norman patřil mezi premianty univerzity v Cambridgi, kde dosáhl nejlepšího prospěchu v matematice a později se stal ředitelem školy, uznávaným matematikem a také jedním z předních britských šachistů. V roce 1915 dostal povolávací rozkaz ke Královským dublinským střelcům a v červnu následujícího roku byl těžce raněn na západní frontě nedaleko Loosu. Už v dubnu se jeho pluk stal u Hulluchu obětí německého plynového útoku, který patřil k nejhorším v celé válce. Během rekonvalescence pracoval jako šifrant v místnosti číslo 108 na ministerstvu války v Londýně, kde kódoval a dekódoval telegramy. Za jeho působení byl v lednu 1917 v místnosti č. 40 nedaleké budovy ministerstva námořnictva rozluštěn slavný Zimmermannův telegram odhalující německé plány útoku na Ameriku. Jedním z luštitelů byl reverend William Montgomery, který přeložil Hledání historického Ježíše od Alberta Schweitzera. Montgomeryho románová návštěva v Americe je vymyšlená, ale vzhledem k tehdejšímu velkému zájmu USA o práci britských kryptografů ji rozhodně nemůžeme vyloučit. Rozluštění Zimermannova telegramu bylo jedním z největších špionážních tahů v dějinách, díky němuž Spojené státy vstoupily do první světové války.

V říjnu 1917 se Norman stal šifrantem v ústředí britské armády v Itálii na rakouské frontě, kde zůstal až do roku 1919. Druhá válka, kterou Britové vedli ve Středomoří proti Osmanům, vyvrcholila v prosinci 1917 triumfálním příchodem generála Allenbyho do Jeruzaléma. Působení románového Everetta v Jeruzalémě je fiktivní, avšak navazuje na dlouhou tradici britských důstojníků, kteří se zajímali o archeologický průzkum Svaté země. Já sám jsem měl možnost strávit nějaký čas s etiopskými koptskými mnichy na střeše chrámu Božího hrobu. Bylo to těsně před první válkou v Perském zálivu, kdy v Jeruzalémě utichl takřka veškerý turistický ruch. Jednoho dne, když bylo Staré město uzavřeno kvůli násilnostem, jsem využil vzácné příležitosti být v chrámu sám a kolem vyřezávaných poutních křížů jsem sestoupil do kaple svaté Heleny. Kresba lodě popsaná v mém románu se nachází v kapli svatého Vartana, kam návštěvníci obvykle nemají přístup. Průchod ukrytý za obrazem je vymyšlený, přestože v okolí se skutečně ukrývá mnoho jímek a další neprobádaných prostor. O tom, co se dělo na místě Božího hrobu v 1. století n. l., se zatím můžeme jen dohadovat.

Citát z úvodu knihy pochází z Dopisů Plinia Mladšího. Ze stejného zdroje jsem čerpal citace v šesté a sedmnácté kapitole. Texty použité v deváté a desáté kapitole pocházejí z Dějin přírody od Plinia Staršího. Rozhovor mezi Pliniem a Claudiem ve čtvrté kapitole vychází z téhož díla včetně popisů různých druhů inkoustu. Věta Facilis descensus Averno uvedená v prologu je z Vergiliovy Aeneidy stejně jako citát v kapitole páté. Další Vergiliovy verše pocházejí z jeho čtvrté eklogy včetně pasáže, kterou říká Claudius v epilogu. V první, páté a pětadvacáté kapitole jsem použil citáty ze Skutků apoštolů, v osmnácté z Evangelia podle Matouše. Dies irae je tradiční součástí zádušní mše.

Citáty od Tacita v patnácté kapitole pocházejí z Análů XIV. Ze stejného zdroje jsem čerpal latinské věty, které čte Jack v sedmnácté kapitole z Claudiových fiktivních dějin. Dále jsem použil úryvky z Dějin Říma autora Dia Cassia a z díla De Excidio Britonum, O zkáze Británie, od Gildase Moudrého. Sacramentum gladiatorum, tedy gladiátorská přísaha, je z Petroniova Satirikonu.

Hieroglyfy na Anubisově soše ve druhé kapitole tlumočí text z Naučení pro krále Merikarea, manifestu z egyptské Střední říše, který se dochoval na několika papyrech z období osmnácté dynastie. Nápis nalezený v sedmé kapitole v Domě papyrů je sice smyšlený, ale formuloval jsem ho podle skutečného věnování se jménem Piso, které se našlo na řeckém ostrově Samothráké. Fiktivní text nalezený pod vrchem Palatin s archaickým pravopisem Caisar ve dvanácté kapitole vychází z Claudiova věnování na bráně Porta Maggiore, původně součásti jeho akvaduktu Aqua Claudia, kde dodnes můžete spatřit hrubé zdivo typické pro Claudiovy stavby. Působivý barokní text pojednávající v šestnácté kapitole o děsivém procesu zmýdelnění a „tělesných šťávách“ jsem našel v knize Hydriotqfie aneb Popelnicový pohřeb od sira Thomase Browna (1658). Slova Winstona Churchilla ve dvacáté kapitole jsou z jeho nekrologu za Harveyho Augusta Butterse otištěného 10. srpna 1916 v časopise Observer. „Paternoster“ v jednadvacáté kapitole je založen na skutečné čtvercovce vyryté na střepu římské amfory z 2. století, kdysi považované za nejstarší doklad křesťanství ve Velké Británii. Citát od Marka Twaina ve dvacáté čtvrté kapitole pochází z jeho Našinců na cestě.

DOMINE IVIMUS je nápis pod kresbou lodi v kapli svatého Vartana v chrámu Božího hrobu. Druhý nápis, který tam hrdinové mé knihy nalezli, je smyšlený. Ilustrace v textu čerpají z vyobrazení lodě, které se stále nachází na původním místě v Jeruzalémě, a dále z mozaiky s křesťanským symbolem chí-ró objevené v jedné vile v Lullingtonu, z „Kristova“ zpodobnění ve vesničce Hinton St. Mary (obě díla jsou vystavena v Britském muzeu) a z mapy Říma od Giovanniho Battisty Piranesiho ze spisu Antichita Romane de’tempo prima Repubblica e dei prima imperatori (Řím, 1756). Malba Vesuvu popsaná v páté kapitole je z Domu staletí v Pompejích a nyní se nachází v Archeologickém muzeu v Neapoli. Další obrazy včetně mincí s Claudiem a Herodem Agrippou či nálezů z lodního vraku objeveného u sicilského Plemmiria jsou k nahlédnutí na mých internetových stránkách www.davidgibbins.com.

A ještě poděkování

Chtěl bych velice poděkovat svému agentovi Lugimu Bonomimu a vydavatelkám Harriet Evansové z nakladatelství Headline a Caitlin Alexanderové z Bantam Dell. Dík dále zaslouží Tessa Balshaw-Jonesová, Gaia Banksová, Alexandra Barlowová, Alison Bonomiová, Chen Huijin Cheryl, Raewyn Daviesová, Darragh Deering, Sam Edenborough, Mary Esdaileová, Emily Furnissová, George Gamble, Sian Gibsonová, Janet Harronová, Jenny Karatová, Celine Kellyová, Nicki Kennedyová, Colleen Lawrieová, Stacey Levittová, Kim McArthurová, Tony McGrath, Taryn Maniasová, Peter Newsom, Amanda Prestonová, Jenny Robsonová, Barry Rudd, John Rush, Emma Rusherová, Jane Selleyová, Molly Stirlingová, Katherine Westová a Leah Woodburnová. Chtěl bych rovněž vyjádřit vděčnost svému bratru Alanovi za práci na mých internetových stránkách, své matce Ann za čtenářskou pomoc a cenné rady, a také Angie a Molly za mnohou inspiraci. Dále řadě přátel z univerzit v Bristolu a Cambridgi, kteri se mnou spolupracovali pri pátrání po vracích lodí potopených u břehů Sicílie, a organizacím, jež sponzorovaly nejen tyto projekty, ale i další průzkum, bez něhož by tato kniha nevznikla. Jsou to například pobočky Britské archeologické školy v Římě a Jeruzalémě, Fond pro výzkum Palestiny a Nadace Winstona Churchilla. Mé vroucné poděkování patří i mé učitelce latiny Anně Pondové, která mi na škole v Kanadě jako první otevřela bránu do světa Pompejí a Herculanea stejně jako k dopisům Plinia Mladšího. A konečně děkuji mému otci Normanovi za to, že mi předal své nadšení pro knihy Roberta Gravese, život císaře Claudia a dílo Plinia Staršího, ale i za čas společně strávený prohlídkami římských památek. Equidem beatos puto, quibus deorum munere datum, est aut facere scribenda aut scribere legenda, beatissimos vero quibus utrumque.

David Gibbins

NEJVZÁCNĚJŠÍ RUKOPIS

Z anglického originálu The Last Gospel

vydaného nakladatelstvím Headline

v Londýně roku 2008,

přeložil Michael Havlen

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2009

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai