Tygří Bojovník

David Gibbins

Metafora (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

4. kniha ze série Jack Howard.

Jack Howard, podmořský archeolog, sleduje stopu svého pradědečka, důstojníka britské armády v Indii, který po sobě zanechal nejednu záhadu. Ta největší má podobu starobylé kovové rukavice vytepané do tvaru tygří hlavy.

Zdá se, že Jackova pouť za hledáním vlastních kořenů je prazvláštně - a nebezpečně - propletená s mnoha divnými a zdánlivě nesouvisejícími věcmi. Vždyť co mohou mít společného římské legie, první čínský císař Š-chuang-ťi a podzemní indická svatyně? Když se do toho navíc zamíchá děsivý Tygří bojovník a záhadný dvojitý drahokam, je o pořádnou porci dobrodružství postaráno.

TYGŘÍ

BOJOVNÍK

DAVID GIBBINS

Přeložil Ladislav P. Valík

Toto dílo je fikce. Jména, osoby, instituce, místa a události pocházejí pouze z autorovy fantazie a neodpovídají skutečnosti. Jakákoli podobnost se skutečnými či smyšlenými událostmi, lokalitami, organizacemi nebo lidmi, žijícími či mrtvými, je čistě náhodná. Faktické pozadí je zmíněno v autorově dodatku na konci knihy.

Copyright © 2009 David Gibbins

Translation © Ladislav P. Valík, 2010

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-244-8

Poděkování

Tímto bych rád poděkoval svému literárnímu agentovi, Luigimu Bonomimu z LBA, a svým redaktorům, Harriet Evansové z Headline a Caitlin Alexanderové z Bantam Dell. Můj dík si dále zaslouží: Gaia Banksová, Alexandra Barlowová, Alison Bonomiová, Čchen Chuej-ťin Cherylová, Raewyn Daviesová, Darragh Deering, Sam Edenborough, Mary Esdaileová, Pam Feinsteinová, Emily Furnissová, George Gamble, Sian Gibsonová, Tessa Girvanová, Janet Harronová, Jenny Karatová, Celine Kellyová, Nicki Kennedyová, Stacey Levittová, Kim McArthurová, Tony McGrath, Taryn Maniasová, Peter Newsom, Amanda Prestonová, Jenny Robsonová, Barry Rudd, John Rush, Emma Rusherová, Jane Sellerová, Molly Stirlingová, Adja Vucicevicová, Katherine Westová a Leah Woodburnová. Dále děkuji celému týmu nakladatelství Headline a Bantam Dell a nakladatelům, kteří mé knihy vydávají v jiných jazycích. Velký dík dlužím Ann Verrinder Gibbinsové a také Angie a Molly a v neposlední řadě rovněž svému bratru Alanovi za pomoc při sestavování mých internetových stránek (www.davidgibbins.com).

Za veškeré terénní výzkumy, které s touto knihou souvisely, jsem obzvláště vděčný Alanu Hallovi z Britského archeologického institutu v Ankaře, výboru NATO pro výzkum humanitních věd a technologií pak za možnost navštívit Kyrgyzstán. Velký dík patří kurátorovi přírodního muzea petroglyfů v Cholpon-Atě u jezera Issyk-kul. Má fascinace dílem Periplus Eritrejského moře má své kořeny ještě v dobách studií na Cambridgeské univerzitě, za což může zejména doktor James Kirkman, bývalý kurátor muzea Fort Jesus v Mombase, a můj dědeček, kapitán Lawrance Wilfrid Gibbins, který strávil velkou část svého života plavbou po stejných trasách do Indie, jimiž se vydávali starověcí mořeplavci zmiňovaní v Periplu. Oba tito muži mi výraznou měrou pomohli pochopit specifika námořního obchodu před dvěma tisíci lety.

Doktor Kuo-tung Liou (Guodong Liu) si zaslouží mé díky za pomoc s čínskými názvy a jmény. Za pořízení pušky Snider-Enfield a možnost střelby patří velký dík Johnu Dennerovi a Davidu Hurbuthnotovi. Veliké díky si zaslouží také všichni ti, kteří mi pomáhali s pátráním po informacích o povstání v Rámpě v letech 1879-81: personál bývalé Sbírky oddělení orientální a indické kultury při Britské knihovně, muzeum a knihovna Královských inženýrů v Chathamu, Britské národní archivy, jihoasijská sekce knihovny Michiganské univerzity, podplukovník Prabhat Kumar z muzea a archivu Madráských sapérů v Bangalore, podplukovník Edward de Santis od ženistů americké armády a podplukovník John Ancrum Cameron od Královských inženýrů, který byl v letech 1927-48 příslušníkem Madráských sapérů a velice barvitě mi vyprávěl o dobách mého prapradědečka, plukovníka Waltera Andrewa Galea, veterana z Rámpy, příslušníka Madráských sapérů a Královských inženýrů, jehož meč pata mi byl velkou inspirací při tvorbě celého příběhu.

Obrovský dík patří paní Rosemary Hobbsové, jejímž prostřednictvím se mi podařilo získat první vydání Osobních zápisků o třináctileté službě mezi divokými kmeny Chondistanu od Johna Campbella a Zápisků z cesty k pramenům řeky Oxos od Johna Wooda. Děkuji jí tímto za veškerou podporu, které se mi od ní při všech mých expedicích a dobrodružstvích dostávalo.

… Poplujete-li na východ podél pobřeží s oceánem po pravé ruce a pevninou po levé dostanete se do země Gangy; protéká tudy řeka, jež se sama zve Ganga a je největší ze všech indických toků, stoupá a klesá, zrovna jako Nil. Blízko řeky leží uprostřed oceánu ostrov, nejvzdálenější část neobydleného světa na místě, kde slunce vychází. Zove se Chrysê, Zlatá země. Za touto zemí, nyní nejsevernějším bodem kde moře končí daleko za hranicemi známého světa – se prostírá místo zvané Thina. Odsud putují vlna, příze a hedvábí po souši přes Baktrii do Barygazy a po Ganze zpět do Limyriké. Do Thiny není vůbec jednoduché se dostat a těch, kteří se odtamtud vrátili, je poskrovnu. Toto místo leží přímo pod Malým vozem; mezi lidmi se povídá, že zde je nějaké spojení od Černého po Kaspické moře… Co se prostírá za touto oblastí se vinou ničivých bouří, strašlivých mrazů, neprostupného terénu a zásahů božské moci shůry nepodařilo prozkoumat…

Periplus Eritrejského moře

Řek žijící v Egyptě, 1. století n.l.

V devátém měsíci byl První císař pohřben u hory Li. Sotva dosedl na trůn, započal s kopáním a úpravami. Jakmile se mu podařilo sjednotit celou říši, poslal na místo pracovat přes sedm set tisíc mužů z celé země. Prokopali se až ke třetí vrstvě podzemních pramenů a vše důkladně vylili bronzem, který tvoří vnější stěnu hrobky. V jejím lůně se začaly objevovat napodobeniny paláců, malebných věžiček, sochy stovky nejvěrnějších, ale i vzácná keramika a jiné přenádherné pozoruhodné předměty, aby naplnily hrobku. Řemeslníci vytvořili důmyslný systém kuší a šípů nastavených tak, aby spustily, pokusí-li se kdokoli vstoupit dovnitř. K připodobnění stovek řek, jako je Žlutá řeka nebo Jang-c-tiang, a oceánů, které byly vzájemně propojené, použili rtuť, kteráž budila zdání ustavičného pohybu. Nad nimi se klenula znázornění nebeských těles, jež shlížela na pozemský svět pod sebou.… Po skončení pohřbu kdosi poznamenal, že umělci a řemeslníci, kteří hrobku stavěli, vědí, co obsahuje, avšak způsobilo by vážné potíže, kdyby se měl o těchto nezměrných pokladech dovědět kdokoli cizí. Když už tedy všechny skvosty spočinuly v hrobce, byla vnitřní brána uzavřena a vnější spuštěna, takže všichni umělci i řemeslníci zůstali uvězněni v kobce a nemohli ven. Posléze byly vysazeny stromy a nejrůznější křoviny, takže hrobka nabyla podoby hory…

S‘-ma Čchien, Záznamy velkého historika

2. století př. n.l.

Prolog

Jezero Issyk-kul, Střední Asie, podzim, rok 19 př. n.l.

Slunce zahalené v načervenalém závoji pouštních bouří zlověstně ozařovalo celou východní oblohu. Muž vystoupal na vrchol kopce, srovnal si zbroj a ze zad odepnul veliký meč, který přes ně měl pověšený. Pod ním se prostíral kamenitý břeh, z něhož se obrovská masa vody rozpínala, kam až dohlédl. Voda v jezeře nechutnala po soli, až k moři tedy nedorazili, a ani horizont v dáli nepřipomínal zlověstný konec světa. V místě, kde se jezero zužovalo a zasněžené vrcholky velehor vyrůstaly z hladiny, postřehl průsmyk táhnoucí se pod vycházejícím sluncem. Přesně tak jim to kupec všechno popsal, přesto si nebyl jistý. Že by zemřeli? Překročili už řeku Styx? Je tohle Elysium? Poprvé pocítil ostré bodnutí strachu. Dovědí se mrtví, že se již ocitli na druhé straně?

„Licinie!“ zahřmělo zdola. „Co tam nahoře děláš?!“

Muž se unaveně usmál, zvedl paži a podíval se dolů na ostatní. Čekali na protějším břehu říčky z rozpuštěného sněhu a ledu, která plnila jezero ubíhaje zrádným kaňonem, jejž minulé noci zdolali. Toho rána ho kupec zavedl na tajné místo, kde byl ukrytý člun. Kupec. Licinius ho stále cítil, cítil jeho strach. Přivázal ho ke skále za kopcem. Zdálo se to jako chvilka. Slova, která muž stále dokola a dokola zoufale opakoval, když ho vlekli za sebou, mu nepřestávala znít v hlavě. Že ví, kde hledat největší podklad všech dob. Hrobku největšího císaře, jakého kdy svět znal, tam na východě. Ukáže jim cestu. Bohatství králů, o jakém se jim nesnilo. Každý z nich, do posledního, si bude žít jako král. Naleznou nesmrtelnost. Nesmrtelnost.

Licinius se zdráhal uvěřit. Ostatní však byli zcela uchváceni. Přestože na ně při jejich pouti číhala pokušení, jež mnoha z nich přivodila smrt, byli za každou takovou zprávu vděční. Ani to však nepřimělo Licinia uvěřit. Opět pohlédl k obzoru, poté se obrátil na jih. Rozhodl se správně? Stočil pohled zpět ke břehu jezera. Na jeho vzdálenějším konci se prostíral jejich tábor, jehož obdélníkový půdorys byl obehnán šikmo zasazenými zašpičatělými kůly hroty ven. Země zde byla tvrdá jak kámen, ale i přesto, že byli všichni muži už kolikátý den zcela vyčerpaní, vyhloubili okopy a navršili kamenitou zeminu do ochranných valů, jak byli vycvičeni. A měli pro to dobrý důvod. Stanuli totiž proti hrozivému nepříteli, který na ně poprvé zaútočil krátce poté, co přepadli Sogdijce a zajali kupce. Přestože přítomnost útočníků prozrazovala myriáda zvuků, sotva některého z nich viděli. V tísnivé temnotě kaňonu zkřížili s tímto nepřítelem meče již minulé noci. A tento nepřítel prověřil veškeré jejich síly i důvtip. Sílu a důvtip římských legionářů.

Vyrazili už před několika týdny. Čtyřicet kilometrů denně, když to situace dovolovala. Jejich noční můra však započala už dávno. Přes tři sta kilometrů východně od pobřeží Středozemního moře na bitevním poli u Karrh. Více než dva tisíce a tři sta kilometrů pak putovali spoutáni v řetězech a zasypáváni ranami karabáčů do parthské citadely v Margianě. Každé klopýtnutí se namístě trestalo popravou. Zůstali jen ti nejsilnější. A nyní, o čtyřiatřicet let později, se jim podařilo uprchnout, aby se vydali na pouť dlouhou tisíce mil přes hory i pouště, ve spalujícím žáru i mrazivém chladu a navzdory písečným a sněžným bouřím, které halily jejich minulost, jako by ani nikdy žádná nebyla. Kráčeli ve stopách Alexandra Velikého. Na okraji pustin prostírajících se za Margianou minuli poslední z jeho oltářů, mohutný obelisk upomínající na východní cíp jeho říše. V naději, že naleznou poklad, kopali i zde a více už se zloby bohů neobávali. Nalezli však jen pár mincí, nic víc. Před nimi se začala tyčit hrozivá stěna pohoří a vinout stezka, po níž proudily karavany. Ostatní tudy z Margiany téměř před dvaceti lety uprchli a zpět se donesly pouze zvěsti, jež se mezi vězni šířily jako zlověstný požár. Zvěsti o početných armádách za horami. Armádách připravených zaplatit celé jmění za žoldnéře, za vojáky, kteří kdysi bojovali ve jménu Říma.

A teď měli ještě další důvod. Licinius si dobře pamatoval, co mu kupec řekl. Veliká hrobka pohřbená pod pyramidou hlíny, již zbudovalo ne méně než sedm set tisíc otroků. Hrobka, kterou jim on, kupec, pomůže otevřít. Hrobka největšího císaře, jakého kdy svět poznal, císaře, v jehož stínu zapomenou i na samotného Alexandra. Hrobka, jež skrývá veškeré bohatství tohoto světa, jen se natáhnout a zmocnit se jej a stát se bohy, za něž je pak tamní lid bude mít.

Když otvorem v hradbách s takovým množstvím zlata, kolik jen unesli, prchali z citadely, čítala jejich skupina padesátku mužů. Polovina z nich padla, než unikli mimo dohled městských hradeb. Stezka, kudy proudily karavany, odvěká trasa kupců a obchodníků, byla křivolaká a nepřehledná; tvořila ji ne jedna, ale hned několik cest. Kolikrát jen zvolili slepou větev, kolikrát jen stoupali neustále se zužujícími soutěskami k zasněženým vrcholkům hor tak vysokých, že tam ani orli nelétají a oheň hoří bezbarvým plamenem. Při přecházení této krajiny bohů zápasili o každý doušek vzduchu a pocítili hranice své vlastní smrtelnosti. Sestoupili zpět dolů a pokračovali v pochodu. Potřebovali průvodce. Potřebovali jídlo, sžíral je zoufalý, tíživý hlad, stali se z nich prachobyčejní divocí psi drancující v těchto končinách a přepadající ve smečkách pocestné, opozdilce nebo umírající. Osud na jejich společenstvo uvrhl temnou kletbu. Museli čelit útokům ostatních takových, jako byli sami, nájezdných kočovníků okrádajících karavany. Nyní je ale pronásledovala mnohem temnější síla, byla jim bez ustání v patách od okamžiku, kdy zajali kupce a přikázali mu, aby je z této říše nočních můr vyvedl.

Licinius si všiml, že se za ním na kopec vydal Fabius. Viděl, jak se ostatní vyloďují z člunu a vedeni Marcem, loďařem z Aquileje, jenž jediný dokázal udržet plavidlo na hladině, vyhazují pytle s lupem na břeh. I on měl jeden takový, cítil jeho váhu a tvar předmětu, který skrýval. Váček našli u kupce krátce poté, co ho zajali. Druhý takový váček dal do opatrování Fabiovi. Kupec je žádal, aby váčky neotevírali a drželi je odděleně. Vyhověli mu, neboť ho potřebovali. Licinius stále ještě netušil, co se v nich vlastně skrývá. Zbytek kořisti patřící kdysi Sogdijcům, obchodníkům, kteří vedli své velbloudy naložené pytli drahého kamení, látek a třpytivé tkaniny zvané serikón přes planiny na západ. Všechny je pobili, všechny až na jednoho. Legionáři zabíjeli každého, kdo jim zkřížil cestu. Byla to jejich práce. Z mrtvých těl, látek a všeho ostatního vystavěli pohřební hranici, kterou předtím, než zahájili hody, vždy zapálili. Měli hlad jako vlci a ohryzávali kosti jako psi. Opilí vínem, mnoha vaky, které v nákladu karavany nalezli, si z velbloudích udidel vyrobili hrubá cejchovací železa, jimiž se navzájem označkovali. Stále ještě cítil zápach spáleného masa. Pohlédl na předloktí, pevně je sevřel a díval se, jak z něj v kapkách vyvěrá krev a na vzduchu tuhne. Byla to pěkná jizva, taková, která překryje všechny ostatní, ať už jizvy od bičování a bití nebo pozůstatky starých válečných zranění. Bolest z vypálené značky byla otupující, ale on si ji přesto vychutnával. Pomáhala mu v soustředění. Tak byli vycvičení. Jen díky bolesti dokázali přežít všech těch třicet čtyři let, po něž byli nuceni stavět hradby parthské citadely, dnem i nocí spoutáni v okovech vydáni na milost či nemilost dohlížejícího drába. Většina jich zemřela. Ti, kteří přežili, patřili k nejsilnějším z nich. Sevřel ruku v pěst a povzdechl si. Jejich cejch nesl číslo vryté do jejich duší. XV. Patnáctá Apollónova. Ztracená legie. Legie duchů. Jejich legie.

Jako by jejich duše byly posledních čtyřiatřicet let v jejich nitru uzamčené, zmrzlé. Z bitvy u Karrh jich v okovech odvlekli na deset tisíc, a dnes už jich bylo jen devět, o jednoho méně než včera. Frater, zašeptal ve vzpomínce na Appia. Ave atque vale. Sláva a sbohem! Dokud se nesejdeme v Elysejských polích. Včerejší noc nikdo z nich pořádně nespal, nocovali v objetí rozpadajících se kaňonů a slepých uliček, za skučení a vytí duchů, kteří se ukrývali uvnitř jich samých. Obloha potemněla a popraskala nepočtem blesků, jako by sám Jupiter trhal nebeskou klenbu na kusy. Vítr jim v patách kvílel jako drak vydechující plameny, jako jedovatý dech vyplňující každou skulinu, který nakonec najde svůj cíl. Choulili se pod zaklesnutými štíty ve formaci želvy, testudo, jak je to naučili. Čtvercové štíty, které si sami vyrobili, chránily před běsněním přírodních živlů a zastavovaly hroty nepřátelských šípů. Appius podlehl rozrušení, řval na nepřátele, aby se ukázali a bojovali jako muži; vyklonil se mimo formaci a byl zasažen šípem. Licinius jej chrčícího, s hrůzou rozšířenýma očima stáhl pod štít a svíral jej ocelově pevným stiskem ještě poté, co zmítající se Appius v křečích vydechl naposledy. Pravá smrt v bitvě, jak se sluší, ne taková, jak ji kdysi Licinius v Římě pro své patrony tesával do kamene. V pomatení smyslů pomazal své tělo krví a strhl lučištníka z koně, zahrnul jej vzteklým i žalostným řevem zároveň, drtil a rval jeho hrdlo, drásal mu oči. Jsou to lidé, křičel, ne démoni, a jsou-li to lidské bytosti, lze je porazit. Vykroutil lukostřelci z ruky velký meč i s železnou rukavicí se znakem tygra a serval z něj šupinové brnění, které odhodil za sebe. Natáhl se po dlouhém spleteném copu zakončeném uzlíkem a popadl za něj odťatou hlavu nenáviděného nepřítele. Zatímco ostatní legionáři pokračovali dál i s Appiovým tělem, jeho nechali za sebou. Když procházel kolem vodopádu, nešťastně uklouzl a protivníkova hlava mu vypadla z rukou přímo do chřtánu mocného toku.

Svou neustále se tenčící skupinu i s kupcem dostihl o pár hodin později na břehu jezera. Appia i s jeho zbraní, zlomenou bronzovou útočnou sekerou, složily na balvany pokryté nesrozumitelnými rytinami. Na víčka mu položili mince, jednu od oltáře Alexandra Velikého a druhou, pro ně neznámou, s čtvercovým otvorem uprostřed, kterou ukradli Sogdijcům. Kouř z pohřební hranice riskovat nemohli, a tak Licinius, který se v Římě živil jako sochař, vytesal vlastnoručně vyrobeným sekáčkem do skály vedle těla alespoň několik slov. Přidal na kámen také posvátné číslo jejich legie, aby převozník mrtvých Charón věděl, kam má Appia zavézt, až si pro něho přijde – k ostatním, kteří jej předešli, k padlým členům legie duchů.

Fabius vystoupal až k němu a s pohledem upřeným na východ se posadil. Licinius seděl vedle něj a tenký meč s lesklou kovovou rukavicí zdobenou emblémem tygra odsunul stranou, aby jemu ani Fabiovi nepřekážel. Fabius byl typický alpský horal s modrýma očima a rezavými vlasy, které tu a tam ještě prosvítaly v šedivém porostu. Chvíli oba mlčeli. Byli pokrevními bratry, poslední z kontubernie, osmi bojovníků, kteří nastoupili společně do zbraně, když Julius Caesar táhl do Galie. Osm mužů, kteří společně jedli, tábořili i bojovali v těch slavných dobách římských legií. Stejně jako Appius. Licinius pohlédl na místo, kde ho uložili, strohá pustina plná kamení… Z váčku na opasku vytáhl jakýsi předmět a podal ho Fabiovi. Byl to malý, hladký kámen s malým otvorem uprostřed, vcelku lehký. Fabius jej uchopil a zvedl k očím. „Má barvu medu,“ poznamenal. „A vidím, že uvnitř v něm něco je. Komár.“

„Vzal jsem ho Appiovi,“ řekl Licinius. „Byl to rodinný šperk, dostal ho od své matky. Je to zvláštní drahokam, říkal mu hořící kámen, prý pochází odněkud z pobřeží severně od Germánie. Vzpomínáš na ty vzory na štítech Galů, s nimiž jsme bojovali v Alesii? Ta zvířata v pohybu? Tady na tom kameni je vyryté totéž. Appiova matka byla Germánka, že? Říkal mi, že tenhle kámen byl pro její děti. Nosil jim štěstí. Doufal, že on sám bude mít jednoho dne také potomka. Slíbil jsem mu, že si ten kámen od něj vezmu, kdyby padl. Nechápu, jak ho dokázal celá ta léta v lomech schovávat.“

„Ani nechci myslet na to, kde ho asi tak skrýval,“ podotkl Fabius. „ale jak tak znám Appia, dává to smysl. Vždycky mluvil, jako kdyby mu všechno bylo… vždyť víš, u zadku.“

„Bude nám chybět.“

„Než dojdeme Elysia.“

Licinius zatáhl tkanici na váčku. „Je tvůj. Jsme staří, ale ne zase tolik a možná, že se ti jednoho dne podaří tomuhle všemu utéct, najdeš pořádnou ženskou a budeš s ní mít děti. Moje dny už minuly. Kdysi jsem měl syna, i jemu už nejspíš vlasy začínají šedivět, ale to já už se nikdy nedovím. Nech si ten kámen a nezapomeň na Appia. Nezapomeň na mě, frater. A nezapomeň na nikoho z nás, na tento den.“

Fabius neříkal nic a dál mlčky svíral kámen v dlani. Licinius ho zběžně přelétl očima. Macrobius, kožedělec, vyrobil sandály z velbloudí kůže; byly to dobré, pevné pochodové sandály sahající až po kolena. S těmi se dalo jít kamkoli. Až na tu obuv ale Fabius působil velmi barbarsky. Měl na sobě zbroj a zbraně, jež uloupil cestou, koženou kazajku ztuhlou zaschlou krví a zdobenou několika nahrubo obšitými kousky řetězu z parthské citadely. Našité řetězy ho dokázaly ochránit před seknutím meče, přesto Liciniova nová železná košile složená z plochých kovových čtverečků dokázala zastavit i šípy a pomáhala mu držet vítr od těla. Fabius měl svou oblíbenou zbraň, krátký bronzový útočný meč, zdobený spletitými cizími vzory v podobě draků, tygrů a démonů. Vypadal jako klasický římský gladius, vynikající pro boj zblízka. Licinius měl oproti němu velký plochý meč s čepelí ostrou jako břitva, jíž předchozí noci oddělil svému nepříteli hlavu od těla, jako by krájel hlávku zelí. Při každém máchnutí však vystavil vlastní tělo protiútoku, což bylo zcela v rozporu s římskými bojovými tradicemi. Napadlo ho, že si od kováře Rufuse nechá meč zkrátit na míru, ale pak si uvědomil, že ani Rufus už není mezi nimi. Na tom ale teď sotva záleželo. Zvedl holé paže a obrátil je dlaněmi vzhůru. „Podívej se na mě. Sotva cítím chlad. Mám kůži jako velbloud. Když zabíjím, zabíjím holýma rukama.“

„Možná se z nás stávají bohové.“

„Bohy jsou teď naši bratři, kteří už odešli.“

Když Licinius slyšel Fabia hovořit, slyšel hlas mladíka, ale jeho oči viděly muže ztrápeného lety, s obličejem pokrytým prošedivělým strništěm; viděly muže na půli cesty k Elysiu. Předchozího dne omámeni alkoholem a čerstvě ocejchovaní si ostříhali vlasy i vousy a připravovali se na nadcházející bitvu. Nečekali, že by se mohli přes kaňon dostat živí, proto se chtěli na setkání se svými druhy v Elysiu připravit, aby vypadali co nejlépe. Licinius cítil kůži na zátylku. Byla hrubá a tvrdá, jako celý povrch jeho těla, jako čerstvě štípaný mramor, který kdysi dávno zkoušel prsty ve své dílně uprostřed Říma. Cítil šrámy na zápěstí, tvrdém jako sloní kůže. Třicet čtyři let v řetězech. Přežili sice, ale cítil, že jsou víc živoucími duchy, muži, jejichž duše opustily tělo toho dne na bitevním poli u Karrh.

„Pamatuješ si ještě na tu bitvu?“ zeptal se ho Fabius tiše.

„Nikdy nezapomenu.“

Jejich tažení pronásledovala smůla už od samého počátku. Jejich generálem byl Crassus. Crassus, který sám sebe stavěl na roveň Caesarovi. Licinius si odfrkl. Bankéř Crassus, ten Crassus, jehož vždy zajímalo jen a jen zlato. Opovrhovali jím, hnusil se jim mnohem víc než jejich parthský nepřítel. Když překročili řeku Eufrat, uvítala je salva hromobití, nebe křižovaly blesky a vše podmalovával hrozivý vítr, zpola mlha, zpola hurikán. A pak se korouhev s posvátným orlem legií zčistajasna sama od sebe obrátila. Úplně sama. A oni přesto pokračovali v tažení. Nebyla to porážka, kterou by neunesli, byla to porážka bez kousku cti. Crassus, jenž byl příliš velký slaboch na to, aby nalehl na vlastní meč, zemřel rukou svého tribuna. Chudák Caius Paccianus, primus pilus první kohorty, jehož proviněním byla nešťastná podoba s Crassem – Parthové jej navlékli do červených ženských šatů a za doprovodu trubačů a liktorů na velbloudech se s ním promenovali ulicemi, lemovanými usekanými hlavami Římanů naraženými na sekyrách. Na závěr mu pak Parthové na znamení výsměchu – protože věřil, že za zlato či pouhý jeho příslib si lze koupit vojákovu věrnost –, nalili roztavené žhoucí zlato do hrdla.

To ale nebylo to nejhorší. Nejhorší bylo přijít o orla, ztratit jej a to všechno před jejich očima. Od tohoto okamžiku se do posledního stali duchy, živými, a přesto mrtvými.

„Nemá kupec nějaké zprávy z Říma?“ zeptal se Fabius tiše. „Jsi tady jediný, kdo umí řecky. Když jsem ho slyšel žadonit, znělo mi to jako řečtina.“

„Byl už několikrát v Barygaze, jednom místě u Eritrejského moře, kam jezdí obchodníci z Egypta. Tam sogdijská karavana mířila a tam se také naučil řecky.“ Licinius se odmlčel a přemýšlel, co asi Fabius řekne na jeho další slova. „Co se Říma týče, nějaké zprávy by byly, můj příteli.“

„Ano?“ Fabius se předklonil. „Doufám, že jen ty dobré.“

„Říkal, že války už skončily. Že nastal nový mír.“ Položil ruce na Fabiova ramena. „A taky říkal, že Římu teď vládne císař.“

„Císař?“ Fabius se na něj rozzářeně podíval. „Julius Caesar. Náš pravý generál. Náš jediný. To musí být on.“

Licinius zavrtěl hlavou. „Caesar je už dávno mrtvý. Ty i já to víme, tam uvnitř, v našich srdcích. Kdyby se stal císařem on, vydal by se nás hledat. Ne, je to někdo jiný. Řím se změnil.“

Fabius náhle vypadal sklíčeně. „Pak se tedy potkám s Caesarem až v Elysiu. Nebudu sloužit žádnému jinému císaři. V Parthii jsem dobře viděl, co všechno císařové dělají. Jsme občané-vojáci.“

Licinius pozvedl dlaně a pohlédl na větrem ošlehané ruce poseté jizvami, nesmytelně ztmavlé krví a špínou a na chybějící články dvou prstů. „Občané,“ posteskl si. „Před pětatřiceti lety snad. Vypadají snad takhle ruce sochaře?“

Fabius se o něj opřel ramenem. „Vzpomínáš si na Quinta Varia, kterého Parthové udělali předákem jižní části hradeb? První centurio třetí kohorty? Než se k nám přidal, byl stavbařem v Neapolském zálivu a o betonu věděl všechno. Přesvědčil parthského vezíra, že prach, který nás tolik let dusil, je jeho nejdůležitější složkou, podobně jako vulkanický popel v Neapoli. O nic takového ale samozřejmě nešlo. Před rokem ho sice popravili kvůli jakési drobnosti, ale od té doby jsme přidávali ten prach do malty. Hradby, které jsme přes třicet let stavěli, vydrží sotva déle než dalších deset. Dej na má slova. Rozpadnou se na prach. Tohle znamená být občanem-vojákem. Využíváme všech svých občanských dovedností.“

„A může se občan-voják vrátit zpět do svého občanského života?“

„Co bys řekl?“

„Kupec povídal něco jiného.“

„Ven s tím, Licinie.“

„Říkal, že císař vyjednal s Parthy mír. Že viděl novou minci oslavující mír jako velký triumf. Říkal, že orlové se vrátili.“

Fabius rozčileně zavrtěl hlavou. „Nevěřím. Krmí tě báchorkami. Ví, kdo jsme, stejně jako ví o tom ukradeném parthském pokladu. Naše pověst se musela mezi karavanami rychle roznést. Tak moc nás chtěl potěšit, že si vymyslel pohádku o císaři. Tak to se tedy spletl. Měli jsme ho vykuchat jako ty ostatní.“

„To bychom ale nikdy nedošli až sem. Provedl nás kaňonem.“

„Tak bychom padli v boji. Čestná smrt.“

„Jestliže se vrátili orlové, pak bychom se mohli vrátit i my – a se ctí.“

Fabius se odmlčel. „Orlové jsou triumfem nového císaře, ne naším. Byli bychom jen na obtíž.“ Pohlédl na Licinia. „Znám tě ale příliš dobře, bratře. Ty myslíš na svého syna.“

Licinius neřekl nic, jen mžoural na vycházející kouli na východním horizontu, která vrhala na povrch jezera oranžové záblesky. Jeho syna. Syna, který už by ho stejně nepoznal. Syna, který byl v době, kdy Licinius rukoval, drobounkým uzlíčkem v náručí jeho ženy. Syna, jenž by převzal řemeslo svého otce, stejně jako celé generace předtím. Licinius přemýšlel o tom, co Fabius řekl. Viděl jsem, co císařové dělají. Není pravda, že jen zotročují a šíří zkázu. Staví také paláce a chrámy. V novém Římě by byla pro sochaře spousta práce.

„Nedělej si iluze,“ ozval se Fabius. „Pokud je to, co říkal kupec, pravda, svět se změnil. Řím nás opustil. Máme jen sami sebe. Hrstku bratrů. Všechno ostatní je pryč.“

„Co když ale můj syn žije?“

„Tvůj syn je teď už možná v Elysiu. Třeba se stal také občanem-vojákem, bojoval a se ctí padl. Přemýšlej o tom.“

Kdesi pod kopcem zazněl tlumený výkřik. Fabius sevřel jílec svého meče, ale Licinius ho zastavil. „To je ten kupec. Je přivázaný.“

„Myslel jsem, že ho zabiješ. Žes ho sem nahoru přišel dorazit.“

„Chtěl jsem se jenom přesvědčit, zda to, co říká, je pravda. Že tam ten člun nebyl jen tak náhodou zapomenutý.“

„Pověz mi znovu, co říkal. Musíme se vydat na cestu. Blíží se úsvit.“

„Říkal, že tam, kde se veliká koule pne a září, je Chrysê, zlatá země. Chceš-li ji poznat, musíš se dostat přes jezero, překonat průsmyk, přejít poušť mnohem smrtelnější, než jakou jsme dosud zažili. Poušť, která člověka vysaje a stráví navěky. Půjdeš s velbloudí karavanou na východ a dojdeš k městu jménem Thina. A v něm ti nejstatečnější naleznou říši nebeskou. Veškerá bohatství světa čekají na ty, kdo dokáží porazit démony, jež pronásledují i kupce. Poklad nás očekává, své nové pány.“

Kupec toho napovídal příliš mnoho. Řekl jim všechno, co potřebovali slyšet. Nic si nenechal pro sebe. To byla jeho chyba. Neuměl moc dobře smlouvat s osudem.

Když ho Licinius přivazoval ke skále, kupec mu řekl ještě něco. Směrem na jih totiž vedla ještě druhá cesta. Křížily ji vysoké hory, království Baktrie, a pak divoká řeka, kterou překročil už Alexandr Veliký. A jižně odtud vedla džunglí a podél pobřeží dlouhá cesta na místo zvané Ramaya, kde zbudovali Římané vlastní kolonii. Čekala zde ale také nevyřčená nebezpečí. Straň se tygra, řekl mu. Ale na místě, jako byla Barygaza, se nakládalo všechno vzácné zboží, jako bylo bohatství z Chrysê a Thiny, drahý serikón a vzácné drahokamy, nefrity a skořice, na lodě, které pluly do Eritrejského moře a odtud pak rovnou do Říma. Do Říma.

Licinius sevřel ze všech sil Fabiovu ruku, byl to jejich odvěký rituál z dob, kdy se spolu jako mladí rekruti přetlačovali v páce. Oba se uvolnili a objali, než jeden druhého hrubě odstrčil. Staříci a hrají si jako kluci. Licinius se natáhl po váčku, který sebral kupci, a ukázal na druhý, zavěšený na Fabiově opasku. „Ještě než půjdeme… Už si nemusíme kupce zavazovat dalšími sliby. Zajímá mě, co jsme mu to sebrali.“

Fabius vstal a povytáhl si opasek, aby zmírnil tíhu kroužkové zbroje na bocích. „Na to bude čas později.“ Ukázal na břeh, kde ostatní usedali k veslům a mávali na ně. „Loď je připravená.“

„Loď na druhý břeh na nás už nějaký čas čeká, bratře.“

„Nemyslím Charónovu, ty blázne. Myslím naši loď. Loď ke svobodě. Loď k nepředstavitelným bohatstvím. Jedeme na východ, do Chrysê.“

„Jdi napřed. Já to skoncuju s tím kupcem. Jeho čas nadešel.“

„Ave atque vale, bratře. V tomto světě nebo v tom dalším.“

Licinius pohlédl na Fabia. On věděl.

Fabius bez ohlédnutí seběhl z kopce. Licinius vstal a vydal se opačným směrem, k místu, kde nechal přivázaného kupce. Nebe na západě za průsmykem, jímž přišli, opět potemnělo a prokvetlo blesky. Ucítil první kapky deště. Vzduch nehnutě stál, stejně jako předchozí noci, než přišla bouře. Pokud nevyrazí hned teď, tak jí neuniknou. Věděl, že Fabius nebude otálet a ostatní jej budou následovat. Byl jejich centurio. A Fabius věděl, že nemají času nazbyt. Určitě se najde i jiná loď, další taková jako ta, kterou našli oni. Cesta vedla podél břehu. Jejich nepřítel měl koně a dokázal se rychle pohybovat. Licinius pohlédl znovu na průsmyk a spatřil zubaté hřebeny rokle rýsující se proti vzdáleným bleskům. Začalo lít jako z konve a Licinius sklouzl po úbočí. V pohledu na loď mu nyní bránil kopec, jižně pak neviděl nic víc než úpatí hor zahalené v mlze. Zamířil do kotliny. Kupec tam stále byl, ležel na zemi s roztaženýma rukama uvázanýma k balvanu.

Licinius vytáhl z kožené smyčky na zádech velký meč a na ruku navlékl zlatou rukavici. Pohlédl na vyobrazení tygra a poté otřel čepel meče o předloktí. Našel ve skále puklinu a ostří do ní zasunul. Zapřel se vší silou, dokud meč nepraskl a jemu nezůstalo v ruce zubaté ostří o délce zhruba mužské paže. To bylo ono. Teď vypadal meč skoro jako typický římský gladius. Obrátil se ke kupci. Ten zprvu doufal, že má nějakou naději, když je provedl kaňonem až sem, ale už pochopil. Licinius poklekl, dostatečně blízko na to, aby k němu zavanul pot z jeho podpaží a dech. Ten pach, který vypouštějí zvířata, když se ocitnou zahnaná do kouta, v pasti. Přiložil kupci ulomený konec čepele pod hrudník. Viděl, jak mu buší srdce.

V téhle situaci nebylo žádné správně nebo špatně.

Zabíjeli. Byla to jejich práce.

Muž k němu vzhlédl. Licinius si vzpomněl na svého syna. Jako by se díval na dítě, stejně bezmocné jako on. Tohle bylo ale jiné. Kupcův dech byl přerývaný a sípavý, tvář měl zkřivenou hrůzou a z úst mu vytékaly sliny. Zdola zavanul odporný puch, který donutil Licinia v návalu nevolnosti odvrátit hlavu. Poklekl, aby přenesl svou váhu na meč a poprvé si všiml, že tenhle kupec se od ostatních Sogdijců liší. Jeho oči nebyly tak šikmé, lícní kosti měl vyšší, horní rty mu překrývaly tenké pramínky knírku. Pokožka patřila obyvateli města, ne pouštnímu nomádovi. A pak si vzpomněl, co mu kupec říkal. Že pochází ze země daleko na východě, z velkého vnitrozemního města. Řekl mu, že zná hrobku. Řekl, že ví, jak se do ní dostat. Že je jejím strážcem. Nažvanil toho tolik, jen aby si vysloužil milost.

Teď se znovu snažil promluvit a upřeně přitom hleděl na váček, který mu Licinius předtím sebral. Mluvil řecky chraptivým šepotem s tak výrazným přízvukem, že Licinius jeho slovům stěží porozuměl.

Dědeček ji uviděl a zmocnil se jí, největší hvězdy na nebi.

Dědeček, kterému bylo dvě stě let, si toto tajemství ponechal.

On, Liou Ťien, ji vzal, aby ji vrátil na její místo, když vtom na něj přišli oni.

A teď půjdou zase po nich.

Pokoušel se nadzvednout hlavu. Jeho řečtina byla rázem čistá, bez přízvuku, jako by tušil, že tato slova budou jeho poslední. „Vzali jste nebeský klenot. Patří nad hrobku císaře. Je ze dvou částí. Jednu polovinu tvoří modrý lazurit z baktrýských hor, druhou zelený peridot z ostrova v Eritrejském moři. Oba ty kameny musíte vzít do dolů v baktrýských horách a tam je ukrýt. Jedině tam sílu kamene neucítí. Nikdy se nesnažte oba kameny spojit. Nesmrtelnost může získat pouze císař. Ti, kteří mě pronásledovali, budou teď neúnavně pronásledovat vás. Nedovolte, aby někdy získali moc kamene.“

Zhroutil se zase nazad, už jen tiše ševelíc ústy. Licinius se ani nepohnul. Rázem pochopil. Poklad, o kterém kupec předchozího dne blábolil, poklad císařovy hrobky. Vůbec nešlo o nějaké daleké místo kdesi na východě. Bylo to tady. Cítil váček za pasem, cítil tvar kamene uvnitř. Vyskočil na nohy a doklopýtal k okraji kotliny, za níž se prostíralo jezero. Přišel pozdě. Ostatní už byli příliš daleko od břehu ve snaze o záchranu. Prchali před blížící se bouří. Tohle už se Fabius nikdy nedoví. Licinius se obrátil zpět ke kupci. Cítil prázdnotu a osamění. Vyměnil největší poklad všech dob, kouzlo nesmrtelnosti, za bláhový sen o nalezení svého syna?

Pohlédl vstříc blížící se temnotě. Vichřice unášela rudý písek, který ho bodal do očí. Vítr jako by kroužil kolem jezera od východu a bičoval bouři přicházející od průsmyku. A pak to zaslechl, vzdálené hřmění hromu, zprvu sotva znatelné, jako pulsování krve v uších, poté naléhavější, hlasitější. Údery bubnů. Vybavila se mu předchozí noc. Vzpínající se koně, černí koně se žlutýma očima, kteří vdechovali a zase vydechovali životadárný vzduch prosycený načervenalým pískem. Koně zbrocení krví, jejich vlastní krví, která jim jako pot prýštila po celém těle. Koně, jež táhli jejich vozy, takřka neviditelní lučištníci a v jejich čele jezdec ve zbroji překryté kůží šelmy s obličejem lemovaným nemilosrdnými zuby ukrývajícími temnotu uvnitř.

A už jsou tu zase.

Licinius se obrátil zpět ke kupci a zajel mu čepelí do těla tak tvrdě, že mu přitom na druhé straně rozdrtil páteř. Muž zemřel s očima dokořán, krev mu tryskala z rány v rytmu vyhasínajícího srdce. Tělo se zachvělo, svaly se semkly kolem čepele a Licinius musel vstát, aby se měl o co zapřít, až bude vytahovat meč z rány. Stál tam, z meče odkapávala krev, a hleděl do temnoty a deště. A pak ho spatřil. Stál na hřebeni a díval se jeho směrem. Kůže mu načervenale zářila a kopyta jeho koně rozrývala zemi. Vysoko nad hlavou shora lemovanou hradbou zubů třímal veliký meč, který se zlověstně leskl. Licinius si vzpomněl, jak jej kupec nazýval.

Tygří bojovník.

Licinius se obrátil na jih.

Dal se do běhu.

1

Rudé moře, současnost

„Jacku, neuvěříš, co jsem právě našel.“

Hlas se nesl vysílačkou z modravé hlubiny kdesi vpředu, odkud stoupal k hladině o padesát metrů výš zpoza skalnatého převisu stříbrný řetízek bublin. Jack Howard naposledy pohlédl na kotvu obrostlou korály pod sebou a poté připustil do svého žaketu více vzduchu, který mu pomohl vyplout nad bohaté lože rohovitek, které se v podmořském proudu vlnily jako vzrostlá tráva ve větru. Několikrát kopnul ploutvemi, aby zamířil vpřed, načež rozpřáhl ruce i nohy jako parašutista a klesl pod převis. Scenerie pod ním mu vyrazila dech. Po celém úbočí spatřil úlomky starověké keramiky, islámské, nabatejské i egyptské, ale tohle bylo něco víc. Roky kolovaly zaručené zprávy o pohřebišti lodí na návětrné straně útesů, ale vždy bez jakéhokoli důkazu, dokud neobvykle silné přílivové proudy Rudého moře letošního jara nezčeřily nánosy sedimentu a neodhalily poklady, jež ukrývaly. A pak tu byla pověst o dokonale zakonzervovaném vraku římské lodi, která dokázala Jackovi spolehlivě zrychlit tep. Teď, když viděl tvary, které začaly z nánosů vystupovat, jedna řada starověkých amfor za druhou, když viděl jejich štíhlá ucha klenoucí se k rozšířenému hrdlu, zhluboka vydechl, trochu klesl a pocítil, jak jím projela vlna vzrušení. Němě pohyboval ústy, tak jako vždycky. Klikař Jack.

Ve vysílačce znovu zapraskalo. „Patnáct let se s tebou potápím, a to jsem myslel, že už jsem viděl všechno. Kam se to ale hrabe na tohle.“

Jack se otočil k vzdálenému konci podmořské planiny. Teď už Costase viděl, jak se nehybně vznáší před korálem velikosti menšího náklaďáku, který ho o několik metrů převyšoval. Zpoza obřího korálu se vedle sebe k hladině zvedaly ještě další dva. Za nimi, kde už bylo pro korály příliš hluboko, se písčité úbočí prudce svažovalo do propasti. Jack zapnul na chvíli svítilnu a zamířil ke Costasovi. Pár metrů před ním přestal kopat a ve světle lampy si prohlížel mořské dno. Pokrývala je nevídaná směsice barev tvořených světle červenými houbami, sasankami, hojně rostoucími měkkými korály a malými klauny očkatými, kteří neúnavně kmitali mezi nejrůznějšími puklinami a škvírami. Z jedné díry vykoukl na chvíli úhoř, nasál několikrát vodu, prohlédl si Jacka a rychle se stáhl zpět. Jack pohlédl přes vlnící se koberec korálů rohovitek a spatřil úlomky amfor tak hustě pokrytých mořskou faunou, že je jen stěží mohl rozeznat. Podíval se znovu a všiml si charakteristicky klenutého držadla amfory a jejího hrdla. Otočil se ke Costasovi a světlo jeho svítilny ozářilo žlutou přilbu Costasova skafandru a upravený postroj, který mu držel na zádech potápěčskou láhev s trimixem.

„Solidní nález,“ houkl jen. „Díval jsem se, že ty střepy se táhnou po celém úbočí. Rhodské amfory na víno, druhé století před naším letopočtem.“

„Zhasni.“ Costas vypadal zcela hypnotizovaný něčím před sebou. „Tak, a teď se podívej znovu. A zapomeň na všechny ty amfory.“

Jack by se byl nejraději vrátil k vraku, který našel o kus dál zpola pohřbený v písku. Přesto ještě zůstal u velkého korálu a hleděl na úchvatné barevné představení. Hlavou mu zněla slova profesora Dillena z doby, kdy ještě navštěvoval Cambridge.

Archeologie je o detailech, nedovolte však detailům, aby zastřely celkový obraz. Jack si toho byl vědom odmalička, kdy s potápěním začínal. Měl pro to nadání. Díval se na věci vcelku. A leccos už objevil. Klikař Jack. Zavřel oči, vypnul svítilnu a pak je znovu otevřel. Jako by se rázem ocitl ve zcela jiném vesmíru. Pestrobarevný obraz vystřídala monotónní modrá a temnými odstíny prolínaly živé nachové a rudé tóny. Jako by se díval na kresbu uhlem, z něhož někdo odstranil všechny konečné úpravy a zejména barvy – oči už ho netáhly k detailům, ale k celku. K celkovému obrazu.

A pak to spatřil.

„Dobrý bože.“

Několikrát zamrkal a podíval se znovu. Nemohlo být pochyb. Podél korálu z písku symetricky čněla dvojice předmětů, které se postupně ohýbaly nahoru a po staletí uvěznění v sedimentech nyní opět bíle zářily. Východní výběžek Egypta, hranice řeckořímského světa. Dál už začíná země pohádek, země plná hrůzy a kouzel, nezměrných pokladů a nebezpečí, země obrů a liliputánů, příšer neohrabaných i mrštných jako rys, země válek, v nichž zvítězí jen ti nejstatečnější, a země zvířat, která dokážou z člověka udělat krále.

Kly. Ohromné kly.

„Čekám, Jacku, že mi to nějak vysvětlíš.“

Jack nasucho polkl. Srdce mu vzrušením bilo jako o závod. Promluvil tiše, snažil se držet hlas pod kontrolou. „To je elephantegos.“

„Ele-co?“

„Elephantegos.“

„Aha, jasně. Slon. Socha slona.“

„Ne, elephantegos.“

„Ne že bych v tom viděl nějaký rozdíl, Jacku.“

„Kdysi se v jedné egyptské poušti našel naprosto fascinující dopis na papyru,“ začal Jack. „Maurice Hiebermeyer mi ho poslal na Seaquest II e-mailem, když jsme byli na cestě sem. Chtěl jsem po něm, aby mi našel nějaký papyrus, ve kterém se mluví o vraku lodi. Skoro to vypadá, jako by podvědomě tušil, že tady něco takového najdeme.“

„Nebylo by to poprvé,“ zabručel Costas. „Je to podivín, ale tohle se mu musí nechat.“

Jackovi se v hlavě střídala jedna myšlenka za druhou. Předklonil se a dotkl se špičky bližšího klu. Byl hedvábně hladký, přesto jakoby práškovitý, asi jako křída. „V tom dopise se píše o ztroskotané lodi. Je to vlastně jedna z mála starověkých písemností, které zmiňují vrak tady, v Rudém moři. Maurice věděl, že se tady cestou za jeho vykopávkami v Berenikê hodláme potápět.“

„Já poslouchám, Jacku.“

„V dopise je zmínka o lodi z Berenikê, která se potopila. Byl adresovaný do místa jménem Ptolemais Thêrôn, jedné kolonie jižně odsud na pobřeží Eritreje. Na tamních trzích získávali Egypťané svá zvířata. Protože ale loď ztroskotala, muži v kolonii nedostali svůj příděl obilí. Dopis je měl ujistit, že se v Berenikê staví nový elephantegos a brzy vyrazí na moře se zásobami, které potřebují.“

„Elephantegos,“ přemítal chvíli Costas. „Ty myslíš…“

„Sloní koráby. Lodě pro slony.“

„Poslyš, Jacku, zase začínám mít takový ten zvláštní pocit. Víš, ten co mívám vždycky, když se s tebou potápím. Říká se mu no, to určitě.“

„A díval ses za sebe? Jsou tam další dva takové korály. Stejná velikost. Celkem tedy tři, všechny v řadě. Zapadá to do sebe. Všechny jsou k sobě svázané řetězy a lany, aby se nerozutíkali po palubě.“

„Takže tahle hora přede mnou je slon? Opravdový slon? Žádná socha.“

„Ví se přece, že slonovina dokáže přetrvat pod vodou bez problémů, ne? Ve Středozemním moři se nám podařilo najít sloní kly a hroší zuby. A korály v téhle oblasti rostou pěkně rychle, daleko rychleji, než se taková sloní kostra stihne rozpadnout. Možná že uvnitř už žádné kosti nejsou, ale tvar, ten korály zachovaly dokonale.“

„Počkej, počkej, Jacku. Nezapomínej, že jsem technik. Nejdřív se tady té věci musím podívat do tváře. Myslíš, že by to mohl být zrovna tenhle archeologický objev, Jacku? A Jacku, co když se z toho rozbrečím?“

„Však ty to zvládneš.“ Jack odplul kousek zpět a pohlédl na nadpřirozenou scenérii, která se před nimi prostírala. Byla to jedna z nejúžasnějších věcí, jaké kdy pod vodou spatřil. Znovu zapnul vnější světlo na helmě. „Ty kly moc dlouho nevydrží. Měli bychom je co nejdřív vyzvednout ze dna. Ale ještě předtím sem dolů pošleme filmařský tým, pronto. Tohle bude materiál na titulní stránky.“

„Nech to na mně, Jacku. Mám otevřený kanál na Seaquest II.“

Jack pohlédl na svůj potápěčský počítač. „Zbývá mi sedm minut. Mrknu se ještě na ty amfory v písku. Budu na dohled.“

„Myslím, že na jeden ponor bylo toho vzrušení ažaž.“

„Sejdeme se v půlce vynoření.“

„Rozumím.“

Jack se nechal proudem unášet zpět k písčité plošině. Během ponoru se proud nepatrně zvedl a zatáhl asi metr nad mořským dnem oponu jemných naplavenin, které halily pohled na amfory. Kousek nad nimi stálo ve vodě jako průsvitný závoj hejno parmovců skleněných, částečně obklopujících žraloka černocípého, který líně proplouval podél úbočí. Jack zaslechl od hladiny tlumené vrčení motorů zodiaku, který se kruhovým pohybem snažil udržet na jednom místě. Zvuky úderů doléhající od člunu připomněly poslední varování pět minut před koncem ponoru. Zatímco lehce klesal do rozptýleného sedimentu, stočil Jack pohled ke Costasovi, který byl teď asi o dvacet metrů dál. Costas ho asi neviděl, vydechovaných bublinek by si ale určitě všiml. Jack hleděl před sebe a soustředil se na svůj cíl, ruce držel sepnuté před sebou a nohama pomalu kopl jako žába. Nyní měl svůj žaket dokonale pod kontrolou. A v ten okamžik si jí všiml – čtveřice netknutých amfor zešikma posazených v písku a další řady hned za nimi. Zhluboka vytlačil z plic všechen vzduch, přestože tím vložil svůj život do rukou zařízení, které bude k dalšímu nádechu potřebovat – bylo to právě to balancování na hraně nebezpečí, které z potápění dělalo jeho velkou vášeň. Klesl níž a kousek ode dna se nadechl, aby vyrovnal tlak. Amfory byly pokryté jemným sedimentem, který se ve slunečních paprscích pronikajících hladinou o pětačtyřicet metrů výš třpytil.

Viděl i další řady amfor, ale pak si všiml vymletého místa, zpod něhož trčely ztmavlé fošny. Zhluboka se nadechl. „No to mě podrž.“

„Máš něco?“ Costasův hlas zapraskal ve vysílačce.

„Ale, jen nějaký vrak.“

„Na elephantegos to určitě nemá,“ naježil se Costas. „Můj elephantegos.“

„Pár starých amfor,“ dokončil Jack.

„Ty mi tak vykládej něco o starých amforách. Ty najít jednu takovou plnou zlata, tak ho vysypeš, jen aby ses dostal k tý svý keramice. Typický archeolog.“

„Z keramiky se toho ale o historii dovíš nejvíc,“ opáčil klidně Jack.

„To říkáš ty. Kdybych já se ale musel rozhodnout mezi pytlem zlaťáků a kusem starýho hrnce, beru zlato. Tak co tam máš?“

„Amfory na víno, zhruba o dvě stě let mladší než ty rhodské na elephantegu. Tyhle se datují do období Augusta, prvního římského císaře. Putovaly sem celou cestu až z Itálie.“

Jak pomalu připlouval k řadě amfor, jeho vzrušení se stupňovalo. „Mají vyklenutá hrdla, nemůže být pochyb. Dokonce mají přes zátky pořád ještě maltu s otiskem italských statků, které je vyrobily. Tady vidím falernské víno, mimořádně kvalitní zboží. Myslím, že nám spadlo do klína hotové bohatství, Costasi.“ Ohlédl se za sebe. Costas se oddělil od sloních korálů a byl už několik metrů ode dna cestou k dekompresní zastávce. „Je čas vypadnout, Jacku. Dvě minuty, a bez zastávky už to nestihneme.“

„Rozumím.“ Jack pátral kolem sebe očima a ve zbývajících chvilkách, než zazní poplašné varování, se snažil nasát co nejvíc vjemů. „Každá z těch amfor měla cenu otroka. Jsou jich tu stovky. Tohle byl hodně vzácný náklad. Římská obdoba Východoindické společnosti.“

„To jako, že měli namířeno do Indie?“ Costas cvaknul svítilnou a rozzářil barevné dno okolo Jacka. „Neznamená to zlatý pruty? Poklad?“

Jack sáhl na jednu z amfor. Pocítil záchvěv, který jím projel vždy, když měl možnost dotknout se artefaktu, který spočíval mimo dosah lidských rukou už celá staletí. A vraky lodí byly vůbec nejzajímavější nálezy ze všech. Nebylo to jen nahromaděné smetí dávných civilizací, pohozené krámy a nepořádek, ale živoucí organismus ztracený v okamžiku katastrofy na pomezí velikého dobrodružství. Dobrodružství, které vždy zavánělo rizikem – a občas, jako v tomto případě, nepadaly kostky osudu tak, jak by měly. Tato loď se vydala na tisíce kilometrů dlouhou plavbu Indickým oceánem, nedbajíc hrozících monzunů. Jack znal to volání Východu už od svých předků, kteří se tudy plavili v dobách slávy Východoindické společnosti. Říkali mu Indický podnik, největší dobrodružství všech dob. Poklady nevyčíslitelné ceny. Strašlivá nebezpečí. A starověcí mořeplavci toho dávali v sázku mnohem víc. Tam někde v neznámých dálkách zel plamenný chřtán konce světa. Však těsně před ním se prý nacházejí poklady tak nedozírné, že by zahanbily i mocného císaře a postavily jej tváří v tvář největším možným tajemstvím, magickým elixírům, alchymii, nesmrtelnosti.

Zaznělo poslední varování, nepřetržité zvonění, které jako by přicházelo odevšad. Jack se zhluboka nadechl a vystoupal pár metrů nad amfory, než se vydal za Costasem. Mohou začít s vyzvedáváním vraku. Většina nálezů spadala zcela mimo běžně zaznamenanou historii, týkala se spíš pozůstatků obyčejného každodenního života, ale v tomto případě našli něco skutečně významného. Vrak lodi, která kdysi mohla znamenat zásadní obrat v dějinách lidstva, která mohla rozhodnout o tom, zda bude Řím vládnout i za Indickým oceánem či nikoli. Podíval se na Costase, který hleděl do kaleidoskopu barev pod sebou, jež ve světle jeho čelovky vesele zářily. Jack zkontroloval svůj potápěčský počítač a přitom si všiml, že Costas zírá na dno jako opařený. Sledoval směr jeho pohledu a také on se znovu zadíval až dolů.

A pak to uviděl i on. Cosi žlutého a třpytivého. Písek, jistě, ale nejen ten. Určitě jenom výplod fantazie. Ostře zamrkal, vydechl a potopil se níž, dokud nespočinul koleny na dně. Stěží uvěřil tomu, co spatřil. A pak si vzpomněl. Vzpomněl si na dva tisíce let staré bědování jednoho římského císaře. Všechny naše peníze se utopily na východě, a to všechno jen kvůli koření a tretkám.

Vzhlédl ke Costasovi. Pak sjel pohledem zpátky dolů.

Celé dno bylo pokryté zlatem.

Zvedl jeden malý třpytivý kousek do výše očí. Byla to zlatá mince, aureus, nedotčená, nikdy nevpuštěná do oběhu. Její líc zdobila hlava mladého muže, silného a sebejistého. Muže, který věřil, že Řím bude jednou vládnout celému světu. Císař Augustus.

„To mě podrž,“ vysoukal ze sebe Costas. „Řekni mi, že se mi to nezdá.“

„Myslím,“ začal Jack ohromeně, „žes ten svůj poklad konečně našel.“

„Musíme to tady uzavřít,“ vyhrkl Costas a spěšně stiskl přepínač na boku helmy. „Veškerou komunikaci směrem ven musíme přerušit. Nechceme přece, aby někdo slyšel, co si tu vykládáme. Je tady dost zlata na menší džihád.“

„Rozumím.“ Také Jack cvakl přepínačem. Vychutnával si ten okamžik, svíral v dlani zlatou minci, hleděl na třpytivou podívanou před sebou, lemovanou z jedné strany řadou amfor. Costas měl pravdu. Jack byl archeolog, ne lovec pokladů, ale ve skutečnosti pátral po celém světě, jen aby učinil objev, jako byl tento – starý dobrý poklad, císařovo výkupné ve zlatě. A navíc římský.

Pohlédl nahoru, kde spatřil zodiac a temný stín Seaquestu II pár set metrů od pobřeží. Krátkým bliknutím svítilny dal Costasovi signál a ukázal palec nahoru. Oba muži začali bok po boku stoupat k hladině. Jack se ještě ohlédl po vzdalujícím se dně, jehož tajemství nyní ukrýval písek a amfory, k nerozeznání od kamení a korálů. O tomhle snil celá léta, o tom, že najde vrak, který by ho zavedl k tomu největšímu dobrodružství, jaké kdy starověký svět choval, k honbě za poklady nepředstavitelné ceny, poklady, které vábily průzkumníky ještě dnes. Jeho duši zaplavil pocit vzrušení. Tohle byl ponor jeho života. Byli první, komu se podařilo najít loď s pokladem z dob starověkého Říma. Viděl, jak se na něj Costas přes svou potápěčskou masku dívá a viděl ten úsměv v jeho očích. Opět šeptal ta slova. Klikař Jack.

2

O tři hodiny později sklonil Jack nos helikoptéry Lynx a velkým obloukem se s ní vznesl z přistávací plochy Seaquestu II do vzduchu. Chvíli setrval na místě, zatímco nastavoval navigační počítač na egyptské pobřeží vzdálené zhruba pětatřicet námořních mil severozápadně. Snažili se letět nízko, aby dusík v jejich krvi nezačal vytvářet bublinky a nezačalo jim hrozit riziko vzduchové embolie. Jack se přes Costase usazeného na sedadle druhého pilota ohlédl za lodí. Na zádi se skvělo slovo Truro, nejbližší registrační přístav poblíž kampusu Mezinárodní námořní univerzity v Cornwallu ve Velké Británii. Na stožáru se třepotala vlajka univerzity tvořená štítem zdobeným kotvou převzatou z Jackova rodinného erbu. Bylo to jejich nejlepší výzkumné plavidlo, postavené na zakázku před necelými dvěma lety jako náhrada za první Seaquest, o který přišli v Černém moři. Z dálky vypadal Seaquest II jako pomocné námořní plavidlo. Na přední palubě vedle čtyřicetimilimetrového kulometu Breda, který byl kvůli cvičné střelbě výjimečně vysunutý ze svého úkrytu, postával Jackův tým v lesklých bílých kombinézách. Několik členů posádky patřilo dřív k britské elitní jednotce Special Boat Service, SBS, Zvláštní člunové rotě, a Jack se s nimi poznal v britském královském námořnictvu. Byli u pobřeží Somálska, kde bylo vysoké riziko přepadení piráty, a během několika dní se měli přesunout na válkou zmítaný ostrov Srí Lanku. I přes arzenál, kterým Seaquest II disponoval, byl však špičkou mezi výzkumnými plavidly, dokázal poskytnout až třicetičlenné posádce prostor jak pro ubytování, tak pro vybavení nezbytné k výzkumným pracím. Loď byla výsledkem desítek let zkušeností celého týmu, jejichž spojením vznikly plány ideálního výzkumného plavidla. Kolikrát už jen Jack v duchu děkoval svému mecenáši, Eframu Jacobovichovi, softwarovému magnátovi s vášní pro potápění, jenž dokázal v Jackově zápalu najít potenciál a vybavit ho prostředky, s jejichž pomocí mohl financovat své průzkumy kdekoli na světě.

„Cíl zaměřen,“ zahlásil Jack do vysílačky. „Můžeme vyrazit.“

Costas ukázal na horizont. „Rovnou za nosem.“

Jack se zašklebil, zatlačením na cykliku sklonil nos vrtulníku a zapnul autopilota. Jak nabírali rychlost, zaregistroval na můstku Scotta Macalistera, bývalého kapitána kanadské pobřežní policie, který nyní na Seaquestu II velel. Vedle něj stála vysoká, štíhlá dívka, jejíž dlouhé tmavohnědé vlasy povlávaly ve vánku. Zacláněla si rukou oči před sluncem a mávala jim.

„Zdá se, že Rebeka si zatím vede dobře,“ prohodil Costas.

„Její první expedice, a zapadla, jako by k nám patřila odjakživa, neuvěřitelné,“ souhlasil Jack. „Div to tady celé nevede. Na šestnáctiletou holku hodně slušný výkon.“

„Ta to má v krvi, Jacku.“

Z výšky viděli útes, tmavě modrou hlubinu rýsující se mezi tyrkysem, zakončenou korály na vrcholu úbočí, z nichž některé z výšky vypadaly, jako by se draly téměř na hladinu. Proletěli nad rozhoupanými žlutými obrysy dvou aquapodů připravených na ponor k pohřebišti starověkých lodí o padesát metrů níže. Během pár hodin provedou obě miniponorky kompletní fotogrammetrický a laserový průzkum naleziště – činnost, která by v dávných dobách Jackova mládí při poctivém ručním přeměřování zabrala celé týdny. Po vynoření a návratu na Seaquest II zahájil Jack okamžitě videokonferenci s egyptským námořnictvem, tamními památkovými úřady a personálem Archeologického institutu v Alexandrii, kde působil Maurice Hiebermeyer. Seaquest II, se kterým se už celé měsíce počítalo v Tichém oceánu, by přenechal naleziště jinému plavidlu Mezinárodní námořní univerzity, do jehož příjezdu by ho zastoupila egyptská námořní fregata. Vyzvednutí vraku by završilo hattrick Mezinárodní námořní univerzity ve výzkumu podmořských vraků za posledních pár let. Nejdříve minojská loď z doby bronzové v Egejském moři, potom vrak lodi apoštola Pavla u Sicílie a nyní tohle. Jack si z hloubi duše přál se co nejrychleji vrátit, aby se mohl osobně zapojit do prací, ale nyní ho těšilo i to, že může uvádět věci do pohybu. Pohodlně se opřel do sedačky, klidným dýcháním se zbavoval přebytečného dusíku z krve a nechal své tělo zatížené ponorem zregenerovat. Byl vyčerpaný, ale radostí úplně bez sebe. Nemohl se dočkat, až budou na místě a zjistí, co tak zajímavého Hiebermeyer v Egyptě našel, že ho tím už celé měsíce v náznacích popichuje.

„Sleduj ten ostrov,“ ukazoval Costas na pustou, skalnatou, zhruba dva kilometry dlouhou homoli tyčící se v jenom místě z moře až do výšky několika set metrů, celou pokrytou bílým kamením a na první pohled zcela prostou vegetace. Na takovém extremním místě by se taky jen sotva mohl uchytit nějaký život.

„To je Zabargad, říká se mu taky ostrov Svatého Jana,“ řekl Jack. „Staří Řekové mu říkali Topazios, ostrov Topazů.“

„Tamhle u paty hor vidím hromady navezeného kamení a staré důlní zařízení,“ dodal Costas.

„Kdysi to bylo jediné naleziště peridotu, průsvitného zeleného drahokamu, známého taky jako olivín,“ vysvětlil Jack. „Ten ostrov je snem každého mineraloga, zemská kůra tady vyhřezla na povrch. Číňané olivíny uctívali, protože jim připomínaly nefrit, posvátný čínský kámen. Připisovali mu léčivé schopnosti. Ty největší kameny pak končily v pokladech mocných císařů.“

„Hádám, že je dolovali odsouzenci,“ nadhodil Costas.

„Je to tak. Sama matka všech trestaneckých kolonií,“ přikývl Jack. „Pro většinu vězňů to tady byl konec světa.“

Costas se zhluboka nadechl. „Připomíná mi Alcatraz.“

„Jo, jen na pevninu o něco dál než do San Francisca a taky žraloků je tady krapet víc.“

„Podařilo se kdy vůbec někomu utéct?“

„Než se ti pokusím odpovědět, koukni na tohle.“ Jack sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní malou obálku. Podal ji Costasovi, kterému to, co v ní bylo, vypadlo přímo do dlaně. Zlatá mince, kterou Jack našel na dně, lesklá a dokonalá, jako kdyby vyšla rovnou z mincovny.

„Jacku…“

„Jen jsem si ji vypůjčil. Prostě vzorek. Musím mít Mauricovi co ukázat. Už ve škole mi vykládal, že pokladům egyptských hrobek se nic nevyrovná.“

„Doktor Jack Howard, přední světový podmořský archeolog, vykrádá své vlastní naleziště. Co na to asi tak řeknou egyptské úřady, až jim to povím?“

„Úřady? To myslíš Herr Professor doktor Maurice Hiebermeyer, největší žijící egyptolog? Možná mi věnuje takový ten svůj soucitný pohled a pak mi ukáže mumii zasypanou drahokamy.“

„A já myslel, že takovým, jako jste vy dva, stačí pár rozmlácených váz.“ Costas se zašklebil a sevřel minci opatrně mezi dvěma prsty. „Fajn, takže proč mi ji ukazuješ?“

„Portrét na líci patří Augustovi, prvnímu římskému císaři. A teď se koukni na rub.“

Costas peníz obrátil. Jack spatřil rytinu štítu mezi dvěma zástavami. Ta vpravo byla zakončena koulí, znázorňující vládu Říma nad světem. Levou zástavu završovala aquila, posvátný orel, za jehož ochranu byli legionáři ochotni bojovat na smrt. Byly to takzvané signa militaria, římské legionářské znaky, zástavy. Jack ukázal na nápis uprostřed. „Tak. A teď přečti ta slova.“

Costas přimhouřil oči. „Signis Receptis.“

„To znamená něco jako ‚zástavy se vrátily‘. Tahle mince byla jedním z Augustových největších problémů, někdy kolem roku 19 před naším letopočtem, pouhých pár let poté, co se stal císařem. Augustus se snažil po desetiletích bojů sjednotit celou říši. Jeho syn Tiberius právě uzavřel mírovou dohodu s Parthy, kteří vládli oblasti dnešního Íránu a Iráku. Ti souhlasili, že vrátí zástavy, kterých se před lety zmocnili po porážce římských legií. Augustus považoval znovuzískání bojových zástav za velké osobní vítězství a nechal je slavnostně ukazovat v ulicích Říma. Z jeho strany nešlo o nic víc než o pořádnou dávku propagandy, ale pro muže, kteří pod těmi zástavami bojovali a neměli to štěstí, aby zahynuli na bitevním poli, už bylo příliš pozdě.“

„A jak tohle souvisí tady s tím ostrovem?“

„To musíme zpátky do roku 53 před naším letopočtem. Řím je v té době republikou, které vládne triumvirát Julius Caesar, Pompeius a Crassus. Věci se začínají pomalu rozpadat, ve vzduchu panuje velká osobní rivalita a skryté ambice, které s postupem času vedou k občanské válce. Nejdůležitější je vojenská prestiž. Pompeius ji získává bojem proti pirátům. Julius Caesar svým tažením do Galie. Jen Crassus zůstává jaksi mimo. Rozhodne se dosáhnout slávy na východě a najít zlato. Jenže Pompeius a Caesar byli zkušení generálové, zatímco Crassus byl jen bankéř.“

„Myslím, že tuším, co se stalo.“

„Bitva u Karrh, to je místo v jižním Turecku, kousek od dnešního města Haran. Jedna z největších porážek, jakou kdy římské armády utrpěly. Crassus byl mizerný generál, ale jeho legie bojovaly za Řím a za svou čest. Bily se tvrdě, ale parthská kavalerie měla navrch. Víc než dvacet tisíc mužů bylo zmasakrováno, všichni ranění popraveni. Crassa zabili jeho vlastní lidé, ale jednoho Římana, který se mu podobal, pak prý Parthové navlékli do ženských šatů a donutili ho vypít roztavené zlato.“

„Trefná tečka za životem bankéře.“

„Minimálně deset tisíc římských vojáků padlo do zajetí. Ty, které nepopravili, poslali do parthské citadely v Mervu, kde pravděpodobně dřeli jako otroci na stavbě městských hradeb. A tady je ta spojitost. Doly, lomy, otrocká práce. Starověk byl plný válečných zajatců. Merv sice nedělilo od okolního světa moře, jako tady ostrov Svatého Jana, v jeho případě to byly rozlehlé, pusté pouště dnešního Turkmenistánu. V té době ale sotvakdo tušil, co leží za hranicí zemí, jež dobyl Alexandr Veliký ve čtvrtém století před naším letopočtem, za řekou Indus a Afghánistánem.“ Jack vyklopil obrazovku počítače mezi sedadly a klikl na myš, načež se objevila fotografie. Byla na ni vidět nehostinná krajina plná trosek a prašných cest obklopených nekonečně dlouhými polorozbořenými hradbami, rozebranými na několika místech na nevelké hromádky. „Tohle dnes zbylo z Mervu,“ vysvětlil. „To jsou hradby starověké Margiany, tak se to město jmenovalo v době parthské říše.“

„To vypadá spíš jako náspy než hradby.“

„Stavěli je z hliněných cihel, jednu na druhou, nové hradby na rozdrolených zbytcích těch předchozích. V určitém bodě je ale patrný jakýsi experiment při přípravě malty. Teprve nedávno se podařilo najít odkrytou část vnitřního zdiva, jejíž bok se zřítil a odhalil vnitřek, který byl vysypaný bílou práškovitou hmotou. Špatně namíchaný beton, dalo by se říct.“

„Kdys tam byl?“

„Transoxanská konference v dubnu,“ odvětil Jack. „Oxos bylo řecké jméno veletoku, který tou oblastí protéká, od Afghánistánu až k Aralskému moři. Staří Řekové a Římané v něm spatřovali konec světa. Konference se týkala možných spojení mezi západem a Střední Asii.“

„Myslíš Hedvábnou stezku?“

„Hlavně období, kdy se začali čínští a středoasijští obchodníci poprvé objevovat na místech, jako byl Merv, což bylo překvapivě brzy po nájezdech Alexandra Velikého.“

Costas se podíval na fotku. „Momentíček. Kdo to je? Já ji znám.“

„Je tam jen pro porovnání velikosti.“

„Jacku! Vždyť to je Káťa!“

„Předsedala mé části konference. Je to přesně její hřiště. Studovala starověké nápisy podél Hedvábné stezky. Pozvala mě. V dubnu jsme navíc neměli žádné ponory, takže jsem těžko mohl odmítnout.“

„Jacku, Jacku. Tak ty už se zase scházíš s Káťou. O tom to přece celé je, ne? Jack Howard, podmořský archeolog, se plahočí kamsi doprostřed pouště. Říkals Turkmenistán? Nejbližší vrak nějaké lodi abys široko daleko pohledal.“

„Jenom se stýkám se starými kolegy.“ Jack se zašklebil a zaklapl obrazovku.

Costas zabručel. „Tak zpátky. Ti Římané. Váleční zajatci. Ptal jsem se, jestli se některým vůbec podařilo utéct.“

„Z ostrova Svatého Jana? Dost pochybuju. Zato Merv, to je něco jiného. Divil bych se, kdyby se znovunabytí bojových zástav někdo z původních Crassových legií dožil, stalo se to víc než třicet let po bitvě. Přestože Římem ještě po několik generací kolovaly různé zvěsti.“

„Jaké zvěsti?“

„Takové, které se sice přetřásají, ale zdroje se nedopátráš. Povídá se, že jedné skupince vězňů se utéct podařilo, bývalým legionářům, kteří byli zajatí u Karrh. Překvapivě ale neutíkali na západ do světa, který se k nim obrátil zády, ale na východ.“

„A ty tomu věříš?“

„Jestli přežili tu otročinu na parthské citadele, museli to být chlapi jako ze žuly. A navíc to byli římští legionáři. Ti uměli pochodovat.“

„Tak schválně. Mířili na východ. Tam je Afghánistán, Střední Asie, že?“

Jack mlčky přikývl a chvíli neříkal nic. „Zmínky o nich se našly ještě východněji, než bys řekl,“ doplnil potom. „Ve starověkých kronikách čínských císařů. Ale to bude muset počkat. Už jsme skoro na místě.“ Jack zamířil s helikoptérou k velkému výběžku, který zasahoval do Rudého moře. „To je Ras Banas. Má tvar sloní hlavy. Říkal jsem si, že by se ti mohl líbit.“

„Jak bych mohl zapomenout?“ čertil se naoko Costas. „Můj elephantegos. Nikdy, ani za milion let, by mě nenapadlo, že najdu na mořském dně starověké slony.“

„Pár ponorů se mnou, a zažiješ leccos.“

„Když necháš techniku na mně.“

„S radostí.“

Jack povolil kolektiv¹ a helikoptéra začala klesat. „Už vidím naleziště. A hele, tamhle je Maurice. Ty jeho šortky jsou jako signální praporky. Sednu na ten kousek skály u břehu, abych nezvířil moc písku. Drž se pevně.“

Sotva vystoupili z helikoptéry, naskytl se jim pohled na sluncem vyprahlou pustinu vyplňující veškerý okolní prostor s výjimkou moře, které se třpytilo na pozadí. Navzdory maximálnímu úsilí, které Jack přistávání věnoval, se ze země zvedly trychtýře písku a zahalily okolí závojem rudého prachu, jenž umocnil dojem žhoucího vzduchu. Směrem na západ do vnitrozemí zahlédl Jack linii nízkých hor prozrazujících kraj přímořské pouště ubíhající k Nilu; na východ se kamenitý poloostrov Ras Banas stáčel do moře. V ohbí zálivu o pár set metrů dál stály polorozpadlé boudy egyptských celníků, za nimiž se prostírala nehluboká laguna ani ne kilometr široká, kterou na přímořské straně lemoval písečný val. Vše působilo dojmem okraje lidské civilizace, místa spalovaného nemilosrdným horkem egyptského slunce.

Costas, který stál vedle Jacka, na hlavě slaměný klobouk a výstřední sluneční brýle na očích, si otíral z čela pot a prach. Ukázal do mračna prachu. „A tady ho máme.“ Po úbočí nevelkého kopce k nim s roztaženýma rukama sípavě stoupala korpulentní postava. Profesor byl menší než Jack, ale o něco vyšší než Costas. Zatímco Costas zdědil po svých řeckých předcích klenutý hrudník a vyvinuté svalstvo, Hiebermeyerovi se nikdy nepodařilo přestat působit dojmem, že se celé jeho bytí točí kolem klobás a kysaného zelí. Jak ale Jack věděl, byl to jen klam – tenhle muž byl neustále v pohybu a energie vydal za menší regiment.

„Koukám, že lítá s vlajkou pořád na půl žerdi,“ zamumlal Costas polohlasně k Jackovi.

„Před ním ani slovo. Nezapomeň, že to já mu ty kraťasy daroval. Jsou posvátnou součástí našeho archeologického dědictví. Jednoho dne skončí ve Smithsonově institutu.“ Kradmo koukl na Costasovy pytlovité bermudy a křiklavě kanárkovou košili.

„Ty máš tak ostatně co mluvit, ty chodící reklamo na Havaj.“

„Jenom se připravuju,“ odsekl Costas. „Když nás teď čeká ten Pacifik. Vzpomínáš? Dovolená. Říkal jsem si, že na přípravu není nikdy dost brzy.“

„Jo. Jasný.“ Jack si odkašlal, zatímco Hiebermeyer vystoupal až k nim, potřásl si rukou s Costasem a hned nato i s ním. Pojďte, vyzval je gestem, načež se otočil na patě a pokračoval zpátky dolů z kopce, aniž by se vůbec zastavil.

„Ten teda na zdvořilosti moc nedá,“ pokrčil rameny Costas a dal si z čutory doušek vody.

„Tohle místo mi chce ukázat už celé měsíce,“ pokrčil rameny Jack. Přehodil si svůj starý vyšisovaný khaki batoh přes rameno a vydal se za profesorem. „Sám se nemůžu dočkat.“

„Dobrá, dobrá.“ Costas hodil láhev zpátky do vrtulníku a následoval Jacka dolů z kopce. Dostihl ho až zhruba padesát metrů od břehu. Hiebermeyer si sundal malé kulaté brejličky a vyčistil je. Potom rozhodil sdílně rukama. „Vítejte ve starodávné Berenikê, rekreačním letovisku na konci vesmíru.“ Ukázal zpátky na svah. „Tam nahoře je chrám Serapida, tady dole hlavní cesta z východu na západ, takzvaný decumanus. Berenikê založil Ptolemaios II., syn jednoho z generálů Alexandra Velikého, který vládl Egyptu ve třetím století před Kristem, a pojmenoval ho podle své matky. Za vlády římského císaře Augusta město vzkvétalo, po jeho smrti ale začalo upadat.“

„A kde je amfiteátr?“ Costas se rozhlédl kolem sebe. „Nikde nic nevidím.“

„Musíš se dívat dolů.“

Costas pohlédl na zem. „Hmmm. Pár střepů. To je všechno?“

„A teď pojďte sem.“ Následovali Hiebermeyera několik metrů ke břehu. Zavedl je k okraji vykopávek o rozloze většího bazénu. To místo vypadalo, jako kdyby někdo stáhl zemi z kůže. Spatřili hrubé obrysy pískovcových zdí vytvářejících malá obydlí a uličky. Byly to základy starověkého města, přestože jim k dokonalosti ostatních římských měst, jako byly Pompeje nebo Herculaneum, mnohé chybělo. Bylo to místo prosté jakýchkoli hlubších architektonických ambicí, kde se zdi a obydlí rozrůstaly nekoordinovaně podle momentální potřeby. Hiebermeyer s překvapivou mrštností přeskočil na prkno položené přes příkop. Přehopsal na protější stranu a odtáhl bokem nepromokavou plachtu, načež se vítězoslavně rozzářil. „Tak tady to je, Jacku. Říkal jsem si, že by se ti to mohlo líbit.“

Pod plachtou stála vyrovnaná řada římských amfor, stejných jako ty, které našli toho rána na palubě vraku. Tyhle však byly odřené a měly popraskaná hrdla. „Jak vidíš, všechny se používaly,“ oznámil Hiebermeyer. „Domnívám se, že je naplnili vínem a poslali do Indie, odkud je vozili prázdné. Tady je pak používali jako zásobníky vody. Voda je tu velmi vzácné zboží. Nejbližší pramen je až u úpatí hor, celé míle daleko. Nemáme tady žádnou elektřinu. K provozu počítačů používáme solární panely. A taky si sem musíme vozit jídlo z údolí Nilu, stejně jako ve starověku. To se člověk hned lépe vcítí, že?“

„Zní to jako kolonie na Měsíci,“ zabrblal Costas.

Hiebermeyer odtáhl stranou celou plachtu a začal tahat za druhou hned vedle ní, pod níž se skrývala hromada tmavých kamenů velikosti fotbalových míčů. „To je zátěž,“ vysvětlil. „Je to vulkanický čedič, nepochází ale z této oblasti.“

„Čedič,“ opakoval Costas. „Proč?“

„Když odsud odplouvala loď plná zlata a vína, plavba probíhala hladce. Když se ale vracela plná pepře a koření, moře si s ní pohrávalo jako s kusem korku. Potřebovali zátěž. Původ tohoto kamene se podařilo vystopovat v jižní Indii.“

„Maurici,“ zvolal Jack a poplácal ho po zádech. „My z tebe nakonec ještě uděláme mořského archeologa.“

„Indie?“ ozval se tázavě Costas. „Tohle mi bude muset někdo vysvětlit.“

Jack se k němu ochotně obrátil. „Po celá tisíciletí byli starověcí Egypťané odkázáni na zboží zpoza Rudého moře, a to vždy od prostředníků. Když ale Alexandr dobyl Egypt a u pobřeží se objevili první řečtí obchodníci, někdo Egypťanům i Řekům poradil, jak díky monzunům překonat Indický oceán. Z Egypta vypluli se severovýchodním monzunem a s jihozápadním se vraceli zpátky, celá cesta jim tak trvala přesně rok. Byl to zrádný a nebezpečný podnik, ale větry byly stejně předvídatelné jako roční období. Otevřely se jim zcela nové možnosti mořských objevů. První řečtí obchodníci se svými loděmi dorazili do Indie krátce po založení Berenikê. Když pak Římané v roce 31 před naším letopočtem převzali vládu nad Egyptem, všechno se ještě umocnilo. Za Augustovy vlády odtud odplouvalo ročně na tři sta lodí. Cesty s sebou přinášely značné finanční výdaje a velké riziko, stejně jako obchodní cesty Evropanů na východ o patnáct století později. Zlato, stříbro a víno se vyvážely ven, zpátky se vracely drahokamy, koření a paprika.“

„A nejenom to,“ přidal se Hiebermeyer. Vylezl z výkopu a otřel si z čela pot. „Ale teď k tomu, co jsem vám chtěl ukázat především. Půjdeme nahoru.“ Zvedl se spalující poryv horkého větru, který je pálil v očích. Costas se mu postavil zády, načež se s námahou vydal za oběma muži.

„Bavili jsme se prve o bitvě u Karrh, Crassových ztracených legiích,“ řekl Jack.

„O římských porážkách si vždycky rád poslechnu,“ odvětil s potutelným úsměvem Hiebermeyer.

„Ale no tak. Římané přece až tak špatně Egyptu nevládli. Nebýt jich, tak bys tady teď nebyl a neopékal se u Rudého moře. Tohle tady je římské místo.“

„Raději bych byl v Údolí králů,“ zafuněl Hiebermeyer.

„Když jsem s Costasem mluvil o bitvě u Karrh, napadla mě další velká římská porážka,“ dodal Jack. „Jedna z nejhorších, jakou kdy utrpěli, taková, na jakou císaři nikdy nezapomněli. Ztracené Varovy legie rozprášené v roce devět našeho letopočtu v Teutoburském lese.“

Hiebermeyer se náhle zastavil. „Tehdy jsem poprvé pocítil volání archeologie; byl jsem ještě kluk a snažil jsem se najít dějiště té bitvy. Naše rodina měla totiž v dolním Sasku, kousek od Osnabrücku, chatu.“

Jack si zastínil oči a podíval se na Costase. „Římané táhli do Germánie. Vládl Augustus a byly to dny plné slávy, možnosti se zdály neomezené. Jenže pak se všechno ošklivě pokazilo. Varus byl nezkušený, stejně jako Crassus, a zavedl tři legie na neznámé území. Přepadli je Germáni a v mžiku byla prolita krev všech více než dvaceti tisíc mužů.“

„Míříš tím někam?“ zeptal se Hiebermeyer, zatímco se šouravě blížili k vrcholu kopce.

„Myslím na pohaslou slávu Berenikê po Augustově smrti. To je zvláštní – římská říše byla tenkrát na vrcholu své slávy a její hospodářství na vzestupu. To je, jako kdyby se britská vláda zničehonic koncem osmnáctého století zřekla své účasti ve Východoindické společnosti, zrovna když přinášela největší zisky.“

„Porážka další římská tažení zastavila,“ pokračoval Hiebermeyer. „Rýn se stal hranicí. Augustus tehdy kvůli ztraceným legiím div nezešílel.“

Jack přikývl. „Zajímalo by mě, jestli Augustus někdy svého rozhodnutí nelitoval. Stačilo pohlednout na východ, na Arábii, Indii a země dál za nimi, které jen čekaly na to, aby je někdo dobyl. On se ale podíval a řekl ne. Říše už byla dostatečně velká. Nemohli si dovolit další porážku. A riziko prohry, stejně jako jeho cena, bylo nedozírné.“

„A nejenom to vojenské,“ připomněl Costas.

„Pokračuj.“

„Ve hře byly velké peníze, že? Lodě plné zlata a stříbra. To znamená jen ti nejbohatší investoři, samotného císaře nevyjímaje. Jaká je šance, že některá z lodí cestou sem ztroskotá? Jedna ku třem, jedna ku čtyřem? Ale stát se to může a to je pro císaře veliká ztráta. Jeho vlastní bohatství. Vysoce rizikový podnik nevyšel, a hned na to přišel o legie. Je toho najednou příliš. A tak cesty do Indie zarazí.“

Jack ho přerušil. „To je sakra dobrý nápad.“

„Prodám ti ho za jedno orosený,“ zazubil se Costas a otřel si čelo.

„Najdi mi loď plnou mincí z císařského zlata a možná ti uvěřím,“ namítl Hiebermeyer, rázuje si to odhodlaně vzhůru do kopce před nimi. Costas se tázavě podíval na Jacka, který se zašklebil a následoval Hiebermeyera.

„Mimochodem, Maurici, když už přišla řeč na vraky, díky za to pošťouchnutí,“ zvolal Jack hlasitě, zatímco zkracoval vzdálenost mezi nimi.

„Cože?“

„Ten překlad, cos mi poslal mailem. Z archivu v Koptu. Starověký vrak lodě. Elephantegos.“

„Ach ano, jistě.“

„Našli jsme jednu takovou.“

„Jo, dobře.“

„Našli jsme elephantegos.“

„Jo, jo. To je dobře.“ Hiebermeyer se na okamžik zastavil, zcela ponořen do nějakých myšlenek, načež uvážlivě pokýval hlavou a pokračoval v chůzi. O chvíli později se zapíchl na místě a s ústy úžasem dokořán zůstal civět na Jacka. Ten jenom zachytil Costasův pohled a oba pokračovali ve výstupu. Hiebermeyer přidal do kroku a dohnal je u kraje dalšího velkého archeologického výkopu, kde jeho pozornost zcela upoutal horečný pohyb po nalezišti. Gestikuloval cosi na skupinu studentů a egyptských pracovníků pod plachtou v jednom z rohů. Snědá Egypťanka s vlasy svázanými pod kloboukem rychle vykročila k němu a přímo před ním vylezla z výkopu. Chvíli s Hiebermeyerem tiše mluvila německy. Profesor potom přikývl a obrátil se k Jackovi. „Vzpomínáš si na Ajšu? Vykopávali jsme spolu mumie v nekropoli ve Fajjúmu. Celé to tam vedla, ale když jsme našli, co se ti teď chystám ukázat, podařilo se mi ji dostat sem.“

„Gratuluju k doktorátu.“ Jack si s ní srdečně potřásl rukou.

„A taky k místu zástupkyně ředitele institutu v Alexandrii,“ dodal s úsměvem Costas.

„Někdo musel na Maurice dávat pozor,“ usmála se.

Jack se v duchu zasmál. Přede dvěma lety patřila Ajša k desítce nejlepších Hiebermeyerových absolventů, archeoložka s talentem od pánaboha, která měla při jemných a pečlivých pracích na nalezištích nepoměrně více trpělivosti než Maurice. Dokázala trávit celé hodiny rozborem kousku obinadla z mumie, z něhož by se Maurice asi brzy vzteknul. Nikdy mu nepodlézala, za všech okolností se ovládala. Byla mu dokonalým protějškem a on se k ní nikdy nechoval povýšenecky. Jack si je na okamžik představil spolu jako pár, ale pak tu myšlenku rychle zase zavrhl. Bylo to nemožné. Takové rozptýlení by Maurice nikdy nepovolil.

„Určitě ti chybí New York,“ nadhodil Costas. „Aspoň já se tam tedy vracím, kdykoli je to jen možné.“

„Když jsem skončila na Columbijské, nechala jsem si byt,“ odpověděla Ajša. „Až tady skončí sezona, vrátím se zpátky do New Yorku na vědeckou dovolenou. V tom bytě jsme tehdy dohodli s Rebečinými opatrovníky její první setkání s Jackem. Na jaře tam spolu nějaký čas bydleli.“

„A ještě jednou díky za to, Ajšo,“ usmál se na ni Jack. „Ty víš, že je s námi na Seaquestu II, že?“

„Pochopitelně. Zrovna dnes ráno mi poslala mail. Vyčerpávající přehled nejapných žertů tadyhle tvého kamaráda.“

„Až budeš zase někdy v Queensu, pozdravuj ode mě mého holiče Antonia,“ zasnil se Costas. „Roh Čtrnácté a Dvacáté druhé. Celých deset let mi stříhal vlasy. Už když jsem byl studentík. Co sestřih, to pět dolarů. Poprvé mě holil. Naučil mě všechno, co umím.“

„Samozřejmě, Costasi,“ odvětila Ajša a obrátila oči v sloup. „Objednám se k němu na trvalou.“

„To nebude nutné. Stačí tam prostě jen přijít a vezme tě.“

Jack se začal smát. Hiebermeyer netrpělivě poklepával nohou a Jack si všiml, jak se tváří. „Dobře, Maurici, tak co tu máš?“ Hiebermeyer kývl na Ajšu, která je zavedla k okraji výkopu. „Je to římská vila,“ začala. „Nebo bych spíš měla říct, že něco, co se na místě, jako je tohle, dá za vilu považovat. Její majitel použil ty nejlepší dostupné materiály, rozhodně na ničem nešetřil. Zdi jsou sice postavené z bloků zkamenělého korálu, z něj se tu stavělo nejvíc, kromě toho jsou ale obložené i sádrovcovým deskami, které sem museli dovléct velbloudí karavanou od Nilu. Ty malé sloupky jsou z egyptského šedého mramoru z lomu v horách západně odtud. Nejzajímavější je ale leštěná dřevěná podlaha, naprosto v rozporu s římskými tradicemi. Je týková, dřevo pochází z jižní Indie. Vypadá na starší dřevo z nějaké lodi.“

„A tamhle vidím vymoženosti moderní doby,“ přikývl Jack a ukázal do rohu, kde zrovna několik pomocníků pilně pracovalo.

„To je nádrž na vodu, je vykopaná do skály a obložená nepropustným betonem. Podél ní je jakási jednodušší verze římských lázní. Bazén plný ledové vody, obložený hliněnými trubicemi kvůli izolaci, s důmyslným systémem pro uchování vlhkosti v místnosti.“

„Musel tady trávit moře času,“ zamručel Costas a otřel si z tváře krůpěje potu. „Nechápu, že v tomhle hicu vůbec někdo dokázal žít.“

„Ani nemusel, trávil tu vždy jen půl roku,“ odpověděla Ajša. „Mezi jednotlivými monzuny – severovýchodním na cestu tam a jihozápadním na cestu zpět – bylo tohle místo nadobro opuštěné. Myslím, že to byl nějaký obchodník, který trávil většinu času na cestách. Podle mě tady bydlel, když náhodou zrovna nikam nemusel. A taky si myslím, že něco podobného měl i v Indii.“

„V Indii!“ užasl Costas.

„Ajšo, ukážeš jim to?“ požádal Hiebermeyer a vychutnával si blížící okamžik triumfu.

Ajša přikývla a zavedla je pod plachtový přístřešek vedle výkopu. Na jednoduchém stolku ze dvou koz a několika fošen ležely tácy s nálezy, nejčastěji úlomky keramiky. „Něco z tohohle pochází z Indie, jsou v tamilském stylu,“ začala a podala Jackovi úlomek v polyetylenovém sáčku. „Tenhle má na sobě dokonce tamilský znak, možná jde o slovo Rámaja. Mohlo by to být jméno onoho kupce, ale spíš se domníváme, že jde o název římské komunity na jihu Indie, které jí tamní lidé dali.“

„Myslíš, že tenhle náš chlápek byl Ind?“ zeptal se Costas.

„Nebo jeho žena,“ odpověděla Ajša. „Koukni se na tohle.“ Ukázala na kus pískovce o šířce asi třiceti centimetrů, který sice poznamenala eroze, přesto byla rytina na přední straně dobře patrná. Byla na ní vyobrazena žena se zvýrazněnými boky a poprsím, zachycená v jakémsi krouživém pohybu připomínajícím tanec mezi krouceným sloupovím, které nahoře uzavíral okrasný architráv. „Britští asistenti, co nám tu pomáhají, jí hned dali jméno Berenická venuše,“ dodala Ajša. „Typický západní pohled. Vsadím poslední košili, že je to Indka. Ten pohyb, to zdobení, to všechno je typicky indické. Nemyslím, že je to nějaká bohyně, spíš jakší, indické pojetí posvátného ženství. Něco takového bych víc čekala v jeskynním chrámu v Tamilnádu v Bengálském zálivu, nejvzdálenějším bodě, kam římští obchodníci při svých cestách ke břehům Indie zavítali.“

„A teď se podívej na tohle.“ Hiebermeyer ukázal na vzduchotěsný box s termostatem na jedné straně. „To je hedvábí.“

„Hedvábí?“ vykulil Costas oči. „To myslíš z Číny?“

„Myslíme si to,“ odpověděla Ajša nadšeně. „Podle nás to dokazuje, že hedvábí se do Říma nedostávalo jen po zemi přes Persii. Přicházelo i přes moře, z indických přístavů. Dokazuje to, že kupci odbočovali z Hedvábné stezky už někde ve Střední Asii a putovali na jih přes Afghánistán až k Indu a Ganze do přístavů, kde se setkávali s obchodníky, jako byl tadyhle náš přítel s vilou. Takže jak vidíš, Čína toho měla s Římem společného víc, než by se zdálo.“

„Možná právě tam putovalo všechno to zlato,“ zauvažoval Costas. „Ne kvůli paprice, ale kvůli hedvábí.“

„Další zajímavý nápad,“ zamumlal Jack.

„Najdi loď s takovým nákladem a máš vrak, co by stál za vyzvednutí,“ prohlásil Hiebermeyer. „To musím uznat i já. Starověký obchodní škuner.“

„Dost možná jsme o krok před tebou, starouši,“ odpověděl Costas. Letmo přitom pohlédl na Jacka a odkopnul kamínek. Hiebermeyer se ale mezitím vydal na druhou stranu výkopu, kde sebral hliníkový kufřík a opatrně ho před ně položil; pot se z něj jenom lil. Costas se shýbl k zemi a zvedl kámen. Byl to drahokam, nebroušený, tmavě modrý se zlatými skvrnkami uvnitř. Podržel ho proti slunci. „Koukni na tohle.“

Ajša se podívala a zalapala po dechu. „To je lazurit! Maurici, podívej! Costas našel kousek lazuritu!“

Hiebermeyer položil kufřík a natáhl se po jeho nálezu. Nadzdvihl si brýle, zahleděl se na kámen a obrátil jej v dlani. „Dobrý bože,“ zamumlal. „Prvotřídní kvalita. Z Afghánistánu. Další kousek do skládačky. Hodně s nimi tehdy obchodovali. Lazurit měl také obrovskou cenu.“

„Měsíce tady jako mravenečci kopete, a stejně jste ho nenašli,“ prohlásil Costas s kamennou tváří hledě na Hiebermeyera.

Profesor přivřel oči. „Můžu se zeptat, kdes ho našel?“

Costas ukázal na zem a zazubil se. „Prostě musíš vědět, kam se dívat.“

Hiebermeyer si odfrkl, načež kámen opatrně položil na jeden podnos s nálezy. „Něco z Jackovy šikovnosti přešlo koukám i na tebe. A teď konečně k tomu skutečnému pokladu.“

„Ono je tady ještě něco?“ podivil se Jack.

Hiebermeyer poklepal na víko kufříku. „Čekal jsem, dokud nepřijede Seaquest II. Potřebuji laboratorní vybavení, infračervené prohlížečky, spektrogramy. Potřebuju místo, kde bych se na to mohl pořádně podívat, ne tady, v téhle výhni,“ zahořekoval a na důkaz svých slov si otřel čelo. „Myslím, že tady už končíme. Je příliš horko. Můj egyptský předák tohle místo brzy uzavře. Ajša i já už jsme se s týmem rozloučili, máme sbaleno a jsme připraveni.“

„Chceš jet rovnou s námi?“ podivil se Jack.

„Máte ještě pár volných kajut, nebo ne?“

„Samozřejmě. Zavolám kapitánovi. Můžeš se k nám přidat na plavbě Indickým oceánem.“

Costas však stíhal Hiebermeyera skeptickými pohledy. „A jak ti to jde na palubě, mořeplavče? Možná chytneme monzun.“

„Díky za optání, půjde to.“ Hiebermeyer se sarkasticky podíval na Jacka. „To bych se spíš bál o něj.“

„Nic takovýho se mi nestalo už léta,“ zavrčel Jack na svou obranu. „Naposled, když jsme byli kluci, Maurici. A pak, byla to jen loďka s plachtou a navrch ještě tvé konstrukce. Mizerné, smím-li dodat.“

Ajša se překvapeně podívala na Jacka a na rtech jí hrál náznak úsměvu. „Copak to slyším? Věhlasný podmořský archeolog Jack Howard že dostal mořskou nemoc?“

„On tomu říká Nelsonův dotek,“ prozradil Costas. „Lord Nelson, největší britský admirál. Sotva vyjede na moře, zezelená jak sedma.“

„Já žádnou mořskou nemoc nemám,“ bránil se Jack. „Jen sympatizuji se svými hrdiny.“

„Tak to se povedlo,“ zatetelil se Hiebermeyer. „Protože až uvidíš, co tady mám, nebudeš mít na nějaké sledování horizontu vůbec čas. Připraven vzít nás do Arikamedu?“

„Kamže?“ Costas se podezřívavě podíval na Jacka. „Tenhle jeho pohled já znám.“

Jack si odkašlal. „Lokalita v jihovýchodní Indii, kam odsud Římané pluli. Úžasné místo. Římská keramika v Indii. Archeologický průzkum Indie plánuje nové vykopávky. Jsem oficiálním poradcem jejich podmořského týmu a slíbil jsem jim, že se zaskočím podívat, až bude Seaquest II příště zase v Indickém oceánu. Maurice ani Ajša tam nikdy nebyli, a tak mi přišlo hloupé nedat jim tu možnost, když s námi tak jako tak budou. Už jsem volal do Arikamedu svému člověku a rozdal úkoly. Nemůže se dočkat, až se s námi setká.“

„Myslel jsem, že budeme na Havaji testovat novou ponorku,“ zabručel otráveně Costas. „A taky pláž. S takovým tím malým barem mezi palmami.“

„Bude to jen taková malá změna plánu,“ ujišťoval ho konejšivě Jack.

Costas na něj jen hleděl. „Aha. Jasně. Změna plánu.“

Jack se podíval na rytinu tančící ženy a pak na úlomek s tamilským znakem. Rámaja. Položil střep opatrně zpátky na stůl a podíval se na ostatní. „Nuže, pokud jste připraveni, můžeme vyrazit. Čím dřív odletíme, tím dřív zjistíme, co to máš v tom kufříku.“

Hiebermeyer popadl zmíněný kufřík. Jack a Costas si ke svým batohům hodili na ramena ještě cestovní tašky, které stály připravené u stanu, a Ajša vzala do ruky další kufřík a menší pytel. Zamávali skupince pomocníků ve výkopech a začali sestupovat po úbočí k helikoptéře. Hiebermeyer působil dojmem člověka nadobro ztraceného v myšlenkách. Pak se však náhle zastavil, odložil kufřík na zem a pohlédl na Jacka. „Právě jsem si na něco vzpomněl. Připomněls mi to tou naší loďkou. A pak těmi řečmi o cestě do jižní Indie. Neodehrál se tam náhodou kus života tvých předků? Tvůj prapradědeček, ten voják, nebyl to on? Jak tehdy našel něco v džungli, někdy v devatenáctém století? Ve škole jsi o tom věčně mluvil a taky jsi říkal, jak rád by ses tam jednou podíval. Jestli si dobře vzpomínám, bylo to někde v Tamilnádu, ve východním Ghátu. A jestli máme namířeno do Arikamedu, až tak z ruky to zase nebude.“

Jack hleděl soustředěně na Hiebermeyera a pak přikývl. „Vždycky jsem se tam chtěl podívat a pokusit se zjistit víc. Pořád mě to zajímá a tohle je příliš dobrá příležitost, než abych si ji nechal uniknout. Drobná změna plánů, tak den dva. Myslím, že nebude problém to s Průzkumem Indie domluvit. Určitě to nějak souvisí s Římany. Jsem si tím jistý. Cítím to v kostech.“

„A jéje,“ zvolal Costas a stoupl si vedle nich. „Prý další drobná změna plánu. Cejtí to v kostech. Tak to je vážný.“

Jack se usmál, shodil batoh na zem, sáhl do něj a vytáhl malou hnědou obálku. Vzal Hiebermeyera za ruku, obrátil mu ji dlaní vzhůru a jemně do ní vložil zlatou minci. Ajša zalapala po dechu a Hiebermeyer zvedl peníz proti slunci, v jehož oslnivé záři se na líci zaleskla rytina císaře. „Doufal jsem, že najdeš něco takového, Jacku. Ty narážky se nedaly přehlédnout. Znám tě už sakra dobře.“ Znovu pozvedl minci k očím. „To je fantastické,“ mumlal. „Ty rozbořené zdi, trosky starověké Berenikê, to všechno vypráví lidský příběh, ale na tomhle místě šlo hlavně o to, co tudy prošlo, to neuvěřitelné bohatství, poklady celé říše. Aby člověk pochopil, co se tu dělo, musí držet v ruce tohle. Vlastnit poklad. To bylo hybnou silou tohohle města, poklad nepředstavitelné ceny.“

„A moře chytilo jeden takový náklad do svých sítí,“ dodal Costas.

„Ono je tam těch mincí víc?“ zpozorněl Hiebermeyer.

„Tisíce a tisíce,“ odpověděl Jack. „Všechno rovnou z mincovny. A všechno z císařského zlata.“

„Náklad jako hrom,“ přisadil si Costas.

Hiebermeyer se uvolnil, zeširoka se usmál a položil volnou ruku Jackovi na rameno. „Gratuluju, Jacku. Vzpomínáš, jak jsem ti vždycky říkal, když jsme ještě byli kluci? Klikař Jack.“ Vrátil mu minci, zvedl svůj kufřík, načež chytil Costase za paži a táhl ho po prašném úbočí kopce k vrtulníku. „A ty mi teď pověz o těch slonech.“

„Tomu neuvěříš.“

„Zkus to.“

3

Tři dny nato stál Jack na navigačním můstku Seaquestu II, opíral se o zábradlí a pozoroval východní horizont. Poprvé ode dne, co opustili Rudé moře, se slunce vyhouplo na čistou oblohu, a Jack si jeho záři umocněnou odrazy na hladině naplno vychutnával. Poslední tři dny nešly zrovna podle jeho představ. Sotva obepluli Arabský poloostrov, zastihl je monzun, který je doprovázel na přímé plavbě přes otevřený oceán až k jižnímu cípu Indie. Jedinou útěchou byl příznivý vítr, který jim pomáhal k rychlosti dvaceti uzlů. Jack si jen stěží dokázal představit, jak to tehdejší řečtí a egyptští mořeplavci měli těžké, když stovky mil od pobřeží, kde byl jediným orientačním prostředkem směr monzunu, museli čelit přírodě vybaveni pouze vědry na vylévání vody. K tomu potřebovali neuvěřitelnou kuráž a odvahu, plavba mimo dosah pevniny musela být jejich nejhorší noční můrou. Zvláště pokud trpěli mořskou nemocí. Jack polkl a pokusil se na posledních dvaasedmdesát hodin zapomenout. K nejhoršímu sice nedošlo, ale bylo to hodně těsné. Byl utahaný jako pes, ale zároveň si připadal jako člověk, který překonal smrtelnou nemoc a začíná v sobě pociťovat nové jiskry života. I tak mu ale všechny ty hodiny, které strávil na navigačním můstku s očima neustále těkajícíma po obzoru, bičovaný větrem a vodní tříští uprostřed běsnění živlů a zdánlivě nekonečné temnoty, jakýmsi způsobem přinášely radost.

Ze dveří můstku vykoukla kapitánova hlava a hned po ní ruka svírající hrnek, z něhož stoupala pára. „Právě vplouváme do Palckého průlivu. Poslali nám naproti místního pilota, který nás tudy provede, proto jsem raději vyhlásil zvýšenou pohotovost. Námořnictvo ze Srí Lanky vede zrovna s Tamilskými tygry u severního cípu přestřelku a mohli bychom se jim omylem připlést do rány.“

„Dobře, díky.“ Jack od něj vděčně převzal hrnek a obrátil se zpět k moři. Sledoval člun s pilotem, jak přirazil k boku lodi, a srovnal s nimi rychlost. Pilota vysadili do sedátka a vytáhli na palubu. Nyní viděl po obou stranách pevninu, jižní cíp Indie a severní pobřeží Srí Lanky. Úžiny před nimi musely být pro starověké námořníky velikou překážkou, plnou zrádných mělčin a útesů, mezi nimiž se vyznají pouze zdejší. Když se jim ale podařilo proplout na druhou stranu, byli téměř u konce své cesty. Ocitli se na místě, kde se setkali s kupci z východu, z Chrysê, bájné zlaté říše, nejvzdálenějšího místa na zemi, které západní civilizace znala. Jack pohlédl na hodinky. Maurice slíbil, že dnes, ještě než dorazí do Arikamedu, mu ten svůj slavný objev ukáže. Prozatím trávil veškerý čas v podpalubní laboratoři s Ajšou, kde dávali dohromady nálezy, jež Maurice přinesl na palubu ze svých egyptských vykopávek. Jacka lákalo se k nim přidat. Až dopije kávu, sejde dolů za nimi a zkusí zjistit, jak jsou na tom. Po všech těch nočních můrách, které tady na palubě poslední tři dny zažíval, pro něj bylo podpalubí po dlouhé době něčím hmatatelným a skutečným.

Ucítil na paži dotek něčí dlaně a ohlédl se. Rebeka měla na sobě džíny a tričko Mezinárodní námořní univerzity. „Už je líp?“ zeptala se. Jack přikývl a usmál se na ni. Měla americký přízvuk a její hlas se začínal barvit do stejných hloubek, jaké na její matce tolik miloval. Rebeka byla černovláska, stejně jako Elizabeth, až na ty modré oči, ty měla po Jackovi. Byl v nich smutek, nekonečný smutek, který Jackovi nepřestával připomínat dítě, jež zakusilo ztrátu matky a vyrostlo bez svých pravých rodičů. O tom, že je otcem, se Jack dověděl až po šokujících okolnostech Elizabethina zmizení a její smrti před necelým rokem v Neapoli. Elizabeth opustila Jacka před šestnácti lety na naléhání své rodiny, která se dožadovala jejího návratu do Neapole. Jack si uvědomil, že se o svém těhotenství dověděla až poté, co se propadla do temného podsvětí, ze kterého už nedokázala najít cestu ven. Nechtěla ale riskovat, že do takového světa přivede svoji dceru, a proto ji poslala do New Yorku, kde Rebeka pod ochrannými křídly přátel své matky vyrostla v silnou a sebevědomou dívku. Když jí pak Elizabeth po letech vysvětlovala své důvody a temné pozadí svého života v Neapoli. Rebeka, jejíž vlastní život byl jedno velké dobrodružství, pochopila. Smrt její matky pro ni však přesto byla zničující a po prvním setkání s Jackem v New Yorku se jeho přátelé z Mezinárodní námořní univerzity stali její druhou rodinou. Jack se s ní pak vydal do Neapole na vzpomínkové setkání, jež pořádali kolegové její matky z Archeologického ústavu na úpatí Vesuvu, odkud byla vidět nejenom římská naleziště, kterým Elizabeth věnovala celý svůj život, ale také velkoměsto, jehož temná chapadla jí vzala život. Jack o nich věděl, o všech těch, kteří jí podráželi nohy a využívali ji. Někteří z nich byli dokonce z rodiny, ale pomsta neměla žádný smysl; právě ta se stala jedem, který ji zabil. Jeho přáním, stejným, jaké by určitě měla i Elizabeth, bylo odejít a vzít svou dceru s sebou, vytvořit pro Rebeku nový svět plný dobrodružství, který by jí pomohl nechat minulost jednou provždy daleko za sebou. Jack netušil, zda Elizabeth měla kdy vůbec v plánu mu o Rebece říct, ale nemohl si dovolit nad tím moc přemýšlet. Jeho úkolem nyní bylo udělat dceru šťastnou. Položil svou ruku na její. „Je mi dobře,“ ujistil ji. „Potřeboval jsem si jen na chvíli orazit.“

„Celé tři dny? Ty? Tati…“ Teprve nedávno mu tak začala říkat. „To jsem já, vzpomínáš? Přede mnou si nemusíš hrát na hrdinu.“

Jack ukázal na to, co držela v ruce. „Co je to za knihu?“

„Napsal ji Kosmas Indikopleustes. To znamená ‚Kosmas, mořeplavec po Indickém oceánu‘. Byl to egyptský kněz, který sem připlul v šestém století. Věnovala jsem se v mezičase studiu, jak jsi mě nabádal, když ti teď pomáhám s výzkumy. Našla jsem tuhle knížku ve tvé knihovně.“

„Píše se tam něco o Srí Lance?“

Otevřela knihu a začala číst:

Ostrov tvoří díky své poloze předěl a jako takový je velmi často navštěvován loďmi ze všech koutů Indie, Persie i Etiopie a stejně tak odtud vyplouvá i řada zdejších korábů. Z těch nejvzdálenějších míst, jako je Cinica, sem proudí hedvábí, aloe, hřebíček a další zboží, které končí na trzích na této straně ostrova. Ostrované přebírají zboží ze všech těchto trhů a rozvážejí je do vzdálenějších přístavů, aby pak převáželi jiné zboží zase opačným směrem Dále na východ pak je země hřebíčku a Cinica, kde se vyrábí hedvábí. Za ní už není žádná další země, jen široširý východní oceán.

Zavřela knihu. „Podle mě Cinica znamená Čínu, země hřebíčku bude Indonésie. V podstatě tady říká, že Srí Lanka byla jakýmsi hraničním přechodem, takovou zastávkou na pomezí dvou světů. Kapitán Macalister mi poradil, ať se mrknu na námořní mapu. Viděla jsem, jak je ta úžina zrádná, pro velké lodě hotová past. Kosmas se snažil říct, že poté, co sem lodě z Egypta připluly, přeložily své zboží na místní čluny a čekali. Menší zdejší čluny ho převezly přes mělčiny na druhou stranu, kde je naložili na velké lodě z Bengálského zálivu, Indonésie nebo třeba Číny. Stejně to probíhalo i naopak. Úplně si to tady dokážu představit – veliké římské lodě byly tady, co jsme teď my, na protější straně čínské džunky a mezi nimi všechny možné druhy kánoí a katamaranů. Dobrý, co?“

„Tak to určitě,“ odpověděl Jack a usmál se. „Kosmas sice psal o své době, o nějakých pět set let později, než byli naši Římané z Berenikê, ale scénář zůstal prakticky stejný až do okamžiku, kdy Arabové po vítězství na Středním východě a v severní Africe uzavřeli námořní cesty do Indie. Kosmas poskytl nejucelenější pohled na starověký obchod, který tady probíhal. Dobrá práce, výzkumná asistentko.“

„Zkus myslet za roh. To mi vždycky říká strýček Costas.“

„Strýček Costas,“ zopakoval Jack.

„Hiemy zase říká, že jsem hodně jako ty. Nevím, jestli je to pochvala nebo ne.“

„Kdože?“

„Hiemy. Však víš, ten stařík. Herr Professor doktor Hiebermeyer. Ajša mu tak říká. Hiemy.“

„Ach ano, samozřejmě,“ pokýval hlavou Jack. „Hiemy.“

„Ajša je do něj zamilovaná, víš.“

„Zadrž, zadrž. Jedno po druhém.“

„To jen, abys byl v obraze. Poslední tři dny jsi strávil tady s hlavou v oblacích.“

Jack se rozesmál. „Však já tady čekal. Hiemy byl zalezlý jako šílený vynálezce Caractacus Potts, když dával do kupy své autíčko Chitty Chitty Bang Bang. Takový je, co ho znám, už od školy. Kdykoli mi zavolá, že má nějaký nový objev, nedá pokoj, dokud nepřijedu, abych se přesvědčil na vlastní oči. Takže já se tedy přiženu, a on si najednou uvědomí, že si tím vůbec není jistý a potřebuje ještě trochu času. A tak vždycky raději čekám, až za mnou přijde sám. Teprve pak mám jistotu, že je to opravdová pecka.“

„Přísahala jsem, že udržím tajemství. Mohla bych ti říct, o co jde, ale nesmím. Jinak by mi nedovolil, abych mu pomáhala v laboratoři.“

„To k té hře patří taky.“ Zadíval se Rebece do očí, na okamžik se zamyslel a pak opatrně pokračoval:

„Hodně jsem v posledních pár dnech myslel na tvou matku. Když jsem ji loni viděl – tam v Herkulaneu a navíc jen na chvilku –, bylo to poprvé od doby, kdys ještě nebyla na světě. Zato si ji ale dokonale pamatuju z dřívějška, jako starý černobílý film, co se nikdy nemění. A ty jsi v tom filmu taky. Jako bychom všichni byli rodina. Vidím z ní toho v tobě spoustu.“

„Když jsem ji viděla naposled, tak mi o tobě vyprávěla a říkala totéž,“ podotkla Rebeka. „Měla v plánu se ti ozvat, až mi bude šestnáct. Říkala, že to chtěla udělat, až budu dost stará na to, abych se o sebe dokázala sama postarat. Šestnácté narozeniny jsem měla měsíc potom, co zmizela.“ Tvářila se přitom neproniknutelně, ale vzápětí ho ovinula pažemi a složila mu hlavu na rameno. Jack ji pevně sevřel a usmál se. „Nejspíš měla pravdu,“ poznamenal. „Možná v sobě opravdu máš něco ze mě.“

„Doufám, že ta mořská nemoc to nebude.“

„Já žádnou mořskou nemoc nemívám.“

„Jasně, jasně.“ Vyklonila se na můstek a zakřičela: „Doktor Jack Howard, slavný podmořský archeolog a člen speciálního komanda, trpí mořskou nemocí!“

„Už abys byla zpátky ve škole,“ zabručel Jack.

„Ha ha, tady jsme na otevřeném moři, o tom jsem si taky něco přečetla. Tady žádný zákony neplatí.“

Vzápětí jí pevná dlaň sevřela rameno, z můstku vystoupil kapitán Scott Macalister a zvesela se na Jacka usmíval. „Mladá dámo, tady platí jediný zákon, a to zákon kapitána. Všichni členové na palubě pod osmnáct let spadají pod mou osobní odpovědnost.“ Strčil jí do rukou starý mosazný sextant. „Hodina navigace začíná v šestnáct nula nula.“ V té chvíli vyšlehla pár set metrů od nich na pravoboku k nebi bělavá stužka. „Světlice,“ vysvětlil kapitán kvapně. „Všichni dovnitř, hned.“ Zavedl je na můstek a zavřel dveře, přes okno spustil ocelový plát. Vytáhl dalekohled a zahleděl se ven neprůstřelným sklem před nimi. „Tak nakonec to byla jen slepá patrona z děla o pár mil dál, ale lepší se zavčas schovat, než pozdě litovat.“

„Ben mě učil střílet z dvaadvacítky,“ pochlubila se honem Rebeka.

„No, nevím, jestli bych se stavěl Tamilským tygrům s dvaadvacítkou,“ zahučel polohlasně Macalister a dalekohledem neustále pátral po horizontu.

„Doufám, žes měla sluchátka,“ neodpustil si Jack.

„Dokážu se o sebe postarat sama.“ Otočila se a zamířila k zadnímu průlezu vedoucímu ke kajutám.

„Možná je v ní fakticky kousek ze mě,“ zamumlal Jack a podíval se omluvně na Macalistera. „Tahle mládež.“

„Pojď, tati,“ pokřikovala Rebeka. „V laboratoři už na tebe čekají. To jsem ti sem nahoru vlastně přišla říct. Pomáhala jsem Ajše s posledními kousky. Tohle se ti bude líbit. Ber to jako moje poděkování za to, žes mě zachránil před školou.“

Jack pocítil vlnu vzrušení a obrátil se k Macalisterovi. „Dobrá, Scotte. Dej mi vědět, až budeme za úžinou, ano? A chci mít připravený zodiac. Setkání s lidmi z Archeologického průzkumu Indie v Arikamedu je zítra v devět nula nula a já bych nerad, abychom se opozdili.“

„Postarám se o to, Jacku.“ Macalister kývl hlavou směrem k průlezu. „Asi bys měl jít za šéfkou.“

Hlavní laboratoř na palubě Seaquestu II měla rozlohu školní třídy a nacházela se v patře mezi strojovnou a kajutami. Mokré čištění a konzervace nálezů probíhaly v místnosti hned vedle, kde byly desalinační nádrže na dřevěné nálezy, které byly příliš křehké na to, aby dokázaly setrvat mimo vodní lázeň. Jack bral tuto část laboratoří jako polní nemocnici, kde zajišťují první pomoc, než budou nálezy přepraveny do dlouhodobé péče Mezinárodní námořní univerzity v Kartágu ve Středozemí nebo do kampusu v Anglii. Samotná laboratoř představovala již suché pracoviště a dočišťovala se keramika, kterou bylo možné na krátkou dobu bez nebezpečí poškození vyjmout z vody. Směrem k přídi se táhly místnosti určené k hlubšímu zkoumání nálezů, spektrografickým rozborům, plátkové mikrografii a hmotnostní spektrometrii. Celá výzkumná část byla vybavena k rychlému hledání odpovědí na základní otázky v místě nálezu v časové tísni.

Jack následoval Rebeku dovnitř. Čtveřice dlouhých stolů sražených k sobě tvořila jednu velkou plochu. Nohy měly ukotvené do drážek v podlaze a shora je zalévala teplým světlem série zavěšených žárovek. Ajša s Hiebermeyerem se hrbili u stativu. Ajša aranžovala před objektivem nějaký předmět na černé pozadí, zatímco Hiebermeyer s dálkovou spouští v ruce upravoval hledáček fotoaparátu. Vypadali jako dvojice uprostřed velmi neobvyklého objetí. Rebeka krátce mrkla na Jacka a výmluvným gestem na ně ukázala. Oba tiše počkali, až Hiebermeyer stiskne spoušť. Poté Ajša přesunula předmět zpátky na stůl. Hiebermeyer se k nim otočil. „Jacku!“. Ve svitu žárovek sálala jeho tvář horečnatým zápalem, oči vypadaly unaveně. „Promiň, že jsem tě nechal tak dlouho tápat. Jenom jsem chtěl mít naprostou jistotu.“

Rebeka přešla na protější stranu stolu a posadila se na stoličku obklopenou knihami a poznámkovými bloky, které v uplynulých několika dnech nashromáždila. Krátce poté se za Jackovými zády vynořil i Costas, kterého rovněž pozvali, a všichni se přesunuli ke stolu. Ten byl posetý stovkami úlomků keramiky – některé byly drobné, pouhých pár centimetrů v průměru, jiné měly velikost talířku.

„Budeme si hrát na skládačku?“ prohodil Costas.

Jack cítil, jak se mu zrychluje tep. „Ostraka!“ Naklonil se nad stůl. Ajša posadila Costase na stoličku. „To je řecký výraz pro střep,“ vysvětlila mu ochotně. „Archeologové tak ale označují popsané střepy, střepy, na které dřív lidé psali. Ve starověku byl totiž papyrus nesmírně cenným zbožím, používal se jenom ve výjimečných případech. Když sis chtěl něco jen tak zapsat nebo poznačit, napsat dopis nebo připomínku, stačilo najít nejbližší amforu a rozbít ji.“

Jack obhlédl stůl a zatímco si prohlížel úlomky, uvažoval nahlas: „Vidím tady úlomky římských amfor, Itálie, první století před naším letopočtem až první století našeho letopočtu. Stejný typ amfor na víno jako ty v Berenikê. Ty nápisy jsou řecké, na tu dobu v Egyptě nic neobvyklého. Řečtina byla v Egyptě lingua franca od doby, co ho Alexandr dobyl. Všechny ty nápisy vypadají, jako by je psala jedna osoba. Předpokládám správně, že jste veškeré tyhle úlomky našli v domě toho kupce?“

Hiebermeyer zazářil. „Fantastický nález. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“ Odmlčel se a odhodlaně se podíval Jackovi do očí. „A teď se podrž. To, na co koukáš, je jediné dochované znění starověkého Periplu Eritrejského moře. Jediný dochovaný exemplář z období jeho vzniku.“

Jack zalapal po dechu. Periplus Eritrejského moře. Největší starověký průvodce pro cestovatele. Na místě, jako byla Berenikê, by byla přítomnost takového nálezu logická. Žádná velká literatura, ani kus ztracené historie nebo básnická sbírka, prostě jen průvodce pro cestovatele, s přehledem kapitánů a obchodníků. Odkašlal si. „Kopie, nebo pracovní verze?“ zeptal se.

„Pracovní.“

Jack zhluboka vydechl. Pracovní verze. To bylo ještě podivnější. Pracovní verze totiž často obsahovala různé úpravy a informace, které byly nakonec z finální verze vypuštěny. Veškeré surové myšlenky, které mohly být následně přeformulované. Přesná slova a fráze. Pohlédl na Hiebermeyera. „Skoro se to bojím vyslovit, ale… Objevils něco nového?“

Hiebermeyer úplně zářil nadšením. „Všiml jsem si toho, už když jsme v Berenikê začínali s vykopávkami. Vzpomínáš, jak jsem s tebou chtěl v Istanbulu mluvit? Sotva jsem tušil, kolik dalších úlomků ještě najdeme a jak dlouho to bude trvat. Bylo to zkouška trpělivosti. Bez Ajši bych to nikdy nezvládl.“ Při těch slovech se otočil a podíval se na ni. Přikývla. Profesor se natáhl a stiskl tlačítko na ovládacím panelu. Plazmová obrazovka na zdi vedle stolu zachycovala počítačovou rekonstrukci úlomků poházených na jedné hromadě v trojrozměrném uspořádání. „Takhle jsme je našli v zemi. Říkali jsme tomu místu archiv, ale asi to byla spíš studovna. Jsme přesvědčeni, že po zapsání úplného znění na kus rozbité amfory autor přenesl text na papyrus a střepy smetl do kouta. Některé se zachovaly prakticky nedotčené, jiné se rozpadly na kousky. Bylo mi jasné, že pokud si máme zachovat naději, že se nám je někdy podaří dát dohromady, musíme zaznamenat jejich prostorové uspořádání in situ. To byl úkol pro Ajšu. Odvedla fantastickou práci.“

„Koukejte mi to taky někdo vysvětlit,“ zahartusil Costas.

„Maris Erythreae, Eritrejské moře, známé také jako Rudé moře,“ přispěchala Ajša s vysvětlením.

„Což pro lidi ve starověku znamenalo všechna moře na východ od Egypta – Rudé moře, Indický oceán a vše za ním. Periplus pak označuje jak samotný akt obeplutí, tak výraz pro souhrnného námořního průvodce, takový itinerář.“

„Námořní průvodce Eritrejským mořem,“ zamumlal Costas.

„Jeden z nejúžasnějších průvodců z dob starověku,“ dodal Jack. „Periplus ale nenapsal žádný šlechtic, ani Claudius, ani Plinius starší, ale obyčejný pracující člověk s oběma nohama pevně na zemi. A i přesto vypráví o cestách mnohem větších, než byla dobrodružství Odyseova nebo Aeneova. Je to prostý nepřikrášlený pohled na průzkum a obchodování se vzdálenými částmi tehdejšího světa. Nikdo tomu textu zprvu moc nevěřil, dokud nezačali archeologové nacházet řecké a římské pozůstatky na místě, kde jsme teď, v jižní Indii.“

„Takže ten chlápek, co žil v té vile, ten obchodník, byl zároveň i autorem toho Periplu?“ zamyslel se Costas.

„Jsem o tom hluboce přesvědčen.“ Hiebermeyer znovu stiskl tlačítko na ovladači a na obrazovce se objevil letecký snímek domu nalezeného v Berenikê, kde ještě před třemi dny byli, spolu s pohledem na starověký přístav a Rudé moře. „Díky římské minci ukryté v základech víme, že místnost s archivem vznikla někdy po roce deset před naším letopočtem, dům pak byl opuštěn přibližně v roce dvacet našeho letopočtu. Protože střepy nikdo z archivu neuklidil, odhaduji, že se text datuje do doby těsně před opuštěním vily, přibližně do údobí raných let vlády císaře Tibéria.“

„Myslíš období, kdy začal obchod upadat?“ zeptal se Costas. „O čem jsme to mluvili před pár dny v Egyptě? O tom císaři, co zarazil vyvážení zlata na východ, že?“

„To je pravda. Ale já myslím, že kvůli tomu ten dům určitě neopustil. Všechno naznačuje tomu, že náš člověk už měl svůj věk a chystal se na odpočinek. Ajšo?“

Zvedla zrak od nálezů. „Každopádně nás tady čeká ještě hodně práce. Před tímto nálezem byl nejstarším dochovaným exemplářem středověký výtisk datovaný do desátého století, který byl od devatenáctého století zkoumán v překladu. Náš nález potvrzuje to, co si řada vědců myslela už dřív, ale je tu ještě další fascinující rozměr. V první řadě je z použitého slovníku a přirovnání zřejmé, že pisatel byl egyptský Řek. Za druhé nemůže být pochyb o tom, že on sám osobně všechny trasy uvedené v Periplu, od jižní Afriky a Zanzibaru kolem Arábie až do severozápadní Indie a po monzunových stezkách do jižní Indie, procestoval. Absolvoval tu cestu tolikrát, aby získal dobrý přehled o navigaci, ale přesto zůstal obchodníkem, nestal se z něho námořní kapitán. Zvláštní pozornost věnuje názvům přístavů a trasám, které k nim vedou, spolu se seznamy zboží, kterým se v nich obchodovalo. V jižní Indii jsou to převážně zlaté pruty, jmenovitě zlaté a stříbrné římské mince, které směňovali za papriku a neuvěřitelnou spoustu různého koření a exotického zboží, často dováženého z velmi vzdálených míst.“

„Máš nějakou představu, na co se specializoval?“ zeptal se Costas.

„Vzpomínáš na ten kousek hedvábí, jak jsme vám ukazovali u výkopů? Myslíme, že to je ono. Měl by tak kontakty i s těmi nejvzdálenějšími místy prostřednictvím kupců, kteří na západ přicházeli Malackým průlivem z Jihočínského moře, Baktrie, dnešního Afghánistánu a ze střední Asie. Prostě z Hedvábné stezky.“

„Myslím, že chápu,“ pokýval Costas. „Taková kratochvíle starého pána na odpočinku. Dopsal bichli, zatřepal bačkorama a dům šel do prodeje, ale žádný zájemce se nenašel.“

„Svérázně řečeno, jako vždy.“ Hiebermeyer si upravil brýle. „Jenže zatímco většina kupců od Eritrejského moře se uchylovala na odpočinek do Alexandrie nebo Říma, náš kupec zůstal v egyptském přístavu, který mu byl patrně po celou dobu jeho pracovního života domovem. Možná dostal nějaký úřednický post, třeba se z něj stal duovir, prefekt města, který by na něj mimo sezonu, kdy bylo téměř opuštěné, dohlížel. Ale jen hrstka lidí schopných takovou vilu koupit by chtěla v Berenikê skutečně žít, nemluvě o tom, že dům byl v mnoha ohledech nepraktický, což jen zvyšovalo jeho cenu a snižovalo naději na nalezení kupce.“

„Ale možná tam neumřel.“ Rebeka se podívala na Ajšu, která souhlasně přikývla. „Ajša si myslí, že jeho žena byla Indka. Na jednom úlomku se nám podařilo najít indické ženské jméno, Amríta. Ukázala mi i ostatní věci, které našli, střepy s tamilskými kresbami, kousky indického textilu, keramiku z jižní Indie. Možná že Periplus byl jeho labutí písní coby kupce, a jakmile ho dokončil, vzal celou svou rodinu a vyrazil na poslední cestu na východ, ze které už neměl v plánu se vrátit.“

Costas se podrbal na bradě. „Dobrá úvaha. Možná že po tom všem obchodování s Indií se z něj stal téměř domorodec.“

Jack byl zcela pohlcen drobnými úlomky vyskládanými těsně vedle sebe do podoby dvou větších částí, které se rozbily. „Podívejte na tohle,“ zvolal. „Neuvěřitelné. Vidím tady nápis Ptolemais Thêrôn. To je ten sloní přístav v Rudém moři, Costasi. A tady, vidíš, Rebeko? Na tom druhém úlomku, stojí tady Taprobanê. Tak říkali Srí Lance přinejmenším pět set let předtím, než sem Kosmas Indikopleustes vůbec připlul.“ Narovnal se a pohlédl na Hiebermeyera. „Nuže? Tohle všechno je fantastické. Ale na to tě až moc dobře znám. Takže cos mi to chtěl ve skutečnosti ukázat?“

„Ven s tím, Hiemy,“ přidal se Costas.

Hiebermeyer chvíli provrtával Costase očima. Pak se otočil k Jackovi. „Tohle tady je necelá třetina kompletního Periplu, asi tisíc slov. Je hodně podobný verzi z desátého století, rozdíly v použitých slovech a gramatice jsou jen minimální. Až na jednu drobnost.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Jack.

Hiebermeyer ukázal na velký úlomek vedle Rebeky a všichni se shlukli kolem něj. Střep měl přibližně rozměry talíře a byl celý pokrytý patnácti řádky textu, jehož inkoust byl na bělavé patině pokrývající povrch keramiky stěží rozeznatelný. „Je to celá jedna část, v podstatě odstavec,“ začal Hiebermeyer. „Popisuje plavbu Arabským zálivem do Indie, těsně před připlutím do přístavu v Barygaze u ústí řeky Indus.“

„Myslíš tu část, jak fušuje do řemesla archeologům,“ zamumlal Jack.

Hiebermeyer přikývl. „V podstatě píše o místech, kterým bylo lepší se z praktických důvodů vyhnout, například kvůli nebezpečnému místnímu kmeni a podobně, anebo popisuje vnitrozemí, aby nastínil, odkud vlastně zboží pochází. Jsou tam ale dvě zajímavé zmínky a obě se týkají Alexandra Velikého. Na jednom místě popisuje, jak se Alexandrova říše prostírá až ke Ganze. O jihu Indie ale ani slovo. A taky vypráví, že na trzích v Barygaze u ústí Indu se dá narazit na mince, staré drachmy, s podobiznami vládců, kteří přišli až po Alexandrovi.“

„Apollodotus a Menander, první seleukovští králové,“ doplnil Jack.

Hiebermeyer opět přikývl. „Západní kupci v Indii byli s Alexandrovým příběhem dobře obeznámení a určitě se mezi místními našlo pár takových, kteří se snažili udat seleukovské mince coby historické artefakty. Alexandr žil ve čtvrtém století před naším letopočtem, dobře tři sta let předtím, než Periplus vůbec vznikl, ale ten příběh byl tak silný, že lidé, kteří sem přicházeli, téměř ještě viděli sedat prach z bitev. Náš kupec ale věděl o fintách obchodníků všechno a varoval své čtenáře před podvrhy, jimiž mince ve skutečnosti byly. Nepatřil k lidem, kteří by se nechali napálit nějakými povídačkami. Z toho vyvozuji, že zejména druhou zmínku tady na tom úlomku bychom měli brát opravdu vážně.“

„Zahlédl jsem tam slovo Alexandras,“ podotkl Costas s pohledem upřeným na úlomek. „Moje znalosti starověké řečtiny by ale potřebovaly oprášit.“

„Mám tady překlad.“ Hiebermeyer zvedl papír hustě popsaný nečitelnými poznámkami. „Hned za Baraké je Barygazský záliv a břehy země Ariaké, začátek království Manbanos a předně Indie. Vnitrozemská část, jež hraničí se Skythií, se nazývá Abéria; pobřežní část je Syrastréné. Zdejší půda je velmi úrodná, pěstuje se zde obilí, rýže a bavlna, z níž se tká tradiční indická látka běžné kvality, vyrábí se tu sezamový olej a ghí. Pasou se zde stáda dobytka a zdejší muži jsou tmavší pleti a urostlé postavy. Dodneška jsou všude kolem patrné stopy Alexandrova tažení: starodávné oltáře, základy tábořišť a velké studny.“

Jack souhlasně přikývl. „Starodávné oltáře. Tenhle text si pamatuju.“

„A počkej teď na další větu,“ odmlčel se Hiebermeyer a upravil si brýle na očích. „A z Margiany, parthské citadely severně odsud, uprchli kdysi římští legionáři zajatí při bitvě u Karrh spolu s parthským pokladem vstříc Chrysê, zlaté zemi.“

Jack se zapotácel, jako by právě dostal ránu. „To je neuvěřitelné,“ vyrazil ze sebe téměř šeptem. „Tohle v Periplu přece není.“

„Nebavili jsme se o něčem takovém onehdy v helikoptéře, Jacku?“ zeptal se Costas. „Crassus a jeho ztracené legie?“

„To byly jenom takové povídačky,“ zabručel Jack. „Až doteď.“ Zhluboka se nadechl a podíval se na Rebeku. „Po velké římské porážce u Karrh v roce 53 před naším letopočtem zajali Parthové tisíce římských legionářů, údajně prý až deset tisíc. Jejich osud fascinoval Římany po celé generace. Básník Horatius o nich psal v jedné ze svých ód, ve které je podezříval, že se oženili s tamními ženami a bojovali pak jako žoldnéři pro cizího vládce. Když pak Augustův syn Tiberius domluvil s Parthy příměří, legionářská signa, zástavy, se navrátily zpět a tento velký Augustův úspěch celou kapitolu porážky uzavřel.“

„Jack už ti tu minci z našeho vraku ukazoval, že jo, Rebeko?“ připomněl Costas. „Tu, co oslavuje návrat orlů, posvátné legionářské zástavy.“

Jack přikývl a usilovně přemýšlel. „Jediná dochovaná zmínka z Říma je v Dějinách přírody od Plinia Staršího, který uvádí, že zajatí legionáři byli odvedeni do Margiany, parthského hlavního města na území dnešního Turkmenistánu.“

„To dodává Periplu na věrohodnosti,“ zamyslel se Hiebermeyer. „A pak ty odkazy na Alexandra. Říká se v něm jen to, co lze ověřit. Alexandr Veliký byl známý stavěním oltářů podél hranic své říše. Možná mluví o severu, kudy vedl svou armádu pouští Turkmenistánu do Střední Asie.“

„No jasně,“ pleskl se Jack do čela. „Alexandr táhl kolem Margiany, dnešního Mervu. A jestli zajatci utíkali z Mervu na východ, mohli cestou do Střední Asie míjet jeho oltáře. Všechno to do sebe zapadá.“

„Proč by ale autor tuhle část vypouštěl?“ nechápal Costas.

„Určitě tušil, že by mohla být pravdivá, ale neměl jak ji dokázat,“ mínila Ajša. „Starobylé mince můžeš sevřít v dlani, oltáře taky vidíš, ale příběhy – co s příběhy? Myslíme si, že to vyprávění slyšel od nějakého kupce, možná prostředníka z Baktrie nebo Sogdie, od kterého nakupoval hedvábí. Ale možná se ten překupník jednoho dne beze stopy ztratil, jak se na Hedvábné stezce často stávalo. Anebo začal náš kupec na sklonku života pochybovat o vlastní paměti. Příběh o pokladech Hedvábné stezky zní sám o sobě jako vymyšlený. Ty pochybnosti třeba byly natolik silné, že celou větu nakonec přeškrtl a hodil střep na hromadu do kouta. Příběh se dál předával ústně, až jednoho dne dorazil k uchu nějakého encyklopedisty, jako byl třeba Plinius Starší, a našel své místo mezi řadou jiných polopravd a povídaček, jež tvoří jeho Dějiny přírody.“

„Možná to tak opravdu bylo, ale určitě ne všechno. Ta část v Pliniovi, ta o vězních z Mervu sedí, ale o útěku na východ tam není ani slovo,“ vložil se do toho Jack.

„Ale vždyť přesně o tomhle jsi mi ve vrtulníku vyprávěl, Jacku,“ kroutil hlavou Costas. „O tom, jak se mohli římští legionáři dostat do Číny. Ty zápisy v čínských kronikách.“

„Honí se mi to celé hlavou už několik měsíců, přesněji od té doby, co jsem se viděl s Káťou.“

„Na té konferenci?“ zeptal se Hiebermeyer.

„Káťa je jeho nová přítelkyně,“ vysvětlila Rebeka Ajše ve stručnosti. „No, nová vlastně asi ne. Potkali se, když hledal v Černém moři Atlantidu, ale pak potřebovala být chvíli sama. Potom se táta nějakou dobu scházel s někým jiným, ale když Kátin bývalý přítel tragicky zahynul, hodně ji to vzalo. Tak něco. No prostě, najednou taky potřebovala přestávku.“

Costas tlumeně zakašlal a Jack upřeně civěl do země ve snaze zachovat klidnou tvář. Odkašlal si. „Takže jak jsem říkal…“ Střelil po Rebece pohledem. „Je tady ta vazba na Čínu. V padesátých letech publikoval jeden historik z Oxfordu odvážnou teorii, podle níž za vlády dynastie Chan římští žoldnéři bojovali po boku mongolských Hunů. To je období, o kterém se píše v Periplu. Důkazem měla být zmínka o názvu formace, který zněl jako římské testudo, želva, při níž tvoří štíty zaklesnuté nad hlavami ochranný krunýř. Tato bitva se udála v roce 36 před naším letopočtem. Studie kronik dynastie Chan naznačila, že Římané zajatí v této bitvě byli přemístění do města Kan-su, které leží na poslední části Hedvábné stezky vedoucí do Si-anu. Kdosi poznamenal, že část tamní populace má o něco světlejší pleť, čímž dal vzniknout legendě o římských legionářích v Číně.“

„A co nějaké archeologické důkazy?“ zajímal se Costas.

„Nic přesvědčivého,“ odvětil Jack. „Ale ono se toho ani moc čekat nedá. Skupině římských vojáků vězněných po celá desetiletí by toho prokazatelně římského zůstalo určitě jen velmi málo. Možná by si legionáři na útěku dokázali vyrobit sandály pro delší pochody, možná i obdélníkové štíty, na kterých teorie formace želvy stojí. Ale jinak asi vzali zavděk tím, co našli po cestě, zbraněmi, zbrojí a oblečením, které mohly patřit stejně tak Parthům, Baktrijcům, Sogdijcům nebo čínským bojovníkům dynastie Chan. Co po nich mohlo zůstat, by byly jedině různé rytiny do kamene. Právě to zaujalo Káťu nejvíc, tam je jako doma. Římané byli doslova posedlí nejrůznějšími nápisy a milníky, které na nově dobytých územích dokazovaly jejich nadřazenost. A tady vstupují do příběhu archeologové. Před několika lety se v jednom jeskynním komplexu v jižním Uzbekistánu našel vyrytý latinský nápis. Tři sta kilometrů východně od Mervu poblíž hranic s Afghánistánem!“ Jack zalistoval bločkem, který vytáhl z kapsy, a otevřel ho na stránce s kresbou. „Káťa mi ho překreslila.“ Ukázal všem zapsaná písmena:

LIC

AP. LG

„Fascinující,“ zamumlal Hiebermeyer. „První řádek obsahuje křestní jméno, možná Licinius. A to druhé, to bude Apollinaris Legio, ne? Apollonova legie. Nebyla to patnáctá, sestavená samotným Augustem?“

Jack přikývl. „Na egyptologa dobrý výkon. Živě si vybavuju tvůj někdejší zápal pro římskou armádu v Německu. Ale to ještě nebyl císařem Augustem. Patnáctou legii sestavil roku 41 před naším letopočtem, krátce po atentátu na Caesara, ještě pod jménem Octavianus, adoptivní následník Julia Caesara. To bylo dvanáct let po bitvě u Karrh. Po celá tři další staletí bránila statečně východní hranice říše před Parthy. Jedna teorie říká, že nápis v jeskyni zanechal zajatý legionář, který pak sloužil jako strážce hranic na dalekém východním konci parthské říše.“

„Ale?“ tušil Costas, že to ještě není celé.

„Mně se prostě představa válečných zajatců, kteří by někomu hlídali hranice, natož někde nechávali nějaké nápisy, nezdá. S Káťou jsme se o tom při jedné procházce po Mervu bavili a napadla nás jiná hypotéza. A právě tahle jedna větička z Periplu by tuhle naši teorii nepatrně podpořila.“

„Tak ven s tím, Jacku.“

„V Crassových dobách vznikala většina legií s konkrétním vojenským cílem, ale většinou se po zhruba šesti letech rozpouštěly. Jen velmi málo těchto legií známe číslem nebo názvem, a pokud ano, tak se čísla opakují. Plutarchos ani Cassius Dio, díky nimž toho víme o Karrhách nejvíc, žádná jména legií neuvádí. Pár legií se ale přesto stalo legendami, a to legie, které sloužily Juliu Caesarovi v Galii a Británii dlouho před bitvou u Karrh. Legie, které přežily, se staly nejslavnějšími císařskými armádami vůbec a pro své spojení s Caesarem se těšily zvláštní Augustově pozornosti. Sedmá Claudiova, Osmá Augustova, Desátá Gemina čili Zdvojená.“

„A ty myslíš, že Patnáctá byla jedna z nich?“

„Patnáctá legie vznikla v roce 41 před naším letopočtem, že? To je jen pár let po Caesarově smrti. Mladý Octavianus se snažil sjednotit síly a náležitě využít všeho, co jakkoli souviselo s jeho slavným otcem. Historici tvrdí, že tisícové jízdní vojsko u Karrh tvořili veteráni z Caesarových tažení. Proč tedy ne jedna z legií? Domníváme se totiž, že Patnáctá Apollonova nebyla v roce 41 před naším letopočtem založena, ale znovu sestavena. Myslíme, že Octavianus záměrně znovu sestavil jednu z Caesarových nejváženějších legií, tu, o niž tak hanebně přišel kvůli Crassovi. Byl by to obrovský projev úcty k někdejší slávě, přesně v Octavianově stylu.“

„Legionáři, kteří přežili a skončili v okovech v Mervu, by z toho byli asi celí říční,“ poznamenal ironicky Costas. „Jak říkám, štěstím bez sebe.“

„Pro ně už bylo stejně pozdě,“ doplnil Jacka Hiebermeyer. „Ačkoli všichni věděli, že na vině byl Crassus a jeho mizerné vůdcovské schopnosti, ti, kteří přežili, stejně nemohli žít se vztyčenou hlavou. Jako by byli mrtví, jejich jediná útěcha se upnula k důstojné a čestné smrti, protože teprve ta by jim, jak věřili, umožnila připojit se ke svým bratřím ve zbrani v Elysiu.“

„Tím ale současně říkáš, že nějakému uprchlému zajatci by sotva stálo za to rýt do skály kdesi na východě název své legie,“ namítl Costas.

„Pro ty, kteří přežili, představovalo jméno legie stále určité spojení a sílu, a to i přesto, že posvátné zástavy s orlem byly ztracené.“

„Takže zůstali věrní Římu.“

„Bojovali za sebe, za své druhy, tak jako všichni vojáci kdykoli a kdekoli. Byli hrdí na to, že vzešli z občanských profesí. Byli hrdí, že mohou bojovat za svého velitele, kterého respektovali, pakliže byl mezi nimi, primus inter pares. Bojovali za Caesara. Bojovali za svoje rodiny. Je samozřejmě otázkou, zda by bojovali i za Řím.“

„A za legii?“ nadhodil Costas.

„Legie byla nedotknutelná,“ odvětil Hiebermeyer.

„Právě v tom spočívala jejich věrnost. Stejně jako kohorta, centurie, kontubernie nebo skupina deseti až dvanácti mužů, kteří sami sebe nazývaly bratry, frater.“

„Takže přijít o orla musel být zatracený pech,“ vstoupila do diskuse Rebeka.

„Ten největší. Bitvu mohli prohrát, Crassus jim mohl být ukradený. Ale přijít o orla? Legie, která přišla o orla, byla jako legie mrtvých, její muži by se nikdy nemohli znovu ukázat v Římě. Dokonce ani před svými rodinami.“

„Máš dojem, že ho podřízli, myslím Crassa?“ chtěl vědět Costas.

„Crassus si podepsal svůj vlastní rozsudek smrti v okamžiku, kdy je postavil k boji. Oni by tomu ale asi říkali asistovaná sebevražda.“

„Tihle chlapi, pokud dokázali přežít a ještě uprchnout ze zajetí, museli být ti nejtvrdší z nejtvrdších,“ přemítala Ajša.

„Takových se vždycky pár najde,“ přikývl Jack. „Ti, kteří uniknou popravě, přežijí bití a mučení, všichni ti, kdo mají vnitřní sílu přežít a vydržet. A někteří z Crassových legionářů vstoupili k vojsku už dříve a bojovali v Galii po Caesarově boku. Byli to sice jen občané ve zbroji, ale patřili k nejkrutějším zabijákům, jaké kdy svět poznal. Dokázali sprovodit ze světa kopím nebo mečem, ale i holýma rukama.“

„A zapomenutou legii nikdo neřídí ani nehlídá,“ podotkl Costas.

Jack přikývl. „Někteří z nich zažili v době republiky mnohem víc akce než profesionální legionáři celého římského impéria. Jejich občanské životy, jejich povolání, z toho všeho se stal téměř mýtus. Ale jak jednou zasvětíš život zabíjení, kdo ví, zda existují nějaké hranice? Jakmile nadejde takový okamžik – tedy pokud vůbec nadejde –, jak poznáš, kdy se přestat chovat jako voják a stát se opět civilistou a občanem?“

„Otázka stará jako lidstvo samo,“ podotkl Hiebermeyer.

„Kdyby se jim podařilo utéct, po Hedvábné stezce by se to určitě rozneslo,“ soudil Jack. „Byla to sice země plná banditů, ale jejich římská pověst je předcházela. S někým takovým byste se určitě potkat nechtěli.“

„A co tedy Hedvábná stezka?“ zeptal se Costas.“Našly se na ní nějaké další nápisy?“

„Káťa strávila posledních pár let putováním po horách a průsmycích střední Asie a hledala. Velká část území je ale pořád neprozkoumaná.“

„A pořád stejně plná banditů,“ dodal Hiebermeyer.

„Vzpomínám si, jak to Káťa pěkně uměla s kalašnikovem,“ zamumlal Costas.

Jack znovu zalistoval ve svém poznámkovém bloku. „Před několika měsíci se na ni v Cholpon-Atě na severním pobřeží jezera Issyk-kul v Kyrgyzstánu usmálo štěstí. To místo leží několik set kilometrů od jeskyně, kde se našla značka Patnácté legie, přímo na trase Hedvábné stezky na úpatí pohoří Ťan-šan u průsmyku, který vede k poušti Taklamakan v Číně. Archeologové tohle místo znají už řadu let, nic než kamenitá pustina se stovkami, možná dokonce tisíci petroglyfy, mělkými obrazci tesanými do kamene zachycujícími kozorožce, jiná zvířata i lovce. Většinu jich nejspíš vytesali skythští kočovníci. Zároveň to ale bylo časté místo tábořišť kupců putujících po Hedvábné stezce, kteří absolvovali náročný výstup a potřebovali si před naloděním na čluny směřující do Číny odpočinout.“

„Jak velké je to jezero?“ zajímala se Rebeka.

„Je to druhé největší horské jezero na světě, hned po jezeru Titicaca. Váže se k němu spousta legend o potopených lodích a o pokladech. Určitě se toho v něm dá spousta najít. Sověti v něm testovali ponorky a torpéda.“

„Pojedeme tam?“ rozzářila se Rebeka. „Ráda bych poznala Káťu.“

Jack se usmál. „To je ve hvězdách. Loni tam Káťa našla kámen s nějakými nápisy. Ten kámen byl skoro celý pohřbený v zemi a povolení k jeho vyzvednutí získala až v době konání konference. Zrovna tam je.“

„Doufám, že ne sama,“ sykla Ajša.

„Místní jí pomáhají,“ odpověděl Jack. „Konkrétně jeden chlapík se svým rozhrkaným traktorem, alespoň pokud vím.“

„Mluvil jsi s ní teď někdy?“ pohlédl Costas tázavě na Jacka.

„Dnes ráno.“

Costas si odfrkl. „A teď už jen pospojujeme všechny body a je to.“

„Je tady ale ještě něco. Opravdu zajímavá věc.“

„Tak šup sem s tím.“

„No, ony ty body nevedou tak docela na východ. Vypadá to, že směřují spíš k jihu.“

„To chce mapu, Jacku,“ podrbal se Costas zamyšleně ve strništi.

Ajša se natáhla pro mapu světa a rozvinula ji na stole. Jack postupně ukazoval místa, o kterých hovořil. „Hedvábná stezka vede od západu na východ, z Mervu v Parthii přes pohoří Střední Asie až do Si-anu v Číně. Jezero Issyk-kul leží v severovýchodním cípu celého masivu a do Číny tudy vede jen jedna větší cesta. Ale taky je možné z cesty sejít a vyrazit na jih. Kdybyste se rozhodli zahnout u jezera Issyk-kul, ze všeho nejdřív byste museli překonat mohutná pohoří, značně nehostinná místa. Následuje východní Afghánistán, ale odtamtud už je to kousek do severního Pákistánu a indické džungle. Být první století před naším letopočtem, člověk ze západu by nikde jinde v těchhle končinách nebyl římskému světu blíž.“

Costas přimhouřil oči. „Takže ty říkáš, že uprchlí římští zajatci se dostali pryč tudy?“

Jack se na chvíli odmlčel. „Jeden z Kátiných spolupracovníků jménem Chaj Čchen, který působí v Si-anu jako nezávislý historik, věnoval celý svůj život studiu spojení tamního světa s Římany. Doporučil Kátě prozkoumat i Kyrgyzstán, včetně petroglyfů u jezera Issyk-kul. Je bytostně přesvědčen o pravdivosti příběhu Crassových ztracených legionářů, ač s určitými výhradami. Původním povoláním je to jazykovědec, expert na rozbor prastarých legend a mýtů dochovaných pouze díky lidové slovesnosti. Zamlada strávil několik let v Čitrálu, což je něco jako bájná Šangri-la, v severovýchodním Pákistánu. Je to první místo, na které narazíte, jen co se na severu vymotáte z hor.“

„Lidé, kteří věří, že jsou potomky samotného Alexandra Velikého,“ prohodil Hiebermeyer.

„Tamní mytologie – védská, hinduistická, buddhistická – je plná příběhů o cestovatelích z dalekých krajů, princích, poutnících a svatých mužích rozdávajících moudra. Někdy plní konkrétní úkol, jindy je pouť součástí jejich přeměny jako například u Buddhy. Vezměte si takové Canterburské povídky, sira Gawaina a Zeleného rytíře, Hérakla a jeho pomocníky, Mojžíše na poušti. Někdy příchod cizince naplní tamní věštbu a on se stane králem.“

„Neputoval těmi horami kdysi i Fa-sien?“ zeptal se Hiebermeyer.

Jack přikývl a pohlédl na Costase. „Čínský buddhistický mnich, který přišel do Indie počátkem pátého století při hledání posvátných textů svého náboženství. Jeho Záznamy o buddhistických královstvích jsou jednou z největších raných cestovatelských knih. Přišel do Gandháry, starobylého buddhistického státu v severní Indii. Ale Kátin kolega, Chaj Čchen, nešel po stopách tohohle mnicha. Doslechl se o někom jiném. Poutníkovi, který se v tamní lidové slovesnosti často vyskytoval, říkali javana, to znamená člověk ze západu, zápaďan. A tenhle javana nebyl žádný mnich, nýbrž bojovník, jenž vládl zlatou rukou. Krátce v Čitrálu pobyl a pak odešel. Ještě jižněji se Chaj Čchen doslechl o další legendě o bohu jménem Haldžit singh. Tygří ruka. I ten ale odešel a pokračoval dál na jih.“

„Kam tím vším směřuješ?“ zeptal se Costas.

„Tím chci říct, že být já naším Římanem, hned za afghánskými horami a Čitrálem bych se vydal na západ. Nabízejí se mi dvě možnosti. Jedna je dát se dolů severozápadně údolím řeky Indu k pobřeží Indického oceánu do Barygazy, přístavního města poblíž dnešního Karáčí v Pákistánu. Odtud se dá doplout do Arábie a přes Rudé moře domů. Ale je tady i druhá možnost. Kdybych se totiž chtěl setkat s ostatními javanas – ostatními Římany v Indii – bylo by lepší pustit se severovýchodně údolím řeky Gangy až do Bengálského zálivu. Pak bych musel projít rozsáhlou džunglí východní Indie. Přesně jako Fa-sien. Vydal se touto cestou a plavil se jižně až na Srí Lanku. A teď se podívejte na Periplus. Popisuje tutéž cestu, ale opačným směrem! Poslechněte si tohle.“ Jack zvedl ze stolu nové vydání Periplu a chvíli v něm listoval, dokud nenašel stránku, kterou hledal.

„Poplujete-li na východ podél pobřeží s oceánem po pravé ruce a pevninou po levé dostanete se do země Gangy; protéká tudy řeka, jež se sama zve Ganga a je největší ze všech indických toků, stoupá a klesá, zrovna jako Nil.“

Jack mávl rukou k okénku, za nímž se v dáli začínalo rýsovat pobřeží. „Nezapomínejte, že autor Periplu sem připlul od jihu a díval se na sever. Možná že to bylo vůbec nejdál, kam se dostal. Ale určitě znal muže, kteří ze severu přišli, třeba indičtí prostředníci z Gandháry nebo cestovatelé, kteří tam dorazili až ze střední Asie: Baktrijci, Sogdijci nebo čínští Chanové.“

„Přesně takový člověk jako náš obchodník by našemu uprchlému ‚zápaďanovi‘ poradil, kudy se vydat,“ doplnila ho Ajša.

„Pravděpodobně ale nežil dost dlouho na to, aby ho tam dovedl,“ poznamenal Jack. „Jediné, co římský legionář potřeboval, byly pevné pochodové sandály a přehled o poloze planet a hvězd nad hlavou. To mu k orientaci stačilo. Žádný průvodce by s ním nedokázal držet krok.“

„Tady jde o monzun, že jo?“ měl podezření Costas.

„Co máš na mysli?“

„No, proč by legionář hledající spřízněné římské duše nešel podél Indu rovnou do Barygazy?“ zamyslel se nahlas a ukázal na mapu. „Odtamtud je to do Egypta přece jen o poznání blíž. Lodě tam ale mohou plout z Rudého moře celoročně podél pobřeží a jen v monzunové sezoně si dovolí zkratku napříč. Trvalé západní osídlení Barygazy nebylo k udržení přístavu mimo sezonu vůbec potřeba. To by zvládli i tamní kupci. Ale jižní Indie, to je něco jiného. Chápu to tak, že do jižní Indie připlouvaly a zase z ní odplouvaly lodě pouze v období monzunů, námořními trasami na otevřeném moři, Indickém oceánu, je to tak?“

Jack souhlasně přikývl. „Plavba kolem západního pobřeží Indie byla příliš zrádná. To z Periplu vyplývá víc než jasně. Něco jako Pobřeží koster na západě Afriky, plné korálů a pirátů.“

„Takže půl roku zejí Arikamedu a ostatní jihoindické přístavy prázdnotou. Důležité ale je, aby fungovaly během plavební sezony. A aby mohly fungovat, potřebuješ lidi, kteří na ně dohlédnou, své vlastní lidi, kterým důvěřuješ. A o to mi jde. Pokud budeš hledat v Indii další Římany, zamíříš na jih, ne na západ. A možná právě něco takového řekli i našemu bojovníkovi. A přesně o něj v tomhle všem přece jde, ne? Bavíme se tady o prošedivělém starém legionáři, který chce najít krajany. Možná je příliš zahanben na to, aby jel domů, ale něco mu říká, ať to zkusí. Nějaká naděje, snad sen.“

„Možná měl kdysi rodinu, přede všemi těmi lety, než mašíroval do války,“ ozvala se Ajša. „Byli to přece jen obyčejní lidé. Než přišla válka, žili své každodenní životy.“

„Nezbývá než spekulovat,“ připustil Jack. „Možná měl nějaký sen, hýčkaný lety zajetí jako oko v hlavě. Kdyby se vydal do Barygazy, patrně by skončil na lodi do Egypta a neměl by zdání, co má očekávat. Nezbylo by mu, než zjistit pravdu, o kterou nestál. Ale kdyby se vydal do Indie, do Arikamedu, mohl by se setkat s jinými Římany. Ti by mu řekli o občanských válkách, o novém řádu, o tom, v jakém opovržení je vše minulé, a o konci Říma, jaký znal. Možná se mu prostřednictvím kupců, které potkal na Hedvábné stezce, pár takových zvěstí v náznacích doneslo, ale on potřeboval mít jistotu. Možná dokonce celou tu dobu věděl, že návrat domů pro něj nikdy nebyl víc než sen, sen plný zklamání a žalu. Jenže on potřeboval s někým mluvit, hluboko v nitru po tom toužil, a jeho touhu mohl utišit jedině rozhovor s těmi, kteří takový svět právě opustili.“

Hiebermeyer hleděl na Jacka. „To zní, jako kdyby se Kátin kolega vydal právě po téhle stopě. Pokračoval potom dál na jih?“

Jack našpulil rty. „Plánoval expedici mezi domorodé kmeny ve východní Indii. Káťa mi říkala, že jí v náznacích vyprávěl o jedné postavě hinduistické mytologie, která nějak souvisela s Římany. Prý vypadal, jako by přesně věděl, kam má namířeno, ale byl příliš tajnůstkářský, nechtěl ji do toho zatahovat. Káťa si myslí, že se hodlal dostat přesně sem, k deltě řeky Gódávarí.“ Jack píchl prstem na místo severně od Arikamedu na východním pobřeží Indie. „Chtěl to Kátě všechno ukázat, až se vrátí. To mělo být na té Transoxanské konferenci, ale nevrátil se. Už to budou skoro čtyři měsíce.“

„Publikoval některé ze svých výzkumů?“ zajímal se Hiebermeyer.

„Ne. Počínal si vždycky tak trochu tajemně. Káťa říkala, že se vždycky choval, jako by litoval toho, co objevil. Nikomu ve svém okolí nevěřil. A nebyl to jen badatel s neortodoxními postoji, jež byly v rozporu s jeho akademickým zázemím. Říkala, že vypadal, jako kdyby celou dobu ukrýval nějaké velké tajemství. Myslel si například, že ho někdo sleduje. Vždycky působil dojmem, jako by se snažil ostatní svést ze stopy. Káťa mi řekla, že prý je takový po celou dobu, co ho zná.“

„Proč bychom potom měli věřit tomu, co Kátě napovídal?“ namítl Hiebermeyer.

„Protože je to její strýc,“ odvětil Jack.

„Její strýc!“ zvolal Costas. „Dobrý bože. Minutu od minuty to je tajemnější. Strýčkové se přece svým neteřím svěřují, ne? A navíc jsou to oba archeologové a lingvisté. Určitě jí musel alespoň něco málo ze svého tajemství ukázat. Opravdu ti nic neřekla?“

„Říkala, že jí připadá jako jeden z poutníků na Hedvábné stezce před stovkami let, kteří se štvali za bájným pokladem, jejž stejně nikdy nenašli.“

„Za jakým pokladem, Jacku?“

Jack se odmlčel. „Máš pravdu. Káťa určitě věděla víc, než mi řekla, ale nechtěl jsem na ni naléhat. Něco málo mi ale přece jenom prozradila. V hotelu na té konferenci mi ukázala práci svého strýčka o Čitrálu. Byla to jeho doktorandská práce, jeden z mála případů, kdy něco napsal. Ona sama tu část o legendě jménem Haldžit singh, Tygří ruka, nikdy předtím nečetla. Když si ji přečetla, viditelně zbledla. Řekl jsem jí o jedné zajímavé věci, kterou vlastním, a jak jsem k ní přišel, a ona málem omdlela. Pak už jsem z ní nedostal ani slovo. Konec příběhu. Vypadala ale sklíčeněji než obvykle. Pravděpodobně s tím vším budou souviset nějaké temné síly. Někdo chce jejího strýčka evidentně zastavit. Od toho okamžiku se pak o něj začala opravdu vážně bát.“

„Takže proto míříme do džungle, Jacku? Najít Kátina strýčka? Zjistit, co se to snažil vypátrat? Ten bájný poklad?“

Jack chvíli tupě zíral na mapu a pak pohlédl na otevřené dveře své kajuty. „Ve hře je toho víc než jen tohle. Mnohem víc.“ Mrkl na hodiny. „Zítra ráno budeme v Arikamedu. Než tam ale dorazíme, chci, abyste všichni něco viděli. Můj malý soukromý poklad.“

4

Mohutná bronzová vrata do sálu se zabouchla a horoucí dech pouště se v tom okamžiku vytratil. Muž uvnitř stiskl tlačítko na dálkovém ovladači a úzký proužek světla se rozběhl po dlouhé černé desce stolu a vysokých výklencích ve stropě nad ním. A pak opět zmizel a jeho obklopila tma, tma tak naprostá, že pohltila celé jeho bytí a spojila jej vjedno se silami živlů kolem něj. Seděl se zkříženýma nohama a s dlaněmi obrácenými vzhůru na kolenou, v poloze lotosu, na chladné mramorové podlaze, a když se ohýbal k ovládacímu panelu, hedvábné roucho mu hladce klouzalo po kůži. Léta všechno pečlivě plánoval a neustále v duchu přehrával, toužil být tam uvnitř a teď tam tedy byl, ve světě představ a prožitků, které byly pouhý krok od božské existence, jíž se už zakrátko stane.

Uvedl celou sekvenci do pohybu. Sloužila k přípravě na to, co jej čeká, měla ho očistit a pomoci mu v soustředění, jako už tolikrát, kdykoli na toto místo přišel. Odkudsi z temnoty zazněl zvuk padajících kapek, který se změnil v tiché šumění malého vodopádu, jež dokázalo zastřít zvuk jeho dechu a pomohlo mu oprostit se od smyslů svého těla. Cítil, jak jím protéká nová síla, šuej-te, síla vody. Zavřel oči a ucítil je všechny, wu-te, všech pět sil, zemi, dřevo, kov, oheň a vodu, jednu silnější než druhou. Stejně jako dynastie Čou podlehla síle dynastie Čchin, síla ohně se musela sklonit před silou vody. A spolu se silou vody přišla temnota, okamžik zrodu nových tvarů, nikdy nekončící zimy a smrti, jež na svých křídlech unášela vše, co bylo předtím. A do této prázdnoty vstoupil Š‘-chuang-ti, První císař řečený Syn nebes, jenž přetvořil vesmír k obrazu svému. Vesmír, jejž jeho vůle prostupovala do posledního stébla trávy. Vůle, před níž nebylo úniku. A nyní se bratrstvo šedesáté šesté generace po zapečetění hrobky připravovalo na okamžik, kdy se pozemský ráj císaře Š‘-chuang-ti stane skutečností a jeho pozemští bojovníci opět povstanou. Než se tak ale stane, čeká je poslední úkol. A proto sem dnes svolal všechny ostatní.

Muž otevřel oči. Na hruď mu narážel chladný horský vánek, zvěstující svěží nasládlou vůni horských květin. Temnotu nahradilo slabé zšeřelé světlo a muž, kterému se zdálo, jako by právě vystoupal až do oblak, pocítil opojnou iluzi levitace. Všude kolem něj se prostíral obraz horské krajiny zpola utopené v mračnech, z nichž na několika místech vystupovaly pokroucené kamenné vížky. Rozeklané vrcholky hor v dáli, jejichž olivově zelené stráně a pastelově nahnědlá skaliska se tyčila v objetí smaragdových listnatých hájů, dokonale doplňovala mozaika vilek, nádvoří a pagod, jež se vzájemně proplétaly, jako by tvořily odvěkou přirozenou součást celé scenerie. Tohle První císař tehdy všechno viděl, když vystoupal na nejvyšší vrcholky své říše. Stejný císař, který prohlásil toto místo mezi nebem a zemí za své. Vladař, jenž vtiskl do kamene souhrn svých činů a svou vlastní moc stavěl nad síly pozemské i vesmírné. Obraz ustoupil do pozadí a na jeho místě se objevil nápis psaný bílými čínskými znaky na tmavém pozadí. Muž začal šeptat slova, posvátná slova síly:

Veliká jest moc císaře mého,

jenž hojí všechny kouty země,

jenž potírá zlo a zrádce stíhá tresty.

On světu přináší blahobyt,

povinností svých si jeden každý hledí.

Vše pučí, vzkvétá, bují, roste.

Prostý lid v míru žije pospolu,

odkládá meče svého, jakož i své zbroje.

V rodinách starají se jeden o druhého,

zlodějů ni lapků více není.

Muži se těší jeho vládě,

zákon a řád je pro ně vším.

Teď vesmír celičký je

císaře našeho mocnou říší…

Poslední verš zopakoval. Teď vesmír celičký je císaře našeho mocnou říší. Jeho úsečný přízvuk a přesné frázování dokonale odpovídaly obsaženému poselství, vše ve správném pořadí, na správném místě, pod kontrolou. Pomalu se nadechl a poté se zcela uvolnil. Nepotřeboval téměř ani dýchat. Cítil, jak mu krev vyvěrá ze srdce. Vstoupila do něj síla, síla šuej-te. Měl pocit, jako by se opět vznášel, vysoko nad oblaky a hřebeny hor, až k hranici samotného vesmíru, na neviditelný předěl mezi nebem a zemí. Všude nad ním se prostírala temnota, náhle pokrytá miliony jasných hvězd, tvořících pomalu se pohybující souhvězdí. Hluboko pod sebou spatřil Zemi, jak se postupně zmenšuje v nepatrnou tečku. Pak se však před jeho zraky začala koule blýskat a její povrch protkaly řeky tvořené proudy rtuti. Stovky řek, Žlutá řeka a Jang-c‘-tiang a všechna moře kolem. Záblesky vycházely z tisíců paláců a chrámů, z milionů drahocenných pokladů. Náhle měl pocit, jako by se propadl a plynul nad mlžným tokem mezi hejny husí a labutí, jeřábů a volavek za cinkavého doprovodu v pozadí. Náhle celá scéna potemněla a místo ní se kolem něj objevili bojovníci seřazení podle hodností, očekávající jeho rozkazy. Někteří třímali v rukou kopí, jiní byli oblečení ve zbroji. Generálové stáli před pěšími vojáky, jezdci drželi své koně v bezpečné vzdálenosti. Ochránci vesmíru. Armáda dynastie Čchin. Ti, kdož povstanou a vyjedou, až se střetnou nebesa se zemí, až sílu vody nahradí síla světla. Síla, jíž nyní vládne on sám.

Zachvěl se očekáváním. Spatřil záblesk zeleného a pak modrého světla, jako by v temnotách nad jeho hlavou někdo zachytil sluneční paprsky do obřího rotujícího jehlanu. Pak se obě barvy smísily a zářily oslnivě bílým světlem. Nehybné potoky rtuti se daly opět do pohybu. Kolem nich prudce vyrazil k nebi sytě zelený rákos chvějící se životem. Ptáci přitahováni světlem natáhli své dlouhé krky vzhůru. A všude kolem něj se šiky válečníků probíraly k životu, monotónní šeď nahradily pastelové odstíny. Armáda bojovníků kolem něj se začala probouzet, šedivý závoj nahradily pastelové odstíny, všechny barvy ožily, pokožka bojovníků znachověla a jejich modré odění doplněné nablýskaným stříbrem kontrastovalo s rudými praporci zdobenými rozevřenou tygří tlamou, které se třepotaly a tančily jako rákos na potoce. Cítil teplo. S očekáváním k nim natáhl ruku.

A pak to všechno zmizelo. Opět seděl sám v temném sále před nízkým stolkem, který vypadal jako vyvýšená hrobka. Nechal ruce klesnout na zem. Byla chladná, tvrdá a skutečná. Všechno předtím byl jen přelud. Přelud, který sám vytvořil. Přelud, který byl předzvěstí věcí budoucích. Nebeský klenot opět zazáří.

Pohlédl na stůl, na jeho naleštěný zářící povrch. Prohlížel si všechny čínské postavy vyryté po šesti na jedné a po šesti na druhé straně stolu. Sü, Tchan, Ťü, Čung-li, Jün-jen, Tchu-čchiou, Ťiang-liang, Chuang, Ťiang, Siou-jü, Paj-ming a Fej-lien. Natáhl se a přejel prsty po řezbách gravírovaných bezchybně laserem přímo do mramoru. Bylo na nich vyobrazeno bratrstvo dvanácti věrných strážců císaře Š‘-chuang-ti, očekávajících jeho příchod. Jedno místo však bylo prázdné. Sevřel ruku v pěst, až mu zbělely klouby. Ten, který pochybil. Ten, který nedokázal odolat nutkání objevit klenot sám. Ten, který podlehl volání své vlastní hamižnosti a sešel z cesty. Pronásledovali ho, stejně jako všechny před ním, kteří nedokázali následovat cestu Prvního císaře.

Povolil pěsti a zavřel oči, plný všeobjímající síly dynastie Čchin. Brzy bude prázdné místo na stole opět zaplněno. Podařilo se jim najít bojovníka, jehož rod sahá až ke klanu těch, kteří ve zbroji a se zbraní u pasu putovali ze své domoviny širou stepí do Si-anu po boku toho, jenž vešel do dějin jako Š‘-chuang-ti, První císař. Nováček se vyučil umění č‘-šou technice práce s mečem, jehož tajemství znala pouze dynastie Čchin, a způsobům, jak zasít v srdci nepřátel smrtelný strach, jak je zničit. Splní-li úkol, jenž mu byl svěřen, získá své místo u tohoto stolu. Místo tygřího bojovníka.

Muž se dotkl ovládacího panelu a úzký proužek světla vykrojil z temnoty zkříženou dvojici mečů, které měl položené před sebou. Jejich čepele se leskly jako poseté tisíci drahokamy. Vsunul ruce do naleštěných rukavic a obemkl prsty kolem jílců. Pocítil sílu a moc ostří stejně nebezpečných jako rozevřené tlamy řvoucích tygrů, jež obě rukavice zdobily. Na okamžik strnul a náhle se ocitl uprostřed stáda nebeských ořů. Na svém zpěněném hřebci se hnal stepí, nevnímaje rudou mlhu, která barvila koně na krku a bocích do krvavého lesku.

Cítil povznášející pocit bojovníka a sílu, již mu dodával pocit jeho vlastní neporazitelnosti. Zaslechl svůj vlastní výkřik, svět kolem sebe viděl skrze rudou mlhu a jediné, co vnímal, bylo těžké oddechování, vzpínání hřebce pod sebou a dusot jeho kopyt.

A pak se obraz rozplynul. Muž usedl a nechal oba meče klesnout k zemi. Brzy získá i šestou sílu. Sílu světla. Tak jako voda zdolá oheň, překoná světlo tmu, světlo nebeského klenotu, světlo jeho vlastní duše, jeho… znovuzrozeného panovníka. Zhluboka se nadechl a odložil meče. Ve dveřích se začala rozevírat úzká štěrbina světla, s nímž pronikly dovnitř také první stíny a začaly zaujímat svá místa u stolu. Bratrstvo se opět spojilo. Klenot bude nalezen. Tygří bojovník znovu vyjede.

Jack seděl ve své kajutě pod můstkem Seaquestu II a s rukama sepnutýma za hlavou hleděl na starý dřevěný cestovní kufr, spíš jakousi truhlu se zásuvkami před sebou. Už předtím ho vyndal z dřevěného rámu, který jej měl za prudkých bouří držet na místě, a otevřel třetí zásuvku odspodu, aby do ní nahlédl. Byla to jedna z nejcennějších věcí, které vlastnil, starý důstojnický cestovní kufr z osmnáctého století vyrobený z kafrového dřeva, ze kterého stále dýchala slabá vůně Orientu. Po celé generace brali jeho předkové kufr s sebou na moře; mořskými dobrodruhy, kteří vybudovali rodinné jmění Howardů v raných dobách Východoindické společnosti, počínaje a dědečkem, který ho měl po celou druhou světovou válku před více než čtyřiceti lety při sobě, konče. Až do ztráty prvního Seaquestu v Černém moři přede dvěma lety nepotkalo žádného z Howardů na moři žádné neštěstí, a tak snad proto se Jack rozhodl zabudovat rodinný kufr do nové lodi už během její stavby. Přinášel mu však víc než jen štěstí. Obsahoval vodítka k vyřešení záhad, které ho fascinovaly už jako malého chlapce, už před lety, když mu dědeček poprvé ukázal obsah oné zásuvky.

Při pohledu na lodní kufr cítil Jack vzrušení. Na zdi za ním visela stará mušketa Východoindické společnosti a pod ní se houpalo zahnuté ocelové ostří tulwaru, indické šavle s charakteristickou kruhovou hlavicí a záštitou. Obě tyto zbraně byly majetkem prvního Howarda, který kdy žil v Indii, plukovníka regimentu bengálské armády za dob napoleonských válek. Pod šavlí visela na zdi dvojice viktoriánských fotografií: na jedné byla žena s dítětem a na druhé upravený muž s lehce hispánskými rysy, plnými rty a jiskrou v oku. To všechno zdědil po své portugalské židovské babičce, manželce plukovníka bengálské armády. Pod obrázkem stála úhledným písmem slova Královská vojenská akademie 1875, poručík John Howard, Královští inženýři. Byla to absolventská podobenka mladého muže plného viktoriánského elánu, odhodlaného vyrazit za největším dobrodružstvím svého života. Ani ne o čtyři roky později se však stalo něco, kvůli čemu jeho oči té jiskry pozbyly a zastřely se neproniknutelným závojem, který občas pozoroval i u své dcery. Zjistit, co se stalo jeho prapradědečkovi, považoval Jack za svůj osobní úkol už snad celou věčnost.

Pohlédl na otevřenou zásuvku. Na jedné straně byl vyskládaný komínek knih vázaných v kůži a poznámkový blok s tímtéž rukopisem na hřbetu. Na druhé straně zásuvky ležely dvě krabice plné různých papírů, dopisů a rukopisů, které měl Jack příležitost sotva víc než zběžně projít. A mezi krabicemi a knihami měly své místo věci, které už rozbalil. Vytáhl malou červenou krabičku obsahující mosazný kapesní dalekohled se slonovinovou obrubou, která se za ta léta nepatrně stáhla. Snad potisící od doby svého dětství natáhl dalekohled do plné délky několika desítek centimetrů a přiložil si ho k oku. A stejně jako vždycky si i tentokrát zkusil představit, co jím asi John Howard onoho osudného dne v džungli viděl. Zavřel oči, odpoutal mysl od okolního prostředí a pak je znovu otevřel – pohled však zůstal stejný. Přesto věděl, že jsou na dosah místu, kde historie, která po celé ty roky žila jen v hájemství jeho fantazie, konečně ožije doopravdy.

„Parádní dalekohled,“ nakročila Rebeka tiše do Jackovy kajuty a stoupla si vedle něj. Podal jí ho a ona se jím také podívala.

„Ten patřil tvému praprapradědečkovi,“ vysvětlil jí. „Přivezl ho z Indie, za války ho používal v džungli. Bylo to kousek od římských nalezišť, která zítra ráno navštívíme.“

Rebeka se podívala na fotografie na zdi. „To je on, že jo? A tady, jeho rodina. Docela tě v něm vidím. A když držím ten dalekohled, úplně tady cítím jeho přítomnost. Kdykoli jdeme se školou do muzea, chci se všech věcí dotýkat. Jednou jsem si kvůli tomu v Metropolitním muzeu umění zadělala na pořádný malér. Nemusí to být žádná velká umělecká díla, stačí jen drobnosti. Mám pocit, jako kdyby mě vtahovaly zpět do minulosti.“

Jack se na ni usmál. „Podívej se tady kolem dokola. Jsou tady všude artefakty skoro ze všech expedic, kterých jsem se kdy účastnil. A většinou jsou to právě takové drobnosti, jak říkáš, kousky keramiky, ošoupané mince a tak podobně. Ale právě díky nim vím, že se to opravdu stalo. Kdykoli si sem sednu a začnu něco psát, vždycky si vezmu některou z těch věcí do ruky.“

„Strejda Costas říká, že jsi straka. Má tě za opravdového lovce pokladů.“ Vrátila mu dalekohled a přejela prsty přes erb vyřezaný do čela kufru, kotvu nad štítem a slova Depressus extollor vyrytá pod ním.

Jack se zasmál. „Strejda Costas by si měl raději dávat pozor na pusu.“

„Strejda Costas taky povídal, že bez něj by ses na těch svých výpravách plácal v kánoi.“

„A beze mě by zase strejda Costas kormidloval stůl v nějakém technologickém parku v Kalifornii.“

„Ne ne, tvrdí, že bez tebe by si teď užíval volna na Havaji.“

„O Havaji vykládal už kdysi, když jsme cestu do Pacifiku teprve plánovali. Všechno ostatní, Egypt, Indie, to jsou jen takové bezvýznamné změny plánu, které toleruje pouze proto, že se s ním potápím a tu a tam mu zachráním život.“

„Už jsme se o tom spolu bavili. Řekl mi, že ti dává ještě dva dny a pak tě požádá, jestli bys ho nevyložil u nejbližšího letiště. Potřebuje týden na to, aby před naším příjezdem připravil všechno na testy ponorek.“

„Tím chtěl říct, že potřebuje týden na to, aby vyzkoušel opalovací lehátka na Waikiki. Je to typický plážový povaleč.“

V té chvíli napochodoval do kajuty Costas v křiklavé květované košili, pytlovitých kraťasech a s brýlemi na čele. „Aloha!“

„Aloha!“ odpověděla Rebeka a uličnicky se na Jacka zazubila.

„Říkal jsem si, že bych se měl radši připravit,“ začal Costas. „Pak bych už nemusel mít na převlečení dost času.“

„Slyším, slyším,“ pokýval Jack.

Costas pozoroval předmět, který jeho přítel právě začínal rozbalovat. „Hele, slon! A už jsem skoro myslel, že to mám za sebou.“

Jack podal figurku Costasovi a ten ji opatrně podržel proti světlu. „Je vyrobený z lazuritu,“ komentoval Jack. „Z téhož kamene jako ten úlomek, který jsi našel v Berenikê. Taky prvotřídní kvalita z dolů v Afghánistánu. V jednotlivých vrstvách modré jsou dobře vidět zrnka pyritu. Navíc je znát, že si s ním někdo hodně hrál. Byl součástí majetku mého prapradědečka, který ho dostal, když byl ještě dítě. Chtěl ho tehdy věnovat svému prvorozenému synovi ke druhým narozeninám, ale nestalo se tak.“

„Je nádherný,“ vydechla obdivně Rebeka. Opatrně od Costase převzala lazuritového slona a pohladila ho po chobotu. „Můžu si ho nechat? Tedy chci říct půjčit a mít ho u sebe v kajutě? Byla by věčná škoda nechat ho tady s ostatními věcmi zastrčeného v takovém starém lodním kufru.“

Costas pohrozil Rebece vztyčeným ukazovákem. „Dávej pozor na to, co o tom kufru řekneš. Je všude tam, kde je tvůj táta. Díky němu si připadá jako starý mořský vlk. Kdykoli je mu bídně, přijde sem a dřepne si k němu.“

Dveře se opět otevřely a dostavil se Hiebermeyer s Ajšou. Všichni se usadili na židle, které Jack rozestavil do půlkruhu kolem lodního kufru. Costas nakukoval do otevřené zásuvky a ukazoval na další věc, jež se v ní skrývala: starý revolver.

„Divoký západ?“

Jack se potutelně zasmál. „Správná doba, špatný kontinent. Období, o kterém se bavíme, sedmdesátá léta devatenáctého století, byla svědkem velkých mezinárodních střetů – například francouzsko-pruské války, která téměř zničila celou Evropu, nebo afghánské války, která proti sobě postavila Británii a Rusko. Naplno se ale rozhořely i koloniální konflikty. Během několika málo let následovala bitva generála Custera u Little Bighornu, britsko-zulská válka v jižní Africe a povstání v indické džungli. A ve všech těchto případech zůstalo nejasné, která strana z konfliktu vlastně vyšla jako vítěz.“

„Ten tvůj předek, John Howard,“ začala Ajša, zatímco Costas vytáhl revolver ze zásuvky, aby si ho prohlédl podrobněji. „On byl britský armádní důstojník?“

Jack přisvědčil. „Teď, když jsme tady všichni, bych vám o něm rád něco řekl. V roce 1879 byl poručíkem u Královských inženýrů, které krátce předtím vyslali do Indie jako výpomoc Madráským sapérům a minérům. Ti představovali jeden z nejvěhlasnějších oddílů indické armády se základnou v jihoindickém Bangalore, ale jinak operovali po celé Indii a v blízkém pohraničí. Byli to průzkumníci a stavitelé, ale byli trénovaní i jako pěší oddíl, což z nich dělalo nejužitečnější jednotky široko daleko. Každá z deseti rot měla dva britské důstojníky a několik britských poddůstojníků, ale ženisté byli všichni z Madrásu, včetně rodilých důstojníků – džemadarů a subadarů – a poddůstojníků – havildarů a naiků. Muži z Madrásu byli na svůj původ jaksepatří hrdí, byla to kasta bojovníků. Pro mladého britského důstojníka byla služba po boku Madráských sapérů nejlepší možnou zkušeností, jaké se mohlo vojákovi dostat. Jednotlivým rotám veleli důstojníci a výše postavení podřízení měli stejnou odpovědnost, jakou by dnes měl major. Všichni královští inženýři museli před odjezdem do Indie nejdříve absolvovat obdobu tehdejšího inženýrského studia.“

„Pro někoho, kdo právě přijel ze studené a sychravé Anglie, musela být Indie pořádný šok,“ poznamenal Costas.

Jack zavrtěl hlavou. „Ne pro Howarda. Školu sice vystudoval v Anglii, ale narodil se v roce 1855 v Indii, pár let před indickým převratem, než přešla území Východoindické společnosti pod britskou korunu. Jeho otec byl pěstitelem indiga v Bíharu na hranici s Himálajem a Tibetem, jeho dědeček byl plukovníkem armády Východoindické společnosti. Indie mu tudíž kolovala v žilách. I díky tomu dokázal v podmínkách nemilosrdné džungle přežít.“

„Kamžto míříme i my,“ usmál se ironicky Costas.

„Po více než dvaceti letech míru, jež uplynula od tohoto povstání, se začala Indie opět probouzet k životu,“ pokračoval Jack. „Zhruba po čtyřiceti letech vypukla v Afghánistánu válka. A právě tam byla nasazena většina důstojníků Madráských sapérů. Většina, do které Howard nepatřil. Důvodem byl jiný konflikt, vzpoura jednoho místního kmene, která se rozhořela v roce 1879 v džungli severního Madrásu, na úpatí Ghátu u řeky Gódávarí.“ Jack ukázal na mapu pověšenou nad stolem. „Už od prvního povstání se indická vláda snažila potlačovat jakékoli náznaky vzpoury železnou rukou. Do džungle vypravili expedici velikosti brigády, čítající také dvě roty inženýrů. Indická povstání však byla považována jen za občanské nepokoje, a proto důstojníkům kromě vysokého nasazení nepřinášela žádná vyznamenání ani medaile. A právě ‚revolta v Rámpě‘, která získala jméno podle místa děje, se nakonec protáhla téměř na dva roky, trvala déle než celá válka v Afghánistánu. Howard zde byl přítomen prakticky od začátku do konce.“

„V období monzunů musela být celá oblast semeništěm moru,“ podotkl Hiebermeyer.

Jack opět přikývl. „Vojáky v Rámpě trápila tatáž specifika boje v džungli, která pronásledovala také vojenské operace v džunglích Barmy, Malajsie a Vietnamu o století později. Obrovským problémem byla malárie. O několik let později byl majorem Madráských sapérů jmenován doktor Ross, později sir Ronald Ross, muž, jenž potvrdil přenos malárie moskyty. V době povstání však o téhle souvislosti nikdo neměl tušení a muži padali jako mouchy. A v té chvíli vyšel najevo indický původ mladého Howarda. Jeho organismus coby místní horečkám odolával a právě tato odolnost sehrála nakonec v jeho působení na celé operaci velevýznamnou roli. Byl jednoduše jediným důstojníkem, který dokázal daný úkol dokončit.“

Costas natáhl úderník a protočil bubínek starého revolveru, který při své délce působil velmi elegantně. Na několika místech, kde šmolkový nátěr z kovu opadal, prosvítala nafialovělá barva surového kovu. „Colt Navy 1851, Londýn,“ přečetl. „Z podobného jsem kdysi se svým strýčkem ve Vermontu střílel, byl to velký fanda černého prachu.“ Obrátil zbraň dřevěnou pažbou vzhůru a přejel prsty přes vyražená písmena a číslice. „Armádní značení?“

„Stojí tam UC, jako Upper Canada, to je značka horní Kanady, a pak je tam písmeno A, které znamená padesátý frontenacký oddíl,“ vysvětlil Jack. „Tenhle revolver pochází ze zásilky z londýnské továrny Colt kavalerii kanadských milicí se základnou v Kingstonu na jezeře Ontario. Chirurg, který u Madráských sapérů také působil, doktor Walker, přímo v Kingstonu vyrostl a sám v milicích sloužil. Tenhle revolver dostal z armádních přebytků v sedmdesátých letech, když milice přešly na pistole se zásobníky. Walker ho s sebou vzal do Indie, kde jej věnoval Howardovi do páru ke stejnému revolveru, který Howard zdědil po svém otci, jenž ho používal při vzpouře v Indii. V boji bylo výhodné mít při ruce vždy dva revolvery, neboť jejich nabíjení trvalo poměrně dlouho.“

„A kde je tedy ten druhý?“

„Howard ho měl u sebe, když zmizel.“

„Zmizel?“

„O několik let později si jednoho dne sbalil batoh, odešel a už nikdy se nevrátil. Nikdo vlastně neví, co se mu stalo. Byl jsem tím příběhem posedlý, už když jsem ho jako kluk prvně slyšel. Četl jsem hodně Kiplinga a vyprávění cestovatelů o Hedvábné stezce a představoval jsem si jeho zmizení jako poslední veliké dobrodružství. Vždycky, když sám vyrážím na nějakou expedici, na něj bezděky myslím. A teď, když jsme tak blízko džungle, takříkajíc na jeho stopě, bych se rád tomu všemu podíval na zoubek. Ale o tom víc až někdy jindy, trochu jsme odběhli od tématu.“

„Našla jsem tady něco k tomu povstání,“ zvolala Rebeka a vytáhla ze zásuvky poznámkový blok s viktoriánskými mramorovanými deskami a vybledlým písmem na štítku. „Tady stojí Expedice Rámpa 1879, napsal John Howard, poručík K. i.“

„To je jeho deník,“ ukázal Jack na desky. „Je to jeho jediné svědectví, které se váže k povstání. Prakticky všechno ostatní jsem zrekonstruoval ze sbírek indického oddělení Britské knihovny a vojenských a právních archivů madráské vlády, která nad operacemi v džungli měla dohled. Celé povstání bylo zastíněno afghánskou válkou a z hlediska historie zapadlo docela.“

Rebeka opatrně obrátila úvodní stránku a začala číst. „Úskalí mapování začíná okamžikem, kdy započne zakreslování neznámého území, zvláště pak, musili zakreslovači držet krok se zbytkem oddílu a jejich výhled bývá často omezen špatným počasím.“

Jack přikývl. „Průzkum neznámého území byla jeho specialita. Krátce předtím skončil dvouleté intenzivní studium na Vojenské inženýrské škole v Chathamu. Z řádků na první straně deníku dýchá pořádný kus mladického zápalu. To ale brzy přejde.“

Rebeka nalistovala stránky kousek před koncem deníku. „Příčiny tohoto povstání byly již plně popsány; administrativa byla nedotažená, naši důstojníci zůstávali ke stížnostem utlačovaného lidu lhostejní a prastarý duch, jenž volal po meči a krvi, začal mezi statečnými a dobrosrdečnými místními horaly postupně nabírat na síle. Sotva se však tento duch rozhoří a povolá nás, cizince, do divoké, nepřehledné oblasti, navíc zamořené malárií – nikdo na světě nedokáže určit, jak dlouho taková válka potrvá nebo které podřimující živly se proti nám ještě spiknouti mohou. Několikero věcí však víme jistě: zřídkakdy nepřítele uzříme, polní nemocnice budou plné vojáků v horečkách, a až zavládne opět mír, nezbude po něm ničehož než pocitu zmaru a prázdnoty. A přitom jediné, čeho od nás tyto horské klany žádají, je poklidný život, zajištěný několika ustavenými a prostými prvky osobní svobody, a mír, což jest společně hlavními zdroji jejich štěstí.“

„Tenhle archaický jazyk miluju,“ zachechtal se Costas.

„Tím je řečeno prakticky vše,“ navázal na Rebeku Jack. „O několik let později se indické národní hnutí pokoušelo tvrdit, že tato vzpoura byla součástí většího povstání proti Britům, ale o ně tehdy vůbec nešlo. Šlo o domorodé kmeny, které nechtěly nic jiného, než svůj klid. Většina z nich nikdy předtím žádného Evropana neviděla. Jejich hlavní kontakt s okolním světem zajišťovali lidé z nížin, podplacení indičtí konstáblové a obchodníci, kteří je vydírali. Pro Brity měla džungle mizivý ekonomický přínos, proto do těchto oblastí umisťovali méně schopné důstojníky, takové ty důstojníčky, kteří se zřídkakdy obtěžovali vyrazit na obhlídku svěřené oblasti. A pak tu byl ještě indický zákon o lesnictví, který byl v přímém rozporu s jejich tradičním pojetím zemědělství spočívajícím v získávání nové půdy kácením a pálením lesů. Rozhodující jiskra, která celé povstání zažehla, vzešla nakonec od jednoho kalkatského úředníčka, který trval na tom, aby horský lid odváděl daň abkari uvalenou na alkohol. Lidé v džungli přitom ale žili pro své palmové víno, díky němuž přečkávali monzunové měsíce, když nebylo co jiného na práci.“

„Je mi to jasné,“ přikývl Costas. „Žádná veleslavná bitva. Do geopolitiky v Afghánistánu to mělo hodně daleko.“

„Pořád to ale byla válka,“ přel se Jack. „Odmysli si velké strategické úmysly v pozadí, a sotva poznáš rozdíl. A tihle důstojníci navíc nebyli žádní konzervativní nafoukanci. Královští inženýři vždycky přitahovali muže značného intelektu a vrozené zvídavosti. Dnes by z nich byli vědci, architekti a výzkumníci. Spousta poznatků, které dnes máme o antropologii a přírodopisu Indie, vychází z toho, co tito lidé dělali ve svém volném čase. Hlavní náplň jejich práce netvořily boje, ale průzkum a mapování terénu, stavění cest, mostů, přehrad, akvaduktů a závlahových systémů, železnic, veřejných staveb a národní infrastruktury. Abyste mohli v Indii efektivně pracovat, bylo téměř nezbytné znát jazyk, tudíž byli mnozí z těchto důstojníků také nadaní lingvisté, kteří se dokázali vžít do vojáků a lidí kolem sebe. Je to vidět i v tom deníku. Celkové vyznění nám dneska sice může připadat trochu povýšené, ale lidé jako Howard viděli v hledáčcích svých zbraní lidské bytosti, ne primitivní divochy. Byli to tvrdí vojáci, neochvějně věrní britské koruně, odhodlaní pro ni bez zaváhání zabíjet, přestože věděli, že ne vždy stojí jejich operace na dostatečně pevném morálním základě.“

„Tady na poslední stránce deníku zmiňuje nějakou knihu,“ všimla si Rebeka. „Je to celé rozmazané.“ Zvedla sešit a přičichla k němu, načež prudce odtáhla obličej. „Smrdí to jako zkažený vajíčka.“

„Zbytek černého prachu,“ přikývl Jack. „Když to psal, asi ho měl na rukou. Nejspíš zrovna střílel. Podívej se na to datum. Dvacátého srpna 1879.“

„Sotva to přečtu, ale vypadá to, že tady stojí: Campbell, Divoké kmeny Chondistánu, strana 177. A pod tím pak: Bůh mi pomáhej.“

Jack vytáhl ze zásuvky jeden ze dvou svazků vázaných v kůži a otevřel ho na poznačené stránce. „Tohle je ta kniha. Měl ji u sebe, když psal do svého deníku poslední zápis. Na okraji stránky je tady napsáno: Kapitán Frye, obdivuhodný důstojník, orientální badatel nejvyššího stupně, jenž se svým zápalem zasloužil o pochopení chondštiny. Myslím, že to tam připsal, už když tu knihu četl poprvé, dlouho předtím, než se vydal do džungle. Ale text vedle poznámky je zakroužkovaný stejným inkoustem, jakým je psán poslední záznam v deníku, a navíc je také trochu ušpiněný od prachu. Určitě si ho musel toho dne v džungli znovu číst. Poslechněte si tohle:

Tomuto vynikajícímu důstojníku se v horách přihodilo následující: Jednoho dne jej zpravili, že v předvečer završení slavností se konati bude rituál obětování bohu. Obětí měla být mladá pohledná dívka, jež neměla mít více nežli patnáct či šestnáct let. Bez zaváhání vyrazil s menším oddílem ozbrojených mužů na udané místo a po příjezdu nalezl všechny Chondy i s jejich knězem připravené k obřadu. Také dívka již byla přichystána na první dějství celé tragédie. Důstojník se neprodleně dožadoval jejího vydání.

Chondové, vzrušením již zpola šílení, chvíli váhali, ale sotva spatřili jeho oddíl, kterak se připravuje k akci, dívku mu vydali. Při pohledu na rozvášněné a rozzuřené Chondy kapitán Frye prozíravě usoudil, že nyní nenastal ten pravý čas na vysvětlování, pročež se i s dívkou stáhl zpět do tábora.“

„Lidské oběti?“ zhrozil se Costas. „V Indii? V roce 1879?“

„Kniha vyšla roku 1864, patnáct let před povstáním v Rámpě. Úplný název díla zní Zápisky o třináctileté službě pro potlačení lidských obětí mezi divokými kmeny Chondistánu. Její autor, John Campbell, byl vojenským důstojníkem pověřeným vykonat tento úkol a Frye byl jeho pomocník.“

„Jenže neuspěli.“

Jack našpulil rty. „Uspěli. Nebo tak se to aspoň prezentovalo navenek. Britové do podobných rituálů v Indii moc často nezasahovali, ale lidským obětem a vraždění dospívajících dívek učinili přítrž. Pokud podobné rituály probíhaly i nadále, dělo se to už jen potají. Kdo ví, co všechno se odehrávalo v hloubi džungle, kilometry daleko od zvědavých očí. Dokonce ještě dnes se najdou domorodé kmeny, které přinášejí bohům oběti, jen místo lidí zařezávají slepice. Nebo se to alespoň povídá.“

„A v roce 1879?“

„Vůdce povstalců, Čandrája, veřejně popravil několik místních konstáblů, které vydával za svou oběť Britům. Při jedné z těchto poprav použil šavli, možná třeba zrovna takový tulwar, jako visí tamhle na stěně.“ Jack otevřel knihu na rytině na frontispisu. Byla na ní zachycena polonahá žena přivázaná ke kůlu, kněz a skupinka vesničanů kolem ní mávajících ve vzduchu noži. „Existují ale zmínky, podle nichž k obětování lidí skutečně docházelo. Součástí těchto rituálů byla osoba, stejně jako celý rituál zvaná meríja, což mohl být muž, žena nebo dokonce dítě. Kmen takového člověka koupil do otroctví a následující měsíce se všichni starali, aby byla budoucí oběť dobře krmena a dostalo se jí patřičné péče. Pak ji omámili palmovým vínem a přivázali ke kůlu.“

„A co s ní dělali potom?“ špitla tiše Rebeka.

„Nic pěkného. Trhali a řezali oběť na kusy holýma rukama a noži. Každý muž si domů odnesl kousek masa, který ještě téhož dne před půlnocí pohřbil do země jako obětinu za požehnanou úrodu.“

Rebeka byla celá pobledlá. Costas se chopil knihy. „A komu tu oběť přinášeli? Kdo byl jejich bohem?“

„K tomu se dostaneme.“

„A to datum? Dvacátého srpna 1879?“

„To je datum vypuknutí vzpoury a den, který zcela změnil Howardův život. Toho dne se něco stalo, něco, čemu se snažím přijít na kloub od okamžiku, co jsem ten deník jako kluk poprvé četl.“ Jack zvedl sešit. „Podařilo se mi zjistit tohle: Toho dne přepadly asi třicítku sapérů na čtyři stovky povstalců vyzbrojených luky s otrávenými šípy, puškami s doutnákovým zámkem a starými mušketami Východoindické společnosti, ukradenými z místních strážnic. Oddílu se podařilo probojovat džunglí zpět k řece. Byla to jedna z nejtěžších bitev celého povstání s tucty zabitých a zraněných. V boji padl jeden britský úředník, muž odpovědný za celou oblast, který vojáky doprovázel. Události toho dne byly natolik závažné, že se zmínky o ní dostaly i do londýnského vydání Timesů a do New York Times. V těch článcích padlo i jméno důstojníka, který oddílu velel, poručíka Hamiltona. Jeho popis celého konfliktu vyšel v Madráském vojenském žurnálu. Kromě tohoto článku se žádné přímé svědectví, co se vlastně onoho dne událo, nedochovalo. Já jsem ale přesvědčený, že se stalo ještě něco.“

„Popravy?“ nadhodil Costas. „Obětování?“

Jack pohlédl na knihu. „Hamiltonův oddíl vstoupil na území povstalců z parníku Shamrock, který měl namířeno proti proudu řeky na místo, kde měli sapéři za úkol prosekat v džungli cestu. Poručík Howard, můj prapradědeček, měl celou akci jakožto vyšší podřízený na starosti. Kromě poručíků Hamiltona a Howarda byl přítomen ještě jeden důstojník Královských inženýrů, Robert Wauchope, Američan s irskými kořeny, který se teprve pár dní předtím vrátil z Afghánistánu. Byl to Howardův velmi blízký přítel. O Kanaďanu Walkerovi jsme už mluvili. Ten měl tou dobou nejspíš plné ruce práce s případy tropické horečky. Podařilo se mi vystopovat místo, na němž Hamiltonův oddíl vystoupil do džungle a kde tedy musel Shamrock prokazatelně kotvit. Všechno se to odehrálo u jedné vesnice. Rebelové se tam shromáždili na břehu a připravili pro ně představení na uvítanou. Skutečně velkolepé. Howard byl tou dobou na parníku. Patrně viděl nebo udělal něco, co zásadně ovlivnilo zbytek jeho života.“

„Co tím myslíš?“

Jack na okamžik zaváhal. „Na Královské vojenské akademii patřil k nejlepším v ročníku, jeden z mála důstojníků předurčených k velkým věcem, mohl z něj být možná i velitel armády jako byl lord Kitchener, také původně inženýr. Po zkušenosti v džungli však působil dojmem, že by udělal cokoli, jen aby se aktivní službě vyhnul. Přestože dostal možnost bojovat v Afghánistánu u chajbarských pozemních vojsk, nakonec skončil v Rámpě. Kvůli dočasnému převelení na indické ministerstvo veřejných staveb na chvíli opustil Madráské sapéry, načež se vrátil zpět do Anglie, kde dalších deset let vyučoval na Vojenské škole inženýrství průzkum a redigoval odborný časopis. To by byla pro důstojníka Královských inženýrů vynikající kariéra, ne však pro tak cílevědomého vojáka, jakým kdysi býval. Dokonce i poté, co se v devadesátých letech vrátil zpět do Indie jako inženýr, si nechal ujít řadu vojenských příležitostí. Až těsně před koncem své kariéry dokázal opět myslet na aktivní službu; bylo to na afghánských hranicích pětadvacet let po povstání v Rámpě.“

„A co jeho veliká oddanost rodině?“ nadhodila Rebeka. „Ta tím důvodem být nemohla?“

Jack pohlédl na vybledlou fotografii pověšenou nad lodním kufrem, jež zachycovala ženu v černých šatech s dítětem v náručí, skloněnou k němu tak, že jí nebylo vidět do tváře. Obrátil se k Rebece a pomalu přikývl. „Howard se ženil velice mladý, sotva skončil akademii. Narodil se jim chlapec, kterého zbožňovali. Bydleli ve vojenském areálu v Bangalore, sídle Madráských sapérů. Několik měsíců po oné srpnové události v džungli však jejich syn nečekaně v křečích zemřel. Pohřeb se konal ještě téhož večera. Trvalo ale celé týdny, než se o tom Howard dověděl. Jeho žena to nikdy pořádně nepřekonala, přestože pak měli ještě tři další děti. Howard jim byl naprosto oddaný a řekl jim, že přijal nabídku učitelského místa na škole v Anglii, aby je uchránil před nemocemi, které zabily jejich bratra, a také aby mohl být v době, kdy budou ve škole, s nimi.“

„Upřednostnil rodinu před kariérou,“ souhlasně přikyvovala Ajša. „Na tom není nic špatného.“

Jack našpulil rty. „Bylo v tom ale něco víc. I když pak děti vyrostly a on se vrátil do Indie, nechal si řadu vojenských příležitostí uniknout. Jsem přesvědčený, že toho dne, dvacátého srpna 1879, se muselo něco zásadního odehrát.“

„To zní, jako by to bylo něco šokujícího,“ zauvažoval nahlas Costas.

„To ale není všechno.“ Jack se předklonil a otevřel spodní zásuvku starého lodního kufru. „Vzpomínáš si, co jsem ti říkal? O té věci, o které jsem mluvil s Káťou, když jsme se probírali tím, co její strýček našel v souvislosti s Haldžit singh, Tygří rukou? O té věci, ze které na ni šly mrákoty? Tak to je ono.“ Vytáhl naleštěný mosazný předmět zhruba tvaru podélně rozříznutého válce a délky předloktí a opatrně jej položil na stůl mezi nimi. Na jedné straně, trochu dokulata rozšířené, to bylo zakončené reliéfem hlavy se špičatýma ušima a rozevřenou tlamou. „Tohle s sebou Howard přivezl z Rámpy. Toto, jeho revolver, skládací dalekohled a pár jednoduchých zbraní zabavených povstalcům jsou jediné předměty, které s celou tou záležitostí mohou nějak souviset. Máte někdo představu, co to je?“

Hiebermeyer si narovnal brýle a zvedl tu věc opatrně nad hlavu, aby si ji mohl prohlédnout zespodu, či spíš zevnitř. „Zcela zjevně jde o část zbroje chránící předloktí a ruku,“ začal. „Uvnitř vidím příčnou rukojeť sloužící k uchopení a v tlamě tady dole je otvor velikosti čepele. Domnívám se, že je to bojová rukavice, k níž byla připevněna dýka nebo meč.“

„Plný počet bodů,“ pochválil ho Jack. „Nešlo ale o pevnou, rovnou čepel, byl to dlouhý, pružný břit pro rychlé seky. V nezkušených rukou by kovová rukavice spojená se zbraní nejspíš působila poněkud nemotorně, ale díky úchytu uvnitř je ostří daleko lepším prodloužením paže než klasický meč s jílcem jenom tak v ruce. Šermíř, který uměl s touhle zbraní zacházet, s ní mohl rozdávat rozsáhlé řezné rány. A díky čepeli ostré jako břitva mu nedělalo potíže doslova rozetnout nepřítele vedví. Byly to hrůzostrašné zbraně určené pro bojovníky v sedle.“

Rebeka se letmo dotkla tlamy na záštitě. „Vypadá to čínsky.“

„Jmenuje se to pata a je to prostě meč spojený s kovovou rukavicí, která se i s ním nasune na ruku a předloktí,“ pustil se Jack do vysvětlování. „Tenhle je zcela jedinečný, existuje jen velmi málo mosazných exemplářů. Meče pata používali Maráthové, udatní bojovníci, s nimiž Britové bojovali v jižní a střední Indii v osmnáctém století. Britský badatel, který je jako první studoval, se ale domníval, že jsou mnohem staršího původu a pocházejí od tatarských předků Mongolů v severní Číně. Je možné, že se do Indie dostaly spolu s mongolskými nájezdníky, jako byli ve čtrnáctém století Tamerlán nebo Čingischán. Anebo pronikly do Indie ještě dříve z Hedvábné stezky už jako kopie. Většina indických mečů pata pochází ze sedmnáctého a devatenáctého století, jsou vyrobeny z oceli a nebývají tak zdobné, jako tady tenhle. Instinkt mi říká, že tenhle kousek je starší, mnohem starší, možná až ze starověku.“

„A ta souvislost s příběhem?“ pobídl ho Costas.

„Ptali jste se mě na božstvo, jemuž v džungli obětovali dívky,“ odpověděl Jack. „Bylo jich mnoho, jedním z nich byla bohyně země, dalším bůh války. Víme ale jen o jediné svatyni, a to svatyni Rámy, boha, jenž dal jméno celé oblasti. Legenda o princi Rámovi prolíná hinduistickou mytologií skrz naskrz, ale ta verze, kterou vyznávali v džungli, byla úplně jiná, možná že velmi stará. Svatyně je v záznamech o povstání v Rámpě také zmíněna, neboť vůdce povstalců Čandrája před ní obětoval dva konstábly. Nachází se ve vnitrozemí kousek od místa, kde Shamrock vyzvedl poručíka Hamiltona a jeho sapéry po neúspěšném pokusu o průnik do džungle. A také si myslím, že právě tam našel můj předek tenhle meč pata. Svatyně byla mezi všemi těmi chatrčemi vesničanů jedinou pevnější konstrukcí, kde bych uchovávání, ne-li přímo uctívání, podobných neobvyklých předmětů očekával.“

„A ty se tam chceš vydat a zjistit něco víc,“ uzavřel vyprávění Costas.

„Musím vidět to, co on. Pokud z toho ještě něco zbylo.“

„Ráma,“ drmolil tiše Hiebermeyer a bubnoval prsty o desku stolu. „Ráma.“

„A co s ním?“ zeptal se Costas.

„Jen přemýšlím nahlas.“

Costas zvedl bojovou rukavici a pohlédl na reliéf hlavy. „Co je to? Nějaký bůh?“

„Ne, tygr,“ odpověděl mu Jack.

„Tygří bůh?“ podivil se Costas.

Jack nechal rukavici sklouznout na ruku a sevřel prsty kolem rukojeti. „Ne, není to tygří bůh,“ řekl pootáčeje zápěstím. „Když jsem vyrůstal, měli jsme pro něj vlastní jméno, které nám řekl můj dědeček. Ten se to asi dověděl zase od svého dědečka, Johna Howarda. A právě při tom jméně Káťa málem omdlela, když jsem jí ho řekl. Tygří bojovník.“

Časně zrána druhého dne stáli všichni na můstku a dívali se přes příd. Seaquest II právě rychlostí pouhých několika uzlů překonal Palcký průliv mezi Indií a Srí Lankou. Pozorovali pilota, který vypnul motor svého člunu a začal z něj vystupovat. Severní cíp Srí Lanky se nyní vzdaloval na pravoboku a kapitán při překročení indických teritoriálních vod snížil stupeň pohotovosti na palubě. Kulometná věž Breda zajela zpátky do podpalubí a bezpečnostní tým právě demontoval dvojici klasických kulometů, které se nacházely po obou stranách můstku, aby pohled na zbraně nikoho zbytečně nedráždil. Před nimi se otevíral Bengálský záliv, třpytivá vodní plocha prostírající se zdánlivě do nekonečna. Moře zde bylo naprosto klidné, připadali si, jako by stáli na místě, polapeni mezi mořskou mlhou a nebem, jež od sebe neodděloval žádný horizont.

Jack pocítil závan nadšení, který kdysi vábil západní cestovatele do těchto vod. Východní nebe mělo své kouzlo, které spolu s rizikem, které museli podstoupit, všechno to vábení jen umocňovalo. Jack se opět přistihl při myšlenkách na Římany.

Přesně zde před dvěma tisíci lety stáli na hranici neznáma, na místě, jež autor Periplu rozdělil tlustou čarou na svět, který znal, a na svět nepoznaný. Dál už leží jen země fantazie, které autor znal jenom podle zboží, jež odtamtud pocházelo: hedvábí, lazurit, exotická koření a léky, které k moři z hor a pouští vozili kupci. Ti, se kterými se seznámil, mu o vzdáleném světě tu a tam něco prozradili, ale stejně tak mu mohli vykládat i úmyslné lži, které jej měly odradit od dalšího pátrání v obavách, že se pokusí vyhledat cenné zboží sám. Jak se však ukázalo, ve skutečnosti se jejich příběhy držely vcelku při zemi a vůbec nepřeháněly. Nebezpečí byla totiž příliš skutečná ještě dnes. Jackovi zněla v hlavě závěrečná slova Periplu: Co se prostírá za touto oblastí se vinou ničivých bouří, strašlivých mrazů, neprostupného terénu a zásahů božské moci shůry nepodařilo prozkoumat…

Costas si stoupl vedle něj a rovnou spustil: „Rebeka chce jít s námi, Jacku. Ve škole má ještě tři týdny prázdnin.“

„Může s námi na římská naleziště v Arikamedu, ale do džungle ne. Hemží se to tady bandity. Ideální útočiště pro maoistické teroristy. Všude tady kolem je horká půda od okamžiku, kdy indická vláda povolila zahraničním důlním spekulantům přístup do džungle a maoisté rozdmýchali mezi zdejšími kmeny potyčky.“

„Dobře, tak jí to řekni.“

„Myslím, že od tebe to vezme líp, ty náš strejdo Costasi.“

„Už to ví.“ Ajša stanula po druhém Jackovu boku.

„Řekla jsem jí to.“

„Ach, díky, Ajšo,“ ulevilo se Jackovi a v tu chvíli se mu naskytl velmi zajímavý pohled. Východní pobřeží Indie vzdálené pár kilometrů na levoboku bylo nyní zalité ranním sluncem vystupujícím zpoza mlžného oparu na východě. Byl to zcela výjimečný výjev, tenký proužek pláže a střapaté palmy se barvily do oranžova, jako by pobřeží na severu trhal pás ohně. Jackovi ihned přišla na mysl Indie roku 1879, roku, ve kterém vypuklo v džungli povstání. Byla jedna Indie, oplývající hojností mughalské říše a koloniální zdvořilostí, ale pak tady byla ještě druhá, o poznání temnější, plná zoufalství a krutosti, hladovění a nemocí, které ji připravily o polovinu dětí a každý den měly na svědomí další lidské životy. Dvacet let před povstáním v Rámpě byla země rozdělena vzpourou indických vojsk bengálské armády Východoindické společnosti, aktem plným barbarství a krveprolití. V roce 1876, tři roky před propuknutím rebelie, se na jihu země rozšířil hladomor, který zahubil miliony lidí. Indie vždycky lákala dobrodruhy, ale přesto byla místem, kde všudypřítomná smrtelnost bystřila smysly a nutila každého zaměřit se na přítomný okamžik. Jack si dobře pamatoval poslední slova v deníku Johna Howarda, napsaná spěšně kdesi uprostřed džungle daleko od pobřeží, které planulo na horizontu. Bůh mi pomáhej. Co tam jen viděl?

Čím větší rychlost Seaquest II nabíral, tím víc kolem nich začínal proudit teplý vánek. Jack se otočil a seběhl po schodech ke své kajutě; dveře nechal za sebou otevřené. O pár minut později za ním přišla Rebeka a uvelebila se na rozkládací pohovce. „Přečetla jsem si tu povídku, cos mi položil k posteli, Kiplingova Muže, který chtěl být králem. Kniha vyšla v roce 1888 a je v ní napsáno John Howard, kapitán, K. i.“

„Pokračuj,“ vybídl ji Jack.

„Je to o dvou britských dobrodruzích, bývalých vojácích, kteří se vydali na sever do Afghánistánu, aby našli bájné ztracené království. Najdou ho, jeden z nich se stane králem a začne vládnout jako bůh. Omylem se ale řízne, a když lidé spatří jeho krev a pochopí, že je smrtelný, jeho vláda končí. Taky jsem našla Ztracený horizont od Jamese Hiltona, který vyšel v roce 1933. To je zase o místě zvaném Šangri-la kdesi v horách severovýchodní Indie, bájném místě, jehož obyvatelé jsou téměř nesmrtelní.“

„To jsou obě novodobé legendy,“ uvedl se Hiebermeyer vstupujíc do kajuty s Ajšou a několika kouřícími hrnky kávy. Costas se hrnul hned za nimi.

Rebeka rázně zavrtěla hlavou a ukázala na knihu ležící na stole. Na obálce byl obrázek explodující podmořské sopky, zakrývající částečně pod vodou pořízenou fotografii kamenného schodiště vedoucího do temného průchodu obklopeného tajemnými symboly. Na přebalu dominovalo jediné slovo: ATLANTIDA. „Matka mi jeden výtisk poslala, ještě než jsme se poznali. První kapitola je věnovaná starověkému řeckému filosofu Platonovi. Takže i Atlantida je svým způsobem novodobá legenda, a přesto je v ní špetka pravdy.“

„Tak ty si myslíš, že hledáme ztracené království Šangri-la?“ zeptal se jí pochybovačně Hiebermeyer.

Rebeka zavrtěla hlavou a ukázala na malou keramickou sošku starověkého čínského válečníka, kterou Jack používal jako těžítko. „Přemýšlela jsem nad tím bojovníkem.“

„A sakra,“ zaklel naoko Costas. „Myslím, že nás čeká seminář howardovské kreativní dedukce.“

„Vzpomínáš si, tati, jaks mě ještě toho dne, co jsme přiletěli z New Yorku, vzal do Britského muzea v Londýně na výstavu čínské terakotové armády?“ Otočila se k Ajše, vzrušením téměř bez dechu. „Něco naprosto neuvěřitelného. První císař se nechal pohřbít se vším, co jen šlo – a když říkám se vším, tak myslím úplně se vším – pod kopec velikosti pyramidy. Dodnes odhalili z jeho hrobky pouhý zlomek, věřila bys tomu? Existuje jen prastarý čínský zápis o tom, co všechno v hrobce asi je. Měl by k ní patřit úplný model světa s nebesy a řekami vyrobenými ze rtuti. Hvězdy prý jsou zase z drahokamů. Všechno, co bylo rozeseto okolo hory, už vyzvedli – jeden terakotový bojovník v životní velikosti vedle druhého. Našli jich celé tisíce. Nic úžasnějšího jsem ještě nikdy neviděla.“

Hiebermeyer začal bubnovat prsty. „Kam tím míříš, Rebeko?“

„Myslím, že šlo o nesmrtelnost.“

„Kvůli tomu se většinou hrobky staví,“ pousmál se Hiebermeyer a přestal s bubnováním. „Příprava lidí na posmrtný život.“

„Já ale nemyslím posmrtný život, mluvím o nesmrtelnosti,“ odsekla netrpělivě. „První císař byl nesmrtelností doslova posedlý. Vzpomínáš si, tati? Na té výstavě říkali, že na jeden bájný ostrov v Tichém oceánu, na Ostrov nesmrtelných, vyslali velkou expedici. A já se tě ptala, jestli ses ho někdy taky snažil najít.“

Costas hleděl tak trochu nepřítomně a začal si notovat písničku „Havaj, má Havaj“. „Já myslím, že vím, kde leží,“ broukl potom.

Rebeka svraštila tvář zlostí. „Ty mě ale vůbec nebereš vážně!“

Jack se zadíval na sošku. „Čínské pojetí posmrtného života mělo blízko k nesmrtelnosti jako takové. Do nebe, jak to chápeme my, nikdo nechodil. Místo toho zůstali všichni zemřelí v jakémsi paralelním vesmíru, který splývá s naším skutečným světem. Prvnímu čínskému císaři, Š‘-chuang-ti, ve třetím století před naším letopočtem nemohla představa nebe nabídnout víc, než čeho už dosáhl na zemi. Proto ta terakotová armáda coby kopie toho, čemu za svého smrtelného života velel.“

Rebeka mlčela a s hlavou skloněnou si proplétala prsty. Ajša se předklonila a podívala se na ni. „Vím, kam tím míříš. Tady jde o to vábení východu, že mám pravdu? Myslíš, že to je to, po čem Howard pátral, než zmizel? Pro někoho to mohla být daleká údolí hojnosti, Šangri-la, ztracená království, nebe na zemi, zkrátka místa, na kterých byste mohli žít navěky jako v pozemském ráji. Pro ostatní to byla místa, kde hledali tajemství nesmrtelnosti. Největším z pokladů bylo vždy tajemství věčného života.“

„A jak do toho zapadají ti římští legionáři?“ zauvažoval Costas. „Myslíte, že se po něčem takovém taky pídili? Myslel jsem, že jediné, po čem opravdu toužili, byla hrdinská smrt, díky níž by se mohli připojit ke svým bratřím v Elysiu.“

„Putování po Hedvábné stezce na východ pro ně muselo být tak náročné, že už si jako v zemi stínů, po boku svých padlých kamarádů, klidně mohli připadat,“ poznamenal Jack. „Ale přesto byli stále naživu, a jak známo, lidskou touhu není radno podceňovat. Pro ty z nich, kteří po nesmrtelnosti prahli, mohla být také jedinou nadějí na návrat zpátky do Říma.“

„Jak mohli vědět, co je dál před nimi?“ dumala Ajša. „Co je tím směrem vlastně táhlo?“

„Už jsem se k tomu pomalu dostávala,“ začertila se Rebeka. „Hrobka Prvního císaře se nacházela na konci Hedvábné stezky, že? Údajně plná pokladů, a to ještě dneska. Pakliže kupci přicházející z Hedvábné stezky řekli autorovi Periplu o legionářích, kteří utekli z Parthie a směřují na východ, je docela dobře možné, že se o bájné hrobce Prvního císaře zmínili i oněm legionářům, i kdyby jen v naději, že si tak zachrání život.“

„A taky je možné, že začínáme vymýšlet tajemství, která neexistují,“ ozval se Costas a prohrábl si prsty strniště na tváři.

„O čem to mluvíš?“

„Třeba se vaše úvahy nesou správným směrem, ale stejně dobře to žádné bájné vábení být nemuselo. Co takhle prostě starý dobrý poklad?“

„Táta říká, že se v něm pleteš a že je archeolog a ne nějaký lovec pokladů.“

„Já když vidím slona, tak řeknu, že vidím slona.“

Costas se zašklebil a vstal. „Čas nastoupit na zodiac. A mimochodem, nesnažil jsem se nic naznačovat. Havaj prostě je ráj. Západní pobřeží ostrova Kaua’i například. Najdeš tam nádhernou pláž ve stínu palem kousek od Hanalei a dokonalý plážový bar.“

„Táta o tobě říká, že jseš plážový povaleč,“ odsekla Rebecca.

„Takže teď už chápete, proč musím jít.“

Jack se obrátil k Rebece. „Pokračuj ve čtení deníku Johna Howarda. Možná najdeš něco, co jsem přehlédl. A mimochodem – dobrá úvaha. Klidně by ses k nám mohla přihlásit. Stačí už se jen naučit potápět.“

„To je hotová věc, Jacku,“ usmál se Costas. „Příští týden ji beru na potápění na Kaua’i.“

„Třeba nebude chtít,“ ušklíbl se zase Jack. „Třeba by se raději naučila pilotovat helikoptéru.“

„Pro strejdu Costase udělám cokoli,“ prohlásila rozhodně Rebeka, a když vycházela s Hiebermeyerem a Ajšou z kajuty, zamávala na ně učebnicí potápění. Jack se obrátil ke Costasovi s vážným výrazem ve tváři. „Jsem k smrti unavený, ale na tohle se těším.“ Hodil hlavou směrem k hromadě khaki oblečení a páru pevných bot do džungle složených vedle postele. Ramenní popruh a pouzdro na zbraň, ze kterého částečně trčela pažba Beretty 92, ležely úplně nahoře. „Je to už nějaká doba, co jsem to měl naposledy na sobě.“

„Hodně dlouho, Jacku. Byla by škoda to všechno hodit za hlavu.“

Jack si najednou připadal plný energie a elánu. Od chvíle, kdy poprvé spatřil střepy s textem Periplu to bylo velmi neobyčejných čtyřiadvacet hodin, během nichž se jeho myšlenky několikrát otřásly v základech. Začali rozmotávat klubko příběhu dávné minulosti, plné nejrůznějších spojení a možností. Dokonce se mu začaly v duchu zjevovat obrazy, několik prvních záblesků, které mu napovídaly, že jeho intuice byla správná. Pokroucené a rozmary počasí ošlehané tváře – římské tváře – lesk slunce na krví smáčeném ostří meče, sněhová vánice a pak ještě něco… obraz bojovníka, kterého nedokázal vypudit z mysli. Otočil se a pohlédl na fotografie nad lodním kufrem, na vybledlý snímek britského důstojníka, jeho ženy a dítěte. Jack si připadal, jako by měl každou chvíli vkročit rovnou do toho obrázku a připojit se ke svému předkovi na pouti do temnot, na místo, které Jack toužil poznat celý svůj dospělý život. Zhluboka se nadechl, zvedl pouzdro a pohlédl na Costase. „Můžeme?“

„Můžeme.“

5

Řeka Gódávarí, Indie, 20. srpna 1879

Poručík John Howard z Královských inženýrů si sundal tropickou helmu z hlavy a otřel si obočí. Slunce zrovna pražilo přímo na palubu parníku, kde panovalo setsakramentské horko. Mosazný štítek Madráských sapérů, který jeho sluha dnes ráno s takovou péčí leštil, mu odrazil do tváře ostrý záblesk světla. Pro ostrostřelce představoval dokonalý terč, proto přejel přes štítek umazanou rukou a pak si přilbu nasadil zase zpátky na hlavu. Natáhl se a zkusil se dotknout kovového rámu obřího kolesa, které vrhalo po stranách plavidla poslední kousky stínu, ale kov byl rozpálený jako výheň. Zpod plátna před ním se vykutálel kousek uhlí, který sklesle nakopl. Aspoň že se jim ho podařilo vysušit. V hromadě uhlí si na několika místech všiml částeček kyzu železného, jehož spontánní výbušnost ve vlhkém uhlí měl ještě v živé paměti z ukázky na Vojenské škole inženýrství v Chathamu. Skončit vyplavený na břehu nějaké Bohem zapomenuté řeky v džungli východní Indie, to by byl vskutku veleslavný konec jeho prvního bojového rozkazu, aniž by vůbec stihl vypálit jediný výstřel. Pomalu si začínal uvědomovat, že přesně taková však válka je.

Chvíli pozoroval krokodýla splývajícího ospale podél lodi, zjevně zcela netečného k dramatu, jež se rozhořelo v ohbí řeky. Potom se otočil směrem k přídi a přitáhl si řemen uniformy napříč přes prsa, aby mu pouzdro se zbraní nepřekáželo. Hned nato se přikrčil za kovovými pláty, které vztyčili jako ochranu před střelami v říčním přístavu Rádžamundry. Pohlédl krátce na jméno parníku, Shamrock, a pak na svoje muže. Za kovovými pláty se krčil tucet Madráských sapérů s otevřenými váčky zásobníků a odjištěnými puškami Snider-Enfield. Za nimi stál sedmilibrový kanón s vědry plnými kartáčových střel a pěchovací tyčí, kterou kdosi položil hned vedle. Plukovník Rammell od velitelství naléhavě požadoval rozkládací horská děla vlečená mulami, ale místo nich dostali dvě polní děla, jež se nabíjela hlavní a která byla pro boj v džungli zcela nepoužitelná. Na poslední chvíli se sapérům podařilo namontovat jedno dělo na loď a vymyslet kladkostroj pro kompenzaci zpětného rázu. Kousek za dělem se indický lodník marně snažil vymanévrovat plavidlo z písčiny, která je už téměř dva dny držela pevně na místě. Přes noc připlula proti proudu další loď s novým důstojníkem a odvezla vojáky stižené tropickou horečkou, ale ani maximální úsilí celé posádky nevedlo k vysvobození parníku. O důvod víc modlit se za rychlý návrat monzunu. Kdyby se řeka rozvodnila, mohli by se pohnout z místa a pokračovat ve své plavbě do Wuddagudemu, kde měli za úkol prosekat v džungli cestu. Jejich muly stály poklidně v závětří palubního přístřešku, kolem něhož byly vyskládané police s krumpáči a sekerami. Ležel tam i jeden Ind, v bezvědomí na nosítkách. Jeho sténání a výkřiky minulé noci byly k nevydržení. Předchozího odpoledne vezl totiž jeden lodník kotvu v malé loďce, aby ji spustil o třicet metrů dál, jenže kotevní lano se přetrhlo a zpětný švih přerazil nešťastnému muži, který zrovna stál u vratidla, obě nohy. Palubní chirurg Walker do něj nalil brandy a nadopoval ho opiem, ale to bylo vše, co mohl dělat. Tento Ind byl doposud jediným zraněným celé expedice a na další takovou noc byl Howard příliš unavený. V hloubi srdce si přál, aby se nešťastník dalšího dne již nedožil.

Ospalé zasvištění střely nad hlavou bylo následováno tlumenými ranami a obláčky kouře od břehu. Zpoza palubního přístřešku vystoupil muž s hustým knírem a s těžkým revolverem adams v ruce za zády se postavil za řadu střelců. Pak se otočil k Howardovi a zpod tropické helmy na něj upřel krví podlité oči.

„Nenačechráme jim peří, pane? Trochu jim šlápnem do úsměvu. Zasraný domorodci.“

„Seržante O’Connelle, opravdu vám musím připomínat, že máme od vlády pověření zahájit jednání s cílem přesvědčit vzbouřence, aby propustili zajaté konstábly?“

„To je kravina, jestli to tak můžu říct, pane.“

„Můžete. Do té doby ale zatím nestřílejte.“

Kníráč sebou trhl. „Jak myslíte, pane.“

Howard vytáhl z pouzdra u pasu kapesní dalekohled z mosazi a slonoviny, načež vysunul hlavu nepatrně nad ochranné pláty a zkontroloval vzdálený břeh. Byly jich tucty, přicházeli z vesnice, štíhlí, osmahlí muži opásaní pouze bederními rouškami, vyzbrojeni luky s šípy a puškami s doutnákovým zámkem a hladkým vývrtem. Všiml si, že někteří z nich jsou exoticky pomalovaní, dlouhé vlasy sčesané dopředu mají ozdobené červenou látkou a pery. Někteří z nich nesli kožené bubny a mosazné trumpety. V místě přílivového pásma kopaly skupinky mužů v písku jámy, zatímco jiní domorodci tam stavěli bambusové kůly označující okraj džungle. Zažehli veliká ohniště, jejichž černý kouř se honil ve spirálách nad řekou a bránil posádce parníku ve výhledu. Kvůli dýmu, který občas zahalil horečné snažení domorodců na břehu, bylo zhola nemožné odhadnout, k jakému cíli jejich konání povede. Takto by mohli kdykoli nasednout do kánoí a vyrazit k soustředěnému útoku. Howard se otočil k seržantovi. „Jejich poslední střelba skončila ve vzduchu. Tady se děje něco zvláštního. Rozestavili se na břehu řeky, jako by chtěli, abychom je viděli, jako by se nám vysmívali. Pokud po nás začnou střílet, můžete zahájit palbu. Ale jen na můj povel. Rozumíte?“

„Pane.“ Seržantova opálená tvář hleděla odhodlaně vpřed.

Howard znovu přehlédl celou scénu. Před týdnem po dešti bylo tohle místo jedna veliká nádhera, úchvatné údolí řeky Gódávarí se ladně vinulo mezi svěží zelení okolních kopců tyčících se do výšky přes sto padesát metrů, na pozadí monumentálních hřebenů a vrcholků východního Ghátu. Ale nyní měl pocit, jako by veškerá špína vystoupala z řeky a zahalila údolí mlžným závojem. Jako by řeka spalovaná horkým sluncem byla jedinou oázou života uprostřed džungle, v jejichž stínech se ukrývalo zlo. Cítil víru i bázeň tohoto duchovního světa, stovek bohů a démonů, o nichž byli tito lidé přesvědčení, že přebývají v džungli. Jeho první obchůzka na břehu ho hluboce zdrtila a nebyli to jen rebelové, kteří číhali v úkrytu. Bylo tu ještě něco jiného, něco, kvůli čemu byla tato temná zákoutí neprostupná. Už chápal, proč se jejich místní nosiči z nížin tolik báli a pohrdali tímto místem, aby pak v Rádžamundry odmítli pokračovat s nimi v další cestě. Zhluboka se nadechl a stočil čočku svého dalekohledu k vesnici na protějším břehu, s chatrčemi s rákosovými střechami, a k stále se zvětšující skupině domorodců, kteří v kruzích tančili okolo ohňů na písčitém břehu. Obrátil se k udatnému indickému důstojníkovi s turbanem na hlavě a s pronikavýma tmavýma očima. Promluvil k němu v hindštině: „Džemadare, mohl byste, prosím, zavolat pana Wauchopea?“

„Sáhibe.“

O několik minut později se pod přístřeškem loudavě zvedla vysoká postava s otevřenou knihou v ruce. Wauchope měl na sobě pouštní khaki uniformu, která byla mezi důstojníky u severozápadní hranice novinkou, a šerpu ozdobenou proužky barevné afghánské látky. Byl opálený, a ač se pyšnil plnovousem a hustým porostem chlupů, hlavu měl dočista holou. Howard s ním předtím krátce hovořil toho večera, kdy sem spolu s posilami dorazil, a vyslechl si od něj nejnovější zprávy z Afghánistánu. Wauchope si však tehdy šel hned lehnout mezi ostatní důstojníky pod moskytiéru vedle palubního přístřešku. Howard se těšil, že bude mít na palubě dalšího důstojníka, a co víc, muže pověstného svým klidem, jenž byl přesně tím, co všichni potřebovali, aby se z tohoto temného místa plného kouzel a čárů nezbláznili.

Wauchope chvíli pozoroval rozruch na protějším břehu, načež našpulil rty a kývl na Howarda. Měl uhrančivé oči podobně jako Džemadar, jen v těch jeho probleskovaly jiskřičky. „Zrovna jsem hledal saloon,“ začal s předstíranou ospalostí v hlase, „a tak nějak jsem zjistil, že tenhle parník asi nepluje po Mississippi.“

„Nikdy nepochopím, žes opustil Ameriku, Roberte.“

„Však jsem zčásti Ir, no ne?“ Wauchope se přikrčil k zábradlí a vylovil dýmku. „A že nejsme žádný mizerný Irčani, ale majetní Irové anglického původu. Můj otec se přestěhoval do Ameriky, protože si připadal bezmocný před hladomorem a nikdy se pak už nedokázal vrátit. V rodině máme dlouhou vojenskou tradici. Já měl na výběr buď West Point, nebo Královskou vojenskou akademii. A protože jsem jako kluk zažil v Americe občanskou válku, nikdy bych nechtěl čelit svým bratrům na bitevním poli.“ Napěchoval dýmku tabákem. „A tak jsem se rozhodl vydobýt si slávu ve světě.“

„Byl jsem tady v Indii v době vzpoury,“ začal s vyprávěním zase Howard. „Ještě jako dítě. Nepamatuji si nic a ani matka mi nikdy neřekla, co jsem tu viděl, ale čas od času jsem míval zlé sny. Naštěstí už je nemám.“ Odmlčel se a ukázal na knížku. „Co to čteš?“

Wauchope volnou rukou obratně škrtnul zápalkou, načež si jí připálil dýmku, a zatímco sirka letěla přes palubu, několikrát ze své lulky potáhl. „Arriana a jeho Život Alexandra Velikého. Kousek za Indem jsme objevili starověké ruiny a já mám dojem, že by to mohly být řecké oltáře.“

„Koukám, že pohraničí tě dostalo, Roberte.“

„Přihlásil jsem se k Průzkumu Indie. Na Pohraniční komisi mají volné místo. Zrovna jsem měl namířeno z Afghánistánu k regimentu v Bangalore, když mě převeleli sem jako náhradníka.“

„Padáme tady k zemi jako kuželky. Všechny důstojníky, kteří vstoupí do džungle, to do týdne skosí. Nejhorší horečka, jakou jsem kdy viděl.“

„Ty ale vypadáš, žes ji přežil.“

„To ano, ale já se tu narodil. Dítě, které přežije léto v Bengálsku, přežije už všechno.“

„Doktor Ross v Bangalore si myslí, že za to můžou moskyti.“

„Samozřejmě že ano.“ Howard se plácl po krku a pohlédl k obloze. Za kopci se objevil pás černých mračen, na několika protkaných místech blesky.

„A na řece navíc nejsme před moskyty nijak chránění. Monzun je přes nás nažene jako nějakou smrtící nakažlivou deku.“

„Škoda.“ Wauchope potáhl z dýmky a zavřel knihu. „Kdyby se ti tak podařilo lehnout s horečkou, odvezli by tě odsud a poslali do Afghánistánu. Tam se dělá kariéra jedna báseň. Tady to ale na žádná vyznamenání nevypadá.“

„Náležím k chajbarským pozemním vojskům. Říká se, že válka tam ještě neskončila. Já chtěl ale být blíž Edwardovi a Helen v Bangalore. Plukovník Prendergast měl pro mě maximální pochopení.“

„Aha.“ Wauchope položil Howardovi dlaň na paži. „A jak se má malý?“

Howardova tvář se zbortila. „Není to dobré, Roberte. Celý rok ho sužují nějaké nemoci. Asi je ti jasné, co to pro dítě tady může znamenat.“

„Ostatní důstojníci ho zbožňují. Je úžasný.“

„Lásky a péče se mu dostává požehnaně.“ Howardův hlas začal znít ochraptěle. „Starám se o něj, jak jen to jde. Nebohá Helen je z něj také celá bez sebe.“ Otočil se, párkrát zamrkal a pak se vztyčil na kolena a opatrně nakoukl přes pláty oceli. Předal dalekohled příteli. „Zkus se mrknout, co na to řekneš.“

Wauchope pohlédl starostlivě na Howarda, ale pak začal dalekohledem pozorovat břeh řeky. „Dobrý Bože. Jejich tam minimálně pět set, ne-li víc.“

Scéna na břehu se za posledních pár chvil změnila. Kolem ohňů nyní kolotaly skupinky mužů a palmové víno nalévané do tykvic teklo proudem. Muži s copy mávali nad hlavou klacky, chvíli vykružovali spirály, chvíli osmičky a tak stále dokola. Zvuk bubnů se rozléhal džunglí, zprvu nekoordinovaně a chaoticky, posléze v jednom společném rytmu. A náhle se z kouře vyloupl prazvláštní obraz. Objevil se tucet mužů s maskami s buvolími rohy, velikými zatočenými rohy, posazenými volně na hlavách. Měli na sobě tygří kůže a tváře pomalované červenou kumkumou. Když se začali přibližovat, vzduch se plnil jekotem tak hlasitým, až z něj Howardovi naskakovala husí kůže. Muži chvíli postupovali v řadě směrem ke břehu, chvíli se vraceli zase zpět, a za současného poklekání a hrabání v zemi, jež je činilo podobné zuřícím bojovným býkům, se stále víc blížili k řece.

„Předpokládám, že vzývají rudého boha války Maneksorúa,“ zamumlal Howard. „Žádají ho, aby proměnil sekery v šavle, a luky a šípy ve střelný prach a náboje.“

„Vidím tam i skutečné živé býky,“ poznamenal Wauchope a vrátil dalekohled Howardovi. Ten ho přiložil k oku a zavrčel. „Tak takhle je to.“ Složil dalekohled, otočil se a přitiskl se zády k zábradlí. „Obětují býky. Proto tam vykopali ty jámy. Smíchají krev s obilím a rozházejí ho po lese, aby jim bohové seslali z nebe úrodu. Takhle mohou pokračovat ještě hodiny, než je to jejich palmové víno uzemní.“

„Myslel jsem, že obětní rituály už se podařilo vymýtit,“ podivil se Wauchope.

„Lidské oběti ano, ty už před desítkami let, ale zvířecí, jakkoli se je od toho snažíme odrazovat, se praktikují stále.“ Howard se únavou sesul k zemi. „To je něco, co nikdo z těch tupých hlav z Příjmové komise nikdy nepochopí. Mám tady s sebou Campbellovu knihu o potlačování lidských obětí. Klidně si ji přečti. Campbell v ní píše, že k tomu, abychom je přesvědčili, že se mají vzdát svých odvěkých tradic, nelze argumentovat morálkou. Naše morálka pro ně nic neznamená. Musíme jim naopak ukázat, jak se jejich život v důsledku takové změny zlepší. Když jim sebereme jejich největší potěšení, vrátí se k prapůvodním rituálům. My jsme jejich cyklus narušili, když jsme jim ukázali, že země může být úrodná i bez obětování. A teď stačilo pár tahů perem v Kalkatě a všechno je v prachu. Nikdy to opravdu nezmizelo, jen se to skrývalo pod povrchem, přímo uprostřed džungle, a oni teď chtějí, abychom pocítili jejich zlobu. Těžko jim to člověk může klást za vinu.“

„Pověz mi o těch lidech něco víc.“

„Jsou to Kójové,“ začal Howard vysvětlovat. „Potomci dávných drávidských obyvatel Indie za časů Alexandra Velikého. Těžko bys však ve srovnání s Mughaly nebo Sikhy našel odlišnější civilizaci. Tihle lidé se mnohem více podobají těm vašim rudochům. Loví v džungli a pole zakládají na vypálených mýtinách. O okolním světě nevědí prakticky nic.“

„To nemusí být až tak úplně na škodu,“ zamumlal Wauchope a potáhl z dýmky. „Známe jejich jazyk?“

„Já znám spíš jen hovorovou řeč. Ale máme tlumočníka, který mi hodně vypráví o jejich zvycích.“ Howard pohodil hlavou směrem k drobnému, šlachovitému muži neurčitého věku, který seděl se zkříženýma nohama na přední palubě, a jeho do temna opálenou pokožku zakrývala pouze bílá bederní zástěrka. Měl tmavohnědé kudrnaté vlasy a řídké vousy. Tvář měl celou vrásčitou a seschlou. V jedné ruce držel luk a šípy, ve druhé asi třiceticentimetrovou bambusovou tyč. Jedinou ozdobou jeho těla byl zlatý řetízek visící z horního okraje jeho ucha dolů k lalůčku, na kterém se houpal drobný přívěsek. Kouřil doutník a pohled v ochablé tváři měl rozmlžený.

„Je napůl naložený v tom jejich palmovém víně,“ vysvětlil Howard. „S tím se ale nedá nic dělat. Takhle to u nich v období monzunů chodí. A to je jádrem celé téhle vzpoury. Kolik ti toho plukovník Rammell řekl?“

Wauchope zavrtěl hlavou. „Měl jsem taktak čas nahlásit svůj příjezd na velitelství pozemních vojsk v Dowlaišweramu. Loď s posilami ženistů už na mě čekala, že mě sem zaveze. A Rammella i jeho pobočníka skolila horečka. Jako ostatně i všechny ostatní důstojníky.“

Howard zhluboka vydechl. „No, v zásadě jde o tohle: Kdyby se nějaký magor v Příjmové komisi nerozhodl uvalit na palmové víno daň, nebyli bychom tady. Nu a pak jsou tu ještě místní konstáblové. Po celé měsíce byli pro tyhle lidi jediným kontaktem s okolním světem právě oni, muži z nížiny, jimiž horalové opovrhují. Britský policejní superintendant ani odpovědný komisař sem kvůli tropické horečce pochopitelně nezavítají. Konstáblové měli a při zastrašování a vykořisťování horských kmenů mají volnou ruku; tak tomu prostě bylo vždycky. A teď, když je potřebujeme, jsou totálně k ničemu. Nikdo z nich si v životě nečichl ke střelnému prachu. A tak první, co povstalci udělali, bylo, že jich půl tuctu zajali. Osobně mi nezbývá, než jim za to v duchu poděkovat.“

Od břehu zazněla disharmonická salva, ale nad hlavou jim žádné střely nezahvízdaly. „Zase ty jejich pušky s doutnákovým zámkem, seržante. Nestřílejte.“

Wauchope vyhlédl na ten kouř přes ocelový plát. „Kde vlastně berou ten prach?“

„Když jsem minulý týden vzal svůj oddíl poprvé do džungle, prohledal jsem jednu vesnici a zabavil jim zbraně, od první do poslední šlo o pušky s doutnákovým zámkem,“ odpověděl Howard. „Ženy vyrábějí ledek tak, že močí do pytlů s hnojem, ze kterých prosakuje do pánve pod nimi tekutina. Ta teplem krystalizuje. Vskutku důmyslné. Protože získávají nové plochy úrodné půdy vypalováním džungle, mají i dostatek dřevěného uhlí. Síru získávají od kupců. Jejich prach je docela slabý, ale na menší přestřelku stačí. Někteří také nakupují prach a kulky od lichvářů z nížin, kteří pak dělají z dlužníků otroky. Obávám se ale, že teď mají nový zdroj zbraní.“

Střela bezprostředně následovaná ostrým prásknutím na břehu udeřila s ohlušujícím zazvoněním do lodního komínu. „Takhle mluví ďábel.“ Howard se znovu podíval svým dalekohledem. „Perkusní muškety Východoindické společnosti, velká bolest místní policie. Někteří z konstáblů vybavili rebely zbraněmi a municí výměnou za vlastní bezpečí. Místní policie je opravdu na nic. V ničem se jim nedá důvěřovat, nedbají rozkazů ani nadřízených. Přesto si vláda přeje, abychom je zaměstnali. Takhle to dopadá, když vede válku parta úředníků v Kalkatě. Plukovník Rammell dostal právo je neuposlechnout. A pak je tu ještě další problém. V pěších oddílech nasazených v rámci pozemních vojsk jsou také indičtí důstojníci, kteří nedokáží pracovat s mapami, a to dokonce ani s těmi nejzákladnějšími, které jsme pro ně vyrobili. Bez mapy a směru se v džungli orientovat nedá. Všichni naši sapéři ale umějí číst v mapách dokonale. A tak skončili Madráští sapéři jako pěší oddíl a policie současně. Slušně řečeno docela politováníhodná situace.“

„Jaká je kvalita oficiálních map?“

Howard si povzdechl. „To je tady veliká potíž. Museli jsme je dopracovávat za pochodu. Když sem v roce 1809 poprvé dorazil poručík George Everest se svým trigonometrickým mapováním, sklátila jeho lidi horečka dřív, než vůbec stihli vztyčit zaměřovací stanoviště. Polovina z nich zemřela a sám Everest se také nikdy nevrátil. Tohle místo je jako velká hluboká propast uprostřed Indie. Stejně tak by to tady mohl být třeba Balúčistán nebo kterékoli jiné odlehlé místo střední Asie.“ Stočil pohled na přední palubu a všiml si, že na něj O’Connell upírá pohled plný nezvladatelné touhy. „Dobře, seržante,“ povolil, „připravte své muže. Ještě jeden výstřel naším směrem a můžete zahájit palbu. První salvu jim ale pošlete nad hlavy. Čekejte na rozkaz.“

„Pane!“ O’Connell okamžitě vyštěkl rozkaz v hindštině a za zábradlím se vztyčil les hlavní, následovaný sborovým cvaknutím natahovaných úderníků. O’Connell vypadal, že ho rozkaz velmi potěšil, odfukoval jako býk připravený zaútočit.

„Když jsem se nalodil, díval jsem se na tamhletoho,“ ukázal Wauchope koncem dýmky na tlumočníka. „Ten přívěsek, co se mu houpe na uchu, je římská mince. Vzpomínáš, jak jsem tě tehdy vzal do Britského muzea do oddělení starých mincí? Je už hodně ošoupaná, ale myslím, že pochází ještě z dob římské republiky, možná Julia Caesara.“

„Kolem Bangalore a dál na jih se jich dá najít hodně,“ přitakal Howard.

„Edwardova zdejší chůva měla taky jednu takovou. Povídá se, že jimi kdysi Římané platili za papriku.“

„Co je vlastně zač, tady náš kójský přítel?“ naznačil Wauchope opět troubelí dýmky.

„Je to muttadar, náčelník místního kmene ve vesnici Rámpa, podle níž se celá tahle oblast jmenuje. Vůdce povstalců, Čandrája, mu vadí stejně jako nám. Muttadar ale jedná pouze ve vlastním zájmu. Jakmile naplní své poslání, jeho práce bude u konce a on se opět ponoří do alkoholového rauše.“ Howard ztišil hlas. „Jinak je to ale také vezzugada, čaroděj. Kójové nevědí o hinduismu vůbec nic. Uctívají svá vlastní božstva, dávné drávidské bohy, animistické bohy a bohyně, tygry, hyeny, buvoly. Občas takové božstvo posedne člověka, z toho pak může být takzvaný tygří duch, konda deváta. Jediným bohem, jemuž přinášejí oběti, je hrozivý bůh Rámaja. Ten kousek dutého bambusu, který drží v ruce, obsahuje nějakou modlu, takzvané vyšší vélpu. Říká mu Lakkála Rámu a povídá se, že má oči zdobené olivíny a lazuritem. Nikomu ho ale neukáže. Správně se má na usmířenou bohů nacházet v posvátné svatyni, jedné jeskyni u vesnice Rámpa. Než se ale muttadar dal na útěk před Čandrájou, vynesl ho ze svatyně. Nyní ho však božstvo žádá zpět a jeho to začíná vyvádět z míry. Naše část dohody zní, že mu pomůžeme vrátit vélpu na původní místo.“

„A ty ten slib hodláš dodržet?“

„Samozřejmě. Musíme zasít strach mezi rebely a podat pomocnou ruku těm, kteří s námi sympatizují.“

„Tak nějak.“

V okolním zmatku se s hlasitým zaklením otevřel průlez za jejich zády. Vyvalil se z něj nepopsatelných zápach následovaný urostlým mužem svlečeným do půli těla, částečně zahaleným umazanou zástěrou. Byl jen o pár let starší než oba důstojníci a přibližně stejného věku jako seržant O’Connell. A také si jako on pěstoval dlouhé licousy, které se zvláště u starší generace těšily velké oblibě.

„Doktor Walker,“ poznamenal Howard a s obavami se na něj zahleděl. „Jak to jde v díře?“

„Většina mužů prodělává opakované ataky malárie a jsou velmi oslabení.“ Walker kladl důraz na souhlásky, stejně jako všichni v místě jeho rodiště, Kingstonu v Horní Kanadě, a na Královské univerzitě v Belfastu, kde strávil šest let. „Spousta z nich si domů odnese trvalé následky – zvětšenou slezinu, chudokrevnost, částečná ochrnutí, extrémní vyhublost, žaludeční a střevní poruchy a další závažná poškození. Řada mužů zrovna prochází fází horečnatých záchvatů. Jejich utrpení a strádání bolí už jen na pohled.“

„A ten odporný puch?“

„Má to grády, že? Průjem a hnis, pro nos jedna báseň.“ Walker si otřel do zástěry ruku, na níž ulpělo cosi nehezkého. „Přišel jsem se sem nadýchat čerstvého vzduchu. Vrátil se už poručík Hamilton?“

Howard zavrtěl hlavou a vytáhl z kapsy hodinky.

„Teď je to přesně čtyřiadvacet hodin, co odešel. Na delší expedici nemá dostatek potravin.“ Obrátil se k Wauchopeovi. „Jeden z muttadarových mužů nám řekl, že Čandráju zahlédl ve vesnici Rámpa asi pět mil severně odsud. Poslal jsem Hamiltona se zbytky roty G, celkem dvaadvacet mužů. Bylo to riziko, ale jen vzácně jsme narazili na víc než deset nebo dvacet rebelů pohromadě. Tedy až doteď.“

„Doufejme, že Hamilton nenapochoduje rovnou do téhle mely,“ zamumlal Wauchope a kývl hlavou směrem ke břehu.

Howard si posteskl: „Kéž by byl s sebou nebral toho idiota Bebbieho.“

„Kohože to?“

„Odpovědného komisaře pro vnitrozemské provincie.“ Howard se odmlčel a snažil se ovládnout svoji zlost. „Protože vláda ve své moudrosti považuje celý incident za policejní zásah, všechny naše vstupy na území místních kmenů podléhají velení občanského důstojníka. Někteří z nich jsou rozumní. Pan Bebbie k nim však rozhodně nepatří. Než jsme vyrazili, uštědřil nám pořádnou lekci. Jak bude zdejší klima vždy stát v cestě prosperujícímu průmyslu nebo velkým obchodním podnikům. Jak jsou Kójové zdegenerovaným kmenem, jenž se zmítá v moři ignorance a pověr. Kolik práce mu dalo naučit je hodnotě morálních závazků a že naším úkolem není je kárat za jejich minulost, ale představit jim lepší budoucnost. Jeho přednášky byly kouzelnou přehlídkou žalostného překrucování faktů. Tyhle jeho proslovy se jen marně snažily zakrýt smutnou pravdu, že se nikdy předtím neobtěžoval sem, do oblasti svého působení, ani zajít, než ho definitivně přemohla horečka. Nejmizernější a absolutně nejnepoužitelnější velitel, jakého jsem kdy viděl.“

„Věřím, že ho Hamilton zkrotí,“ poznamenal Wauchope polohlasně s úsměvem, načež se přikrčil zpátky k boku lodi a zapálil si dýmku.

„Náš muttadar je přesvědčený, že jeden z těch mužů na břehu tam je Čandrája, vůdce povstalců,“ prohlásil Howard. „Pokud je to pravda, Bebbie už nejspíš Hamiltona zavedl rovnou do nějaké šlamastyky. Říkal jsem Bebbiemu, ať nevěří místnímu průvodci, ale ten chlap neposlouchá ani Boha, natož pouhého zastupujícího sapéra.“ Howard zavřel oči a vybavil se mu článek, který kdysi četl v dalekém Londýně. Indie, od vzpoury mírumilovná a prosperující, nyní podléhá laskavé vládě Jejího Veličenstva královny. Do komína zabubnovala další salva z mušket. Otevřel oči, kývl na seržanta O’Connella a zvedl levou ruku. Rychle ještě obhlédl dalekohledem rostoucí zmatek na břehu. „Zastavte palbu!“ vykřikl vzápětí. „Myslím, že vidím Hamiltona.“ Všichni sledovali směr jeho pohledu. Půl hodiny předtím totiž nařídil, aby se záchranné čluny připravily na vyzvednutí vracejícího se oddílu, a nyní už viděli, jak jejich loď vyplouvá zpoza písčitého hájku v ohbí řeky, díky němuž zůstal jejich příchod před vesničany utajen. Čtveřice indických lodníků táhla proti proudu s nevídanou kuráží. Mezi nimi seděli neuspořádaně Madráští sapéři s nasazenými bajonety a úplně vzadu čněla tropická helma britského důstojníka. Hned za nimi se začali na písčitém břehu řeky nořit z džungle muži v bederních rouškách, vybavení puškami s doutnákovým zámkem, jejichž křik a nepravidelná třesknutí mušket doléhaly až k parníku. V místě, kde rebelové zapálili oheň, se bílý kouř začal mísit s mlžným oparem na řece a zahalil jak člun, tak povstalce. V řídnoucím dýmu zahlédl Howard posledního z domorodců, jak běží podél písčiny k ostatním do vesnice, v běhu mává puškou nad hlavou a cosi hlasitě volá. O chvíli později se výsadkový člun ukryl na bezpečnou stranu parníku. Muži, jejichž výstup na palubu byl provázen pokřikem a hlukem, se okamžitě svezli do bezpečí za ocelovými pláty zábradlí. Páchli potem a sírou a zdáli se u konce sil. Hamilton, který vystoupil na palubu jako poslední, si to namířil rovnou k místu, kde stál Howard s ostatními. Vytáhl revolver, vyklopil bubínek a vysypal z něj prázdné patrony. Ruce se mu třásly a tvář měl ušpiněnou mastnotou střelného prachu. Vypadal vyčerpaně, avšak energicky. Byl nejmladším zastupujícím důstojníkem Madráských sapérů a toto byla jedna z prvních ochutnávek a názorných ukázek, kde a jak může život vojáka také skončit.

„Na noc jsme se utábořili hluboko v džungli,“ zalapal po dechu, a zatímco nabíjel revolver, přidřepl k zemi. Jeho hlas zněl ochraptěle, pomohlo teprve, když se několikrát zhluboka nadechl. „Náš průvodce nám řekl, že v nedaleké vesnici se zdržuje přibližně stovka povstalců. Vyrazili jsme proto ve tři hodiny ráno, abychom je překvapili za úsvitu. Průvodce nás zavedl na malou mýtinu před vesnicí, kde nás odhalili. V ten okamžik se průvodce vypařil a už jsme ho neviděli. Pětkrát či šestkrát za sebou na nás vystřelili. Vydal jsem rozkaz krýt se a palbu opětovat, ale to už povstalci utekli zpátky do džungle. Protože se tam dobře vyznali, měli oproti nám rozhodující výhodu. Kdyby jen stáli a bojovali na otevřeném prostranství, mohli bychom celou vzpouru potlačit do týdne.“

„Tohle se stane vždycky, kdykoli na ně vyrazíme,“ pohodil Howard hlavou k Wauchopeovi. „Pokračuj.“

„Začínala nám docházet munice. Pokoušeli se nás zatáhnout hlouběji do džungle. Rozhodl jsem proto raději pro ústup. Chvíli byl klid, ale pak nás začali pronásledovat a celou cestu po nás stříleli. Občas jsme je zahlédli mihnout se mezi stromy, pár se nám jich dokonce podařilo dostat. Dvakrát jsem naši skupinu zastavil a nařídil ostrou střelbu na útočníky, ale vždy se schovali za stromy. Dohromady jsme spotřebovali přes tisíc nábojů, ale s jistotou mohu potvrdit jen deset mrtvých nepřátel. Takto jsme už narazili na povstalce víckrát a vždycky vyvázli jen s malým počtem zabitých nebo zraněných. Myslím, že kdybychom používali tříštivé střely, výsledek by byl o mnoho lepší.“

Howard přikývl. „Dobrá. Zahrň to do zprávy.“

„Zbylo něco pro řezníka?“ zajímal se Walker.

„Jejich pušky s doutnákovými zámky nemají na padesát metrů moc velkou sílu. Jednomu z ženistů uvízla v lebce kulka.“

„Tak se na něj koukneme.“ Walker se ďábelsky zazubil a rozbalil soupravu lékařských nůžek a kleští, která mu visela u pasu, načež vytáhl největší z nich a otřel je do zástěry. „Po všem tom smradu dole konečně opravdové zranění.“

Hamilton ukázal na jednoho z vojáků s krvavým obvazem kolem hlavy a Walker vstal. Poté se Hamilton obrátil zpátky k Howardovi a Wauchopeovi, oči horečně rozjasněné. „Přesto jsme dosáhli jednoho malého vítězství.“ Kývl na jednoho ze sapérů, kteří stáli za ním, a ten hodil k Howardovým nohám režný pytel s něčím těžkým. „Tamman Dora. Včera jsme ho zastřelili ve vesnici. Jeden ze sapérů je Gurkha a neustále při sobě nosí svůj nůž kukrí. Zde je důkaz.“

„Dobrý Bože, člověče,“ odtáhl se Wauchope a zacpal si nos. „Smrdí to jako shnilé maso. Dej to ode mě pryč.“

Hamilton odkopl pytel stranou, načež se sklonil a soustředěně se na ně zadíval. „Zjevně další z vůdců rebelů. Možná právě to potřebujeme. Ukážeme té bandě tam, že to myslíme vážně.“ S těmi slovy kývl hlavou směrem ke břehu řeky.

„A jak víš, že to byl vůdce povstalců?“ zeptal Howard tiše. „To ti řekl průvodce?“

„Byl o tom přesvědčený. A ten chlap bojoval jako ďas. Vysypal jsem do něj celý zásobník, a ani to ho nezastavilo.“

„Mluvíme o tom průvodci, který vás zavedl do léčky? Co když se vás jen rozhodl využít, aby vyrovnal staré dluhy?“

Hamilton se zmateně podíval na pytel a pak zpátky na Howarda. „Třeba ho dokáže identifikovat někdo jiný. Co váš muttadar?“

„Budeme mít štěstí, jestli v tom pytli vůbec ještě něco k identifikování zůstalo,“ poznamenal Wauchope.

„Já tvrdím, že jsme zabili vůdce povstalců,“ trval na svém Hamilton už poměrně naléhavě.

„Dobře tedy,“ pokýval Howard a sešpulil rty. „Nezapomeň to vtělit do zprávy pro plukovníka Rammella, až se nám podaří vyhrabat se z téhle zpropadené písčiny.“ Na chvíli se odmlčel, obhlédl sapéry a pak se podíval zpátky na prázdný člun. „Tak mě napadá… někdo chybí. Kde je Bebbie?“

„Zrovna jsem se k tomu chtěl dostat. Sklátila ho cholera.“

„Žije?“

„Už ne. Však víš, jak rychle to jde. Sotva jsme kousek od Rámpy rozbili tábor, ležel jako podťatý. Ale pak se stalo něco strašně zajímavého. Zvedl jeden z kójských šípů a řízl se o něj. Mysleli jsme si, že teď už to má spočítané. Ale na tom šípu byla asi nějaká tinktura či co, rozhodně tedy žádný jed. Nejspíš něco, čím se sami chránili před horečkou. Do půl hodiny už stál zase na nohou. Že jsou domorodci imunní vůči těm nejhorším horečkám, jsme si všichni všimli už dřív. Do večera ale účinek vyprchal a on upadl do deliria. Když jsme pak vyrazili na zteč, naléhal, ať zůstaneme v Rámpě a zkusíme s kmenovými náčelníky vyjednávat. Nechal jsem u něj čtyři sapéry a slíbil mu, že se pro něj vrátíme. To bylo všechno, co jsem pro něj mohl udělat.“

„Zatracenej chlap,“ zaburácel Howard vztekle. „Kdyby s těmihle lidmi začal vyjednávat už před půl rokem, nic z toho by se nestalo.“ Podíval se na Hamiltona. „Budeš se tam pro ně muset vrátit. Nenechám tam žádné své muže. Nakaž svému havildarovi, ať otevře další krabici s náboji, a dejte svým mužům napít.“

„Vyřízeno.“ Hamilton hodil hlavou ke svému havildarovi, který rozkaz pochopil a odběhl jej vykonat.

„Pokud tam pro ně půjdeš, teď je nejvhodnější čas,“ mávl Wauchope ledabyle troubelí dýmky ke břehu. „Pochybuju, že by si v tomhle blázinci někdo všiml, že vyplouváš. Jak tak koukám, palmové víno tam teče proudem.“

„Jeden z nás tě doprovodí,“ dodal Howard.

Hamilton se obrátil k Howardovi. „Rád bych, abyste se mnou šli oba, ty i Robert. Pro Roberta by to byla šance dostat se víc do vnitrozemí a lépe ho poznat. A pak je tu ještě jedna věc, kterou bych ti rád ukázal. Roberte, starověké věci, to je něco pro tebe, že? A ty, Johne, tebe přece taky vždycky zajímaly staré jazyky, ne?“

Wauchope se rozjasnil a vyklepal dýmku. „Podařilo se ti najít nějaké starožitnosti?“

„Ve svatyni. Jen jsem do ní na chvilinku nakouknul, ale to musíte vidět sami.“

Od břehu k nim dolehlo jakési praskání, které znělo skoro jako střelba, ale výstřely to nebyly. Howard vytáhl dalekohled a soustředně se do něj zahleděl. Kójové tančili kolem ohně a házeli do něj kusy bambusu, které prudkým rozpínáním horkého vzduchu mezi jednotlivými kolínky za ohromujících ran praskaly. Hotový ohňostroj, hořící třísky poletovaly vzduchem jako rachejtle. Howard zachytil pohled seržanta O’Connella a rezolutně zavrtěl hlavou. Nato se začaly rozléhat výbuchy zběsilého křiku. Opět se podíval dalekohledem. Tanec přecházel do frenetického tempa, ke kterému se přidaly bubny a troubení na buvolí rohy. Z davu se oddělil nahý muž, jehož celé tělo bylo štědře pomazané černými a bílými skvrnami. Vedl k jámě u břehu buvolí tele. Zvíře se hlasitě vzpínalo a rozrývalo zem. Tanečníci za nimi se náhle rozestoupili a zpoza nich vystoupil další muž, oblečený jen do tmavých pytlovitých kalhot. V pravé ruce nesl nějaký lesklý předmět.

„Čandrája,“ sykl Howard. „Přesně jak ho muttadar popisoval.“

„A má tulwar,“ bezděčně hlesl Wauchope.

Muž v širokých nohavicích pozvedl pravici a odhalil zakřivenou šavli, schopnou jediným rychlým sekem rozetnout člověka vejpůl, jíž se všichni britští vojáci sloužící v Indii obávali. V rychlém záblesku se ostří nad teletem mihlo nejdřív jedním směrem a hned nato zase zpět, jako by krájelo vzduch. Zlomek vteřiny bylo naprosté ticho, než se zvíře za zmučeného bučení sesulo nazad, zatímco jeho nohy zůstaly groteskně trčet z písku. Krev z odťatých končetin crčela rovnou do jámy. Tanečníci se vrhli na tele jako smečka divokých hyen, řezali jeho maso noži a trhali holýma rukama. Jeho krev dál vytékala do jámy a srdce mladého zvířete pořád zmateně bilo, přestože domorodci už ho vyrvali z těla ven. A začalo další bubnování, pomalé a vytrvalé. Tanečníci se stáhli od mršiny a s tvářemi umazanými od krve a kusy ještě teplého masa v rukou se opět pustili do kroužení kolem ohně. Muttadar na přední palubě začal cosi nesrozumitelně drmolit a pak v kójském jazyce opakovat stále dokola jedna a tatáž slova, při nichž se několikrát udeřil do hlavy a z úst mu kanuly sliny. Ze všech sil se snažil odvrátit pohled od scény na břehu.

„Co to proboha dělá?“ tvářil se Wauchope nechápavě.

„Meríja.“ Howard hovořil jen o málo hlasitěji než šeptem.

„Meríja? To myslíš… lidské oběti? Pane na nebi.“

K okraji jámy hodili trojici mužů. Všichni tři byli tmavé pleti a na sobě měli jen potrhané zbytky plandavých kalhot, jaké se nosily v nížinách. Ruce měli svázané za zády. Působili poněkud otupěle, neschopni bez pomoci stát vzpřímeně. Pomalovaný muž je jednoho po druhém srazil na kolena. Howard na celý rituál zíral se směsí fascinace a hrůzy. Zajatí konstáblové. Nemohl jim nijak pomoci.

„Pane!“ zvolal O’Connell tázavě.

Howard si ale všiml ještě něčeho jiného. „Počkejte!“ vykřikl. „Jsou tam i ženy a děti. Nestřílejte!“

Během chvilky se tulwar zableskl znovu. Dvě hlavy se skutálely do jámy, do níž začala z přeťatých hrdel proudit další krev. Třetí konstábl padl za děsivého jekotu k zemi. Pomalovaný muž se na něj vrhl a stáhl ho do jámy, kde škubající se tělo držel tak dlouho, dokud neznehybnělo. Opět zavládlo ticho. Poté si muž stoupl čelem ke Čandrájovi a rozpřáhl paže, z nichž proudem kanula krev jako načervenalý poloprůhledný závoj.

„Byla to jen podívaná pro nás,“ pošeptal polohlasně Howard Wauchopeovi. „Kdyby šlo o skutečnou meríju, oběť by musela být rituálně připravena. Tihle konstáblové byli jednoduše popraveni. To s tím buvolím teletem předtím, to už obětování bylo.“

„Myslíš, že něco podobného dělají i lidem?“ Wauchope vypadal vytřeštěně a jeho vyrovnanost byla tatam.

„Údajně prý oběti rozřežou na kousky noži a jejich hlavy nabodnou na kůl. Žádný Evropan to prý ještě nikdy neviděl.“

Bubnování opět začalo. Pomalovaný muž v jámě si natáhl přes ramena velký promáčený plášť. Howard v něm dokázal rozeznat tygří kůži nasáklou krví. Na palubu parníku začaly dopadat první kapky deště a pára stoupající ze syčících plamenů táborových ohňů na břehu se začala mísit s pachy, které stoupaly z mršiny mladého býčka a krvavé jámy vedle něj. Čandrája pohlédl přes řeku na parník a Howard byl přesvědčen, že se dívá přímo na něj. Poté se otočil a vystoupal po písčitém břehu k místu, kde předtím vztyčili tři kůly. Rozvášnění tanečníci před ním se rozestoupili a odhalili skupinku bíle oděných žen u jednoho z kůlů. Howard zašilhal mlžným oparem, který ospale stoupal z řeky. Ženy mávaly větvemi kolem kůlu, k jehož vrcholku byl na provaze uvázaný živý kohout. Howard těžce polkl. S nepříjemným pocitem si uvědomil, že představení ještě zdaleka není u konce. Tři oběti, jedna ke každému kůlu, západní, prostřední, východní, soumrak, poledne, svítání.

„Tohle ještě chvilku potrvá,“ poznamenal směrem k Wauchopeovi.

Ke kůlu přivedli muže, doprovázeného ženami. Krátké vlasy měl propletené květinami a na sobě čistou bílou řízu. Krk mu svírala vidlice z naštípnutého bambusu a už od pohledu vypadal zpola mrtvý, ať už to bylo nedostatkem vzduchu nebo palmovým vínem. Domorodci se dychtivě snažili zachytit do dlaní sliny, které mu tekly z úst, a potřít si jimi své kurkumou zbarvené tváře. Zajatce dovlekli až k nejvzdálenějšímu kůlu, mimo dohled davu. Souvislý pomalý rytmus bubnů náhle přešel do zdivočelého crescenda a skupinka žen u prostředního kůlu se rozestoupila. Howard se pozorně podíval a málem se mu zvedl žaludek.

Bylo to dítě.

Ke kůlu byl přivázaný chlapec, jen o málo starší než jeho syn. Hlava mu visela stejně povadle jako tomu člověku v bílé říze, zato jeho tělo se stále chvělo životem. Čtveřice žen držela jeho drobné ručky a nožky. Muž s tygří kůží přes ramena k nim přistoupil a zvedl klacek, který uchopil jako topůrko sekery. Klepl jím chlapce do hlavy a pak i přes ruce a nohy. Ve skutečnosti však nešlo o žádná nevinná ťuknutí, to jen Howard všechno vnímal zpomaleně, ale když si pak všechno v duchu zpětně přehrával, viděl, jak drobné končetiny praskají a klesají, jak suché klacíky. Ženy odešly a chlapcovo tělíčko se vlastní vahou zhouplo na řetěze obtočeném kolem krku jako hadrová panenka. Provaz přivázaný nahoře ke kůlu se napjal a kohout začal poletovat kolem dokola, jak se snažil uniknout ženám, jež ho plašily. Ve víru jejich šatů se tu a tam zaleskly nablýskané čepele, připravené ochutnat krev. Hošík pozvedl hlavu a Howard si byl jistý, že slyší jeho nářek, bezmocný nářek dítěte, jež k němu doléhal. Pláč, který mu tolik připomínal jeho vlastního syna.

Bylo to nesnesitelné. Howard se natáhl a jednomu z Hamiltonových sapérů, který se krčil vedle něj, vytrhl z rukou pušku. Přestože tmavší odstín použitého dřeva hned za pouzdrem závěru dával znát, že je opravovaná, byla ve vynikajícím stavu. Natáhl úderník do půli, prudkým pohybem pravé ruky otevřel závěr a vyklepl z komory prázdnou nábojnici. Naslinil si prst, zasunul ho do komory, aby vyčistil usazené nečistoty, a zapáchající černé zbytky prachu otřel o zábradlí. Natáhl se ke kožené brašničce u sapérova opasku a vzal z něj poslední zbývající patronu. Jednal bezmyšlenkovitě, jeho ruce byly vedeny jen naučenými instinkty a pamětí svalů. Zasunul náboj do komory a rychlým pohybem závěr zaklapl. Pak zapřel pušku o rameno a zamířil pár centimetrů pod svůj cíl. Pravým palcem natáhl úderník a zaklesl ukazováček kolem spouště. Přimhouřil levé oko a vyrovnal ústí do polohy, ve které byla v zákrytu se zářezem v hledáčku. Pomalu, sotva postřehnutelně, bez sebemenšího pohybu stiskl kohoutek, nespouštěje svůj cíl ani na okamžik z očí.

A není to dítě, je to cíl. Jenom cíl, nic víc.

Zpětný ráz mu prudce škubnul ramenem, ale on si ohlušující rány ani nevšiml, jako by se jeho smysly upjaly k předchozímu okamžiku a zmrazily obraz na sítnici jako na negativu fotografické desky. Cítil omamnou rychlost, jako by to byl on sám, kdo uhání rychlostí tří set padesáti metrů za sekundu vstříc svému cíli. Zamrkal a obraz se rozplynul. V uších mu zvonilo a jediné, co viděl, byl obláček kouře stoupající z hlavně a šílený mumraj, jenž se na břehu rozpoutal. Nechal pušku padnout pažbou na zem a ve snaze ubránit se zvracení ztěžka padl na jedno koleno. Zaslechl výkřik seržanta O’Connella a souvislou salvu střelců vedle sebe. Otočil se a uviděl, že na něj hledí krví podlité oči posazené v brunátném O’Connellově obličeji. Viděl, jak se jeho rty pohybují, ale teprve po chvíli zaslechl i jeho hlas. „Jen tak do nich, pane. Zasraný lidožrouti.“ Howard se rozhlédl kolem sebe a všiml si, jak na něj Wauchope hledí. Zhluboka se nadechl. Musím se ovládat, blesklo mu hlavou. Narovnal se a obrátil k O’Connellovi. „Jestli tady způsobíme nějaký masakr, sežereme si to i s chlupama, seržante. Místní úřady nás odsud odvedou v řetězech. Střílet můžeme jenom v případě, že na nás sami vystřelí. Jsem přesvědčen, že dokážete projevit zdrženlivost.“

„Vysvobodil jste to dítě z muk, pane,“ podotkl O’Connell. „To chtělo pořádný kus odvahy, pane. Bůh vám žehnej.“

Howardovi se zatočila hlava. Rychle se obrátil zpět k zábradlí a pevně se ho chytil. Wauchope vytáhl revolver a protočením bubínku zkontroloval, zda jsou všechny jeho komory plné. Zastrčil zbraň zpátky do pouzdra a položil Howardovi ruku na rameno. „A teď je čas najít naše sapéry a Bebbieho,“ připomněl mu. „O’Connell a jeho střelci umravnili ty, co mučili toho malého kluka, ale vůdce povstalců a ten jeho pomocník už se přesunuli k dalším dvěma obětem. Obávám se, že to už začalo. Rebelové už dneska bumbali příliš mnoho na to, aby nás ještě vnímali. Jsou totálně mimo.“

Walker se zvedl z místa, kde operoval zraněného sapéra, a otíral si ruce do zástěry. „Ti, co nejsou úplně namol, se domů vrátí se svou porcí masa,“ poznamenal. „Aby byla oběť úspěšná, musejí teď doma maso zakopat do země a nabídnout ho tak bohům výměnou za úrodu. Teď se rozeběhnou široko daleko do svých vesnic.“

Hamilton se podíval na Howarda. „Nuže?“ Howard pohmatem zkontroloval pouzdro s revolverem a podíval se přes řeku. V ústech mu vyschlo a srdce jen bilo velmi slabě. Nebyl si moc jistý, zda to, co právě udělal, nebyla náhodou jedna velká noční můra. Zhluboka se nadechl a přikývl.

„Můžeme vyrazit. Džemadar se seržantem O’Connellem tady na to dohlédnou.“ Obrátil pohled k muttadarovi, který se krčil vedle sedmilibrového děla a křečovitě svíral svou bambusovou hůlku. „A muttadar s námi může jít taky. Ponese si ten svůj poklad. I když je teď Bebbie mimo hru, dodržíme slib, který jsme dali.“ Pohlédl na stěnu černého kouře, která se jim vznášela nad hlavami, a pocítil na tváři kapky deště. „Konečně nadešel čas vrátit posvátnou modlu na její místo. A naše sapéry odtamtud dostat celé.“

6

Poručík John Howard posunul pochvu s vojenskou šavlí na stranu a opřel se zády o spálený pařez tamaryšku, načež do sebe obrátil poslední zbytky vody ze své polní lahve. Chvíli pozoroval madráské sapéry, jak zaujímají podél okraje mýtiny v džungli bojové pozice, a na chvíli se uvolnil. Ohnal se po moskytovi, který ho píchl přes tenkou bavlněnou uniformu; byla nasáklá potem a lepila se k němu jako druhá kůže. Malý krvavý flíček na noze mohl mít stejně tak dobře na svědomí moskyt jako místní travnatá vegetace, která ho při prodírání porostem řezala do tváře a paží jako droboulinké nože. V duchu děkoval doktoru Walkerovi za to, že trval na ovázání holení a kotníků pruhy pytloviny. I přesto věděl, že sebemenší otevřená rána je uprostřed džungle velký problém, a doufal, že se stihnou vrátit na palubu říčního parníku pod bedlivý dozor doktora Walkera dřív, než se mu do ní dostane nějaká infekce. Vytáhl kapesní hodinky. Čtyři hodiny do soumraku. Ještě hodinu, a budou se muset vrátit zpátky. S podezřením hraničícím s jistotou soudil, že noc v džungli by nikdo z nich nepřežil.

Schoval hodinky. Pravá ruka se mu třásla, ta ruka, která před necelou hodinou stiskla spoušť vypůjčené pušky. Sevřel ji v pěst a snažil se ten třes zastavit. Druhou rukou rozepnul přezku pouzdra na pistoli, vytáhl svůj colt a zkontroloval, zda jsou ve všech komorách neporušené zápalky nábojnic.

„Měl by sis pořídit zásobníkový revolver, víš to?“ Wauchope sedící opodál ho s obavami pozoroval a Howard si uvědomil, že si jeho chvějící ruky určitě musel povšimnout.

„Můj otec používal tenhle revolver už v době vzpoury. A pomohl mu. Říkej tomu třeba pověrčivost.“

„Kdybych se nebál rámusu, který by nás prozradil, měl bych veliké nutkání vystřílet ten svůj do těch čoklů,“ zavrčel Wauchope. „V Afghánistánu jsem viděl, jak smečka divokých psů roztrhala zraněného muže během několika vteřin na cucky.“

Howard zasunul revolver do pouzdra a rozhlédl se kolem sebe. Seděli na trním a křovinami zarostlé mýtině, která domorodým Kójům kdysi sloužila jako pole, než zdejší půdu vyčerpali, a ta se začala postupně opět měnit v džungli. Už nějakou dobu je sledovala smečka asi půltuctu psů. Byla to vzrostlá, štíhlá zvířata, podobná vojenským psům chovaným pro šikar, hony na drobné ptactvo, a různé další zábavy provozované v kopcích poblíž základního tábora v Bangalore. Tahle smečka je provázela podél cesty vinoucí se džunglí už od břehu řeky, hustým porostem tamaryškových stromů, pětadvacet až třicet metrů vysokých, hustě zdobených popínavými rostlinami a listy divoké révy, z nichž odkapávala voda. Celou cestu panovalo tíživé ticho, jako by všechna zdejší zvěř i ptactvo s napětím vyčkávali, zda se jim nad hlavami spustí monzunový liják a nastane čas ukrýt se do bezpečí nebo naopak spustit ohlušující kakofonii zvuků. A možná se báli ještě něčeho jiného – zlých duchů, kteří se podle muttadara vždy po obětování ukrývají v džungli a čekají, zda se domorodci vrátí do svých vesnic s krvavým přídělem masa. Zlých duchů, které nasytí jen zakopaný kus oběti.

Howard cítil, že se začíná ocitat v zajetí přehnané představivosti, místy hraničící s šílenstvím, jež nedokázal ovládat, a zavřel oči. Pociťoval první náznaky horečky, stavu pro něj až dosud zcela neznámého. Podíval se znovu na psy a hnula se v něm žluč. Jejich mordy se leskly krví, která z nich ještě nepřestala odkapávat. Krví z kořisti toho nejděsivějšího druhu. Rozvášněný dav nechal u břehu řeky hromádku kostí a chrupavek, za nimiž se hladoví psi okamžitě vrhli do krvavé jámy. Howardovi bleskla hlavou děsivá myšlenka, že ti psi jsou tady kvůli němu, jako by snad jeho výstřel nijak nenarušil průběh rituálu, ale naopak jej učinil jeho součástí. Měl pocit, jako by se sám stal obětujícím knězem, který před sklonkem dne nabídne bohům další příšernou hostinu.

„Je to beznadějné,“ zachmuřil se Wauchope. „Před chvíli se mi zdálo, že jsem zahlédl heliograf, ale musel to být nějaký klam, odlesk slunečních paprsků na mokrých listech nebo tak něco. Teď už není žádná šance.“ Začal skládat nástroj před sebou, dřevěnou trojnožku s malým zrcátkem nahoře a pákou k naklánění, kterým se dalo signalizovat morseovkou.

Howard se vrátil zpět do přítomnosti a otevřel kompas. Podíval se na azimut a zavrtěl hlavou. Pronikavě čistý vzduch, který před šedesáti lety zaznamenal i poručík Everest, proudil do džungle vždy po záplavách; ty ale ještě nenastaly. Když se před deseti minutami na mýtině zastavili, aby se pokusili navázat kontakt heliografem, zdálo se to jako dobrý nápad. Džunglí porostlé vršky kopců byly viditelné i navzdory mlze v údolí. Nyní ale začala sestupovat těžká mlha a vlhko proniklo všude, dokonce i do hlavní pušek. Otočil se k Wauchopeovi. „Podařilo se nám zachovat nadmořskou výšku, a i když přes hustou vegetaci není Shamrock vidět, stále ho máme na dosah,“ podotkl. „Ale podle Hamiltona nás teď čeká podél potoka velké klesání až dolů k vesnici. Ten heliograf tady můžeš klidně nechat, tam ho potřebovat nebudeme.“

Z bohatého porostu před nimi vystoupil další muž v khaki uniformě a tropické helmě, zastavil se u okraje mýtiny a pro něco se shýbl. Oči měl podlité vyčerpáním a Howard si v duchu říkal, zda to od něj byl dobrý nápad nechat Hamiltona, aby je po tak namáhavém útěku před povstalci zavedl zpět na toto místo. Opět jím projela vlna vzteku na odpovědného komisaře Bebbieho, další emoce, která ho ještě držela na nohou. Být to jen Bebbie, kdo potřebuje zachránit, klidně by ho nechal napospas tygrům a hyenám, ale skutečnost, že ho střežila čtveřice sapérů, měnila situaci natolik, že nic jiného, než zorganizovat záchrannou výpravu, nezbývalo.

Hamilton došel k nim a svalil se na zem. Ukázal jim hrst prázdných zásobníků z britských sniderek. „Určitě to bylo tady. Tady jsme se zastavili a stříleli na ně,“ začal ochraptěle. „Sundali jsme tři, možná čtyři, ale pak popadli své padlé a ztratili se v džungli.“ Soustředěně hleděl na Howarda a v očích se mu zračil lesk počínající horečky. „Použijeme pušky s bajonety jako halapartny a půjdeme na ně pěší taktikou jako u Waterloo. Potřebujeme karabiny s hladkým vývrtem, brokovnice, revolvery a nože. Budeme je stopovat do džungle, najdeme je a pobijeme, stejně jako šelma zabije svou kořist. Přistoupíme na jejich hru, ale musíme se v ní zlepšit, nechat zvířecí pudy v nás zvítězit nad slušností. Musíme se stát divochy.“

Howard se na něj podíval. „V první řadě musíme najít toho pitomce Bebbieho a vypadnout odsud. Tušíš, kterou z cest se pak dát?“

„Byli jsme na ústupu, takže moc ne. Teď si ale uvědomuju, že z údolí sem na mýtinu vedou tři stezky. Asi budeme muset věřit muttadarovi.“ Kývl hlavou směrem k polonahé postavě stojící na okraji mýtiny, se svým drahocenným kouskem bambusu v rukou. Howard se zhluboka nadechl a pátravě se zahleděl na Hamiltona. Možná jim už všem přeskočilo. Možná za to může ta horečka. Viděl žluté bělmo a bledé líce. Vybavil si slova doktora Walkera. Nízká horečka zhoubného, dlouhotrvajícího typu. Pocítil náhlý chlad a po zádech mu přejel mráz. Ruka se mu stále třásla. Modlil se k Bohu, ať jsou to jenom nervy. Obrátil se k Wauchopeovi. „Dobrá. Řekni havildarovi, ať rozdělí muže do skupinek po pěti. Pušky do pohotovostní polohy. A pamatuj si, že tihle lidé nás dokážou sledovat jako tygři.“

O půl hodiny později si hluboko v džungli u břehu drobné bystřiny udělali přestávku. Jakmile opustili mýtinu, čekal je sestup do temného tunelu listoví, kde nebe zakrýval hustý porost. Bylo to velmi zrádné místo, plné moskytů, kteří se líhli ve stojatých kalužích, pavouků velikých jako ptáci, kteří mužům soustavně skákali do vlasů, sotva odložili helmu, a pijavice, které se ukrývaly ve vlhku a ochotně se už při první příležitosti přisávaly sapérům na kůži. V dálce spatřili temná mračna, která na několika místech prosvítily vzdálené záblesky. Howard si otřel tvář a ponořil svou polní láhev do proudu vody. Náhle zazněl výstřel. Howard upustil láhev, a zatímco vstával, tasil revolver. Hamilton stál o pár metrů dál s revolverem namířeným do země. Přes cestu se líně plazila obrovská kobra a Hamilton po ní hloupě vystřelil. Howard ho za ten hluk, který natropil, v duchu proklínal. Navíc kobru jen zranil. Ta sebou několikrát zacukala, svíjela se jako šílený tanečník a nakonec se jednomu ze sapérů zahryzla do nohy. Muž vykřikl a padl k zemi jako podťatý. Hamilton vytasil šavli a pohotově usekl hadovi hlavu. Muttadar cosi zuřivě gestikuloval, načež se rozběhl do džungle a po chvíli se objevil s rozžvýkanou kuličkou jakési zelené hmoty v ústech. Během několika vteřin otevřel sapér oči, posadil se vzpřímeně a začal zrychleně dýchat. Než se jeho dech zase uklidnil, museli ho dva další vojáci držet.

Howard na celou scénu užasle sledoval, zejména když zjistil, že se voják skutečně zotavuje. Načež zasunul revolver zpátky do pouzdra a vrátil se k plnění polní láhve. Muttadar ho chvíli pozoroval a pak se zvedl. Odsunul mu ruce stranou a ukázal na nůž kukrí, který měl jeden ze sapérů pověšený u pasu. Howard se na něj tázavě podíval, ale hned nato kývl na havildara. Hřmotný Ind namířil na jeho pokyn na muttadara velkou perkusní pistoli, a naznačil mu, ať pokračuje. Muttadar si vypůjčil kukrí a přešel k houštině vzrostlého bambusu, který rostl přímo z úbočí koryta. Tupou stranou nože poklepal na nejbližší stvol těsně nad článkem, a když jím zatřásl, zevnitř se ozvalo šplouchání. Kousek poodstoupil a jedním rychlým švihem bambus usekl. Na zemi pak špalík bambusu rozťal podél, aby se neštípal na třísky. Z nitra vystříkla trocha vody. Vojáci k němu rychle přispěchali se svými prázdnými polními láhvemi a čekali, až rozštípe další bambusové kmínky.

„Dejte napít nejdřív sapérovi Narrainsamymu,“ vykřikl Howard v hindštině. „Potřebujeme, aby se udržel na nohou.“

Chvíli se díval na vojáka opřeného vleže o tamaryškový kořen, kterému havildar podával láhev s vodou. Pak se znepokojeně rozhlédl kolem sebe. Zvuk výstřelu a křik probudil džungli k životu a nesmělé cvrlikání a pípání přešlo rázem v ohlušující kakofonii vřeštění, kňučení a vytí. Odkudsi z dáli přicházelo ochraptělé vrčení, které přerostlo v mocný řev, jenž otřásal zemí. Psi, kteří se jejich skupiny celou dobu drželi, se dali za zběsilého štěkotu na útěk a rázem zmizeli v džungli. Všichni muži zahodili své čutory a popadli zbraně. Muttadar se schoulil na zemi do klubíčka, celý se třásl, naříkal a stále dokola opakoval svou mantru, slova, která ho Howard slyšel pronášet už mnohokrát.

„Říká, že to je konda deváta, žena ukrytá v tygřím těle,“ pošeptal Howard Wauchopeovi. „Sežere každého, na koho v době rituálního obětování v džungli narazí. To ona má slízat krev obětí, ne psi.“

„Já bych měl dost i obyčejného tygra,“ zabručel Wauchope s revolverem v ruce.

„Báchorky a pověry,“ chlácholil Howard hindsky havildara, načež pronesl pár slov na uklidněnou k sapérům, kteří taky vypadali polekaně. Stále ještě měl v živé paměti předchozí hrůzné výjevy, ale dokázal se jim postavit a rozptýlit je. Všichni na něho spoléhali. Pohlédl na koryto potoka a pak na Hamiltona. „Poznáváš to tady?“

Hamilton přikývl. „Bebbieho a sapéry jsme nechali asi půl míle odtud proti proudu. Když jsme šli zpátky, potok byl téměř vyschlý, ale je poměrně úzký a s deštěm bude jeho hladina rychle stoupat. Džungle po obou stranách je zcela neprostupná. Tamhle mezi listy prosvítá kousek oblohy. Je skoro černá. Musíme sebou hodit.“

Howard je vedl kupředu. Zprvu bylo stoupání únosné, podloží potoka tvořil pevný písek a kamení. Na jednom nebo druhém břehu zasahovaly čas od času do koryta obrovské tmavočervené pískovcové balvany porostlé mechem a kapradím, jež je nutily pracně vylézat na břeh a následně se vracet zpět do koryta. Čím prudší začalo stoupání být, tím víc se koryto měnilo v menší rokli s vodou vymletými pískovcovými břehy, jež se tyčily po obou stranách až do výše sedmi metrů. Stopy předchozího monzunu zde byly dobře patrné, zejména na místech, kde se rozbouřený příval vody přehoupl přes kameny a za sebou zanechal obnažené kořeny stromů a splavené kamení. Břehy byly příliš vysoké na to, aby se po nich dalo vyšplhat, a Howard věděl, že pokud bouře propukne, nebudou mít šanci se vrátit. Pavučiny blesků podkreslovaly vzdálené údery hromu. Divoké šelmy vyly unisono s rozběsněnými živly, občas zcela disharmonicky, jindy ve stejném rytmu. Celé to znělo, jako když ďábelský orchestr ladí na předehru ke konci světa, která co nevidět započne.

Howard se snažil nemyslet na svůj strach a postupoval hlouběji do džungle pár metrů před ostatními. Sotva obešel balvan, z blátivého břehu před ním se něco skutálelo. Červená dýně velikosti lidské hlavy, kterou bezmyšlenkovitě nakopl. Sotva tak ale učinil, všiml si, že je do ní něco vyryté. Přebrodil se tedy blátem až k dýni, otočil ji a rychle na ni dupl podrážkou boty, než si obrázku všimnou ostatní sapéři. Byla to neumělá malůvka muže pověšeného na šibenici. Muttadar jim o tom vykládal. Tyhle dýně byly víc než jen varováním. Byly znamením pro konda devátu a měly přilákat zlé duchy, stejně jako k sobě mršiny přitahují hyeny. Srdce mu běželo jako o závod, a když pohlédl na neprostupnou stěnu džungle na břehu řeky, spatřil proti ní drobné kapky deště. Ničeho víc si však nepovšiml. V nitru cítil, že je nepronásleduje pouze tygr. Byli už blízko vesnice a po okolí se určitě pohybovala i spousta jiných tvorů. Zahleděl se před sebe, kde řečiště stoupalo v prudkých peřejích a jemu se náhle zdálo, že zahlédl dítě zabalené v šátku, jak po něm vztahuje ručky. Zadržel na chvíli dech. To musí být halucinace. Vybavil si parník a to, co udělal, a v tu chvíli děsivá vize zmizela. S námahou se vydal vpřed, až k úpatí peřejí. Proud rudohnědé vody deroucí se pískovcovým korytem jim s každým krokem dělal stoupání těžším a těžším. Z dvojice čerstvě vyvrácených stromů po obou stranách koryta vytékala tmavočervená míza, která barvila břeh doruda. Howard měl pocit, jako by se brodil krví. Přemítal, zda se nenechal vtáhnout do světa kouzel a hrůzy, který si v duchu sám vytvořil v okamžiku, kdy stiskl spoušť. Pak se ale najednou propadl a ocitl se po pás ve vodě. Na poslední chvíli ho Wauchope s Hamiltonem, kteří šli hned za ním, zachytili.

„Měl jsem tě na to upozornit,“ hlesl Hamilton bez dechu. „Dopadající proudy vody narušily skladbu podloží, které se teď chová jako tekuté písky. Když jsme se vraceli k parníku, dostat se sem dolů byla zatracená fuška. Pod vším tím listím a klacky je to hotová past.“

„Jak daleko asi jsme?“ zeptal se Howard a snažil se trochu vzpamatovat.

„Hned nad vodopádem je most. Jakmile ho přejdeme, budeme na cestě od vesnice ke svatyni. Bebbieho a sapéry jsme nechali na mýtině před ní.“

„Někdo nás sleduje,“ podotkl Howard.

„Soudíš podle té dýně? Všiml jsem si, že sis ji prohlížel,“ prohodil Wauchope.

„Proč nás tedy rovnou nezastřelí?“ přemítal Hamilton. „Jako prasata na jatkách, jednoduchý jak facka.“

Howard se podíval na muttadara, který přelézal balvan s tak přirozenou mrštností, že se krátce poté bez jediného zvuku objevil vedle nich, aniž by svůj převzácný bambus upustil. „Myslím, že za to může muttadar. Je to kouzelník, a přestože rebelové vědí, že je zradil, možná existuje nějaké kouzlo, které jim nedovoluje mu ublížit.“

„Že by ta jeho soška?“ zauvažoval Wauchope.

Howard přikývl. „Je to jediný důvod, proč je tu s námi a proč nás zavedl až takhle daleko. Stejně jako domorodci i on se bojí démonů, konda deváty, ale já jsem přesvědčen, že jakmile vrátí vélpu do svatyně, o bezpečný návrat už se bát nemusí. A protože jsme se odvážili vyrazit mezi duchy, kteří po rituálu obcházejí džunglí, nejspíš si myslí, že i my jsme obdařeni nějakými nadpřirozenými schopnostmi.“

„Jsou to naprosto nenapravitelní divoši,“ zabručel Hamilton s tváří zarudlou počínající horečkou. „Jediné nadpřirozené síly, které se ode mě dočkají, bude ovšem dávka olova z našich sniderek.“

„Podrž to.“ Wauchope podal Howardovi konec provazu, který vytáhl z torby jednoho ze sapérů, a vyskočil na balvan při úpatí vodopádu. Odstrčil šavli, aby mu nepřekážela, a jak hbitě šplhal z jednoho výstupku na druhý, postupně lano odmotával. Zastavil se až nahoře zhruba deset metrů nad nimi, kde jej zespodu nebylo pro mlhu téměř vidět. Volnou rukou jim naznačil, že ho mají následovat. Během následujících deseti minut postupně jeden po druhém vyšplhali za ním. Sapéři si při lezení zavěsili pušky na záda a vyzuli boty. Nad oblázkovým korytem říčky se klenul bambusový můstek, po němž se dostali na mýtinu zarostlou rákosem. Asi po padesáti metrech začínala opět džungle, která svou výškou ukryla nevelký kopec na okraji mýtiny. Znenadání dal havildar rukou nějaké znamení a jeden z jeho mužů se rozběhl k malé skupince sapérů s nasazenými bajonety, které vyčnívaly za balvany na protější straně mýtiny. Jeden z nich náhle vykřikl v hindštině varování, ale už bylo pozdě. Sapér zmizel bez jediného zvuku. Ostatní postupovali opatrně kupředu, Hamilton s Howardem v čele a všichni dávali pozor, kam šlapou.

„Dobrý Bože, to ne,“ zašeptal Hamilton. „Věděl jsem, že tady jsou. Měl jsem je varovat. Co se to se mnou děje?“

Ode dna jámy k nim dolehlo hrůzné chrčení, které pak náhle ustalo. Howard se naklonil nad propast a pocítil nevolnost. Tygří past. Jáma byla nejméně tři metry hluboká a její dno se ježilo tenkými zašpičatělými kůly. Sapér na ně dopadl naznak tak, že jeden z nich mu prorazil zátylek, a krvavý bodec, jenž vyšel lebkou ven, se tyčil dobrý loket nad jeho turbanem. Prudkost dopadu ho téměř připravila o hlavu, krk měl nepřirozeně natažený a zbytek těla probitý desítkami bodců. Howard ztěžka polkl a pak ustoupil stranou, aby se mohli podívat i ostatní. Vzal havildara stranou, a než se otočil k Wauchopeovi a Hamiltonovi, chvíli k němu tiše promlouval v hindštině.

„Požádal jsem ho, aby slezl pro pušku a munici,“ vysvětlil. „Budou chtít vytáhnout ven i jeho a pohřbít.“

„To nebude hezká práce,“ zachmuřil se Wauchope.

„Takhle ho tady nenechají,“ pokračoval Howard. Obrátil se a kráčel na druhou stranu mýtiny, vztek v něm jenom vřel. Další věc, ze které se bude muset Bebbie zpovídat. Brzy však zjistil, že přišli pozdě. Čtveřice sapérů, které tu Hamilton Bebbiemu zanechal na ochranu, klečela kolem hrubých bambusových nosítek a své bajonety nechali bezpečně opodál. Na nosítkách leželo zpocené zpola přikryté tělo, které mělo do živého daleko. Howard věděl, jak výrazně dokáže cholera změnit lidskou podobu, ale toto předčilo veškerá jeho očekávání. Bebbieho tvář byla šedivá, ústa plná sražené krve otevřená dokořán. Přišel blíž a před sílícím pachem, nejspíš výkalů, si ucpal nos. Něco mu na tom všem nesedělo. Bebbie měl vytřeštěné oči, přímo mu vylézaly z důlků. Jen co se však k němu přiblížil, pochopil proč. Uprostřed jeho čela zel velký otvor.

Havildar, který ho následoval, rychle prohodil pár slov se čtveřicí sapérů, podal jim svou láhev s vodou a nechal je mluvit. Howard poslouchal a pak se obrátil k Hamiltonovi a Wauchopeovi. Vzdor pochmurné konečnosti celé té scény jen sršel vzteky. Ukázal palcem k mrtvému tělu. „Ten cvok přikázal sapérům, aby šli do Rámpy vyjednávat s povstalci. Jejich místní průvodce mu řekl, že právě tam se Čandrája zrovna zdržuje. Jeden z mužů se vydal džunglí až na kraj vesnice na výzvědy. Zahlédl víc než čtyři stovky rebelů, možná ještě víc. Myslím, že jsou to ti, co jsme je viděli u řeky. Pak se vrátil a podal Bebbiemu zprávu. Sapéři moc dobře věděli, co vesničané udělali se zajatými konstábly. Ti, které popravili u řeky, nejsou jedinými oběťmi. Dva další byli přímo před jejich zraky zavražděni tady, hned před svatyní. I přesto jim Bebbie přikázal vrátit se do vesnice.“

„Musel být v deliriu,“ poznamenal Wauchope.

„Tys toho chlapa neznal,“ odporoval Howard a zaťal při těch slovech zuby. „Než ale stihli vyrazit na cestu, přepadli je domorodci. Došlo k přestřelce. Bebbieho trefili a zabili.“

Wauchope poklekl k mrtvému a chvíli hleděl na zející namodralou díru uprostřed čela. Sotva mu nadzvedl hlavu, z otvoru se vyvalilo mračno černých much. Výstřel oderval Bebbiemu temeno z hlavy a několik úlomků lebky bylo zarytých v zemi. Podíval se na oba důstojníky. „Tohle kulka z muškety rozhodně neudělala,“ poznamenal tiše. „To byla střela ze sniderky. Měl jsem v Afghánistánu tu čest vidět, co naše pušky dovedou.“

Howard pohlédl na zranění a ztěžka polkl. Krátce sjel pohledem ke své pravičce. Stále se třásla. Na okamžik se zamyslel a pak v hindštině obrátil na havildara. „Politováníhodné neštěstí. Ale ani tak by s cholerou do rána nevydržel. Ať ho pohřbí přímo tady. A uklidněte své muže, že vyjednávat s nepřáteli opravdu nemusejí.“

„Rozkaz, sáhibe.“ Havildar promluvil ke čtveřici mužů, kteří přikývli směrem k Howardovi, že rozumějí, a natáhli se po skládacích lopatách, které měli zavěšené na torbách. Howard s opovržením pohlédl na tělo. „Kdyby dělal svou práci, k tomuhle povstání by nikdy nedošlo.“

„Určitě se roznese, že byl zastřelen,“ pochyboval Hamilton.

„Kulkou z muškety. Tak, jak to sapéři vylíčili. Byli napadeni. Přesně takhle to dej do zprávy,“ prohlásil Howard odhodlaně.

„Pokud tedy budeš mít příležitost nějakou napsat,“ dodal Wauchope. „Co budeme dělat teď?“

Howard si najednou připadal strašně unavený, přímo k smrti vyčerpaný. Sundal si helmu a poškrabal se ve strništi. Opět si ji nasadil a chvíli hleděl na zataženou oblohu. „Vyrazíme za dvacet minut. To by mělo sapérům stačit, aby to tady všechno dokončili. Hamiltone, zkus je trochu povzbudit, prosím. A my dva, Roberte, se spolu vydáme do svatyně. Říkáš, žes tam něco viděl? Nějaké rytiny, nápisy? Jediné, co teď chci, je vrátit to jejich zatracené vélpu zpátky do svatyně a vypadnout odsud. Nemyslím, že by nás muttadar nechal odejít, dokud nesplníme svou část dohody.“

Dvojice mužů nechala Hamiltona se sapéry v mlhách za sebou a pokračovala k severnímu okraji mýtiny, kde se koryto stáčelo k dalšímu vodopádu. Ve spršce dopadající vody si všimli tří velikých balvanů, z nichž jeden tvořil stříšku nade dvěma dalšími a prostor mezi nimi vyplňoval kus skály. Muttadar šel s nimi, ale sotva se dostali na dohled svatyně, sundal si turban, přidřepl k zemi a s očima rozšířenýma hrůzou začal cosi mumlavě prozpěvovat v kójštině. Howard se ve snaze přimět ho k rozumu otočil a poklekl vedle něj. „Má z tohohle místa panickou hrůzu. Nic na světě ho nepřiměje pokračovat dál,“ prohodil potom k Wauchopeovi.

„Myslel jsem, že je to jeho chrám,“ podivil se Wauchope.

„Ví, že musí tu sošku vrátit, ale současně se k smrti bojí zloby konda deváty, tygřího ducha. Říká, že sošku do svatyně musíme odnést my.“

„Ale bez ní bude bezbranný. Povstalci ho nepochybně zabijí.“

„Duchů se očividně bojí víc než smrti.“

Howard naléhavě promluvil k muttadarovi a ukazoval mu, kterým směrem nalezne ostatní sapéry, ale on se ani nepohnul, jen strnule zíral před sebe, jako by se ocitl v transu. Náhle roztřesenou rukou sáhl po tykvici, kterou s sebou nosil, přiložil si ji k ústům a začal hltat palmové víno, jako by to byla voda. Howard se natáhl a tak dlouho se snažil muttadarovi vykroutit z druhé ruky bambusové pouzdro, dokud jeho stisk nepovolil. Válcovitá schránka byla na obou koncích uzavřená dřevěnými zátkami, zapečetěnými pevnou pryskyřičnatou hmotou. Howard se narovnal a přešel s ní k Wauchopeovi, který se na ni zvědavě zadíval. „Máme to otevřít? Za chvíli bude tak pod obraz, že mu to stejně bude jedno.“

Howard pohlédl směrem ke svatyni. Měl pocit, že v kamenech vidí hlavu tygra, s očima a ušima tvořenýma výstupky kamenů. Zavrtěl hlavou. „Ať to máme rychle z krku. Dal jsem mu slib. Nehodlám se k těmhle lidem chovat jako k primitivním divochům.“

Vyrazili vpřed. Naskytl se jim výhled na vstupní bránu do svatyně. Dva velké kmeny bambusu tvořily jakousi verandu, která držela střechu z klacků a palmových listů. Před nimi se tyčilo několik kůlů zakončených vybledlými lebkami, z nichž některé byly dost rozměrné – nejspíš patřily slonům, tygrům a divokým kancům. Za nimi stály dva o něco vyšší kůly ozdobené zplihlým peřím. Zhruba v polovině jejich výšky visely dva veliké beztvaré zčernalé špalky masa, z nichž odkapávaly krůpěje mazlavé tekutiny. Howard ten puch cítil už předtím, ale myslel si, že to páchne Bebbie. Teprve tady si ale uvědomil, že je to odporně nasládlý zápach hniloby a rozkladu, a vzpomněl si na to, co mu sapéři řekli. Dva další konstáblové. Donutil se prohlédnout si oběti zblízka. Nože pověšené na šňůrách pod těly se pomalu otáčely. Hlavy obětí byly rozbité a skalpované, oči vydloubané. Na zemi zpozoroval jakýsi pohyb. Zahlédl přecpanou krysu, jak peláší pryč a táhne za sebou neurčitý kousek čehosi zpod jednoho kůlu. Rychle odvrátil zrak a snažil se ze všech sil uklidnit zvedající se žaludek. Nato se přidal k Wauchopeovi, který se mezitím zabýval kamennou deskou mezi balvany. „Musíme se odsud dostat,“ vykoktal ochraptěle a přidržoval se mokré skály, jak mu v hlavě divoce tepalo.

„Nejdřív to tady musíme dokončit,“ namítl Wauchope. Zajel prstem do škvíry vedle desky. „Je to vytesané z kamene. Neuvěřitelná práce. Kdo to jen mohl udělat?“

„Zkus na ni zatlačit,“ poradil Howard. Wauchope položil na desku obě ruce a ta se protočila dovnitř. Uvnitř se otevírala cesta dostatečně široká na to, aby po ní mohli jít vedle sebe, kousek dál ji však halila temnota. Oba muži opatrně vstoupili. Howard vytáhl z opasku mosaznou krabičku, z níž vyňal křesadlo a svíčku. Zvedl ji a první, co v jejím světle uviděl, byla hrubá rytina představující lingam, mužský, či spíše božský úd. Pozvedl svíčku ještě výš. Všude kolem pokrývaly zdi různé motivy, jednoduché rytiny a hrubé postavičky podobné té, kterou viděl ve strži vyrytou do dýně. Pokračovali hlouběji do svatyně. Před sebou slyšeli vytrvalý zvuk vodopádu protékajícího mezi kameny. Wauchope náhle klopýtl a Howard se natáhl, aby ho zachytil. V ten okamžik mu však bambusové pouzdro vypadlo z ruky a s hlučným bouchnutím dopadlo na zem. Jakmile stál Wauchope opět pevně na nohou, Howard pouzdro zase zvedl. Z jedné strany se rozbilo a pohmatem uvnitř ucítil něco na způsob papíru. Poklekl a podíval se, o co to Wauchope vlastně zakopl. Byla to mělká kamenná mísa plná nějaké tekutiny, nehybné a tmavé, čpící po kovu. Zvedl nad ni svíčku a na hladině spatřil svou tvář s tmavočervenou svatozáří kolem hlavy. Pak si ale vzpomněl, co mu muttadar povídal. Kněz věští budoucnost z mísy krve. Podíval se znovu, ale jediné, co viděl, bylo žluté poblikávání plamínku svíčky. Kousek se posunul a vtom něco zahlédl. Zalapal po dechu a upustil bambusový válec podruhé. Pravička mu bezvládně klesla a ponořila se do mísy. Tekutina byla hustá a ještě teplá, začínala pomalu tuhnout. Vytáhl ruku ven a divoce se snažil tekutinu z ní otřepat; v rudých cákancích dopadala na zdi tunelu. Zbytek si otřel do uniformy. „Právě jsem viděl ta nejhorší zjevení,“ vysoukal ze sebe vyděšeně. „Tygry, démony a štíry.“

„Jsou na stropě nad tebou,“ ukázal mu Wauchope.

Howard pozvedl svíčku a pohlédl na strop. Ach samozřejmě. V kameni byla ještě řada dalších rytin. Viděl jejich odrazy. Jen tohle. Zhluboka se nadechl a zahleděl se před sebe. „To musí být ono. Samotná svatyně. Tamhleto uprostřed vypadá na nějaký oltář či co.“ Opět zvedl bambusovou schránku a překročil opatrně mísu s krví. Ve světle blikajícího plamínku si všiml tentokrát již propracovanějších postav, které byly vytesané v reliéfu s tváří obrácenou k divákovi a jejichž ruce se komíhaly v rytmu tance. „Tyhle poznávám,“ zašeptal. „V Biháru, když jsem byl ještě dítě, mě moje aja občas brala do podobných jeskynních chrámů jako tenhle. Tohle je Párvatí, manželka boha Šivy. A tenhle tady na té zdi je Višnu, jak poráží démona.“ Přešel do hlavní síně, jejíž stěny byly ve světle svíčky sotva patrné. „Tyhle postavy jsou ale jiné. Vypadají jako bojovníci. Musím se na ně podívat zblízka.“

„Podáš mi, prosím, svíčku?“ Wauchope klečel u domnělého oltáře uprostřed svatyně. Byl to vystouplý kvádrovitý tvar vytesaný přímo do skály. Howard mu opatrně podal kousek svíčky. Wauchope ho podržel u jedné strany kamenného oltáře.

„Dobrý Bože.“

„Co je tam?“

„Je tady nápis. Umím ho přečíst.“

„V jakém jazyce?“

Wauchope neodpověděl. Howard pozoroval žlutý kruh světla, jak se pohybuje podél kamenného boku a pak se vrací zpátky na začátek. Dokázal rozeznat jen základní tvary, vytesaná písmena. V polovině čtvrtého řádku svíčka zaprskala a zhasla. Ocitli se v téměř dokonalé temnotě, jediné světlo sem přicházelo chodbou od vchodu. „Rychle,“ pobídl ho Wauchope rozrušeně. „Potřebuju světlo. Myslím, že jeden z těch řádků dokážu přečíst.“ Howard odložil bambus k oltáři a spěšně vytáhl křesadlo. Několikrát zakřesal, až se mu podařilo zapálit parafínem nasáklý provázek. Přikryl ho oběma rukama, dokud se nerozhořel plamenem a pak ho opatrně podal svému příteli. Wauchope jej držel kousek od kamene a posouval ho zároveň s tím, jak četl. Jakmile plamen dospěl až k jeho prstům, sykl bolestí a upustil ho. Sotva provázek dopadl na mokrou podlahu, zasyčel a oni se opět propadli do temnoty.

„A je to,“ suše pronesl Howard. „Nuže?“

Wauchope mlčel. Howard viděl jen jeho siluetu, jak si mne popálenou ruku a slepě zírá na kámen před sebou. Nato se k němu Wauchope otočil a on ve slabém svitu od vchodu dokázal rozeznat jeho zarostlou tvář.

„Je to latinsky. Sacra iulium sacularia. Strážce nebeského klenotu. Je tam toho víc, ale to je jediné, čemu jsem z toho rozuměl.“

„Tohle už jsem někdy slyšel,“ zašeptal Howard. „Nějaká taková vzpomínka z dětství, z vyprávění mé zdejší chůvy. Nebeský klenot. Klenot nesmrtelnosti.“

Zvenku k nim dolehl nelidský hluk, následovaný třesknutím hromu. Jak záblesk střelného prachu osvítil blesk vnitřek svatyně a krátce odhalil obrovské množství postav, které vypadaly, jako by se na ně chtěly každým okamžikem vrhnout: – bohové a bohyně, démoni a rozzuření tygři, tváře stažené v agónii a hrůze, děsiví jízdní bojovníci tyčící se nad nimi jako bájní jezdci Apokalypsy a další a další… Howard měl pocit, že zahlédl Římany. Římské legie. Připadal si právě tak, jako když se dříve toho dne džungle tak nenadále probrala k životu. Pozvedl dlaň k čelu. Úplně hořelo a ruka se mu třásla. Přikrčil se vedle Wauchopea a společně se vydali zpět ke vchodu. Hukot vodopádu mezi kameny nabral na síle a otevřeným průchodem nyní viděli dopadat na zem provazce deště, obrovské kapky, které se po dopadu tříštily na všechny strany. Howard měl dojem, jako by slyšel ještě něco jiného, vytrvalý zvuk bubnů přicházející ze všech stran, jež přecházel z ryzí disharmonie do jednotného rytmu, jak to už ráno slyšel na břehu řeky. Strach v něm narůstal. V hustém lijáku se snažil pohledem najít muttadara, když vtom si všiml ležící postavy, ze které trčel celý les šípů a kolem níž se pomalu rozlévala tmavá skvrna. Prudký déšť zostra bušil do mrtvého těla, které jim začínalo postupně mizet před očima. Oba muži se odplazili zpět do hlavní svatyně. Howard s Wauchopem vytáhli revolvery. Poklekli ve stísněných prostorách a potřásli si rukama.

„Bůh s tebou,“ popřál mu Howard.

„Pokud se odsud někdy dostaneme, tohle místo bude naším tajemstvím,“ odvětil Wauchope. „V tom nápisu jsem si všiml ještě něčeho.“

„Jestli se nám podaří dostat se k tomu balvanu, kde jsme nechali sapéry, mohli bychom to zvládnout.“

Otočili se zpátky ke vchodu. Howard sáhl do tmy nad oltářem a vytáhl něco, co už toho dne viděl, mosazný chránič předloktí, kovovou rukavici se záštitou v podobě tygří hlavy a s rezavou čepelí vycházející z jeho tlamy. Ucítil v ruce jílec své vojenské šavle, ale pak si to rozmyslel a zasunul pravičku do kovové rukavice a obemkl prsty příčku uvnitř. Hlava tygra se podobala reliéfu na kamenech svatyně, rozšklebená tlama a šikmé oči. „Tygři jsou patrně jedinou věcí, které se bojí,“ poznamenal. „Pokud je tohle jejich svatyně, tahle věc musí být něco jako posvátný předmět. Možná by to v nich mohlo vyvolat pocit božího hněvu.“

„Mám ještě lepší nápad.“ Wauchope zvedl bambusové pouzdro a podržel ho před sebou. „Svou část dohody jsi dodržel. Donesl jsi drahocenný muttadarův poklad do svatyně. Myslím ale, že teď, když jsme jeho přání splnili, si ho na nějakou dobu můžeme vypůjčit zas my. Pokud povstalci uvidí, že ho stále máme, třeba se budou držet zpátky, stejně jako předtím.“

Hluk dopadajícího deště a bubnování domorodců rozčísl výstřel ze sniderovky, následovaný výkřikem. Howard se zhluboka nadechl. Aspoň že rebelové nemohou v dešti střílet ze svých doutnákových pušek. Náhle se ozvala ohlušující rána. Nebyl to hrom, ale spíš zemětřesení. Zapřeli se jeden o druhého. Kdesi za nimi se ozval rachot padajícího kamení a kamenná tabule nad nimi vypadala, jako by se posouvala. Howard si vybavil řev tygra a napadlo ho, zda je stále ještě venku a čeká. Vzpomněl si na svého syna. A také na to, co udělal. Natáhl úderník revolveru a připravil šavli do pohotovostní pozice. Na zlomek vteřiny si připadal jako bez těla, jako kdyby stál opodál a díval se na sebe a Wauchopea, jak vyrážejí vpřed a v závoji deště se stávající minulostí. Zhluboka se nadechl a pohlédl na přítele. „Tak do toho.“

7

Bengálský záliv, Indie, současnost

Jack se napřáhl a levou rukou k sobě přitáhl kormidlo závěsného motoru zodiaku, aby zkorigoval směr plavby. Hned poté povolil plyn. Tam kdesi před nimi se nachází římské naleziště Arikamedu. Římané v jižní Indii. Vzhledem k předpojatosti klasické historie bylo něco takového prakticky nepředstavitelné. Jack se vrátil zpět do reality. Vlna, před níž se vezli, je nyní dohnala a ve spršce mořské pěny se celý člun bočně zhoupl přes vlny Bengálského zálivu. Costas seděl na lavičce naproti němu a Hiebermeyer s Ajšou vedle sebe před Costasem. Rebeka, jejíž tmavé vlasy za ní vlály ve větru, se krčila na přídi, přidržujíc se kotevního lana. Všichni na sobě měli oranžové kombinézy Mezinárodní námořní univerzity a záchranné vesty. Jack pozoroval palmami lemovanou pláž, vzdálenou teď už jen několik set metrů, a všímal si, kde se mořské vlny začínají nad mělčinou zvedat. Přidal prudce plyn a motor Mariner o výkonu šedesáti koňských sil je vytáhl přes hřeben vlny a vyvezl zpět do hlubších vod. Pluli jižně podél pobřeží a ze Seaquestu II teď už zůstala jen šedivá silueta daleko za nimi.

„To musí být ono, tamhle,“ snažil se Costas překřičet hluk a ukazoval svou GPS jednotkou směrem ke břehu, zatímco druhou rukou se přidržoval provazu provlečeného oky po obvodu člunu. „Vypadá to jako ústí řeky.“

Jack přikývl, opět zpomalil a zamířil přídí ke břehu, kde opatrně projel mezi dvěma řadami bójí označujících skaliska vzdálená asi dvě stě metrů od pobřeží. Moře se tam hodně zklidnilo, takže si mohli dovolit přeřadit na volnoběh. „Pokud se nám podaří udržet mezi bójkami, mělo by být všechno v pořádku, ale i přesto dávejte na přídi pozor.“ Rebeka se otočila a dala mu vztyčeným palcem najevo, že rozumí. Úplně poprvé od okamžiku, co odrazili od Seaquestu, si Jack dovolil uvolnit se a rozhlédnout kolem sebe. Přibližně před dvaceti minutami minuli přístav v Puduččéri a trosky staré pevnosti Východoindické společnosti a nyní směřovali k hustému zelenému porostu, který pokračoval nějakých tři sta kilometrů až k nejjižnějšímu cípu Indie, k okraji Packého průlivu, kterým toho rána se Seaquestem II propluli. Jack opět lehce přidal plyn. Minuli indickou bárku s latinskou plachtou, vedenou urostlým chlapcem, jenž se ze všech sil snažil udržet kormidelní veslo. Rybář svýma tmavýma očima pozoroval Jacka ještě chvíli poté, co kolem něj se zodiakem propluli. Rebeka zvedla ruku na pravoboku, což byl pro Jacka signál, že má stočit kormidlo na levobok, aby se vyhnul mělčině. Jejich cíl byl od okolního pobřeží téměř k nerozeznání, stojaté vody na místě, kde se řeka nenápadně vlévá do moře. Sotva by kdo tipoval, že vede k nejzajímavějším archeologickým nalezištím v Indii. Jack od samého dětství snil o tom, že se sem – a do přilehlé džungle – jednou podívá. Úplně se chvěl vzrušením. Otočil se zpátky k rybářské loďce zvané nava, nyní lemované celým Bengálským zálivem. Slunce dávalo vodě ocelový nádech, hladina nyní působila unaveným, těžkopádným dojmem, skoro jako rtuť, na níž se malá nava pohupovala jen líně a neochotně.

Jack předal kormidlo Costasovi, prosmýkl se kolem něj a s tváří obrácenou na východ přimhouřil oči. To byl další neobyčejný pohled, kterého se mu tady dostalo. Tam někde v dáli leží Chrysê, zlatá země. Jackovi zněl v hlavě text Periplu, slova napsaná před více než dvěma tisíci lety mužem, jenž se ocitl na tomtéž místě, stejně jako on se otočil na východ a dlouze uvažoval, co asi tyto daleké země ukrývají. Jack znovu úkosem pohlédl na navu. Co asi viděl jejich egyptský Řek, který sem tehdy připlul? Viděl snad kolandiophônta, o kterých psal v Periplu? Veliké lodě, které se plavily po Ganze? Viděl jiné koráby, které připluly po moři z Chrysê? Lodě s lugrovou plachtou a drakem na přídi? Lodě naložené hedvábím, krásami, jaké svět neviděl, s vyslanci říše bojovníků veliké jako samotný Řím?

„Vypínám motor,“ prohlásil Costas. „Těmhle mělčinám já nevěřím.“ Čistá mořská voda přešla v místě setkání veletoku s oceánem v bahnitou hněď. Jack přikývl a letmo pohlédl na mapku s umístěním archeologických nalezišť, která ležela zatavená v plastu na desce před ním. „Je to jen pár set metrů proti proudu na jižní straně kanálu.“ Costas se postavil a ukotvil motor na lodní příčku, načež vytáhl z lodě veslo. Na protější straně člunu se Jack chopil druhého a oba dva ponořili jejich listy do teplé, kalné říční vody. Jediným zvukem široko daleko bylo vzdálené hučení příboje a kvílení větru mezi palmami. Minuli písečné nábřeží označující začátek řeky a vpluli do kanálu širokého necelých padesát metrů. Pobřeží bylo jednou pestrobarevnou červeno-zelenou mozaikou, místy proloženou buganvíliemi a groteskními kmeny mangrovníků a citronovníků rostoucích se v blízkosti kokosových palem. S vypnutým pohonem bylo náhle neuvěřitelné horko, intenzivní suché vedro. Oba dva odložili vesla do lodě a stejně jako Hiebermeyer i obě děvčata si do půl těla svlékli kombinézy. Propluli kolem několika loděk nava, jejichž lanoví ověšené rybami připomínalo okrasné osvětlení, skupiny koupajících se žen a vodních buvolů, zcela netečných ke krabům a rybám, pleskajícím se v bahně mezi nimi. Ospalá nadčasová scenerie, zároveň však tak křehká a éterická, zrozená na místě sužovaném cyklony a tsunami. Na místě, kde jediné úspěchy civilizace přečkávají pouze hluboko ve vnitrozemí, daleko za hranicí nebezpečné zóny. Jack si opět vybavil Periplus a snažil se vžít do mysli autora před dvěma tisíciletími. Nebyl to pouze pohled na východ, jenž mu tak učaroval. Vnitrozemí schované za třásněmi palem vyvolávalo nejenom zvědavost, ale i strach. Byli to Řekové a Římané, kteří zde jako první Evropané stáli na prahu neznámého, před branami tisíců kilometrů džungle, hor a pouští. Věděli jen to, že někde na severu leží země, kudy prošel sám Alexandr Veliký. Nepřijeli sem však kolonizovat a dobývat, ale obchodovat – podobně jako Portugalci, Francouzi a Britové o patnáct století později – s civilizacemi starými a vyspělými právě tak, jako byl Egypt a celé Středozemí.

Jack jemně veslem nasměroval zodiac k protějšímu břehu řeky, kde člun vrazil do malého dřevěného mola. Z něho je pozoroval šlachovitý, upraveně vyhlížející muž v šortkách, rozhalené khaki košili s iniciálami Průzkumu Indie a se sandály na nohou. Dva další muži přispěchali na pomoc a pohotově od Rebeky převzali kotevní lano, načež jí, Ajše a Hiebermeyerovi pomohli z lodi. Sotva si všichni svlékli kombinézy, Hiebermeyer ve svých obřích plandavých kraťasech bez jediného slova vystartoval k jámám, kde probíhaly vykopávky. Rebeka se otočila k Jackovi, který na ní mávl, načež spolu s Ajšou vyrazila za profesorem. Jack s úsměvem oslovil muže, který je přišel uvítat, jen co s Costasem vylezli na molo. „Musíte mého kolegu omluvit. Jak vidí nějaké vykopávky, nezná bratra.“

Muž srazil podpatky a napřáhl ruku. „Veliteli Howarde, pane, je mi ctí se s vámi seznámit.“

„Říkejte mi Jacku. A navíc jsem jen záložák.“ Potřásli si rukama. „A vy musíte být kapitán Pradéš Rámaja?“

„Indičtí armádní inženýři, sekundujeme tady Průzkumu Indie. Mám na starosti podvodní vykopávky.“

„Díky za e-mail s tou mapkou,“ poznamenal Jack a strhl ze sebe zbytek kombinézy, pod níž se skrývaly khaki kalhoty. Z přídě lodi vytáhl starý námořnický vak a hodil si ho přes rameno, aby před zvědavými pohledy schoval pouzdro se zbraní, jež mu viselo u pasu. „Costas Kazantzakis.“ Ukázal na svého společníka. „Další zkušený mariňák. Taky inženýr, jako vy.“

„Vida!“ usmál se Pradéš a v očích mu při tom blýsklo. Potřásl si s Costasem rukou. „Jaký obor?“

„Podmořská robotika,“ odpověděl Costas. „Pár let po skončení školy jsem ale potkal tohohle chlápka a bylo to. A s tím mariňákem to taky není tak divoké – sotva jsem kdy na sobě měl uniformu.“

Jack mu věnoval jízlivý úsměv. „Jasně, když nebudeme počítat, žes za války v Zálivu jezdil po Šatt-al-Arabu bitevním člunem.“

„Vysadili mě na letadlové lodi. Dokonalé mrhání mými schopnostmi. Jenom jsem tam marnil čas.“

„A získal Námořní kříž.“

„Ty mi tak něco povídej. Prý záložák. A co tvoje služba u zvláštní námořní jednotky? A co všechny ta medaile na uniformě? Jižní Atlantik, Perský záliv, Jadran…“

„Myslíš ty kousky, co jim ještě nestihli stužky sežrat moli? Dávná historie, příteli.“

„Je mi velkou ctí poznat dva tak významné bojovníky,“ prohlásil Pradéš usmívaje se od ucha k uchu.

„Archeology,“ opravil ho Jack, rovněž s úsměvem.

„To on, já ne,“ ohradil se Costas. „V žádném případě. Já jsem jen jeho poskok. Vezu se s ním. Abych mu pomohl s těmi poklady.“ Současně s těmi slovy ze sebe konečně stáhl kombinézu a předvedl tak okolí svou pestrobarevnou havajskou košili. Pradéš na ni koukal jako opařený. Odkašlal si. Costas se vzdorovitě podíval na Jacka a pak na Pradéše. „Vy jste odsud?“

„Pocházím z oblasti řeky Gódávarí, asi tři sta kilometrů severně odtud. Tam máme také namířeno.“

„Když jsem volal z Egypta a organizoval tuhle návštěvu, neměl jsem tušení, že by tu mohla být nějaká souvislost,“ vysvětlil Jack Costasovi. „Ale když mi pak Pradéš poslal mail, kde psal, že patří ke skupině Madráských sapérů indické armády se sídlem v Bangalore, zmínil jsem se mu o svém prapradědečkovi.“

„Portrét plukovníka Howarda má dodnes v důstojnickém klubu své čestné místo,“ pochlubil se Pradéš.

„Plukovníka?“ podivil se Costas. „Myslel jsem, že byl jen poručík.“

„Později,“ vysvětlil Jack. „K tomu se ještě dostaneme.“

„A plukovník Wauchope je jeden z našich nejváženějších hrdinů,“ blýskl se Pradéš. „Jeho práce pro Průzkum Indie v osmdesátých a devadesátých letech devatenáctého století nám pomohla určit hranice s Afghánistánem. Je mi nesmírnou ctí být vám nápomocen. V důstojnickém klubu jim vždy na výročí jejich zmizení připíjíme.“

„Cože?“ udiveně zvolal Costas. „Jejich zmizení? Že zmizel Howard, to už vím, ale oba?“

„Později,“ Jack položil Pradéšovi ruku na rameno a ukázal na hromadu potápěčského vybavení vyskládaného pod plátěným přístřeškem o pár metrů blíž ke břehu. „Neukázal byste nám, co tady máte? Do příletu helikoptéry máme jen asi hodinu a půl.“

O pětačtyřicet minut později se Jack zvedl od stolu pod stanem a položil tužku. Jemu i Costasovi se dostalo rychlého seznámení se zemními nalezišti, včetně toho, ve kterém se Hiebermeyer s oběma dívkami krčil u ztvrdlé hlíny a spolu se skupinou indických studentů archeologie ji opatrně odebírali. Vrátili se k potápěčskému vybavení a Jack si začal dělat do plánku výkopů nějaké poznámky. Obrátil se k Pradéšovi. „Římské nálezy v korytě řeky se rychle rozpadají. To, co tam Hiebermeyer odkrývá, vypadá na stěnu velkého skladu vystavěného z hliněných cihel, ale osobně se domnívám, že víc než polovina už je ho pryč. Hloubka vody je dva až tři metry a pak několik metrů usazeného sedimentu. Asi bude plný nejrůznějších předmětů, ale sotva v jedné vrstvě. Se zařízením, které tady máte k dispozici, budete mít při jejich vyzvedávání velké problémy. Mohli bychom vám s tím ale pomoct.“

„Zkoušeli jsme použít kalová čerpadla, ale sotva odsajeme vodu, okamžitě se díra zase zaplní a ani potápěči nic nevidí.“

„Costasi?“ zavolal Jack.

Costas zaklapl před stanem svou vysílačku. Vešel dovnitř, zvedl sluneční brýle a otřel si pot z obočí. „Tak domluveno. Vybavení sem ze Seaquestu II můžeme přes mělčiny dostat velkým pontonovým člunem.“

Jack se naklonil nad plánek a ukázal tužkou na několik bodů. „Doporučuji vytvořit plovoucí keson, ochrannou hráz proti vodě, která uzavře část řeky sousedící s pozemními vykopávkami,“ začal. „Prosívaný sediment můžete vypouštět mimo keson, takže voda uvnitř zůstane čistá. My takové zařízení máme, vymyslel ho Costas a poprvé jsme ho použili v Černém moři. V podstatě je to taková asi pětimetrová formička na cukroví, jenom ji položíte na sediment, který chcete prozkoumat. Obsahuje kalová čerpadla, a při hlubších výkopech je možné ji nastavit a pomocí hadice prosívat sedimenty na břehu. Pošlu sem pár našich techniků, aby vašim lidem pomohli, jak dlouho bude jenom potřeba.“

„Protože Jack a já máme namířeno na Havaj,“ zahartusil Costas.

Pradéš si odkašlal a zahleděl se na jeho košili.

„Vidím. Takže dovolená?“

„Práce,“ zavrtěl Jack hlavou.

Pradéš pohlédl zpátky k řece. „Jsem vám velmi vděčný. I ta sebemenší drobnost, kterou tady najdeme, má cenu své váhy ve zlatě. A zdejší řeka ukrývá spoustu pokladů. Teď mě, prosím, na pár minut omluvte, půjdu informovat svůj tým.“ Vyrazil za skupinou potápěčů, kteří na molu rovnali svou výstroj. Jack se otočil k hlavním výkopovým oblastem. Co tady asi viděl autor Periplu před dvěma tisíci lety, když se tu vylodil? Celá oblast neměla ani rozlohu fotbalového hřiště. V duchu ale viděl Jack cihlové zdi, úzké uličky, sklady s plochými střechami, řady římských amfor vyrovnané na přístavišti a bedny plné červeně glazované keramiky z Itálie. Arikamedu bylo ve své podstatě tím, čím byla Berenikê v Rudém moři, přestože ne tak okázale – žádné chrámy, žádné ozdobné mozaiky, jen místo na okraji neznámého území, jímž protékalo zboží značné ceny a měnilo zde své majitele. Místo, kde každý střípek keramiky představoval jedinečný důkaz o jednom z nejvýznačnějších obchodních středisek starověku.

„Jacku!“ Hiebermeyer vykročil za ním, těsně následovaný Ajšou a Rebekou. Pot z něho jen řinul. „Vzpomínáš na Ostii, ten římský přístav? Náměstí kupců se všemi těmi kancelářemi? Tak přesně to tady máme, tohle je skladiště. Nevěřil bys, čí kancelář se nám právě podařilo najít. Našla ji Ajša.“

Indický student k nim přistoupil s tácem na nálezy. Ajša z něho opatrně zvedla plastový sáček a vytáhla z něj odřený kousek keramiky. „Je místní, jihoindický původ z konce prvního století před Kristem.“

„Je na něm také nějaký nápis,“ postřehl Jack.

Ajša přikývla. „Je to tamilské. Když jsem to uviděla, nemohla jsem věřit svým očím.“ Její hlas překypoval nadšením. „Je tam stejné jméno jako na těch střepech s tamilskými kresbami, které jsme našli v kupcově vile v Berenikê. Ženské jméno. Amríta.“

„A teď k těm ostatním střepům,“ přidal se Hiebermeyer, zvedl jeden z nich a ukázal ho Jackovi. „Tahle keramika pochází ze střední Itálie, původně nejspíš amfora na víno. Co si o tom myslíš?“

„Čísla,“ přikývl Jack. „Vypadá to na účetní knihy. Žádné překvapení.“ Pak si ale všiml několika řeckých slov. Zalapal po dechu. „Poznávám ten rukopis. Podívej na sklon těch písmen. Možná to psala tatáž ruka, která na střepy nalezené v Berenikê napsala Periplus!“

Hiebermeyer horečně přikývl a pak ukázal k výkopům. „Já to vidím takhle. Neznáme sice jeho jméno, ale říkejme mu třeba Priscus. Sedí si takhle v pracovně se svou ženou Amrítou. Dohromady tvoří tým – jak v práci, tak v osobním životě. Ona je místní, řídí všechny kontakty tady a její rodina dohlíží na jejich obchodní kancelář, když jsou v Egyptě. Vzpomínáš, jak jsme tipovali, že by náš kupec mohl dělat do hedvábí, okrajově možná i do drahého kamení? Tak a teď se podívej tady na tahle řecká slova. Tohle je serikón čili hedvábí. Ta čísla musejí znamenat jakost, množství a ceny. Anebo tady. Sappheiros. To je řecký název pro lazurit. Takhle mu říká i autor Periplu. Ve starověku to může znamenat jedině lazurit těžený v badachšánských horách v Afghánistánu.“

„Myslíš tohle?“ nadhodil Costas. Vytáhl z kapsičky košile lesklý modrý kámen a ukázal jim ho na dlani.

Hiebermeyer se rozčertil. „To je přece ten kousek, cos našel v Berenikê! Nemůžeš si ho jen tak vzít. Co to s váma proboha je, chlapi jedny potápěčský?“

„No, Jack to občas dělává,“ odvětil Costas s kamenným výrazem ve tváři. „Jenom jsem si ho půjčil. Pro štěstí, než dorazíme na Havaj. Pak ho dostaneš zase zpátky.“

Jack potlačoval smích. „Ještě něco, Maurici?“

Hiebermeyer pohlédl opovržlivě na Costase a pak se obrátil k Rebece. „Každopádně, tvoje dcera si právě vybudovala archeologickou reputaci,“ prohlásil. „Stačilo jí těch pár minut práce na vykopávkách. Měla veliké štěstí.“

„To mi zní povědomě,“ usmál se Jack. Rebeka rozevřela dlaň a ukázala mu olivově zelený kámen, který dokonale odrážel paprsky poledního slunce, přestože ani nebyl broušený.

„Olivín,“ poznamenal Jack a kámen si od ní vzal. „Z ostrova Svatého Jana, to je v Rudém moři kousek od Berenikê. S Costasem jsme kolem něj před pár dny letěli. Takže ty se domníváš, že náš člověk vyvážel z Egypta tohle?“

„A směňoval to za hedvábí,“ přitakala Ajša. „Když se dívám na tenhle kamínek, začínám chápat, proč Číňany olivíny tak mocně fascinovaly. Vypadá jako opracovaný nefrit.“

„Říše bojovníků,“ zamumlal Jack a podržel kámen proti slunci, jehož paprsky po průchodu olivínem vrhaly na jeho druhou ruku zelené světlo.

„Co tím chceš říct?“ nechápal Costas.

„Jenom taková představa,“ vysvětlil Jack. „Obraz čínských lodí plných bojovníků přicházejících z východu. Teď ale vidím, že to byla skutečnost.“

„A tím se nám kruh uzavírá,“ ozval se Hiebermeyer. „Řím, Egypt, Indie, lazurit z afghánských dolů, Hedvábná stezka, bájné město Si-an. Osm tisíc kilometrů dlouhá spojnice, propojující dvě největší říše tohoto světa.“

Jack podal Costasovi kámen. V jedné ruce držel olivín, ve druhé lazurit. Sluneční paprsky pronikly oběma kameny a mezi nimi se objevila zvláštní záře, jako kdyby tudy vedlo nějaké světelné vlákno. Přiblížil je k sobě, ale pak prudce ucukl a rychle je od sebe zase oddálil. „Rozpálily se,“ zatvářil se nechápavě.

„Možná ohniskový efekt, soustředění světla do jediného bodu, podobně jako třeba u lupy,“ poznamenal Pradéš, který se znovu připojil ke skupině.

„O lámání světelných paprsků pomocí drahokamů se toho napovídalo ažaž. Jeden z mých profesorů na Univerzitě v Rúrkí se na podobné jevy specializoval. Ale nikdy jsem neslyšel o tom, že by takhle reagoval zrovna olivín s lazuritem, zvláště když jsou nebroušené. Zajímavý výzkumný projekt.“

„Ve výzkumné laboratoři Mezinárodní námořní univerzity máte dveře trvale otevřené,“ oznámil mu Costas, načež vrátil olivín Rebece a lazurit zastrčil zpátky do kapsičky u košile. „Drahokamy by vás ale brzo začaly nudit. Je tam totiž spousta podmořského robotického vybavení, na kterém pracuji. Spousta vojenských udělátek, přesně něco pro vás.“

„Opravdu?“ podivil se Pradéš. „To by mě docela zajímalo.“

„Na to bude spousta času později,“ přerušil je Jack a s přimhouřenýma očima zastíněnýma dlaní sledoval vrtulník Lynx, který zrovna přilétal přes pobřeží ze Seaquestu II. Pocítil narůstající vnitřní rozechvění, vzrušení. „Jsme připravení?“

Pradéš přikývl a ukázal na dvojici mužů v džínsách a tričkách s ruksaky a automatickými puškami G3. „Tohle jsou moji sapéři,“ vysvětlil jim. „Kdybych se ukázal v džungli s vojáky, místní kmeny bych tím pěkně naštval. Riziko útoku ze strany maoistických povstalců je ale bohužel poměrně vysoké. A jen nerad bych byl odpovědný za zmizení nejslavnějšího podmořského archeologa na světě.“

„A jeho parťáka,“ připomněl se Costas.

Rebeka držela v ruce olivín a zarmouceně hleděla na Jacka. „Když jsem si tedy vybudovala tu reputaci, jak to právě nazval Hiemy, znamená to, že můžu jet s vámi?“

„Tentokrát ne,“ zamračil se Jack na Hiebermeyera. „Ale Hiemy tě nechá cestou zpátky řídit zodiac. Pomalu.“

„Aha, no skvělý.“ Položila kámen zpátky na tác s nálezy a sepjala ruce. Jack se usmál a kývl prstem na Costase. „Můžeme?“

„Můžeme.“

8

Tři hodiny poté, co opustili římské naleziště v Arikamedu, se Jack posadil vedle Costase a Pradéše na přední palubě pontonového člunu, jenž uháněl na západ širokým korytem řeky Gódávarí a při plavbě proti proudu přeskakoval přídí vlny. Jacka se zmocnilo důvěrně známé napětí a vzrušení. Tohle byla šance vyplnit si svůj sen, jít ve šlépějích svého předka, zjistit, co vlastně poručík John Howard toho dne roku 1879 v džungli spatřil. Jack se pevně chytil zábradlí a vykoukl ven, aby se připravil. Z Arikamedu letěli helikoptérou severně podél indického pobřeží až do přístavu Kakinada a poté pokračovali přes vnitrozemí k říční deltě. Za sebou nechali přes miliony akrů rýže a cukrové třtiny, občas prolétli vznášejícím se obláčkem nasládlé vůně, která signalizovala přerod třtiny v palmový cukr. Ve městečku Dowlaišweram, asi padesát kilometrů od pobřeží, přistáli na přehradě, jež zajišťovala úrodnost celé delty. Zde jim také Pradéš ukázal, kde měli Madráští sapéři základnu, když v šedesátých letech devatenáctého století přehradu stavěli. Ještě když v její horní části nastupovali na palubu pontonového člunu Gódávarské paroplavební společnosti, který je měl zavézt do džungle, Jackovi se v hlavě stále přehrávala čísla. Téměř čtyři tisíce kilometrů zavlažovacích kanálů, pětinásobný nárůst kultivace obdělávané půdy. To byl jeden z přetrvávajících úspěchů britské vlády v Indii, avšak čím dále po proudu se vydali, tím méně pomníků vítězství lidského ducha nad přírodou se objevovalo. Dál proti proudu už to bylo jen podvolení se a přizpůsobení přírodě, podobně jako na pobřeží Arikamedu. Stejně jako Nil nebo Mississippi, jejichž hladina s vydatnými dešti prudce stoupala, představovaly i zde jakékoli pokusy o ovládnutí toku řeky Gódávarí pouze marnou snahu, pomíjivé bašty vzpírající se nepřekonatelné síle, jež dokázala spláchnout i ty nejimpozantnější lidské úspěchy v jediném okamžiku.

„Gódávarí je druhá nejposvátnější řeka v Indii, hned po Ganze,“ vysvětloval Pradéš, zatímco naváděl člun do centrálního kanálu. „Chtěl jsem vám dát možnost zakusit posledních pětadvacet kilometrů cesty po řece, abyste se lépe vžili do role vojáků, kteří se v roce 1879 vydali do neznáma pouze na kolesovém parníku, aniž by tušili, kam je jejich cesta povede.“

„Ty moskyty bych si odpustil,“ zasyčel Costas a plácnul se po noze.

Pradéš přikývl. „Když povstání v Rámpě končilo, čtyři pětiny mužů ležely s malárií, spousta jich také zemřela. Kójové mají ale nějaký druh imunity. Věřili, že horečka je ve skutečnosti pomsta jejich nejobávanějšího božstva, konda deváty, tygřího ducha.“

Costas zamžoural pochybovačně na mlžný opar před sebou, ze kterého vystupovaly nevelké kopce, jež nebylo na východě moc vidět. „Pramen řeky je tam nahoře?“

Pradéš zavrtěl hlavou. „Mnohem západněji. Někteří tvrdí, že řeka vytéká z úst jednoho bůžka poblíž Bombaje. A někteří dokonce říkají, že je podzemním korytem propojena s Gangou a utvářejí společný systém indických veletoků.“

„To mi zní spíš jako zbožné přání,“ poznamenal Jack.

„Technik ve mně souhlasí, ale i tak je to docela zajímavá myšlenka. Skoro všechno v Indii přichází ze severu a pokračuje na jih. Jak mongolští kočovníci, tak náboženství, jako například buddhismus. Sotva však cokoli z toho kdy prošlo horskými úseky, džunglí. Oblast Rámpy, kde se zrovna nacházíme, byla až do roku 1928 zcela neprozkoumaná. V době povstání, v roce 1879, bylo tohle místo na mapě ještě prázdné. A dokonce i dnes jsou zde stovky čtverečních kilometrů, o kterých vědí jen Kójové a další domorodí lovci. Dokonce ani misionáři se tam nevydávají.“

Skoro půl hodiny pluli proti proudu bez jediného slova a pozorovali bahnité břehy, které byly důkazem, jak se víc než kilometr široká řeka dokáže zúžit na pouhých pár set metrů. Minuli voly orající rýžoviště mezi řadami kokosových palem. Propluli nepovšimnuti kolem žen v mokrých sárí, které se v řece koupaly nebo na kamenech uprostřed proudu praly, riskujíce přitom, že je proud strhne. Muži odění pouze do bederních roušek hledali chlad v řece poblíž svých člunů. Stav obydlí podél řeky mohl být způsoben právě tak postupným chátráním a rozpadem, jako pokusy o přestavbu a opravy. Jack si uvědomil, že klid a mír prostupující celou scenerii jsou jen maskou blížícího se monzunového období, kdy záplavy smetou z břehů řeky vše, co se jim postaví do cesty.

Minuli řadu dřevěných kůlů, mezi nimiž proud řeky napínal potrhané zbytky rybářských sítí. Jack měl pocit, jako by se sítě snažily zachytit část historie, úlomky minulosti poztrácené v džungli před nimi. Co odletěli z Arikamedu, snažil se zaměřit na archeologii řek, které mohou ukrývat hotové poklady. Něco jako ovčí vlna, která se v dobách zlaté horečky užívala k zachytávání zlatých zrnek – občas se v ní zlato našlo, většinou však zela prázdnotou bez nejmenšího náznaku čehokoli cenného. Tohle byl ale na rozdíl od hledání vraků zcela jiný druh archeologie, mnohem prchavější, bez jediného opěrného bodu.

Podobně jako pobřeží v Arikamedu měly jakékoli lidské zásahy i na zdejších březích jen velmi krátkého trvání a podléhaly neustálému působení okolních vlivů. Jedinou stavbu odolávající času spatřili na kamenitém ostrově uprostřed proudu. Byl to nádherný bílý chrám zdobený zlatem, jehož střechu tvořila kamenná mozaika s hady. Pradéš zpomalil člun, sáhl do misky a vhodil do vody hrst květů. „To je Višnu, odpočívá pod smyčkami pětihlavého hada Šeši,“ vysvětlil jim. „Tmavomodrá, modrá jako lazurit, je barvou Višnuovou, barvou věčnosti a nesmrtelnosti.“

„Jsou obyvatelé džungle hinduisté?“ zajímalo Costase.

Pradéš zavrtěl hlavou a opět přidal plyn. Zvýšil hlas, aby překřičel hluk motoru. „Nahoře proti proudu je kopec, který se jmenuje Šiva, hned na okraji džungle. Nazvat ho ale takhle je jako přibít krucifix na starý římský chrám, jen s tím rozdílem, že tady se nikdo nikoho na víru obracet nesnažil, nebyly zde žádné snahy potlačit staré obyčeje. Hinduismus je jako archeologické naleziště. Odstraňte všechny nánosy a vrstvy a najdete staré bohy, stará náboženství. Rozdíl je ale ten, že tam, kam máme namířeno, žádné vrstvy nejsou. Tenhle chrám je poslední baštou lidu z nížin před prostírající se džunglí, kam se bojí vkročit i bohové.“

S každým dalším kilometrem lidí na břehu ubývalo, až se přestali objevovat docela. Otevřená rýžoviště přenechala prostor křovinám a posléze džungli, hustému zelenému porostu, jenž dosahoval až k břehům a jasně ohraničoval okraj divočiny, z níž se nad stříbřité úseky pláže tyčily palmýry a kokosové palmy. Ze stromů stoupala pára, která halila oba břehy do mléčného oparu, jenž vytyčoval úzkou cestu prostředkem řeky, kde bylo z lodi vidět nejlépe. Brzy se kopce pokryté džunglí zvedly po obou stranách řeky do výšky tří set i více metrů a některé vrcholky už se nyní staly jen nejasnou modrozelenou siluetou.

Náhle se před nimi objevil dlouhý, plochý člun unášený proudem. Byl naložený kokosovými ořechy a nařezanými tamaryškovými a mahagonovými kmeny. Na zádi seděl se starou puškou Lee-Enfield chlapík v ošoupané khaki uniformě, a když se jejich čluny míjely, podezřívavě si je všechny prohlížel. Pradéš na něj zvesela zamával. „Policisty tady nikdy neměli moc v lásce,“ vysvětlil jim. „Horské národy je vnímají jako ochránce lidí z nížin, kteří dostávají lesnické koncese, a sem chodí těžit jejich vzácné tvrdé dřevo. Sotva byste řekli, že ten chlápek na člunu patří k maoistickým teroristům, že? Jenže tím vzniká další problém. Když zmilitarizujete policii, znepřátelíte si horský lid ještě víc. A když pošlete armádu, aby srovnala maoisty, riskujete, že se zopakuje situace z roku 1879. Nejlepší volbou jsou proto sapéři, o kterých horské národy vědí, že dělají užitečné věci, staví cesty, kliniky, školy. Sapéři jsou sice také vojáci, ale úplně jiný druh lidí.“

„Chápu,“ přikývl Jack a usmál se.

Pradéš ubral plyn a zatočil člunem z hlavního proudu do klidnějších vod u levého břehu, kde se jemné brblání motoru zcela ztratilo v povykování a štěbetání skupinky opic, langurů s bílými tvářemi, které na ně z korun stromů pokřikovaly. Člun pokračoval podél ohbí řeky a všichni tři muži si všimli cestiček vedoucích od pláže k přízemním domkům uprostřed mýtiny, na jejichž střechy z palmového listí vrhaly stín mangovníky a pokroucené tamaryšky. Poprvé v životě viděli příslušníky kmene Kójů, tmavé muže vypracovaných postav oblečené pouze v bederní roušce, kteří je pozorovali zpod velkých slunečníků z palmových listů. Jeden z nich měl na sobě levhartí kůži a přívěsek zdobený pavími pery, který se mu houpal na krku.

„Tahle vesnice se jmenuje Puliramanaguden,“ špitl tiše Pradéš. „To znamená Místo tygřího boha.“

„Tygři,“ zabručel Costas. „Samí tygři. A co nějací sloni?“

„Zřídkakdy, tihle lidé chovají gaury, místní buvoly. Kójové říkají tomuhle úseku džungle Pappikondalu, Buvolí kopec. Zdejší buvoli dosahují velikosti menších slonů. Jednou jsem je v noci slyšel, jak se řítí džunglí, ryčí a supí jako nějaké mytické příšery. Jediné, co je z nich vidět, je bělmo jejich očí. Dokonce i tygři se jim klidí z cesty.“

„Kam se hrabe Havaj, tady se to musí odpočívat jedna báseň,“ poznamenal ironicky Costas.

Pokračovali dál proti proudu, obklopeni mlžným oparem na březích, až dospěli k dalšímu ohybu řeky, kde byl rychlý proud probíhající prostředkem řeky viditelný pouhým okem. Pradéš zůstal u břehu, pouhých pár metrů od ohybu a snažil se držet člun téměř na místě, kde čekal, až ho proud vytáhne do středu řeky. Jack zahlédl ženu sedící na propletených kořenech banyánu. Byla velmi stará a slepá. Její oči připomínaly oči starobylé sochy, z níž čas vymyl barvy, až zůstalo jen bělmo. I přesto ale Jack cítil, že se dívá přímo na něho, jako by ho hypnotizovala. Vypadala teskně, smutně, jako matka ztrápená žalem nad ztrátou dětí. Jack si vzpomněl na viktoriánskou fotografii matky a dítěte, která mu visela v kajutě nad starým lodním kufrem, na svou praprababičku a jejího synka. Vzhlédl k lesnímu baldachýnu prostírajícímu se nad stařeninou hlavou a ve vzdáleném oparu si všiml kopců, které byly o něco tmavší než okolní nebe. Zmocnil se ho intenzivní pocit, jako by tohle všechno už někdy zažil, ale během chvilky zase pominul. Ze břehu proti nim náhle vyrazil vodní buvol, a přestože jej zastavilo prudké trhnutí lana přivázaného ke kůlu, leknutím z toho nečekaného prudkého pohybu se Jackovi rozbušilo srdce jako o závod. V tom okamžiku proud podebral člun a Pradéš jej plnými obrátkami motoru vynesl do středu řeky, pryč od stařeny, která se i s břehem pozvolna ztratila v mlze. Když se řeka rozšířila a mlha zvedla, Jack věděl, že jsou na místě. Místo přesně odpovídalo popisu z deníku jeho prapradědečka. Pradéš zamířil s lodí zpět do stojatých vod u levého břehu a přídí najel do písčiny, na které se člun zastavil. Jack hleděl na protější břeh, písčitý pruh prostírající se několik set metrů podél ohybu řeky, posetou usazeninami vyvrženými proudem. Končil vyschlým řečištěm vedoucím z džungle. „Tamhle,“ oznámil Pradéš a ukázal prstem. „Tam se to stalo.“

„Já vím,“ odvětil Jack tiše. „Přesně takhle jsem si to představoval.“

„Nečekejte, že se vám tady na břehu podaří najít cokoli z roku 1879,“ varoval ho Pradéš. „Tu písčinu rozebírají rok co rok přívalové monzunové deště a vždycky se tu pak utvoří nová. My musíme do vesnice tamhle nahoře, na okraji džungle.“

„Jsme ve vašich rukou,“ dal se Jack pod jeho vedení.

Pradéš koukl na hodinky. „Vrtulník přiletí zhruba za hodinu. Zaveze nás hlouběji do džungle. Na palubě bude dvojice sapérů. Nechtěl jsem v domorodcích jitřit pocit nepřátelství, kdyby je s námi viděli na řece, ale současně se bez nich do džungle odmítám vydat, bez ohledu na tu vaši devítimilimetrovou kamarádku, Jacku.“

„Tak vy jste si jí všiml,“ podivil se Jack.

„Radši ji někam schovejte. Situace tady je hodně napjatá. Pokud nás někteří z horalů, kteří mě neznají, začnou považovat za úředníky, hra skončila. Prostě s námi přestanou mluvit. Než se vydáme do vesnice, na chvilku si odpočineme. Možná to bude v tomhle horku vypadat divně, ale dal bych si čaj.“

Zatímco se Pradéš zaměstnával starou otlučenou konvicí a plynovým vařičem, které vylovil z lodní krabice s nářadím, Costas se diskrétně vytratil. Jack seděl sám a rozhlížel se kolem sebe. Mlhy nechali v úžinách po proudu a vstoupili do oázy světla, kde zavládl čistý vzduch. Pláž na protějším břehu měla tvar šavle ukuté z oslnivě zlatého písku. Za ní v drobném vánku mihotaly kmeny stromů a obrovské pískovcové balvany, které byly hladce obroušené pravidelně se opakujícími povodněmi. Vše za nimi pohlcovala džungle, myriáda odstínů zeleně prostírající se na příkrých úbočích útesů, postupně utvářejících mohutný kaňon řeky Gódávarí.

„Tamhle před námi, jak se řeka zužuje, už má jen asi dvě stě metrů,“ podotkl Pradéš a podal Jackovi sklenici čaje. „Kopce po obou stranách se zvedají do výšky asi osmi set metrů a řeka je v těch místech hodně hluboká, skoro sto metrů.“

Jack zaostřil na džunglí porostlá úbočí kaňonu. Svůdně, a přesto tak zrádně – přesně tak na něj působila, jako malebný vysokohorský průsmyk, který skýtá nádherný výhled, ale také v sobě skrývá smrtelné nebezpečí číhající na sebemenší zaváhání. Pro ty, kteří se odvážili dojít až sem, zde čekala Země nesmrtelných, Nebeské město. Pro první Evropany to bylo bájné království Golkonda, Hora světla, kde se těžily diamanty jako Koh-i-noor, jen kousek za kaňonem dál proti proudu. Ještě před objevem parníků zde však cesta po vodě končila a většina těch, kteří dorazili až sem, se na tomto místě otočili, neschopni odolat proudu, který se proti nim valil údolím a vracel jejich čluny zpátky k civilizaci. Jack se zahleděl do vody. Byla kalná, ale ne kvůli bahnu. Mohlo za to něco jiného, nějaká prapodivná temná síla, ve které se sluneční paprsky ztrácely. Ve vodě se měly zrcadlit břehy kaňonu, ale místo nich neviděl na hladině vůbec nic. Bylo to velmi zneklidňující, jako by řeka byla černou dírou, která polyká okolní realitu. Jack začal přemítat, zda se mu břehy zahalené do mlhy jenom nezdály, takové jaké si je vybájil v představách. Ze zadumání ho vytrhl Costas, který se s vytřeštěným výrazem ve tváři a s kraťasy málem u kolen spěšně prodíral podrostem a uháněl do bezpečí člunu.

„Něco si dělalo zálusk na tvoje mužství?“ usmál se Jack.

„Pavouci,“ zafuněl Costas, opřel se a prohlížel si nohy. „Obrovský chlupatý potvory veliký jako miska.“

„Pavouci jsou tady neškodní, dokud je nevyprovokujete,“ vysvětlil oběma Pradéš a podal Costasovi také sklenku čaje. „Pozor si ale dávejte na kobry. Kójové používají jako protijed kořen jednoho stromu, ale nikdy se mi ho nepodařilo najít.“

„No a pak je tu Jackova beretta,“ podotkl Costas.

„Střílením hadů si jen narušíte karmu,“ zadeklamoval Pradéš a kýval přitom prstem. „Ale nebojte. Džunglí stejně nepůjdeme. Jack sice chtěl jít po stopách svého předka, ale přesvědčil jsem ho, že bude lepší letět vrtulníkem. Souhlasil. Měl totiž obavy o vaše bezpečí.“

„Moje bezpečí? Jack? To až se někdy stane, tak to bude poprvé,“ zabručel Costas a otíral si z tváře pot a jednoho dotěrného komára. „Aspoň, že jsme s sebou vzali ta antimalarika.“

„To je další věc,“ dodal Pradéš spěšně. „Nedá se říct, že by tady stoprocentně zabírala. Ve vesnici ale znám někoho, kdo nám může dát něco na povzbuzení.“

Jack znovu přehlédl celou scenerii a představoval si, jak to tu asi vypadalo před sto třiceti lety. „Co o tom 20. srpnu 1879 vlastně tedy víte?“ zeptal se Pradéše.

Ten na něj upřel zrak. „No, v tom, co se tu dělo, máte naprostou pravdu.“

„Lidské oběti?“

Pradéš se zahleděl na řeku. „Už jsem se myslím zmiňoval, že mě vychovali poblíž řeky Gódávarí v Dowlaišweramu. No a můj dědeček byl Kója a pocházel odsud. Příběh o tom, co se událo v roce 1879 se mezi Kóji stal téměř legendou. Přesto sem čas od času zavítají antropologové a hledají odpovědi na nejrůznější otázky. Co ale vím, tak to, co vám teď hodlám říct, ještě nikdy nikomu cizímu neřekli.“

„Pokračujte,“ vybídl ho napjatě Jack.

„Rebelové toho dne předvedli pořádné představení. Na pláži tehdy před zraky všech sapérů na parníku uvíznutém na mělčině popravili zajaté konstábly. Zároveň se jim ale podařilo dostat všechny ostatní Kóje, alkoholem a bůhvíčím ještě, do šíleného transu. Ti lidé toho dne vykonali tři oběti, takzvanou úplnou meríju. Muž, žena a dítě.“

„Proboha, dítě?“ zachvěl se Jack.

„Místní úřady z nížiny sice později odmítly uvěřit, že to měly být oběti, a spíš se domnívaly, že rebelové ty lidi úmyslně popravili tak, aby to jako meríja vypadalo – a aby tak budili větší strach, jako kdyby oživovali strašlivé praktiky, o kterých si Britové mysleli, že se jim je podařilo vykořenit už před lety. Úřady se však mýlily. To na břehu tehdy bylo skutečné. Dokonce i dnes obětují bohům, přestože jen opice, langury, a kuřata, ale rituál meríja stále existuje, jen není na první pohled tak patrný. Stačí sebemenší provokace, sebemenší jiskřička nevraživosti, a vrátí se zpět v plném rozsahu.“

„A co se tedy stalo?“ naléhal Jack. „Co přimělo mého prapradědečka přestat toho dne s psaním deníku?“

Pradéš našpulil rty. „To já nevím. Něco ho muselo poznamenat. Musel to asi být děsivý pohled, zejména na to dítě, ze kterého rvali maso ještě zaživa. Možná se cítil bezmocný, neschopen jakkoli pomoci. Říkal jste, že sám měl malého syna? Zmínil jste se, že byl jako chlapec v Indii v době vzpoury, plné násilí a šílených jatek. Možná se mu některé zasuté vzpomínky na ty hrůzy při pohledu na obětování vrátily. Byl to ale rozhodně vynikající důstojník a tvrdý voják, takže ať už viděl nebo udělal cokoli, muselo to být hodně zlé.“

„Takže kam máme namířeno teď?“ zeptal se Jack tiše.

Pradéš se odmlčel. „Vím, kam toho dne spolu s poručíkem Wauchopem šli.“

„Pokračujte.“

Pradéš si sáhl za tričko a vytáhl přívěsek na staré kožené šňůrce. „To je tygří dráp,“ vysvětlil. „Toho tygra skolil můj dědeček, muttadar. To je něco jako vůdce vesnice, ale tak trochu taky kněz. Tygr zaútočil na chlapce, který si hrál na břehu, a můj dědeček ho zastřelil starou mušketou Východoindické společnosti, kterou Kójové ukradli před lety z místní strážnice. Jenže tygři jsou tady posvátní a jeho zabitím se z mého dědečka stal vyvrženec z kmene, který musel džungli opustit. Potkal mou babičku, která žila v nížině, a společně pak žili v Dowlaišweramu. Jejich syn, můj otec, se potom stal oblastním správcem lesů a často mě sem brával. Obyvatelé Rámpy mě přijali za svého a naučili mě svému kójskému dialektu. Místní kmeny měly mého otce v úctě, neboť zdejší úředníci bývali zpravidla lidé z nížin, kteří měli v očích zdejších obyvatel pověst lichvářů a navíc pohlíželi na horské národy s despektem. Ovšem ne tak můj otec, za jejich lesnická práva bojoval až v Dillí. Byl to velký muž.“

„Musí na vás být hrdý.“

Pradéš vypadal sklesle. „Asi by byl. To už se ale nikdy nedovím. Od dob Britské Indie se za potřeby lesního lidu často skrývali jiní. Před sto lety to bylo Indické národní hnutí, které prohlašovalo, že kmenové povstání bylo součástí jejich odvěkého nezávislého boje proti Britům. A teď jsou to zase maoisté a jejich Lidové válečné hnutí. Když začala vláda prodávat těžební koncese, domorodé kmeny projevily další příval nevole a tehdy se tohle hnutí přidalo na jejich stranu. Ve skutečnosti je ale za mák nezajímali. Byl to pro nejen způsob, jak udržet kmeny v džungli, odkud připravovali plány teroristických útoků po celé Indii. Můj otec se jim postavil a zaplatil za to životem.“

„To je mi líto,“ vyjádřil Jack soucit.

„Proto mě sem nikdy neposlali,“ posteskl si Pradéš. „Náš plukovník zná historii mé rodiny. Byl jsem příliš blízko.“

„Jako velikého mstitele si vás zrovna moc představit neumím,“ přiznal se Costas.

„Abyste se nedivil,“ pronesl Pradéš tiše.

Costas ukázal na tygří dráp, který měl Pradéš pověšený na krku. „Nedostane nás tohle do potíží, až to Kójové uvidí? Chci říct, vždyť tygr je tady posvátný.“

Pradéš zavrtěl hlavou. „Jakmile tygr zemře a duch opustí jeho tělo, kůže a drápy mají velkou cenu. Kůži smí nosit muttadar při tancích a obřadech a drápy jsou v oblibě mezi mladými vesničany. Nosí štěstí a odhánějí zlé duchy při lovech hluboko v džungli.“

Costas do sebe jedním velkým douškem obrátil sklenku čaje. „Hezký, ale puška je puška.“

Pradéš se zazubil. „Ano, to prý taky pomáhá.“

„Vraťme se k vašemu vyprávění,“ připomněl se mu Jack. „Co si Kójové o tom dni pamatují?“

Pradéš se odmlčel. „Vyprávěl mi to dědeček, když jsem byl ještě malý. Pro lidi z hor se ten příběh stal součástí jejich folklóru a je skoro stejně opředen legendami jako mýty o bozích. Ale týká se i vašeho prapradědečka.“

„Povídej.“

„Nejposvátnějším předmětem Kójů bylo vždy takzvané vélpu, to je slovo, které označuje modlu nebo boha,“ pustil se Pradéš do vyprávění. „Každý rod, každý klan, ti všichni mají svoje vélpu. Většinou šlo o drobné předměty, které nám dnes přijdou zcela běžné, ale Kójové v nich viděli něco podivného a vzácného, například kus tepaného železa. Každé vélpu bylo uložené uvnitř bambusového válečku o délce zhruba třiceti centimetrů. Ty byly střežené jak oko v hlavě, ven se vynášely jen při vzácných příležitostech a výhradně za účelem uctívání. To největší z nich, nejvyšší vélpu, se jmenovalo Lakkála Rámu. Nacházelo se v jeskynní svatyni v džungli a nikdy ho nikdo neotevřel. Říkalo se, že božstvo uvnitř je příliš oslnivé a že by oslepilo každého, kdo by se odvážil k němu vzhlédnout. Možná šlo o kousek skla, možná nějaký drahokam, zkrátka něco exotického, co se do světa Kójů dostalo z vnějšího světa před celými generacemi. Nejvyšší vélpu obsahovalo duše kójského lidu. Bez něj žili své životy vydáni napospas zlým duchům, kteří v džungli přebývali, zvláště pak děsivému tygřímu duchu zvanému konda deváta. Takhle, plni strachu, žili až do roku 1879.“

„Co se stalo pak?“ zajímal se Costas.

Pradéš se rozhlédl kolem sebe a snížil hlas. „Můj dědeček, vůdce vesničanů, byl, jak už jsem říkal, kmenovým muttadarem. Podle prastaré tradice byli vůdcové vesnice Rámpa zároveň také strážci svatyně, kde bylo posvátné Lakkála Rámu ukryté. Dědeček mého dědečka byl muttadarem v roce 1879 a povstání nepřežil. Z vyprávění povstalců, kteří byli svědky celé události, ale vím, co se mu stalo. Spatřili ho muži mého klanu, kteří se zrovna vraceli zpátky do vesnice, aby svým dětem řekli, co viděli. Vy jste mi, Jacku, ukázal poslední zápis v deníku plukovníka Howarda. Toho dne rebelové muttadara obklíčili a zasypali šípy. Věděli totiž, co udělal.“

„Což bylo?“ pobídl ho Costas.

„Muttadar se obával, že by se do svatyně mohl dostat Čandrája, Lakkála Rámu z ní ukrást a použít k manipulaci s horskými národy. Klan, z něhož Čandrája pocházel, byl s muttadarovým rodem po celé generace na ostří nože. Šlo o spor, který z klanů má dohlížet na svatyni. Britští důstojníci věděli o kmenových válkách všechno z vlastní zkušenosti na severozápadních hranicích Indie a snažili se toho využívat.“

„Takže muttadar přeběhl k Britům,“ doplnil ho Jack.

„Vzal vélpu ze svatyně do svého opatrovnictví a následně se Britům nabídl jako průvodce a tlumočník,“ vysvětlil Pradéš. „Měl ale jednu podmínku – požadoval, aby mu britští důstojníci umožnili vrátit vélpu do svatyně, až bude po všem. Toho dne, 20. srpna 1879, kdy Howard psal do deníku svůj poslední zápis, byl muttadar s nimi na parníku. V jeho deníku je to zapsáno, Jacku, a dokonale to zapadá do toho, co jsem věděl už dřív. Toho dne totiž došlo k velké přestřelce mezi vojáky a rebely, která měla na svědomí desítky zabitých a raněných. Pak musel nejspíš Howard s ostatními vojáky z parníku spatřit obětní rituál na břehu. Muttadar ho viděl taky a náhle zpanikařil, úplně se sesypal. Měl pocit, jako by na něj zlí duchové džungle vztáhli své drápy za to, že odnesl vélpu ze svatyně. O tom, co se dělo dál, není v deníku poručíka Howarda ani slovo, a nic není ani ve vojenských záznamech v Bangalore. Většina důstojníků, kteří se z Rámpy vrátili, chtěla co nejdřív zapomenout. Můj dědeček mi ale vyprávěl jeden příběh. Jeden britský zmocněnec jménem Bebbie tam onemocněl a musel zůstat spolu se sapéry v džungli. Howard a Wauchope vyrazili na záchrannou misi. Bebbieho našli ležet mrtvého kousek od svatyně. Muttadar se nabídl, že je dovede ke svatyni, avšak pouze za předpokladu, že s sebou bude moci vzít i posvátný předmět. Britové cítili, že stejně asi nemají na vybranou. Výprava do džungle by byla sebevraždou i přesto, že vládli vyspělejšími zbraněmi než povstalci, ale ani s takovým vybavením se hrstka vojáků nikdy nemohla rovnat stovkám povstalců. Rozhodli se vsadit všechno na jednu kartu a doufali, že když s sebou ponesou vélpu, rebelové se budou bát na ně zaútočit. Muttadar však před svatyní na poslední chvíli couvl, protože se bál bohů, kteří by ho mohli stihnout svou zlobou. Krátce nato byl zabit. Proto vélpu do jeskyně odnesl Howard.“

„A pak ho Čandrája ukradl?“ chtěl si udělat jasno Jack.

Pradéš zamítavě zavrtěl hlavou. „Ne. Howard dodržel slovo, které muttadarovi dal, to znamená, že vélpu přinesl do svatyně. Pak si ale nejspíš on i Wauchope uvědomili, že jedinou možností, jak odsud uniknout, je vzít si vélpu zase s sebou a využít jako obranný štít, podobně jako posloužilo muttadarovi cestou ke svatyni. Sotva vyběhli z jeskyně, vypukla přestřelka, ale jakmile si rebelové všimli, že ti dva u sebe mají vzácné bambusové pouzdro, stáhli se. Oba důstojníci pak běželi džunglí k řece, kde byli ostatní sapéři. Ze svatyně ale odnesli ještě něco jiného, jinou posvátnou relikvii. Byl to zlomený meč spojený se zlatou rukavicí v podobě tygří hlavy. Kójové věřili, že ji kdysi nosil sám velký Ráma.“

„To mě podržte,“ zamumlal Jack.

„Vy víte, o co jde?“

„Nebyl čas vám ji ukázat. Rodinný klenot.“

„Moment! Vy ji máte u sebe?“ zalapal Pradéš po dechu.

„Není ze zlata, ale mosazi, ale určitě je to ona,“ začal Jack vzrušeně vysvětlovat. „Howard ji dal svému synovi, mému pradědečkovi, a takhle se dostala až ke mně.“ Jack se opřel a vypadal rozrušeně. Věděl jen to, že tahle podivná zbraň pochází z džungle, ale nic víc. Velmi nečekané zjištění. A pak si vzpomněl na Káťu a její reakci, když jí o tygří rukavici řekl. A taky si na Kátina strýčka, Chaj Čchena, antropologa, který téměř před čtyřmi měsíci zmizel v džungli. I to byl jeden z důvodů dnešní Jackovy přítomnosti na tomhle místě. Hleděl do hustého porostu džungle. Možná odsud Chaj Čchen prostě odešel. Nebo se mu přihodila nějaká nehoda. Takových osamocených antropologů už se v džunglích ztratily spousty. A pak si Jack znovu vzpomněl na maoisty a pocítil všudypřítomné nebezpečí. Našpulil rty. Tady se děje ještě něco jiného. Náznaky byly patrné, ale závěr žádný.

Obrátil se k Pradéšovi, který si cosi mumlal pod vousy, ale nebylo to ani anglicky, ani hindsky, šlo o nějaký neznámý jazyk, jakési tiché mlaskavé zvuky. Pohlédl na Jacka a oči mu jen zářily. „Nalezení takového předmětu by pro kójský lid znamenalo nesmírně mnoho, a tak se sotva odvažuji zeptat ještě na jednu věc. Nemáte náhodou i vélpu?“

Jack zavrtěl hlavou. „O ničem takovém jsem bohužel nikdy neslyšel.“

Pradéš na okamžik zavřel oči, pak zhluboka vydechl a pokračoval ve vyprávění. „Dál se dělo zhruba tohle. Povstání pokračovalo ještě několik měsíců, ale ten den znamenal zlom. Odpor povstalců už pak nikdy nenabyl takové síly jako doposud. Čandrájovy řady od tohoto dne čítaly už jen skupinku nejvěrnějších, z nichž mnozí z nich byli vyvrhelové a zločinci. Většinu rebelů v počátečních měsících povstání přitom tvořili bojovníci kójských a reddijských kmenů. Když ale tihle lidé zjistili, co všechno je Čandrája pro získání vélpu ochoten obětovat, vraždu muttadara nevyjímaje, jejich nadšení pro povstání zcela opadlo. A když si uvědomili, že jejich posvátný předmět mají nyní Britové – a pochopili, jakou moc nad nimi má – jejich bojové odhodlání se prakticky ze dne na den rozplynulo. Bylo jim jasné, že vélpu získají jedině, pokud povstání skončí.“

„Říkal jste ale, že ho nakonec nikdy zpátky nedostali,“ poznamenal Costas.

„Ta svatyně,“ připomněl se Jack. „Ta je někde poblíž Rámpy?“

Pradéš přikývl. „Asi třináct kilometrů hustou džunglí severovýchodně odsud. Jmenuje se podle boha Rámy.“

„Ráma,“ opakoval Jack polohlasem a přemýšlel.

„Není Ráma hinduistický bůh?“ podivil se Costas.

Pradéš znovu přikývl. „Obraz dokonalého muže, jenž přerostl v božstvo, sedmé vtělení boha Višnu. Ale jak jsem už říkal předtím – pro místní lidi nic neznamená. Zdejší víra nemá totiž s hinduismem prakticky nic společného. Na legendu o princi Rámovi, o jeho putování a hledání duchovního naplnění, narazíte skoro po celé jižní Indii. Kójové věří, že hledání svého království zakončil právě v srdci džungle.“

„V srdci temnoty, dalo by se říct,“ prohodil Costas. Zahleděl se na hustě porostlá úbočí protějšího břehu a ohnal se po hejnu moskytů, kteří jej začali obletovat.

„Takže tam máme namířeno?“ zeptal se Jack. „Do svatyně?“

Pradéš se zhluboka nadechl a přikývl, v prstech přitom svíral tygří dráp na krku. „Byl jsem tam naposledy jako chlapec. Nesmělo se tam, ale díky výchově, které se mi dostalo v nížinách, jsem na pověry jednoduše nevěřil. Žádný Kója do ní od roku 1879 nevstoupil. Můj dědeček říkal, že té noci nastala hrozivá bouře, nebe křižovaly blesky a hromy. Sotva prý oba důstojníci ze svatyně odešli, zemětřesení zavalilo vchod. Kójové to pochopili jako neklamné znamení, aby se tomu místu vyhýbali, jinak je potká boží hněv. A teď přibyl ještě další důvod držet se od ní dál. Svatyně se totiž nachází na mýtině, kterou kdysi používaly maoistické guerilly jako základnu. Jednou mě tam chytili a vzali do svého tábora, kde si se mnou… hráli. To bylo ještě předtím, než zabili mého otce. Od té doby jsem se tam vždycky chtěl vrátit.“

„Tak mám pocit, že vás dva spojuje jeden prastarý příběh,“ povytáhl obočí Costas.

„To je pravda, muttadar chtěl s poručíkem Howardem taky vyrazit do svatyně, když tady jejich parník tehdy uvázl,“ doplnil Jack.

„Vidíte, to by mě nikdy nenapadlo. Byl sice můj předek, ale nemám nejmenší důvod se kvůli němu na to místo vracet.“ Pradéš pohlédl na Jacka s odhodlaným výrazem ve tváři. „A navíc tam nejdu ani kvůli starověkým bohům či duchům nebo něčemu takovému. Minulost vem čert, mně jde o současnost. Chci vzdát hold památce svého zavražděného otce.“

Jack přikývl, přehodil nohy přes okraj lodě, připravený se pustit. Pradéš se posadil a nastartoval motor. „Do setmění zbývá ještě asi pět hodin. Vrtulník by měl přiletět tak za pětačtyřicet minut. To by nám na průzkum protějšího břehu mělo stačit. Chtěl bych vám oběma něco ukázat.“

„Nuže, tedy vzhůru,“ zavelel Jack. „Z toho, co jste říkal, jsem nabyl dojmu, že bude lepší být do setmění pryč.“

Costas se ohnal rukou po moskytovi, po kterém mu na krku zbyla jen krvavá skvrnka. „Chápu.“

9

Jack poklekl na přídi pontonového člunu a chytil se uvazovacího lana, zatímco Pradéš otočil prudce kormidlem a nasměroval příď člunu z říčního proudu do klidnějších vod u břehu. Na poslední chvíli přidal prudce plyn a poslal kýl lodi na písčitou pláž vedoucí až k džungli. Jack přeskočil okraj lodě s lanem v ruce, přeběhl po horkém písku několik kroků a uvázal člun ke kmeni tamaryšku. Pradéš vypnul motor a vytáhl ho do lodi. Poté spolu s Costasem vyskočili po obou stranách člunu a posunuli jej, jak nejdál jen to šlo, na souš. Jack utáhl kotvicí lano a rozhlédl se kolem sebe. Písek kolem dokola byl nedotčený a sněhově bílý. V duchu přece jen trochu doufal, že se mu podaří hned něco najít, nějaké vodítko k tomu, co se zde onoho osudného dne roku 1879 událo, ale zároveň se takového nálezu i trochu bál, neboť ho znepokojovala možnost probuzení jakéhosi atavistického traumatu, jež po svém prapředkovi podědil. Panenský písek byl ale dokonale neporušený, po nějakých krvavých obětech ani stopy. Dokázal poznat, kudy rok co rok protékají prudké monzunové vody, trhají písečnou pláž na kusy a potom ji znovu naplavují. Pohlédl dál proti proudu, kde se údolí zužovalo, a vybavil si slova viktoriánského inženýra, jenž měl tu možnost vidět Gódávarí za plného rozvodnění: Zpoza překážek tryská řeka s takovou rychlostí a dravostí, jaké žádné plavidlo, jež kdy umělo plovat, zdolati nedokáže. Od protějšího břehu urazili pouhých několik set metrů, ale jemu se zdálo, jako by překonali nějakou posvátnou hranici a prošli branou do jiného světa. Dokonce i vzduch zde byl cítit jinak – byl kyselejší, živočišnější – a světlo prosvítající přes okraj džungle vytvářelo neobvyklou auru, jako by se vzduch sám na předělu mezi pralesem a nebem zabarvil zčásti dozelena, zčásti domodra.

„Pojďte.“ Pradéš přešel po písku ke dvěma stromům na kraji džungle. Byla to generacemi prošlapaná cestička vedoucí do kopce a mířící k rákosovým a bambusovým chatrčím, kterých si všimli už z protějšího břehu. Chatrče byly postavené až nad nejvyšší zaznamenanou úrovní rozvodněné řeky. „Toto je jedna ze stezek, po níž sapéři v roce 1879 kráčeli, ale jakmile odešli, zarostla. Neměli dostatek prostředků, aby tady v džungli mohli vybudovat cokoli trvalejšího, a od té doby se toho v tomto ohledu mnoho nezměnilo.“ Hned za Pradéšem se trmácel Costas a Jack celou expedici zezadu uzavíral. Costas vytáhl ze svého batohu repelent a v hojné míře si jím nastříkal všechny odhalené části těla. Potom sprej předal Jackovi a zabručel: „Jeden malý krok pro lidstvo od roku 1879.“ Při těch slovech plácnutím zabil nacucaného komára, který ho drze píchl i přes košili.

Pradéš se otočil a díval se na ně. „To je tak jediná věc, která se od té doby změnila,“ podotkl. „Připravte se na cestu zpátky časem.“ Náhle mezi nimi přes kamenitou cestu přeběhl obrovský pavouk. Jack při tom pohledu nadobro ztuhl a snažil se chytit dech.

Pradéš na něho pohlédl. „Typická zvířecí reakce,“ přikývl. „To je první věc, kterou vás při výcviku boje v džungli naučí. Jakmile vstoupíte do džungle, stává se z vás divoké zvíře, které nemá o jakékoli civilizaci nejmenší ponětí. Tato změna s sebou přináší i zlepšené vnímání okolí. Současně ale také probouzí nejhlubší strachy, pud sebezáchovy. Přesně to, co v nás budí pavouci nebo hadi.“

„A tygři,“ zamumlal Costas. „Potřebuju se napít.“

„To je další způsob, jak se vyrovnat s tímhle místem. Je škoda, že se k němu Kójové uchylují tak často.“ Pradéš se otočil a vedl je stoupající stezkou přes obrovské vysoko se klenoucí kořeny tamaryšku a týku, vzájemně do sebe propletené tak, že tvořily pomyslnou bránu nad průchodem, který tudy vojáci v roce 1879 proklestili. Z korun stromů k nim doléhalo šustění listů ve větru a vřískání opic. Vystoupali po stezce na náhorní plošinu a prošli okolo několika skromných stavení z bambusu, se střechou z překrývajících se listů palmýry, to vše obklopeno úzkou verandou lemovanou bambusovou mřížkou a palmýrovými listy propletenými pučícími fazolovými výhonky. Costas ukázal na čerstvou rudou značku na domku. „Ten symbol tedy působí nějak nepatřičně.“

„Kladivo a srp,“ přisvědčil potichu Jack.

Pradéš se ohlédl za sebe a rty se mu zkřivily znechucením. „Symbol maoistických guerill. Považují kójský lid za své spojence, ale myslím, že čmáráním po jejich domovech si moc přátel nenadělají. Ve střízlivém stavu jimi Kójové bez obalu opovrhují, ale horské kmeny byly zahnány do kouta a občas začnou zoufale hledat nějakou pomoc v boji proti těžebním společnostem. Maoistická ideologie pro ně nic neznamená a co se té malůvky týče, co nevidět ji něčím zamáznou.“

Následovali Pradéše na okraj vesnice, ze všech stran obklíčené džunglí. Pradéš došel k porostlému svahu a začal po něm šplhat nahoru. Všude kolem byly patrné stopy lidského života, pramínky kouře z ohnišť, částečně poskládané dřevo, vyřezané dřevěné hračky – ale po obyvatelích vesnice ani stopy.

„Kde jsou všichni?“ podivil se Costas.

„Pozorují nás,“ přispěchal Pradéš s odpovědí. „Být neviditelní je pro ně druhou přirozeností. To je další věc, kterou se v džungli brzy naučíte, umění splynout s okolím. Vědí, kdo jsem, znají mě, ale v nedávné době tu měli různé cizince, těžební prospektory, a mají proto k podezřívavosti důvod.“ Zavedl Jacka s Costasem na malou mýtinu za vesnicí obklopenou vzrostlými stromy, z nichž se získává růžové a saténové dřevo, kmeny palem a týků. Posadil se u paty věkovitého tamaryšku a ukázal na zhruba půl metru vysoký kvádr okrově červeného pískovce, který se postupně stal součástí stromu, jenž ho nakonec pohltil. Costas poklekl vedle něj.

„To je jeden z těch posvátných kamenů svatyně, o které jste mluvil?“

Pradéš zavrtěl hlavou. „Podívejte se pozorněji. Tohle jsem vám chtěl ukázat.“

„Aha, už to vidím. Je tam nějaký nápis.“

Jack poklekl ke druhé straně stromu, kde bylo lepší světlo. Dotkl se kamene a ucítil jeho hrubý povrch a vlhkost, která se na něm vysrážela. Do kamene bylo nahrubo vytesáno několik řádků anglických slov. Přečetl ta slova nahlas:

William Charles Bebbie

Odpovědný komisař, provincie střední Indie

Zastřelen rebely 20. srpna 1879

ve věku 41 let

„Není to ten tvůj člověk, Jacku?“ otočil se Costas na Jacka. „Ten, co tehdy vedl sapéry do džungle, ten břídil, co odpovídal za celou oblast, přestože tady nikdy předtím nebyl?“

„Jo, to je on,“ přikývl Jack a položil dlaň na náhrobek.

„Stručné a faktické. Žádné sladkobolné fráze, žádné odpočívej v pokoji, nic.“

„Může být rád, že vůbec nějaký náhrobek má. Sapéři ho taky určitě vyrobili jen na Howardův rozkaz, když se sem pro něj vraceli. Možná ho pohřbili přímo u svatyně, kde zemřel. Nevěřím, že by z toho byli kdovíjak smutní.“

„Rychlý pohřeb. Šup s důkazy pod kytky.“

„Co tím myslíš?“

„No, že ho možná neměli na svědomí domorodci. Možná ho sejmuli sami sapéři. Kdo ví? Pálili po nich ze všech stran. Byli tady zakopaní a zoufalí, a on se je snažil nesmyslně komandovat. Je docela dobře možné, že bezdůvodně riskoval jejich životy. Kdyby ho důstojník, jako byl Howard, našel, nepochybně by je chápal a záměrně to přehlédl. Sapéři pro něj znamenali mnohem víc než nějaký potrhlý ouřada.“

„To je možné,“ připustil Jack. „A rychlý pohřeb by navíc žádné podezření nevyvolal. Lidé se v Indii běžně pohřbívali ještě téhož dne, co zemřeli. Howardova synka Edwarda v Bangalore pochovali pouhých pár hodin poté, co se roznemohl, přesto celé měsíce předtím, než Howard vůbec spatřil jeho hrob.“

Costas znenadání šíleně vyjekl a vymrštil se dozadu. Jack zděšeně zíral na to, co se objevilo pár centimetrů od jeho tváře. Obrovská kobra, velký žlutohnědý had s tmavými pruhy, který trčel rovně jako pravítko z otvoru v kořenech před Bebbieho náhrobkem. Vztyčila krk a upřela oči na Costase. Jazyk jí za nepřetržitého syčení bleskově kmital sem a tam.

„Dobrá,“ procedil Jack opatrně skrze sevřené zuby, aniž by pohnul jediným svalem. „A co uděláme teď?“

„Ani hnout,“ zasyčel tiše Pradéš.

Costas se začal opatrně odsouvat.

„To se týká všech,“ zašeptal Pradéš. „Vzdálenost nic neznamená. Divili byste se, na jakou dálku dokáže zaútočit.“

„Zrovna jsem se s ní chtěl sblížit,“ zavtipkoval Costas.

„Osobně bych radil nic takového nedělat,“ pronesl Pradéš tiše a očima sledoval kobru. Ta zrovna rozevřela tlamu a obnažila jedové zuby, z nichž odkapával smrtelný jed.

Costas se přestal šinout pryč. „Jedna nula pro tebe.“

Pradéš se opatrně sehnul k tykvi uložené mezi kořeny a vyhrábnul z ní hrst obsahu. Zvedl ruku nad kobru a opatrně na ni sypal rumělkový prášek. Had začal klesat a stahovat se mezi kořeny. Potom, už uklidněný, se napjal jako kopí a vymrštil do strany, kde se skokem několikanásobně přesahujícím jeho délku ukryl v listoví na okraji mýtiny. Zašustila tráva a kobra byla pryč. Jack i Costas zůstali jak opaření, neschopni jediného slova. Pradéš se k nim otočil a zašklebil se. „Tenhle trik jsem se naučil ještě jako kluk. To když jsem tu býval se svým otcem. Jednu takovou jsem kdysi choval.“

„Choval, aha,“ opakoval Costas omámeně.

„To je zlé znamení,“ pokračoval Pradéš. „Vztyčený had značí počátek slavností Thota Panduga. Přesně to se tu stane.“ Ukázal na udusanou zem na mýtině. „Tady se tančí. Je to posvátné místo, samozřejmě ne kvůli Bebbiemu. V roce 1858 tady Britové pověsili vůdce horských kmenů jako výstrahu všem, kdo by chtěli obětovat lidi. Kójové takové věci nezapomínají. Tady pod palmami, ze kterých sbírají šťávy na víno, budou při slavnosti obětovat drůbež. Včera připravili pokrmy a nechali je tady mezi kořeny na dnešní hostinu.“

Jack se nepatrně uvolnil a rozhlédl se kolem sebe. Po kamení se míhali gekoni a vybíhali na tmavohnědá termitiště na kraji džungle. Hmyz byl všude, nejenom moskyti, ale i vážky a motýli třpytící se na květinách, které rostly v celých chumáčích při okrajích džungle. Ta jako by se probudila k životu. V provlhlém baldachýnu klenoucím se nad podrostem postřehl Jack zavěšené kaloně, kteří rozvinovali křídla a zase se do nich balili jako do kabátu. Také si všiml, že skupinka langurů, které slyšel před výstupem kamenitou stezkou už na pláži, je následovala až sem a teď zrovna svými charakteristickými skřeky a štěbetáním rokují na kořenech stromů ohraničujících mýtinu. Za opičími tvářemi zahlédl Jack lidské obličeje, několika desítek mužů, žen i dětí, kteří je v tichosti pozorovali.

„Máme tu návštěvu,“ poznamenal Costas a ukázal prstem k džungli.

Na kraji mýtiny se zničehonic objevil muž. Pradéš k němu pronesl cosi v kójském dialektu a dotkl se na pozdrav jeho ruky. Muž měl pružné a šlachovité tělo s napjatými svaly a tmavohnědou pokožkou. Veškerý jeho oděv tvořila pouze bederní zástěrka upevněná několika smotanými liánami a turban. Na nohou neměl nic. Jeho lícní kosti byly vysoké a nos širší, než jaký Jack viděl u lidí z nížin podél řeky. Oči měl černé jako uhel. Nesl luk a několik šípů a u pasu se mu pohupovala nebezpečně ostrá zahnutá dýka. Pradéš se otočil a pokynul Jackovi a Costasovi, ať přistoupí blíž. „Toto je Murla Rádžareddy,“ oznámil. „Má na starosti sklizeň surovin pro výrobu palmového vína.“ Pradéš ukázal na starou pneumatiku a klubko lana u palmy, což pravděpodobně sloužilo ke šplhání do korun. „Nožem nařezává u kmene palmové listy a vytékající šťávu sbírá do tykve. Právě teď je nejlepší období pro sklizeň v roce. Celá slavnost se ve skutečnosti týká právě jí.“ Jack si všiml, že domorodcovo tělo nese řadu jizev a škrábanců, některé staré a zhojené, jiné čerstvé. Zpod jakési neznámé léčivé kasičky rudě prosvítalo několik rovnoběžných šrámů. Pradéš opět promluvil k muži, jenž odpověděl tlumeným hlasem, načež ukázal na své jizvy. Pradéš se obrátil zpět k Jackovi a Costasovi. „A také je to místní lovec tygrů, jediný, kdo má právo je zabíjet. Říká, že tudy asi před deseti dny prošel tygr, který mu unikl jen o chlup. Ve vedlejší vesnici prý roztrhal a sežral malé dítě. Myslí si, že příchod tygra je znamením věcí příštích, příchodu dalších cizinců, kteří tu v nedávné době už byli. Zeptám se ho na to. Proto se k nám chovají tak podezřívavě. Mysleli si, že jsme jedni z nich.“

Jack i Costas si s mužem potřásli rukou, přičemž on toto gesto navíc doprovodil krátkým úklonem hlavy, přestože oči z nich nespustil ani na okamžik. Byl cítit alkoholem. Obklopovalo ho mračno moskytů, ale vypadalo to, že si jich vůbec nevšímá.

„Jak se vlastně vypořádávají s malárií?“ zajímalo Costase.

„Vyrábějí si proti ní pilulky. Je to kašovitá hmota vytvořená z kůry stromu Alstonia scholaris, kůry kořene Ophioxylon scrobiculatum a kořene, stonku a listů Andrographis paniculata.“

„Věříte v její účinky?“

„Mně pomohla. Podíl moskytů na malárii prokázal sir Ronald Ross při ošetřování veteránů z Rámpy, ale jenom vědět nestačilo. Dokonce i dnes si doktoři z nížin myslí, že léky vyrobené v džungli jsou prací kmenových kouzelníků. Aby se od těchto lidí něco naučili, v tom jim paradoxně brání předsudky a pověrčivost, které vůči Kójům chovají.“

Domorodec se sehnul a vytáhl zpoza stromu tykev. Tlusté černé krysy vyběhly do džungle, kde se obrátily a vyhladověle se zahleděly na Costase. Costas jim ten pohled oplatil, načež se zlověstně zadíval na Jacka. Murla ale Jacka ignoroval a podal tykvici Costasovi.

„Vypadá to, že jste vyvolený,“ sdělil mu Pradéš.

„Vyvolený k čemu?“

„Říkají tomu tygří krmě,“ zašklebil se. „Ten, kdo ji sní, získá magické síly, které mu umožní očarovat tygra a ochočit si ho. Jakmile slavnosti skončí, svléknou vás donaha a pošlou do džungle najít tygra, na takovou zdvořilostní návštěvu, dalo by se říct.“

„Bezva. Kdyže to ten vrtulník přiletí?“

Pradéš mrkl na hodinky. „Za pětadvacet minut.“

„Myslím, že zatím půjdu a počkám na pláži.“

„Jakmile se stanete součástí domorodého rituálu, neměl byste se z něj snažit vycouvat. Zcela nevhodné, víte. To vám poví každý antropolog.“

„Antropologie, archeologie, jedno jako druhý,“ zahudroval Costas. „Já jsem technik. Technik, který by teď měl být na dovolené.“ Zahleděl se do nitra tykve. „Mimochodem, co to vlastně je?“

„Plody tamaryšku, tamar-i-hind. Jsou jako sametové zelené fazole, jejichž semínka obsahují dužinu; ta se vysává. Tu pak smíchají s dužinou palmy a mangovými jádry. V rámci příprav na slavnost rozlouskali zrníčka v ústech a vysátou dužinu vyplivli. Díky slinám začíná hmota tuhnout do podoby pasty. Fakticky lahůdka.“

„Že jsem se vůbec ptal.“ Costas vypadal pobledle.

„Je to jejich největší delikatesa.“

„A opravdu musím?“

„Berte to jako štěstí, stejně tak vás mohl vytipovat jako vhodnou oběť.“

„Oni to pořád ještě dělají?“

„To s jistotou neví nikdo. Staré tradice ale vymírají dlouho. Navíc se v poslední době vyskytly nějaké provokace, podobně jako v roce 1879. Proto bych vám vřele doporučoval tenhle dar s díky přijmout.“

Costas se zahleděl do tykve, pak se na Murlu vděčně usmál a namočil do hmoty prst. Vytáhl ho, olízl, znovu vykouzlil úsměv se a nadšeně přikývl. Koutkem oka mrkl nejdřív na Jacka, pak na Pradéše. Mocně polkl a na zlomek vteřiny působil dojmem dítěte, které se každým okamžikem pozvrací. „Řekněte mu, že je to vynikající. Nemáte někdo něco, čím bych to spláchnul?“ vypravil ze sebe ochraptěle, aniž by odložil úsměv z tváře.

„Už se to nese.“

Jejich hostitel zvedl druhou tykev a podával ji Costasovi. Pradéš jeho ruku na okamžik zastavil a přivoněl k obsahu. „To je kallu, víno zkvašené na slunci. Někdy do něj přidávají makové listy, někdy marihuanu. Dnes ale ne. Na slavnost musí být čistý.“ Nechal Murlu předat tykev Costasovi. Ten nejdřív opatrně usrkl, chvíli nápoj převaloval na jazyku a pak polkl. Vydechl a uznale se zahleděl na tykev. „Tohle není špatné. Trochu jako mošt.“

„Chtěl jsem se přesvědčit, jestli to není arak,“ vysvětloval Pradéš. „Když tenhle nápoj zdestilujete, vyjde z toho právě arak. Smrtelná kombinace metylalkoholu a amylalkoholů. To je totiž další způsob, jak lidé z nížin využívají zdejší kmeny. Palírny jsou teď už totiž ve všech vesnicích. Ale zatímco palmové víno je povznáší, arak je přímo ničí.“ Costas chtěl vrátit tykev s nápojem domorodci, ale ten jeho paži neoblomně odstrčil. Potom vzal Costase za ruku a zavedl ho ke skupině Kójů, kteří se shromáždili na mýtině a nyní posedávali ve stínu rozložitého tamaryšku. Pradéš se ohlédl zpátky. „Zeptám se jich na maoisty,“ špitnul. „Pokusím se zjistit, kde se zrovna nacházejí.“ Přisedl vedle hloučku, zatímco ho Jack s Costasem napjatě sledovali. Zprvu jeho otázky narážely na hradbu mlčení, ale pak sběrač palmové šťávy ožil: překotně vyprávěl, přikládal si prsty k očím, koulel jimi, dělal nejrůznější obličeje, načež začal opět drmolit a ukazovat si na zápěstí a na předloktí, jako by na ně něco kreslil. Z drobného váčku pověšeného na bederní roušce vytáhl nějaký předmět a podal ho Pradéšovi. Ostatní Kójové se stáhli zpět k okraji džungle a vypadali vyděšeně. Posedali na zem a v rukou třímali luky a kopí. Pradéš vyslovil ještě několik otázek, načež položil muži ruku na rameno a vstal. Otočil se k Jackovi s Costasem a ve tváři se mu zračily obavy. „Musím s ním jít někam do soukromí. Tady mluvit nebude. Vy zatím jděte na pláž. Přijdu za vámi.“

O patnáct minut později už Jack s Costasem seděli ve stínu člunu. Slunce, jež pomalu zapadalo nad kaňonem řeky, nelítostně pražilo. Do setmění zbývaly už jen asi tři hodiny. Jack bubnoval nervózně prsty na bok člunu, ale pak toho nechal. Jednou rozhodoval a velel někdo jiný než on, na což si nějak nemohl zvyknout. Pradéš ale vypadal, že ví přesně, co dělá, a rozhodně věděl lépe než Jack, kolik času jim zabere cesta džunglí ke svatyni a zpět. Trochu se tedy uvolnil a sklouzl k boku lodě, ramenem do písku. Mlčky pobaveně sledoval Costase. Ten seděl na písku s nepatrně pokrčenými koleny a kýval jimi ze strany na stranu. O kousek dál objevil říční krab místečko, k němuž se za míhání drobných nožiček postupně přibližoval. Costas se na poslední chvíli zvedl a drobný krab pod ním ohromnou rychlostí proběhl, načež zatočil za člun a kdesi za ním zmizel. Costas si všiml, že ho Jack pozoruje, ale jen mávl darovanou tykví a s nevinným výrazem ve tváři utrousil: „No, copak?“

„Myslím, že už jsi toho vypil dost.“

„Měl jsem jenom dva doušky. A navíc jsem na dovolené. Na pláži. Konečně.“ Znovu usrkl nápoje a otřel si pusu. „Dobrá. Zklamání už se mi podařilo otupit, už stačilo.“ S těmito slovy obrátil tykev dnem vzhůru do písku a místo toho si zhluboka přihnul z polní láhve. „Zatímco tady tak čekáme, Jacku, řekni mi něco víc o tom chlapovi, o Bebbiem. Co ten tady dělal? O co vlastně v tom povstání šlo?“

Jack se zvrátil naznak a založil ruce za hlavou.

Pohlédl na palmy lemující pláž a koutkem oka zahlédl, jak po kmeni zrovna zkušeně sklouzl další sběrač šťávy. Natáhl se a poklepal na obrácenou tykev. „Povstání v Rámpě? Za všechno mohla daň na tohle. Za jejich palmové víno. Naprosto zbytečný a zcela zanedbatelný příjem, který ale vyvolal v místních lidech obrovskou bouři nevole. Podobně začíná spousta koloniálních konfliktů. Už tak křehké vztahy se vinou administrativní chyby rázem změnily v katastrofu. A v roce 1879 ve válce v Afghánistánu byla místní vzpoura tím posledním, co vláda potřebovala. Reakce na sebe nedala dlouho čekat. Po letech nerozhodnosti a přehlížení domorodých kmenů vyšla najevo těžkopádnost britského aparátu a nízká účinnost při potlačování vzpoury, neboť Brity srážela nejvíc na kolena mizerná znalost místního lidu i džungle samotné. A tady vstupuje do hry Bebbie. Indická civilní služba měla ve svých řadách několik velmi výrazných britských úředníků, kteří vynikali vysokým intelektem a morální bezúhonností. Bebbie byl ale úředník nižší úrovně, kterého sem převeleli. Pro místní kmeny byli tihle lidé cizinci, které uctívali, skoro jako samotného bájného prince Rámu. Jedno je ale jisté, Bebbie k takovým lidem rozhodně nepatřil.“

Jakýsi zvuk je přiměl otočit se k džungli. Nic takového tady ještě neslyšeli, znělo to trochu jako odbíjení zvonu nebo vzdálené gongy. Bylo těžké říct, zda to má na svědomí vítr v korunách stromů, nebo lidské ruce. A poté začalo od vesnice doléhat bubnování, trojice hlubokých úderů, pak ticho. Pak další tři údery, ke kterým se přidávaly stále nové a nové bubny. A pak je zahlédli, muže oděné v bederních rouškách, s oboustrannými bubny v rukou, jak po obou stranách cesty vycházejí z džungle. Kdykoli se bubny odmlčely, udělali krok zpět, aby za nového zadunění bubnů opět postoupili kupředu. Objevily se mezi nimi i ženy, které měly v uších zavěšené zvonky a energicky třásly hlavou. Jedna jako druhá unisono podupávaly a během bubnování sbíraly síly. Přidávaly se k nim další a další ženy, které se mezi bubeníky proplétaly, tu zevnitř, tu zase zvenčí. Ozvaly se hlasy, stoupající a klesající v naříkavém popěvku. Poté se řada rozdělila a objevil se muž s býčí lebkou na hlavě. Lebka byla ovinuta červeným sárí, hustě ozdobená pavími pery a rohy, z nichž okapávala neznámá rudá substance, měla vztyčené nahoru. Následovali další muži s rohy na hlavách. Na pláži utvořili kruh, který se za zvuku žalozpěvů rytmicky smršťoval a opět rozpínal.

„Rohy gaura, indického tura,“ zašeptal Jack. „Další z obávaných příšer, které žijí v džungli. Jak se zdá, už mu dali napít krve.“

„Doufám, že jenom drůbeží,“ ošil se Costas. „Ale i tak je to setsakramentsky strašidelné. Přidej k tomu lidské oběti a představ si, že se píše rok 1879 a ty jsi britský voják, který se na to všechno kouká z parníku. Zákonitě by ti to muselo připadat jako výjevy z pekla, které do nich viktoriánští pastoři od dětství nalévali horem dolem. Tihle tady představují bezbožné domorodce a tamhleti s rohy zase samotného ďábla.“

Pradéš prošel řadou bubeníků na cestě a mířil přímo k nim. Sběrač palmové šťávy ho doprovázel, ale nakonec zůstal stát na kraji džungle. Pradéš mrkl na hodinky a pak se zahleděl pozorněji na východní horizont. „To je buvolí tanec,“ vyložil. „První dějství slavností. Palmové víno teď poteče proudem. Nejvyšší čas odejít.“

„Jasně, jinak mě vysvlečou a pošlou na túru do džungle, tak jste to myslel, že?“ zašklebil se Costas. „Podařilo se vám něco zjistit?“

„Všimli jste si, co mi tam ten muž na mýtině předtím chtěl říct, když si ukazoval na tvář a na oči? Snažil se mi vypodobnit jednoho člověka, který tady byl před námi. Ještě než začaly monzuny, asi před čtyřmi měsíci, sem prý jeden takový přiletěl a byl šikmooký.“

„Kátin strýček?“ nadhodil Costas.

„Mohl by to být on,“ přikývl Jack. „Chaj Čchen je původem mongolský Číňan. Ještě něco?“

„Ten člověk prý Kójům řekl, že je přítelem Christopha von Fürer-Haimendorfa. To byl antropolog, který se sem i se svou ženou vydal v třicátých letech minulého století, za posledních let britské nadvlády. Setrvali tehdy v džungli několik měsíců a pomáhali kmenům bojovat za jejich práva. Christoph se spřátelil s mým otcem, který byl tehdy ještě kluk, a hovořil o kmeni Kójů vždy s velikou úctou.“

„Ti domorodci si pamatují člověka, který tu byl téměř před osmdesáti lety?“ podivil se Costas.

„Samozřejmě,“ odvětil Pradéš. „A taky si pamatují poručíka Howarda, Jackova prapradědečka. Měsíce poté, co byli povstalci poraženi a pozemní vojska se z Rámpy stáhla, zůstal Howard se svými sapéry v džungli, aby urovnal situaci a zahájil výstavbu silnic. Howard se snažil pomáhat vesničanům, zlepšovat dodávku vody a zvyšovat úroveň hygieny, seznámit je se základy stavařiny. Byl úplně jiný než misionáři, kteří tu a tam připluli po řece. Řekl jim, že jedinými bohy, které by měli uctívat jsou jejich vlastní. To si zapamatovali. Dokonce v této vesnici téměř podlehl vyčerpání, ale zdejší lidé se o něj starali. Zvlášť pečlivě se staral o děti, a zatímco se zotavoval, vyráběl jim hračky. A pamatují si i na ten den, kdy sem pro něj připlul parník, aby ho odvezl zpátky. Den, kdy se dověděl, že jeho syn je mrtvý. Nebyl k utišení, sám tehdy vyrazil na místo, kde rebelové toho dne roku 1879 přinutili zdejší lid vykonat obětní rituál. Tam tehdy obětovali to dítě. Možná právě pohled na tuhle hrůzu změnil Howarda nejvíce.“

Jack ztěžka polkl. „Bylo by mu to podobné,“ připustil. „Jeho vlastní děti, které měl se svou ženou v následujících letech, pro něho byly vším.“

„Posvátné vélpu ani tygří meč pata ale nikdy nevrátil,“ upozornil Costas.

„Z nějakého důvodu se on i Wauchope rozhodli si obojí ponechat,“ zamyslel se Jack. „Howard měl možná v plánu se do svatyně v džungli ještě někdy vrátit a najít cestu dovnitř, ale když potom onemocněl, už nikdy se sem nevrátil.“

Pradéš se obrátil ke Costasovi. „Ptal jste se, jak si Kójové mohou takové věci pamatovat. Nemají žádné kalendáře, veškeré události z příběhů starých stovky nebo tisíce let vždy uvádějí slovy v dobách našich praotců. Ty úplně nejstarší se pak nakonec halí do pláště mytologie a z některých osob se časem dokonce stávají bohové.“

„Připomenutím přátelství s Fürer-Haimendorfem použil Chaj Čchen nejstarší trik v dějinách antropologie,“ podotkl Jack. „Stačí přijít a ohánět se přátelstvím s nějakým váženým návštěvníkem z minulosti a jejich důvěra je tvoje. Chaj Čchen tenhle trik určitě znal.“

„Jak se zdá, hovořil s nimi kondštinou, kterou se mluví zejména na severu. Místní jí ale rozumějí také,“ navázal Pradéš. „Kójský jazyk je totiž ve skutečnosti dialektem kondštiny.“

„Všechno do sebe zapadá,“ zvolal Jack. „Káťa mi říkala, že její strýček je zkušený lingvista, který při své první expedici do džunglí Indie prováděl studii domorodých jazyků. Co víc nám mohou říct?“

„Zajímal se o jejich mytologii, starodávné tradice a posvátné předměty. Muž, se kterým jsme se bavili, mu řekl o vélpu a ten návštěvník ho přemluvil, aby mu ho ukázal. Sběrač mu tedy ukázal své rodinné vélpu, které předtím vyňal z bambusové schránky. Když se ale nejposvátnější vélpu ze všech, Lakkála Rámu, v roce 1879 ztratilo, všechna jejich osobní vélpu jako by ztratila velkou část své síly, a toto rodinné se stalo vůbec nejslabším ze všech. Když mi ho dával, ostatní vesničané se tvářili odmítavě, a právě proto se teď také drží opodál.“ Pradéš rozevřel dlaň a ukázal předmět, který mu sběrač dal. Při pohledu na minci Costas hvízdl. „Tohle už jsem viděl. Náš vrak v Rudém moři. Je římská.“

„Raně císařské denáry,“ připojil se Jack. Vzal peníz do ruky a pozorně se na něj zadíval. „Není to zlato, jako jsme našli na lodi, tohle je stříbro. Mince je velmi ošoupaná, ale na portrétu je bez jakýchkoli pochyb mladý Augustus. Fantastické.“

„Dají se najít po celé jižní Indii,“ přikývl Pradéš. „V Arikamedu máme jednu numismatičku, která se věnuje jejich detailnímu studiu. Jméno Johna Howarda znala jako majitele sbírky mincí, kterou Průzkumu Indie věnovala jeho dcera. Mince byly povětšinou ražené a nepoužívané. Římané je vyváželi jako zlaté pruty. Tahle jedna je už ošoupaná, protože byla po celé generace majetkem Kójů, možná sloužila jako ozdoba, než získala svůj posvátný význam a oni se k ní začali chovat jako ke skutečnému vélpu. Sběrač šťávy mi tvrdil, že portrét na minci představuje Rámu. Neustále nás prý svým orlím zrakem pozoruje. Než půjdeme, musím mu ji vrátit.“

„Ráma,“ dumal Jack nahlas. „Ještě něco?“

Pradéš si sedl. „Je tady ještě jedna věc. Docela mě to znepokojuje.“ Na chvíli se odmlčel. „Ten muž, Chaj Čchen, tedy jestli to byl on, sem připlul krátce před začátkem monzunu a chtěl prozkoumat co největší plochu, než začne být džungle opět neprostupná. Poslali ho s průvodcem do Rámpy a odtamtud se už sám vydal pátrat po svatyni. Žádný z Kójů by se tam s ním totiž nikdy neodvážil.“

„Po té jeskyni, o které jsme se bavili?“ zeptal se Costas.

Pradéš přikývl. „A pak, několik dní nato, přišli další takoví.“ Pradéš si přiložil konečky prstů k očím a roztáhl si je do šikmých škvírek.

„Další Číňani,“ pochopil Jack.

Pradéš opět přikývl. „Ale byli jiní. Bylo jich sedm a přiletěli vrtulníkem. Tvrdili o sobě, že jsou těžební prospektoři. Byli velmi agresivní. Vesničané z nich byli hodně nervózní. Pár prospektorů z různých těžebních společností se tu už v minulosti ukázalo a Kójové si k nim vypěstovali poměrně silnou averzi. Okolní kopce jsou bohaté na bauxit a celá oblast je tak v ohrožení. Bylo na nich ale ještě něco jiného, co je tak vyděsilo. Ti muži měli na předloktí tetování, jeden jako druhý. Byl to obrázek tygra.“

„Říkáte tygra,“ zadumal se Jack.

„Když je ten sběrač uviděl, krve by se v něm nedořezal. Myslel, že ho konda deváta přišel potrestat za to, že ukázal svoje vélpu Chaj Čchenovi. Domnívá se, že se pořád potloukají v džungli okolo vesnice a čekají na okamžik, kdy zaútočí. A že má k svému znepokojení dobrý důvod.“

Jack si náhle začal připadat nesvůj. „Pokračujte.“

„Přístup údajných prospektorů k získávání informací byl trochu jiný než u jejich předchůdce. Popadli jedno z dětí, malou holčičku, a přiložili jí pistoli k hlavě. Chtěli vědět, kam se ten první Číňan vydal. Ten antropolog.“

„A sběrač mu to samozřejmě řekl.“

Pradéš přikývl. „To bylo asi před třemi měsíci. Pak sem přišli maoisté a zakázali jim přibližovat se ke svatyni. Místní jsou zvyklí na to, že jim maoisté zakazují přibližovat se k jejich táborům, a svatyně je pro zdejší kmen navíc tabu. Ale tentokrát to bylo jiné. Po zmizení toho čínského antropologa sběrač věděl, že se stalo něco špatného. Zlý duch se znovu probudil k životu.“

„Proč sem někdo prostě nepošle policii, vojsko?“ zajímal se Costas. „Myslím, že důvody by se našly.“

Pradéš zavrtěl hlavou. „Nikdo ve vládě by takovému příběhu neuvěřil. Mezi lidmi z nížin, kteří zastávají většinu postů v místní samosprávě a soudnictví, je stále hluboce zakořeněné pohrdání domorodými kmeny, takže kdyby na veřejnost pronikla informace, že zakročili proti prospektorům pouze na základě příběhu, který jim Kójové řekli, začalo by pro ně hotové peklo. Ve vládě existují hlasy, které volají po rozprášení kmenů a přeměně hor v jeden velký povrchový důl. Finanční lákadlo je ohromné. Vojenská intervence by přišla pouze na základě násilí páchaného maoisty v džungli, ale ti jsou si této skutečnosti vědomi a vyhýbají se mu. V džungli jsou v bezpečí. Však mého otce taky zabili v Dowlaišweramu a ne tady. Pokud maoisté vystřelí na vojáky, stane se z celé události federální případ a v tu chvíli začnou vrtulníky vybavené kulomety pročesávat džungli. Pokud by se tady z toho stala malá vietnamská válka, nikomu by to nijak nepomohlo, a už vůbec ne místním kmenům. Je třeba jednat velmi obezřetně. Oficiálně mám dnes dovolenou a ti dva chlapci z našeho útočného oddílu, kteří s námi budou ve vrtulníku, jsou soukromá ochranka, kterou si platíte vy.“

„Ale ve skutečnosti chcete maoisty oddělat sám, ve svém volném čase,“ poznamenal Costas tiše. „Pomstít svého otce.“

Jack pohlédl tázavě na Pradéše, který hleděl do země a mlčel.

„A co ten antropolog, Chaj Čchen?“ otázal se ho Costas.

Pradéš zavrtěl hlavou. „Od té doby po něm není ani vidu, ani slechu.“

Tlumené hučení rotoru helikoptéry se utápělo v hlasitém bubnování na okraji džungle. Pradéš vytáhl vysílačku a promluvil do ní rychlou hindštinou. Vrtulník se srovnal nad řekou a přeletěl nad protější břeh, kde měkce dosedl do písku. Pradéš zamával sběrači, který na vrtulník zuřivě gestikuloval. „Řekl jsem jim, ať přistanou na protějším břehu. Kójové si zaslouží trochu klidu poté, co tady jeden takový před nedávnem přistál. A taky nijak dvakrát netoužím sledovat, jak ztratí nervy a vrhnou se na nás.“

Jack pohlédl na tanečníky. „Vypadají, že jsou příliš v transu na to, aby si vůbec něčeho všimli.“ Vstal a přešel k místu, kde uvázal kotevní lano. Costas s tykví v ruce vyrazil k místu, kde postával sběrač palmové šťávy. „Jen se rozloučím tady se svým novým přítelem.“

„Ne že se necháš nahnat nahý do džungle,“ varoval ho se smíchem Jack. „Pokud máš v sobě to tygří kouzlo, mohlo by se nám taky hodit.“

Costas si se svým novým známým potřásl rukou a uznalým gestem ukázal na tykev. Jack se k němu záhy přidal; ve druhé ruce svíral lano od člunu. Poslední přišel Pradéš a vrátil muži jeho římskou minci. Ten ji pečlivě vložil do malého koženého váčku, zatáhl ho a přivázal k bederní roušce. „Nevypadá, že by ho vrtulníky vyváděly z míry,“ poznamenal Costas.

„Někteří jsou na ně už zvyklí. Číňané nebyli první, kdo se tu ukázal. Byly jich tu už spousty, z celého světa. Občas si najímají kójské muže jako průvodce. Prospektoři jim platí cihlami hašiše. Takto oplácí těžební společnosti jejich ochotu na znamení, že jim na nich záleží.“

Jack se obrátil k domorodci, na chvíli se zamyslel a pak zvedl dalekohled Nikon, který se mu houpal kolem krku. Už dřív si všiml, že v domorodcích budí značnou zvědavost. V hlubinách džungle by mu takový dalekohled byl stejně k ničemu. Podal ho Kójovi. Ten ho vzal do rukou a zacházel s ním velmi opatrně. Když si ale pečlivě prohlédl čočky a celý mechanismus, přístroj mu zase vrátil. Uklonil se a poté pronesl několik slov k Pradéšovi.

„Říká, že pokud ho nepotřebujete vy, pak ho nepotřebuje ani on. Říká, že vidí tak daleko, jak potřebuje.“

Jack se na domorodce ostře podíval, ale pak pomalu přikývl. „Dobrá.“

„Antropologie, přednáška první, Jacku,“ zachechtal se Costas.

Jack povytáhl obočí. „Ano?“

„Nezačínej si nic s domorodci.“

„Díky, ty jeden inženýre.“

Pradéš ukázal na vrtulník. Spěšně seběhli ke člunu. On a Costas se postavili po stranách, Jack vhodil kotevní lano na příď.

„Výborně,“ zvolal Pradéš. „Můžeme?“

Costas se podíval na něj a potom na Jacka. „Vy jste tu šéf.“

Jack si přehodil starý khaki bágl přes rameno a prsty přejel po známých tvarech své beretty v pouzdře. Něco se dělo, něco většího, než si vůbec uměl představit. Vzpomněl si na Káťu a náhle zatoužil si s ní promluvit. Mrkl na hodinky. Pouhé čtyři hodiny, než je v Rádžamundry vyzvedne jejich lynx a odletí s nimi zpátky na Seaquest II.

Costas se zahleděl do tmavé džungle a pak ukázal prstem na přívěsek na Pradéšově hrudi. „Tak mě napadlo,“ začal, „nemáte těch tygřích drápů víc?“

Pradéš se na něj podíval a začal s námahou tlačit člun do vody. „Vy nic takového ale nepotřebujete, vzpomínáte? Dali vám tygří krmi. Ale nebojte se. Nemám v plánu nás zatáhnout doprostřed přestřelky. Kdyby se objevil sebemenší náznak potíží, mí dva sapéři budou střílet na jistotu.“

„To zní skoro jako plán,“ uvelebil se Costas. „Jacku?“

„Jdeme na to.“

10

„Podívejte se dolů. Rychle, než zmizí. Tamhle v džungli.“

Jack se vyklonil z otevřených bočních dveří helikoptéry a ucítil nad helmou vztlak rotoru. Costas udělal totéž na druhé straně. Zprvu neviděli nic zvláštního, jen bujný porost přikrývající obrysy hory jako tlustý koberec. Pak si ale Jack mezi stromy všiml stínů, které se šířily jako kruhy na hladině, jako by řeka Gódávarí za nimi vystoupila z břehů a valila se roklemi a stružkami napříč džunglí. V čele celé té laviny zaznamenal osamocené černé obrysy, zběsile uhánějící napříč mýtinou. Neslyšel nic než hřmot vrtulníku, ale zřetelně cítil hromové burácení, jež vydávalo stádo buvolů ženoucích se džunglí k neznámému cíli.

„To jsou gaurové,“ poučil je prostřednictvím palubního interkomu z místa druhého pilota Pradéš. „Kójové se jich bojí téměř stejně jako tygrů. Stáda téhle velikosti jsou dalším z důvodů, proč je dobré vyhnout se lesní cestě a použít raději vrtulník.“

Jack se vytáhl zpět dovnitř. On i Costas byli připoutáni k sedadlům otočeným proti směru letu a Jack ještě navíc zapřený o držák, na kterém kdysi stával kulomet. Vrtulník byl starý dobrý Huey, který kdysi patřil indické armádě a nyní neúnavně sloužil při zásobování vzdálených vesnic v džungli východního Ghátu. Použít helikoptéru svého oddílu Pradéš nemohl, neboť by tak na sebe upozornil jak domorodé kmeny, tak maoistické teroristy, a lynx Mezinárodní námořní univerzity zase příliš připomínal stroje, které sem vozily těžební prospektory. Pro nadcházející expedici, jejíž délku stanovil Pradéš na méně než dvě hodiny, aby se stihli do západu slunce vrátit zpět, připadala Jackovi stávající úroveň bezpečnosti posádky postačující. Na sklápěcích sedadlech naproti nim seděla dvojice Pradéšových střelců, bodrých mužů útočného oddílu Madráských sapérů. Oba měli zbraně přivázané k podlaze před sebou. Jack se zahleděl do jejich tváří, s výrazným knírkem a nelítostnýma očima, a hlavou mu bleskla bláznivá myšlenka, zda i jejich prapradědečkové nebyli náhodou onoho osudného dne roku 1879 v džungli s Johnem Howardem.

„Už asi jenom deset minut,“ informoval je Pradéš. „Mýtina se svatyní se nachází přímo před námi, vesnice Rámpa je pak asi kilometr východně, tam jak stoupá k nebi z džungle ten kouř.“ Oba sapéři otevřeli pouzdra na zbraně a vytáhli útočné pušky AK-74 a banánovitě zahnuté zásobníky. Natáhli zbraně a položili si je na kolena, s hlavní namířenou ven. Jeden z nich naznačil Jackovi s Costasem, aby svá sedadla po kolejničkách v podlaze posunuli ke středu kabiny, pryč od otevřených dveří. Pradéš se otočil a zkontroloval, zda se oba střelci přesunuli. „To jen pro případ, že nás tu uvítají střelbou,“ vysvětlil. „Podle toho, co nám Kójové řekli, maoisté už mýtinu jako hlavní tábor nějakou dobu nepoužívají, ale je pravdou, že Kójové mají z tohohle místa strach a vůbec sem nechodí. Taky říkali, že vesničané v Rámpě slyšeli toho dne, kdy sem přiletěli ti čínští těžební prospektoři, spoustu střelby. Těžko říct, co vlastně můžeme čekat.“

„Znamená něco jméno té vesnice?“ zajímal se Costas.

„Je odvozeno od jména prince Rámy, kterého hinduisté uctívali, kudy chodili,“ odvětil Pradéš. „Podle Rámájany – starověkého eposu psaného v sanskrtu – princ Ráma dlouho putoval a v džungli pak strávil ve vyhnanství deset let. To místo, kam máme namířeno, ta svatyně, byla vždycky známá pod názvem Rámův chrám.“

Jack stiskl na helmě tlačítko pro komunikaci. „Když nám ten sběrač ukázal svoje vélpu, tu římskou minci, napadla mě jedna věc, která mi nejde z hlavy. Když byli Římané v Arikamedu, nejčastějším místním výrazem pro ně bylo javani, lidé ze západu. V bráhmanské literatuře se ale vyskytuje ještě jeden výraz – raumani. Možná je to jen náhoda.“

„No tak, Jacku,“ ohradil se Costas. „Odkdy ty věříš na náhody?“

„To je hodně zajímavá věc,“ připustil Pradéš.

„Jako hinduista přijímám obsah Rámájany bez rozmýšlení. Tak to zkrátka je. Ale od svých kójských předků vím, že Rámův chrám je v přímém rozporu s tím, v co zdejší lidé věří. Nestaví svým bohům žádné chrámy, žádné svatyně, dokonce nemají ani žádné posvátné barvy. Jejich bohové jsou všude kolem nich, čiročirá imanence. Jakožto hinduisté respektujeme příběhy o příchozích cizincích, neboť naše náboženství je všeobjímající. V případě víry v nesmrtelnost duše, kterou Kójové chovají, jde však o něco jiného. Kdyby to nebyl sám princ Ráma, byla by to nějaká jiná obdobně mocná bytost, která sem přišla a zanechala tu své stopy.“

„Možná nějaký jiný cizinec.“

„A jsme na místě.“ Vrtulník zpomalil a lehce se naklonil vlevo, načež začal ve velkém kruhu kroužit nad džunglí zahalenou do oparu. Jack viděl rokli tvořenou příkrými kamenitými svahy stoupajícími po obou stranách nad malými vybledlými červenými naplaveninami bahna, které se během monzunů utrhly. Hustým porostem zahlédl koryto řeky, které tuto rokli po staletí utvářelo a jejíž řečiště tvořil nános obrovských balvanů. Rokle vypadla jako jediné možné místo, kudy nejspíše Howard s Wauchopem a sapéry v roce 1879 – cestou od řeky vzdálené asi patnáct kilometrů jihozápadně odsud – prošli. Jelikož zde byli zcela nechráněni před případnou střelbou, bylo s podivem, že na ně tehdy rebelové nezaútočili už tady. Pak si ale Jack vzpomněl na Pradéšovo vyprávění o bambusovém vélpu a slibu, který dal Howard muttadarovi. To bylo nejspíš jediné vysvětlení, jak se mohli dostat tak daleko a navíc nezranění.

Vztlak rotoru odkryl část džungle a umožnil Jackovi spatřit koryto lemující východní část mýtiny, plné velikých kamenů, které se do něj skutálely z džungle. Všiml si i vodopádu, z něhož některé balvany zasahovaly až do mýtiny. Před nimi se tyčila trojice ohromných opracovaných kamenů, z nichž jeden tvořil nad zbývajícími dvěma jakýsi obří prehistorický překlad.

„To je svatyně,“ okomentoval výjev Pradéš a ukázal přitom prstem. „Vchod do ní se nachází pod tím balvanem vpředu, ale sotva oba britští důstojníci vyběhli ven, zemětřesení ho úplně zatarasilo. Toho dne se nejposvátnější vélpu ze všech ztratilo navždy. Můj dědeček tvrdil, že zemětřesení bylo ve skutečnosti odplatou konda deváty, tygřího ducha. Kójové se tohoto místa už tak dost báli. Tygři sem totiž chodí o půlnoci pít. A po zemětřesení už sem žádný z Kójů prakticky nikdy nezavítal.“

„Takže jak se dostaneme dovnitř?“ zajímal se Costas.

„Můj dědeček říkal, že do svatyně vede z vodopádu ještě druhý, zadní vchod. Abyste jím ale prošli, musíte být malí a velmi ohební. Říkal mi, že tam ještě jako kluk jednou prolezl a uvnitř spatřil hrozivé démony. Stařešinové v Rámpě pak ten příběh vyprávěli svým dětem. Jednou jsme se sem v noci připlížili, ale ty řeči o démonech nám všem sebraly kuráž lézt dovnitř.“

„Archeologie vodopádů,“ usmál se Costas. „Tak to je pro mě novinka.“

Pradéš zatáhl za jakousi šňůru pod svou sedačkou. „Existuje ještě jiná cesta.“

Costas se otočil, aby lépe viděl, a při tom pohledu mu zablesklo v očích. „Odpalovací šňůra! Tak tomu říkám archeologie.“

Pilot přeletěl přes střed mýtiny a sklonil nos helikoptéry k balvanům vzdáleným asi padesát metrů. Stabilizoval stroj a zahájil sestup. Rotor rozvířil mlžný opar pod nimi a zvedl ze země vír prachu a listí. Jack se vyklonil ze dveří, aby se rozhlédl kolem. Náhle však do pláště vrtulníku něco s kovovým zazvoněním udeřilo a celý stroj se zakymácel do stran – jen taktak, že se Jack neudeřil do obličeje rám dveří. Ozvaly se další zvonivé rány a třesk střelby, pronikavý zvuk, který pronikl všem do uší přes sluchátka. Vzduch rozčísla série prudkých zapraskání, způsobená průlety kulek otevřenými dveřmi helikoptéry, střel, které je minuly jen o pár centimetrů. Jack instinktivně stáhl Costase levou rukou dolů. Pilot přitáhl kolektiv a helikoptéra začala zase nabírat výšku. Jack zahlédl na zemi několik postav, z nichž tři na sobě měly bojové kombinézy a červený šátek. Pilot znovu vystoupal a oba sapéři poklekli u otevřených dveří se zbraněmi zapřenými pažbou o rameno. Vzápětí zahájili plně automatickou palbu po útočnících. Pak střelbu ukončili, rozhlédli se a každý vystřelil po třech ranách. Tentokrát však už mířili pečlivě. Bleskově vyhodili zásobníky a nasadili nové. Jack koutkem oka zahlédl trojici postav s rozpaženýma rukama ležících v prachu, obklopených rudými skvrnami, které se začaly na zemi slévat v temné kaluže.

„Maoisti,“ vykřikl Pradéš. „Mám ale dojem, že to nebyl jejich uvítací výbor. Nemohli tušit, že se tady ukážeme. Možná šlo o výzvědný oddíl větší skupiny, která může být o pár hodin dál v džungli. Většinou totiž chodí na průzkum právě ve trojicích. Když viděli, že se chystáme přistát, zpanikařili.“

„Co teď uděláme?“ zeptal se Jack a cítil, jak mu srdce samým napětím buší jako o závod.

„Budeme se držet původního plánu. Určitě jste si všiml, co mí dva muži dovedou. Doufejme, že zbytek maoistů je dostatečně daleko na to, aby tu střelbu neslyšeli. Džungle naštěstí poměrně účinně pohlcuje všechny zvuky. Pilot nás tady vysadí a pak odletí na jih, aby nevzbudil zbytečné podezření. Protože tyhle létající rachotiny slouží ke každodennímu zásobování zdejších vesnic, jsou na ně maoisti vcelku zvyklí a nijak je neznepokojují.“

Pradéš kývl na pilota, který tentokrát sestoupil o poznání svižněji, až narazil podvozkem na tvrdou zem. Oba sapéři byli venku ještě dřív, než stroj dosedl a pro jistotu několikrát kopli do trojice těl. Hned nato zajistili okolí. Jack s Costasem si rozepnuli pásy a vykročili ven, kde zpola běželi, zpola se plížili pod točícím se rotorem. Pradéš je následoval s taškou v ruce, načež motor s kvílením nabral otáčky a stařičký huey se v oblaku prachu odlepil se země. Sotva vystoupal nad úroveň stromů, prudce sklonil nos a zamířil na jih. Ve chvíli zavládlo v džungli opět ticho. Jack se narovnal, přehodil si svůj khaki batoh přes rameno a zkontroloval Costase. Sundali si helmy a seskládali je na jednu hromadu. O pár metrů dál pomalu sedal prach na trojici těl a vpíjel do sebe krev. V Jackovi stále ještě koloval adrenalin. Jak si všiml, i Pradéš byl napjatý jako struna, svůj revolver Magnum držel před sebou a byl přikrčený jako dravá šelma před útokem. Celá akce trvala pouze několik sekund, ale Jack ji celou vnímal zpomaleně. Něco podobného se mu v minulosti už stalo, když jeho život visel na vlásku. Otočil se ke Costasovi, který měl namířeno pod kamenitý převis vyčnívající z džungle, vzdálený asi třicet metrů od vchodu do svatyně. Tohle místo maoistům zjevně sloužilo jako úkryt, protože tam našel jejich batohy. Costas se posadil, podíval se na ruksaky a pak na zem.

„Pozor na hady,“ varoval ho Pradéš. Costas zvedl dlouhou, rozkládající se svlečenou kůži kobry. „A mám tě.“ Nechal ji spadnout na zem a hned poté, co zabil plesknutím moskyta, zdvihl ze země něco jiného. „Koukněte na tohle. Tihle maoisti měli kalašnikovy a všude kolem je spousta prázdných patron. Mnohem víc, než kolik jich po nás vystříleli. Tohle místo používali zjevně jako střelnici a podle stavu mosazi hádám, že se sem přesunuli poměrně nedávno. A tohle. To je ještě starší nábojnice. Vypadá jako z pušky na slony. Že by lovci velké divoké zvěře? Kdoví. Podobných patron tady kolem je víc, ale povětšinou zašlapané do země. Asi tu už nějakou dobu leží.“

Jack se k němu přidal. „To mě podrž,“ vyvalil oči. „To je ráže .577, ta se láduje do Snider-Enfieldky. Pušky, kterou v roce 1879 používali Madráští sapéři.“

„To si děláš srandu.“ Costas zvedl další patronu a pozorně se zadíval na její okraj, načež si odfrknul. „Archeologie bojišť. Používali zásobníky z Custerova posledního pokusu u Little Bighornu. Přibližně stejné období. Dalo by se z toho zrekonstruovat palebné pole, průběh bitvy.“ Vstal a rozhlédl se kolem sebe. „Možná že právě tady odpovědný komisař Bebbie vydechl naposledy. Možná právě tady je Howard s Wauchopem našli. S tou skálou za zády bys široko daleko nenašel lepší úkryt, dokonalá obranná pozice před povstalci, zatímco Bebbie a sapéři čekali na záchranu.“

„Myslím, že tuším, co tam ti tři teroristi dělali, když jsme je vyrušili,“ vykřikl Pradéš. „To nebyl jenom takový průzkum. Myslím, že tady uklízeli.“ Pokračoval za balvan s revolverem stále pohotově v ruce. Costas a Jack ho opatrně následovali. Pach džungle zesílil a začal být cítit hnilobou, která ostře kontrastovala s pachem čerstvé krve šířícím se kolem mrtvých těl. Ještě než zahnuli za roh, Jack už věděl, co je čeká. V trhlině ve skále byla vyskládaná hromada kostí a potrhaného oblečení. Některé z nich byly úplně vybělené, na jiných lpěly chomáčky vlasů nebo končetiny ještě držely v kloubech na zbytcích šlach. Pradéš si je s ucpaným nosem prohlédl zblízka, poté ustoupil zpět a zalapal po dechu. „Tak to bychom měli vyřešenou jednu záhadu. Tohle jsou ti naši Číňani, ti, co je Kójové viděli před třemi měsíci. Vidíte? Tady na tričku je dokonce vidět slovo INTACON. Tak se jmenuje jejich těžební společnost. Maoisti je tady evidentně přepadli. To vysvětluje ty prázdné zásobníky do kalašnikovů.“ Vzal do ruky klacek a zvedl jím cár látky. „A podívejte se na tohle. Přesně o tomhle Kójové mluvili.“ Na paži jednoho z kostlivců zbyl kousek pokožky. A na něm zbytky tetování, díky němuž právě tato část kůže nepodlehla rozkladu úplně. Jack začal mít ze všeho nedobrý pocit. Doposud to všechno bylo jen povídání, spekulace. Ale tohle bylo něco skutečného. O tom, co zpola rozmazaný obrázek na částečně rozložené kůži představuje, nemohlo být nejmenších pochyb. Tygra.

Pradéš mávl na sapéry a ukázal jim, kde leží těla, načež zvedl šest prstů a přejel si rukou přes hrdlo. Vstal a Jack s Costasem ho okolo tří čerstvě zabitých následovali zpátky na mýtinu. Ticho náhle přerušil ohlušující zvuk. Z Costasova ramene vystříkly kapky krve a Jack sotva stačil zahlédnout, jak jeden z mužů, které považovali za mrtvé, zvedá hlaveň pistole, než na něj Pradéš zamířil a vystřelil. První střela maoistovi urazila horní část hlavy a mozek v tříštivé kaši poslala daleko za něho. Zabubnoval nohama o zem a zemřel. Tentokrát doopravdy. Pradéš do něj pomalu a metodicky s pauzami na přesné zamíření vystřílel jednu ránu za druhou, dokud z hlavy mrtvého muže nezbylo víc než krvavá kaše. Jack se natáhl, ocelovým stiskem sevřel Pradéšovi zápěstí a odklonil je stranou. Poslední kulka se odrazila od skály za nimi. „To stačí,“ uklidňoval ho Jack. Pradéš se otočil a hleděl na něj široce otevřenýma očima plnýma zloby. Jack cítil jeho pot, ze kterého vanul adrenalin. Uvolnil sevření a zahleděl se Pradéšovi do očí. „Dostal, co si zasloužil,“ přikývl Jack tiše. „Za tvého otce.“ Jack se obrátil ke Costasovi, který si kusem gázy opatrně otíral krev z rány. „Jsi v pořádku?“

Costas přikývl a otočil se na Pradéše. „Jasný. A díky.“

Pradéš se zhluboka nadechl, přikývl, načež přešel mýtinu – zatímco nabíjel revolver, párkrát kopl do dvou zbývajících těl. Oba sapéři mířili na těla puškami, dokud jim nedal pokyn, aby se vrátili na svá původní stanoviště, ukrytá po stranách lesní cesty. Pak luskl prsty, ukázal si dvěma prsty na oči, poklepal na hodinky a mávl rukou směrem k džungli. Jeden ze sapérů přiložil pušku k rameni a zmizel po cestě. „Vyslal jsem ho na průzkum,“ vysvětlil Pradéš. „Pokud byli tihle tři předvoj, hlavní skupina je bude určitě následovat. Vždycky používají jen existující stezky. Džungle jim nic neříká. Cesta vede z Chodávaramu okolo dalšího maoistického tábora. Neustále se mezi těmito místy přesouvají, pár nocí tady, pár tam. Myslí si o sobě, že jsou jak hollywoodští hrdinové, jako Robin Hood. Ve skutečnosti jsou to ale zbabělci a vrazi a jejich ideologie stojí za starou bačkoru. Hnusí se mi.“

„Vidíme, vidíme,“ zamumlal Costas. Vylovil z Jackova batohu roličku obinadla a ovázal si jím ránu.

Jack položil Pradéšovi ruku na rameno. Cítil, že se chvěje. „Všechno v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp.“

„Zabít člověka, to s jedním dokáže zamávat.“

„To nebyl žádný člověk. A navíc to nebylo poprvé. Byl jsem v Kašmíru. Zastřelil jsem jednoho pákistánského inženýra, který se snažil vyhodit do povětří vysokohorský most, který jsme zrovna dostavěli. Oni stříleli po nás, my zase po nich. Udělal jsem to pro své muže. Mohl jsem ho schválně minout, ale neudělal jsem to. Tehdy jsem se pozvracel. Dnes ale ne.“

Jack přikývl. Sám kdysi prošel tímtéž, s podobným zdůvodněním, a přesně věděl, o čem Pradéš mluví. Ze všeho toho adrenalinu a střelby mu ještě zvonilo v uších. Potřebovali se soustředit na svůj úkol a zůstat pohromadě. Ukázal na balvany, po nichž stupňovitě stékala voda a utvářela pod nimi malou říčku. Pradéš se zhluboka nadechl, pohlédl na mrtvá těla a podal Jackovi svůj revolver. Otevřel batoh a vytáhl z něj malý balíček trhaviny C-4, zabalený v plastové folii, a cívku odpalovací šňůry, kterou jim ukazoval už ve vrtulníku. „V cestě nám stojí menší balvan, který se vzpříčil v průchodu,“ ukázal rukou. „Když se mi ho podaří rozbít, mohli bychom se dostat dovnitř.“ Zavedl je ke vchodu do svatyně na protější straně mýtiny. Obrovské balvany se prostíraly nejméně patnáct metrů od okraje vodopádu. Celá scenerie vypadala jako nějaká starobylá megalitická hrobka, přestože ve skutečnosti byla dílem masivních sesuvů půdy v pravěku, které pak staletí odplavila až na kamenité dno. Vchod do svatyně byl vyšší a širší, než se zdál z helikoptéry. Jeho výška dosahovala dvojnásobku Jackova vzrůstu. Dvojice masivních vzpřímených balvanů spojená překladem tvořila vstup zavalený balvanem, právě jak to Pradéš popisoval. Úlomky kamene byly rozmetané všude kolem. Pradéš poklekl a jeden z nich zvedl. „Tenhle se odlomil teprve nedávno,“ poznamenal. „Někdo se musel pokoušet odvalit ten kámen páčidlem, a není to až tak dlouho.“

Costas poklekl vedle něj. „Maoisté?“

Pradéš zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že spíš ti Číňané. Maoisté je při tom možná přistihli a zabili, nebo to tady ti Číňani vzdali a pokoušeli se najít jinou cestu dovnitř.“

„Anebo to mohl být Kátin strýček,“ nadhodil Jack.

„Ať to byl, kdo byl, tím líp pro nás.“ Pradéš se doplazil několik metrů ke vzpříčenému balvanu a vložil pod něj trhavinu. Zamáčkl do ní odpalovací šňůru, část jí odmotal z cívky. S cívkou v ruce pak vylezl z tunelu a přešel asi deset metrů za obrovský balvan vystupující z džungle. Jack s Costasem ho následovali a stejně jako on se přikrčili za skaliskem. Pradéš připojil šňůru k malému elektronickému detonátoru. Pak mávl varovně paží na sapéra, který ho z protější strany mýtiny bedlivě pozoroval. Pohlédl na Jacka s Costasem a naznačil, že si mají ucpat uši. „Kryjte se!“

Všichni tři se s rukama na uších stočili za skálou do klubíčka. Pradéš stiskl detonátor a o sekundu později se rozlehla ohlušující rána, hromové zadunění. Vykoukli zpoza balvanu a v ústí svatyně spatřili oblak prachu. Pradéš se tam rozběhl, aby prozkoumal výsledek své práce, ale než se rozhodl opatrně se vplížit dovnitř, ještě chvíli počkal, než prach po explozi sedne. „Na rozbití toho kamene stačila jen troška trhaviny,“ zvolal tlumeně. „Je to perfektní.“

„Pěkná práce,“ nakoukl mu Costas přes rameno a uznale přikývl.

„Vznikl tady průlez asi metr v průměru. Dost velký i pro tebe.“

„Co to jako má znamenat?“ začertil se naoko Costas.

„To znamená, že můžeš dovnitř.“ Jack vytáhl z batohu halogenovou potápěčskou svítilnu a poklekl pod překladem. Pradéš byl drobné postavy, asi o patnáct centimetrů menší než Jack, a průlez dovnitř byl o něco užší, než tvrdil. Jack se opatrně nadzvedl přes zubatý okraj, kde se skála roztrhla a pak protáhl dovnitř i zbytek těla. Kamenná stěna za vchodem byla na omak hladká, takže mu bylo jasné, že se ocitli v chodbě. Za sebou zaslechl Costasovy kletby, bručení a funění, následované charakteristickým zvukem trhané látky. „Moje košile! Moje parádní havajská košile.“

„Koupím ti jinou. Až tam budeme.“ Jack mu podal ruku, mocně zatáhl a pomohl Costasovi dovnitř. Pak se otočil a v přítmí opatrně popošel pár kroků za Pradéšem. V temnotách před sebou viděl jen poskakující světelnou skvrnu. Na chvíli zaváhal a pohlédl vzniklým otvorem na mýtinu před vchodem. Zapadající slunce se odráželo na mokrých listech okolních palem, jako by se džungle naráz pohroužila do plamenů. Viděl dokonce i sapéra, který se krčil za kamenem zhruba v polovině mýtiny s puškou na kolenou a upřeně hleděl jeho směrem. Všiml si těl zasypaných prachem a vzpomněl si na Rebeku. Ještě štěstí, že jí nedovolil jet s nimi. Stačilo málo, a povolil by. Mrkl na hodinky. Mají hodinu, víc ne. Obrátil se a zahleděl se do temnoty chodby. Pocítil příval vzrušení, které se jej vždycky zmocňovalo na prahu neznámého. Dotkl se Costasova ramene. Vzpomněl si na Káťu a na svůj slib, že zjistí, co se stalo jejímu strýčkovi. Ona počká. Bylo načase pustit se do práce.

11

Jezero Issyk-kul, Kyrgyzstán

Káťa Světlanovová se opřela o kámen, uvelebila se do pohodlnější polohy a natáhla před sebe nohy na tvrdou, sluncem rozpálenou zem. Zrcadlovku odložila stranou a svázala si dlouhé tmavé vlasy do ohonu. Pohlédla na kámen vedle sebe. Byla do něj vytesaná rozličná zvířata v pohybu: sněžní levharti, kozorožec ve skoku a pak jeden záhadný sluneční symbol. Rytiny byly kdysi barvené krví a okrem, ale nyní, ošlehané větry a vypálené slunečními paprsky, už byly sotva rozpoznatelné. Před více než dvěma tisíci lety je vytesali skythští lovci, kteří se toulali po těchto pláních a sedávali právě tam, kde se teď opírala ona a hleděla na hory rýsující se v dáli za jezerem. Byli to nejenom předkové Kyrgyzů, kteří zde žijí dodnes, ale i dávní předkové její matky. Předkové nomádů, kteří věřili v moc šamana. Bylo to posvátné místo, pohřebiště, ze kterého stále cítila kočovnický pach koní, skopového a potu. Současně tudy ale také prošla spousta jiných lidí, neobvyklých lidí – dobrodruhů, kupců, bojovníků a cestovatelů z nepředstavitelně vzdálených východních i západních končin. Někde tady kolem musejí být nějaké stopy jejich přítomnosti. Když fotografovala obrazce na kamenech, dlouhé stíny pozdního odpoledne jí pomohly zachytit vše podstatné. Byl to velmi náročný den, ostatně jako kterýkoli jiný tady. Každý další balvan skýtal příslib neobyčejného objevu, avšak ten, po kterém prahla nejvíce, jí stále unikal.

Pootočila hlavou a rytina v kameni se chovala skoro jako hologram, chvíli vystupovala a chvíli opět mizela. Káťa byla k smrti unavená. Pět náročných týdnů, a teď už jí zbývalo jen pár posledních dní. Bezděky si vybavila, kolik času trávili velcí poutníci po Hedvábné stezce hledáním ztracených pokladů – někdy desetiletí, jindy celý život. Většina z nich nikdy nenašla, co hledala, ať už šlo o bájné ztracené říše, poklad Alexandra Velikého nebo věčné poklady, jež měly zůstat navěky mimo jejich dosah. Možná měli šamani pravdu a celé toto místo náleží nebi; místo, jehož největší tajemství se zjeví pouze těm, kteří nahlédli o kousek dál, postoupili o krok vstříc svému posmrtnému životu. Možná že právě tohle je ve skutečnosti podstatou archeologie, a čas, který strávila s Jackem Howardem a Mezinárodní námořní univerzitou při hledání Atlantidy, byl ve skutečnosti oním rozhodujícím impulsem, jenž ji přiměl zamyslet se nad tím, že život nabízí víc než jen kariéru v moskevském Institutu paleografie spočívající ve studiu cizích objevů. Jack ji varoval, ale ona se musela přesvědčit na vlastní kůži. Potřebovala zjistit, jestli dokáže něco najít také sama.

Napila se ze své láhve s vodou a zahleděla se na pozoruhodně modrou hladinu jezera Issyk-kul, která se pár metrů od ní lámala v kamenitý břeh. Celé jezero bylo v podstatě vnitrozemským mořem, rozpínajícím se až k pohoří Ťan-šan na jihu a jeho zasněženým vrcholkům dokreslujícím dech beroucí kulisu. Tam někde za nimi se pak prostíral Afghánistán, hrozivý masiv pohoří Hindúkuš a průsmyky vedoucí do Indie: Chajbarský průsmyk na východ a Bolanský na západ. Hory obklopovaly jezero jako cimbuří nedobytného hradu, zdálo se zcela nemyslitelné, že by jejich průsmyky vůbec kdo mohl projít. Na Hedvábné stezce, největší kupecké trase, jakou kdy svět poznal, lidé hleděli jen na východ nebo na západ. Na východě hory přecházely do údolí pouště Taklamakan a srdce Číny, bájného města Si-anu. Na západě vedla trasa přes Kyrgyzstán do Uzbekistánu a Persie a poté k pobřeží Středozemního moře. Zapadající slunce dodávalo jezeru narůžovělý nádech, na několika místech protkaný rudými žilkami. Káťa se překulila, aby viděla na konec kaňonu, který sem vedl ze západu. Kdykoli stoupala touto cestou, cítila se nějak nesvá, podobně jako starověcí poutníci. Bylo to místo, před nímž ji její kyrgyzská matka varovala, místo, kde se démoni v podobě bojovníků na temných ořích ukrývají ve stržích, připraveni zmařit životy všech těch, kdo se odváží vstoupit na jejich panství. Káťa znala tyto nomádské mýty pro to, čím byly, lidovou slovesností připomínající slavná vítězství i hrůzy, mongolské Huny, hotové lidské tornádo, které se tudy prohnalo z východu. Byla jejich vzdáleným potomkem, nikoliv však z matčiny, nýbrž z otcovy strany. Hodně na něj, novodobého diktátora, v poslední době myslela, na jeho násilnou smrt v Černém moři před dvěma lety, jíž přihlížela po Jackově boku. Ze všech sil se snažila si ho vybavit takového, jaký byl dříve, ještě než podlehl pokušení, které jej přivedlo do záhuby, stejně jako hamižnost a bojechtivost přivodily smrt řadě těch, kteří kdysi putovali těmito průsmyky. Věděla, že tytéž geny má v sobě i ona, ale ani dnes mu nedokázala odpustit, a věděla také, jakou roli toto místo hraje v její pouti za vykoupením, v touze nalézt sílu svého kyrgyzského původu a uslyšet z těchto rytin slova šamana.

„Káťo!“ Zpoza kamenů o sto metrů dál se vynořila vytáhlá postava. „Jsme připravení.“ Vyskočila na nohy, zamávala a zvedla svou zrcadlovku. Vždycky Altamataje ráda viděla, jeho neutuchající nadšení. Stále ještě mu neřekla, co sem vlastně přijela hledat. Držela se pravidel hry, neboť si nebyla jistá, co by s ní prohra udělala. Náhle si ale připadala plná života. Vestoje se jí naskytl výhled na nekonečné moře kamení prostírající se celé kilometry podél pobřeží jezera, sahající stovky metrů do úbočí hor, odkud je pak záplavy a zemětřesení celá staletí jeden po druhém srážely do údolí. S Altamatajem už tu zdokumentovali téměř tři stovky rytin, a přesto tu byly ještě desítky čtverečních kilometrů, které čekaly na prozkoumání, kámen po kameni, které bylo nutno zdokumentovat a v polovině případů nejdříve vyzvednout z kamenité země. Možná si ukrojila větší krajíc, než jaký dokáže sníst. Opět si vzpomněla na Jacka, na jeho nabídku výzkumné pozice u Mezinárodní námořní univerzity. Měla by naprostou volnost, neomezené zdroje a mohla by zde pokračovat ve svých výzkumech. Jenže byla také jediným zaměstnancem moskevského Institutu paleografie, který se dokázal tváří v tvář byrokracii a korupci postavit za své kolegy. Byla dcerou svého otce – toho, kterého si pamatovala z dřívějška, profesora a historika umění, který celý institut založil. Její pocity byly ve skutečnosti ještě příliš syrové, proto nedokázala Jackovu nabídku přijmout. Její otec se stal vším tím, čím opovrhovala, překupníkem na černých trzích se starožitnostmi a diktátorem, v němž se probudily kočovné geny jeho prapředků. Stal se jejím nepřítelem a Jack ho zničil. Přesto v sobě stále cítila ten oheň, nezdolnou věrnost dcery, kmenové pouto bojového klanu. Když před třemi měsíci na konferenci uviděla Jacka, všechno se jí to zase vrátilo. Než se chopí nabídnuté ruky, musí nejdříve dosáhnout klidu duše.

Pověsila fotoaparát přes rameno a začala se škrábat přes balvany. Vybavila se jí ještě jedna věc, kterou jí Jack řekl. Bez štěstí to samozřejmě nepůjde, ale taky se nesmíš bát riskovat, upřednostnit svou intuici přede vším. V Jackově případě to znamenalo naskočit na výzkumné plavidlo, sebrat svůj tým, Costase a veškeré vybavení a vyrazit na podmořský průzkum. Pohlédla na kameny prostírající se všemi směry jako obří hřbitov a pak na svůj malý stan u jezera. Potřebovala armádu pomocníků a tábor velikosti vojenské základny. Zastavila se a zhluboka se nadechla. Možná nadešel čas přijmout tu nabídku. Nepřipadala si zklamaná. S Altamatajem udělali vše, co bylo v lidských silách. Tak jako tak potřebuje s Jackem mluvit a zjistit, zda se mu při hledání jejího strýčka podařilo dosáhnout nějakého pokroku. Poslední týdny ji sžírala úzkost, zkrátka to potřebovala vědět. A také chtěla slyšet jeho hlas. Měla v plánu mu večer zavolat ze satelitního telefonu.

Motor se s mohutným zakašláním probudil k životu a přešel do charakteristického pobafávání naftového čtyřválce. Káťa zdolala stoupání a spatřila Altamataje, jehož cholpak, plstěný klobouk, se mu za jízdy komicky pohupoval. Seděl obkročmo na jediném mechanickém zařízení, které měli, stařičkém britském traktoru Nuffield, který se s rozpadem Sovětského svazu, jenž probudil obchodování na Hedvábné stezce zpátky k životu, nějakým záhadným způsobem dostal z Indie do Střední Asie. Navzdory chuchvalcům černého kouře a hluku, který vydával, za něj byla Káťa velmi vděčná. Byl to zasloužilý pracant, a dokud jeho dieselové srdce tlouklo, naděje žila. Přeskakovala z kamene na kámen, až se dostala na volné prostranství před traktorem. Koutkem oka přelétla řetěz vedoucí od traktoru, obtáčející zpola pohřbený kámen a pro ochranu podložený kusem kůže. Zvednutou rukou dala znamení. Stalo se to jejich každodenním rituálem. Altamataj vždycky přijel s traktorem k některému z balvanů, který si předtím podél hrubé příjezdové cesty od jezera vytipovali. Káťa si v rychlosti prohlédla dnešního kandidáta. V tomto případě balvan, který naléhal na jiný, slibně vypadající kámen. Mezeru mezi nimi vyplňovala ztvrdlá zemina, kterou Altamataj po většinu odpoledne odkopával, aby kolem něj mohl protáhnout řetěz.

Káťa si sedla a znovu zkontrolovala řetěz a koňskou kůži, jež měla za úkol chránit povrch kamene před poškozením od řetězu. Kůže začínala být prodřená, ale dnes ještě postačí. Tedy pokud vydrží řetěz. Zadívala se na jeho povolené články. Altamataj tenhle řetěz zachránil ze starého hlídkového člunu, který v nedalekých mělčinách poklidně rezivěl coby němá vzpomínka na dobu, kdy Sověti jezero užívali jako tajnou námořní testovací základnu. Koncem osmdesátých let tady byl na vojně, než ho převeleli do války v Afghánistánu. Neustále tvrdil, že staré, byť seberezavější sovětské technice věří víc, než čemukoli nablýskanému a ruskému. A Kátě nezbývalo, než věřit zase jemu. Stoupla si, vztyčila palec a odběhla do bezpečné vzdálenosti za kameny. Za jedním z nich se přikrčila. Altamataj se také skrčil za hradbu kovových plátů, které vztyčil před volantem jako ochranu pro případ, že by se řetěz jednou přece jen přerval. Káťa zvedla ruku a mávnutím ji nechala klesnout k boku. Zatáhla krk mezi ramena a toužebně sevřela pěsti. Každé takové obrácení kamene bylo jako sázka do loterie a pokaždé asi tak stejně úspěšné. Ale co když to bude právě tenhle? Byli poblíž západního průsmyku, vymletého kaňonu, který dál stoupal vzhůru k jezeru. Mají-li najít jakýkoli vzkaz některého poutníka, pak ho určitě naleznou právě tady, na místě, kde karavany tábořily a sbíraly nové síly, určitě ne na úbočích, kde nacházeli většinu skythských petroglyfů.

Pevně zavřela oči. Slyšela, jak Altamataj zařazuje zpátečku a pomalu přidává plyn, dokud motor nepřešel do zběsilého ryku. Sotva začal povolovat spojku, celá země se začala chvět a otřásat. Káťa otevřela oči a sledovala traktor, jak couvá, zprvu po centimetrech, pak o metr, o dva. Náhle se zastavil, naklonil se dozadu a přední kola se odlepila od země. V okamžiku, kdy dopadla zase zpět, hluk ustal. Altamataj se za volantem vztyčil a zamával. Káťa se taky zvedla a zjistila, že balvan se nyní dostal do vzpřímené polohy, ve které se zachytil o další kámen. Dál už ho posunout nepůjde. Ke kameni, který se snažili odkrýt, se ale nyní dalo dobře dostat, teď už jej halila pouze vrstva kamenné drtě. Altamataj zatáhl ruční brzdu, nechal motor běžet na volnoběh a se lžící a štětečkem v rukou seskočil z traktoru. Když k němu Káťa došla, už trčel v díře a obnažoval kámen. Kdysi stál pravděpodobně stejně vzpřímeně jako ten, se kterým zrovna pohnuli, než jej povalové povodně povalily. Viděla, že obnažený povrch je rovný, přinejmenším metr napříč oběma směry. Pro všechny případy si připravila fotoaparát. Kámen vypadal perfektně, ale i přesto se vnitřně raději připravila na zklamání. Její kolegové v institutu jí neustále tvrdili, že bojuje s větrnými mlýny. Soudě podle nálezů tady Baktrijci, Sogdijci, ani žádní jiní kupci, kteří tudy prošli, nikdy žádné nápisy do kamenů nevytesali. Ale pak si vzpomněla na Jacka. Říkal jí, že až to přijde, tak to pozná. Zhluboka se nadechla a doufala.

Altamataj stál zády k ní, takže jí blokoval výhled. Chytla ho pravou rukou za starou vybledlou vojenskou bundu. Uvědomila si, jak ji mačká, jak pevně svírá látku v dlani. Na okamžik oba jen nehybně stáli. Pak ale pocítila, že se Altamataj celý třese. Takhle se ho držela už dřív, ale nikdy nic takového necítila. On se směje! Uvolnila se a veškeré napětí z ní v tu ránu spadlo. Nechala ruce klesnout, šíleně se rozchechtala a začala sebou smíchy šít na všechny strany, poprvé po strašně dlouhé době. Něco tam uvnitř v ní se spustilo, a to ten kámen ještě ani neviděla. Altamataj se otočil a ona spatřila jeho drsnou, pohlednou tvář. „Latinsky neumím,“ začal kyrgyzsky. „A taky jsem nikdy nebyl západně od Afghánistánu, ale když jsem byl ještě kluk, četl jsem toho spoustu o Římanech. Vím, co to je.“

Sledovala jeho prst a pak zalapala po dechu. Znovu se musela chytnout jeho ramene, aby vůbec udržela rovnováhu. Klekla si a upřeně se na kámen zadívala. Jako toho dne už tolikrát si opět připomněla Jacka. Nejdůležitější jsou první okamžiky. Nic podobného nemusíš už znovu uvidět. Zapomeň na euforii. Chovej se jako vědec. Díky slunci visícímu nízko na obloze byl kontrast perfektní, i ty nejmenší nerovnosti byly v jeho paprscích dokonale patrné. Káťa okamžitě pořídila desítky fotografií za použití tří různých nastavení. Nehnula se z místa v obavě, že by se celý výjev mohl rozplynout. Byl to orel. Vytáhla z batohu poznámkový blok a rychle v něm nalistovala jednu konkrétní stránku. Dívala se na reprodukci kresby, kterou její strýček nalezl v jedné uzbecké jeskyni, víc než čtyři sta kilometrů západně odsud. Vedle náčrtku bylo Jackovo písmo, pár poznámek, které připsal na okraj, když si obrázek před třemi měsíci prohlížel. Stočila pohled ke kameni a pak zpátky k bloku. Nemohlo být nejmenších pochyb. Obě vyobrazení byla stejná. Tesané toutéž rukou. Narovnala se a nepatrně zavrávorala. „Musím se vrátit zpátky do jurty,“ vykoktala ze sebe roztřeseným hlasem. „Musím se dostat k satelitnímu telefonu.“

„Co to tady máme?“ tvářil se Altamataj nechápavě. „Co jsme to vlastně našli?“

Pohlédla do jeho větrem ošlehané tváře a podmanivě modrých očí. Krátce, pevně ho objala. Ucítila vůni jeho vesty ušité z ovčí kůže, pach potu a ostré bodliny strniště, kterými ji škrábal na tváři. Cítila se neobyčejně skvěle. Odstoupila od něho a přehodila si batoh přes rameno. Cítila se ale také neobyčejně vyčerpaně. Nutně si potřebovala zavolat, než se nadobro zhroutí. První, komu to ale chtěla říct, byl právě Altamataj. „Když jsi četl všechny ty knížky o Římanech,“ začala, „narazils někdy na příběh o ztracených Crassových legiích?“

12

Jack se naposledy podíval průchodem z jeskyně na mýtinu a pak přejel stěny tunelu paprskem své baterky. V chodbě bylo právě tak dost prostoru na to, aby v ní za Costasem a Pradéšem mohl vzpřímeně stát. Postřehl tmavozelený mech a kaštanové výrůstky, které si sem našly cestu. Vzduch byl cítit vlhkem a hnilobou, smíšenými s pachy, které se dovnitř linuly z džungle. Pradéš zamířil svou svítilnou na zeď před sebou, načež zalapal po dechu a prudce ustoupil. V kuželu světla vystupovala po levé straně z kamene neurčitá postava, jejíž hlava dosahovala jejich výšky. Byl to hrůzostrašný démon s vyvalenýma očima, zahnutým zobanem a smrtonosnými tesáky. Jack vykročil vpřed a postupně přejížděl po rytině světlem. „Neuvěřitelné,“ mumlal si pro sebe. „Má křídla jako gryf. Skoro bych byl v pokušení říct, že má kořeny v Persii, nebo ho vytesal někdo, kdo kolem sebe podobné výjevy dlouhou dobu vídal. Pradéši, jak jsem zjistil, starověké indické sochy jsou tvým koníčkem. Máš nějakou představu, o co jde?“

Pradéš se dotkl kamene. „Podařilo se mi přesvědčit na škole lektory, že studium technologie opracování kamene má smysl, ale ve skutečnosti mě zajímalo jenom umění.“ Hleděl na démona. „Je to hodně obecné. Má toho mnoho společného s perským i indickým uměním. Na tomhle konkrétním vyobrazení je ale něco zvláštního, až vyzývavého. Něco takového jsem ještě nikdy neviděl. Asi máš pravdu. Pravděpodobně to udělal někdo, kdo dobře znal perské sochařství, nejspíš někdy v parthském období.“

Costas opatrně položil ruku na vykulené oko a pak ji zase honem odtáhl. „Žádný div, že se sem Kójové zrovna dvakrát nehnali,“ zabručel pod vousy.

„A koukněte na tu scénu za ním,“ pobídl je Pradéš.

Jack si pečlivě posvítil na zeď v místech, kde končil démonův ocas a uviděl dalších rytiny. Byly mělké, ale samotný výjev byl přesto dobře patrný. Překvapeně zalapal po dechu. V několika obrazech se tu odehrával příběh čítající hned několik postav. Viděl useknuté hlavy naražené na kůlech a u nich pověšené nože. V popředí spatřil několik spoutaných lidí. Pod obrazem se táhl světle červený pás horniny protkaný pyrity, zjevně přírodního původu. Celý výjev působil dojmem, jako by autor umístil obraz nad tenhle rumělkový pruh záměrně s cílem využít ho ve svém díle, aby znázorňoval kaluž krve. Lidské krve. O tom nemohlo být nejmenších pochyb. „Obětování,“ podotkl zasmušile. „Rituál meríja,“ doplnil.

Pradéš přikývl. „Někdo místní to ale sotva mohl udělat. Kójové tradici tesání obrazů do kamene neznají. A podívejte tady. Je tam další, evidentně ještě starší rytina.“ Po chvilce zkoumání i Jack spatřil rytinu, kterou výjev obětování zpola překrýval a která byla patrná jen při pohybu svítilny ze strany na stranu. Obrazec sestával ze skupiny soustředných kružnic o průměru přibližně metr. V jejich středu se nacházela čtveřice rovnoběžných čar, které vycházely z páté čáry. Dohromady tak tvořily symbol podobný zahradním hrábím. Z obrazce byla patrná snaha o zachování symetrie se stejným tvarem na protější straně, ale rytina s výjevy z obětování ji zcela zakryla. Pradéš si to prohlédl pozorněji. „Symbol labyrintu,“ poznamenal. „Nachází se po celé Indii i ve Střední Asii, často v jeskyních, jako je tahle. Nejstarší z nich jsou neolitické a dobře pět tisíc let staré. Většina z nich obsahuje uprostřed stylizovaný obdélníkový tvar, ale něco takhle složitého jsem zatím ještě neviděl.“ Costas se natáhl a bříšky prstů se rytiny opatrně dotkl. Obrátil se tázavě na Jacka. „Oprav mě, jestli se mýlím…“ nadhodil tiše.

„Máš pravdu,“ zašeptal Jack. „Symbol Atlantidy.“ Zrovna předchozího dne jej ve své kajutě na Seaquestu II viděl na obálce jedné monografie. Několikrát přejel přes symbol kuželem světla. Výsledný efekt byl bizarní, téměř holografický, labyrint se zpod hrůzného výjevu obětního rituálu vynořoval a zase ztrácel. Napadlo ho, zda ti, kdo tento prastarý symbol dávné civilizace tesali do kamene, také kdy přihlíželi prehistorickým hrůzám, jež jednoho dne jiný neznámý umělec zachytil do kamene a jejich posvátný symbol jimi tak téměř překryl. Nadživotní velikost vytahovala starověký obrazec do popředí a dodávala mu na realismu. Labyrint zkrápěný lidskou krví.

„Je jich tady víc. Mnohem víc.“ Pradéš se staženými rameny opatrně postupoval chodbou do nitra jeskyně a asi pět metrů od nich náhle poklekl. Jack s Costasem se k němu vzápětí přidali a sledovali kužel světla přejíždějící po stěně. „Je to stejný styl jako na výjevu z obětování, ale tohle už není příběh,“ zamyslel se. „Vidím lingam, falus, symbol boha Šivy. A tady na protější straně je zase svinutá kobra, která míří vyplazeným jazykem ke vchodu. To bude také hinduistický symbol, ale hadí božstvo uctívaly i předárjovské kulty. Vzpomínáte si na Bebbieho náhrobek ve vesnici a na strach, který měli Kójové z giringara, ducha kobry, který se potuluje džunglí? Kdyby sem přišli, museli by se k smrti vyděsit. Myslím, že tyhle dvě rytiny slouží jako strážci, mají za úkol držet odsud lidi co nejdál.“

Postoupili pár metrů za obě vyobrazení, načež se Pradéš znovu zastavil a přejel paprskem své baterky po stropě. Ten byl v tlusté vrstvě vymalován tmavě modrou barvou, přestože na několika místech, kde se odrolila, prosvítal původní podklad. „To jsou barvy boha Šivy,“ vysvětlil jim. „V hinduismu modrá znamená věčnost.“ Natáhl se a dotkl se stropu, načež promnul mezi prsty šupinu barvy, která mu na nich ulpěla. „To je lazurit. Z něj kdysi vyráběli modré barvivo. Rozemleli ho a pak získali pastu. S ničím tak vzácným, jako je afghánský lazurit, se tady v džungli ale nikdy neobchodovalo, takže malíř si ho musel donést s sebou.“

Také Jack se natáhl ke stropu a v místě, kde se vrstva barvy zdála silnější, na něj položil dlaň. Nezapomněl, co mu kdysi dědeček vyprávěl o řezbě slona na jeho kufru s rodinnými památkami. Jeho domněnky už ostatně Pradéš vyjádřil nahlas: Lazurit, barva nesmrtelnosti.

Pokračovali dál. Chodba vyústila do prostory o šířce přibližně osmi metrů. Byla plná rytin, neuvěřitelné směsice lidských i zvířecích postav, podivných symbolů a hrůzných příšer. Pradéš jezdil baterkou kolem dokola. „Některé z nich poznávám. Tohle je Višnu kráčející po zdi, jak poráží démona. A tady Párvatí, Šivova manželka, se svým blaženým výrazem ve tváři znázorněným rumělkou. Tohle je Padmapaní, strážkyně lotosu, zachycená v pohybu. Má z ní vyzařovat vyrovnanost a mír.“

„A taky slon,“ přerušil ho nadšeně Costas, ukazuje na sloup ve tvaru chobotu, s velkýma vypoulenýma očima a rozevlátýma ušima nahoře. „I když vypadá divně,“ připustil. „Podle uší bych ho ale tipoval spíš na afrického než indického slona. Africké slony lidé ze starověkého středozemí znát mohli, například z římského amfiteátru.“

Pradéš přikývl a pak ukázal na další dva sloupy v řadě. „Tohle jsou buddhistické stúpy, to nahoře jsou býci. A tamhle další, s paprskovým kolem. A ta zeď za námi. Spousta postav, bóddhisattvové, osvícené bytosti v turbanech a s knírkem, ověšené šperky. A vidíte ty legrační postavičky podobné trpaslíkům? To jsou přírodní božstva starobylých náboženství, mnohem starších než hinduismus, mužská a ženská, jakša a jakší. Ten velký, co vypadá jako Buddha, je Kubéra, jakša, jehož uctívali jako boha hojnosti, strážného ducha všech pokladů.“

„Všechny je tesala tatáž ruka,“ poznamenal Jack a dál si prohlížel rytiny na stěně. „Stejný styl, stejná technika.“

„Ty postavy jsou mi povědomé, ale právě ten styl mě mate,“ kroutil hlavou Pradéš. „Nic takového jsem ještě v jižní Indii nikdy neviděl.“

„Připomíná to gandhárské umění,“ zamyslel se Jack. „Umění starověké Baktrie, království založeného následníky Alexandra Velikého v Afghánistánu. Kombinace indických a řeckých vlivů.“

„Tohle ale na kombinaci stylů moc nevypadá,“ oponoval Pradéš. „Je to kombinace ryze indických výjevů a ryze cizího stylu. Přijde mi to, jako by se tu někdo se zcela odlišnou uměleckou tradicí snažil kopírovat něco, co někde v Indii, nebo možná i v Persii, zahlédl, avšak za použití svých vlastních technik a tradic.“

Jack přejel prsty po kamenném chobotu. „Tohle je technicky velmi zdařilé dílo, nikoli však mistrovské. Kdybych ho měl porovnat s řeckořímskou sochařskou tradicí, tipoval bych na nájemného sochaře, který se věnoval zhotovování sarkofágů, domácích oltářů, nápisů a rutinních architektonických dekorací. Spíš řemeslník než umělec.“

„Něco mi na tom prostě nesedí,“ nepřestával nesouhlasně vrtět hlavou Pradéš a rozhlížel se kolem.

„Celé je to tak trochu jako z jiného světa, že?“ vložil se do rozhovoru Costas. „Taky mě to napadlo. Vzpomeň si, cos nám říkal. Duchové, bohové džungle. Kójové nemusejí své bohy nijak znázorňovat, oni je vidí kolem sebe dnes a denně.“

„To je jedna věc. Ale i kdybych přistoupil na myšlenku, že by to snad mohl být svatostánek hinduismu či buddhismu, stejně to nesedí.“

„Jak to myslíš?“ vyzval ho Jack.

„Když mě před dvěma lety převeleli k Průzkumu Indie, můj první úkol probíhal v Badami, jeskynním komplexu asi tři sta kilometrů západně odsud. Studoval jsem tam pro svou inženýrskou disertaci starověké technologie těžby a podílel se na zhodnocení potenciálních rizik. Tyhle jeskyně jsou známé svými malbami a sochami, zejména těch ze šestého století našeho letopočtu. Jsou plné podobných mytologických výjevů, jako tady, Višnu vykračující si vesmírem a podobně. Jenže v Badami jsou součástí souvislého celku, přecházejí z jedné scény do druhé, je to plynulá, cílená ikonografie. Tady vidíme jen fragmenty, jednotlivé ingredience, které ještě nikdo nesmíchal. Sochař z Badami znal svou mytologii a věřil v ni. Tyto sochy vypadají jako sbírka turistických fotek. Není v nich žádná duše, žádná hloubka. Hinduismus je tolerantní. Tak tolerantní, až to vyráží dech. Přijímá nejrůznější druhy nejrozličnějších bohů. Jenže tady je jich až příliš. Všechno je to příliš útržkovité. Vyznávám hinduismus a říkám vám, že z toho nemám dobrý pocit.“

„Přijde mi to, jako by se někdo snažil udržet okolní lid co nejdál odsud, a aby neponechal nic náhodě, nasázel sem všechna božstva, o kterých si myslel, že by se jich místní mohli bát,“ doplnil Pradéše Costas.

„Včetně těch nejpodivnějších z Parthie,“ přikývl Jack.

„Možná tu chtěl něco schovat,“ zamyslel se Pradéš.

Costas ukázal na zadní stěnu prostory, kde se mezi kameny rýsoval náznak průchodu hlouběji do jeskyně. „Že by další síň? Možná že největším ochráncem je tady Kubéra, strážce pokladů. Pokud je bohem nějakého staršího náboženství, pak si byl možná sochař vědom toho, že se místní lidé budou starověkých bohů bát daleko víc než čehokoli z hinduismu nebo buddhismu. A ať už to vytesal kdokoli, musel být v kontaktu s místními kmeny. Musel vědět, že praktikují lidské oběti. A taky si myslím, že si ho zdejší kmeny vydržovaly a zásobovaly potravou.“

Pradéš přikývl. „Kójové z Rámpy nechávali venku den co den pokrmy na usmířenou bohům. Domnívali se, že uvnitř přebývá Ráma, který se tam schovává před zlými duchy džungle. Dokud má co jíst, setrvává v jejich pohostinství, či spíš zajetí. Noc co noc jídlo od vchodu mizelo. Je možné, že muttadar chodil pokaždé o půlnoci k jeskyni a odnášel vše, co zůstalo po zvířatech, aby tuhle iluzi podpořil. Tehdy tu krysy dorůstaly do obřích rozměrů. Legenda pravila, že pokud byť jedinkrát opomenou ponechat u vchodu jídlo, Ráma se osvobodí a nemilosrdnou rukou ztrestá zdejší lid, přičemž na sebe vezme podobu konda deváty, tygřího démona, který je rozetne jediným sekem svého obrovského zlomeného meče.“

„Tak zlomeného meče, povídáš?“ zamumlal Costas. „To mi něco říká, nemáš ten dojem, Jacku?“

„Pokud se budeme snažit najít za mytologií historii, tenhle rituál dává dokonalý smysl,“ pokračoval Pradéš. „Za dávných časů přichází Ráma do džungle, prostý princ, který se stává bohem. Zdejší kmeny však odolávají proniknutí hinduismu do svého duchovního světa. Svatyně se tak stává středobodem jejich kulturní síly. Vsadí do ní Rámu, vetřelce a cizáka. Jejich bohové ho uvězní. Pro vůdce povstalců se tak v roce 1879 stává toto místo shromaždištěm, symbolem odporu proti cizincům. Zde pod rouškou obětování popravili povstalci konstábly. Kójové toto místo ale chápou jinak. Ráma je uvnitř zavalený po zemětřesení a množství potravin, které sem domorodci nosí, se postupně ztenčuje, až to přestává docela. A děje se ještě něco jiného, v roce 1879 se ztrácí vélpu. Najednou už to není Ráma v těle konda deváty, koho se bojí, ale konda deváta sám, tygří duch džungle.“

„A kde je v tom případě nějaké zpodobení samotného Rámy?“ zajímal se Costas, rozhlížeje se kolem sebe. „Chci říct, neměl by tady někde tedy taky být?“

Pradéš se odmlčel. „Podle hinduistů byl Ráma potomkem starověké sluneční dynastie. Může ho tedy symbolizovat například rytina Višnua nebo slunce. Možná tu je, ale musíme se dívat pozorněji.“

Jack se zadíval na jemnou práci dláta na krku boha Kubéry a tato technika mu přišla pozoruhodně povědomá. Ustoupil vzad a v kuželu světla hledal detaily, u každého se na chvíli pozastavil a rázem uviděl všechno. Všechno to, o čem ho studium naučilo pochybovat, a co ho roky neuvěřitelných archeologických objevů přinutily považovat přinejmenším za možné. V duchu se vrátil zpět do Egypta, k Hiebermeyerovu objevu Periplu, k prvním stopám, po nichž se vydali. Před očima se mu začal formovat neobyčejný výjev, obraz minulosti, který s každou vteřinou nabýval jasnějších obrysů.

„Z jakého období tohle všechno asi tak pochází?“ zeptal se.

„Jakšové stejně jako nága, ten had, jsou podobami duchů země, kteří se dochovali z raného indického náboženství ještě před příchodem hinduismu a buddhismu,“ odpověděl Pradéš. „Nejstarší takové sochy či vyobrazení pocházejí ze třetího století před naším letopočtem, ale tyhle by mohly být tak z prvního století před až prvního století našeho letopočtu. Tehdy se bohové raného hinduismu, ty co vidíš tady všude kolem, začali objevovat poprvé. Tehdy získali hinduističtí bohové nad domorodými kulty převahu; s postupem času je buď pohltili, nebo dokonce vymýtili docela. Přestože tady není žádný Buddha, je tu spousta buddhistických symbolů, jako například ten býk na sloupu nebo kolo s paprsky. Je to trochu podobné ranému křesťanství, jehož symboly se užívaly ještě předtím, než se začalo mluvit o Kristu jako člověku.“

„Takže se tu v podstatě bavíme o konci prvního století před naším letopočtem,“ vydedukoval Costas.

„To by odpovídalo i sochařskému stylu, vezmeme-li v potaz řeckořímský vliv,“ připojil se Jack. „Vidím řadu stylistických i technických prvků, které bych tipoval na období pozdní republiky, tedy pokud mluvíme o Římu.“

„Pojďme vyloučit nemožné,“ navrhl Pradéš. „Římské naleziště v Arikamedu je odsud zhruba šest set padesát kilometrů jižně. Žádný Říman z Arikamedu by se bez opravdu dobrého důvodu do džungle nevydal, ale i přesto musíme vzít takovou možnost v úvahu.“

Jack zavrtěl hlavou. „V Arikamedu jsem neviděl nic, co by nasvědčovalo přítomnosti sochaře. Cihlové domky, dřevěné, čistě užitkové konstrukce. Dokonce ani v Berenikê v Rudém moři se nenašlo prakticky nic kamenného. Sochař by na takových místech jednoduše neměl do čeho píchnout.“

„A co někdo, kdo byl sochařem v minulosti, ale rozhodl se změnit povolání, stal se z něj třeba námořník nebo kupec,“ navrhl Costas. „Přišel do Indie a zabydlel se tady. Našel útočiště v džungli a probudila se v něm dávná vášeň pro sochařství. Jak to vždycky říkáš, Jacku? Že to mohlo být všelijak? Takhle?“

Jack chvíli tiše přemýšlel. „Sochařství a kamenictví bylo vždy dědičnou profesí, navíc cestování mezi různými trhy nebylo ve starověku až tak jednoduché. A pokud se tu bavíme o Římu za vlády císaře Augusta, bylo by čirou hloupostí z něj odjíždět. Augustus nechal celé město komplet přestavět z kamene. Byl to jeden z největších stavebních projektů v historii.“ Odmlčel se a poté vyjádřil podezření, které se ho zmocnilo teprve před pár okamžiky. „Ale možná jsi to trefil. V životě Římanů existovala jedna profese, která vítala muže nejrůznějších dovedností a povolání.“

„Armáda,“ odtušil Pradéš.

„Vojáci z řad občanů,“ přikývl Jack. „Pojďme se ale pokusit zpřesnit to údobí. Za vlády císaře Augusta se začínala armáda profesionalizovat a rekrutovala tehdy osmnáctileté chlapce na dvacetiletou službu. Skutečné vojáky z lidu ale najdeme v době občanské války a ještě předtím za římské republiky, kdy byli do armády přijímáni muži, kteří se bez ohledu na věk dobrovolně rozhodli sloužit ve vojsku. Služba byla ale mnohem kratší, zpravidla ne více než šest let. Mám na mysli zhruba polovinu prvního století před naším letopočtem nebo dříve. To je o celá desetiletí předtím, než se v Arikamedu objevili Římané. A je tu ještě jedna věc. Neexistuje jediný důkaz, že by Řím kdy vyslal do Indie nějaké legionáře.“

„A co žoldnéři? Co dezertéři? Vzpomínáš, jak jsi mi vyprávěl o britských a francouzských důstojnících, kteří v Indii v osmnáctém století veleli domorodým armádám a nechali se hýčkat jako králové? Nemohlo se totéž stát i v době, kdy tady byli Římané?“

Jack přejel baterkou po okolních stěnách. „Možné to je. Periplus zmiňuje ozbrojené stráže na lodích, které měly chránit obchodníky před piráty.“ Přesto úplně přesně věděl, kam zvolna směřují. Věděl to s naprostou jistotou. Hlas se mu třásl vzrušením. „Je tady ale ještě jedna možnost. Válečný zajatec na útěku.“

Costas se přesunul na protější stranu podzemní síně a zkoumal hluboké stíny mezi kameny vedle sochy boha Kubéry. Položil ruku na jeho břicho a nakoukl průrvou ve skále o kus dál. „Měl jsem pravdu. Je tady další chodba. Vzadu je pak ještě jedna síň.“

Od vchodu k nim dolehl tlumený výkřik, následovaný několika naléhavými slovy v hindštině. Pradéš vyštěkl bleskově něco zpět a zadíval se na Costase.

Podíval se na hodinky a zklamaně zavrtěl hlavou. „Musím jít. Seržant Amratavalli se vrátil z průzkumu. Uvidíme, co zjistil. Nechám vás tady tak dlouho, jak jen to půjde, ale máme už jen necelou hodinu. Pilot vrtulníku nebude chtít čekat. Sice je to kamarád z armády, ale určitě po sobě nenechá znovu střílet jako předtím. Musíme zmizet, než se tu objeví ostatní maoisté. Hodně štěstí.“ Pradéš tasil revolver a vyrazil k východu. Jack se jako první vmáčkl do trhliny ve skále, Costas ho okamžitě následoval. Vlhkost na skále zafungovala jako lubrikant, takže se nakonec i jemu podařilo protlačit svou rozložitou tělesnou schránku dovnitř. Jack se otočil a ozářil Costase kuželem světla, v jehož středu se nacházela tmavohnědá šmouha na zbytcích košile. „Zničená,“ posteskl si Costas truchlivě. „Nadobro zničená.“

Jack přejel baterkou kolem dokola. Celá prostora byla přibližně stejně velká jako ta předchozí, její stěny však byly jiné. Někdo si tu musel dát neskutečnou práci, aby osekal všechny výstupky a vytvořil dokonale hladkou plochu, čekající na první dotek sochařova dláta. Jack si byl vědom rytin za svými zády, ale i přesto dál mířil svítilnou na stěnu, kterou při vstupu spatřil jako první. Hlavou se mu stále honily obrazy, které viděl předtím, indičtí bohové a démoni, děsivé postavy všude kolem. Stěna před ním byla tvořena jednou stranou obrovského balvanu širokého nejméně pět a vysokého alespoň tři metry. S úžasem na ni hleděl. Výjevy na tomto kameni byly úplně jiné než ty v předchozím sále. Jemné reliéfy pokrývaly téměř celou stěnu. Viděl vojáky a zbraně. Byla to souvislá scéna, ucelený příběh. A tyhle obrazy neměly s indickou mytologií pranic společného. Jako by plynule přešli do oddělení římského umění. Do sálu vytvořeného v srdci samotného Říma. „Můj Bože,“ zašeptal. „Tohle vypadá jako bitva proti Peršanům u Issu. Jedna z nejslavnějších bitev Alexandra Velikého.“

Costas si stoupl vedle něj. „To je tuším čtvrté století před naším letopočtem, že? Předtím jsi zmínil válečné zajatce, Jacku. Tak mě napadla bitva u Karrh, první století před naším letopočtem. Je to jen můj dojem, že právě k ní to všechno směruje?“

Jackovi se v hlavě honila jedna myšlenka za druhou. „Pokud legionáři při tažení do bitvy u Karrh na něco mysleli, byl by to určitě právě Alexandr. Možná se Crassus považoval dokonce za znovuzrozeného Alexandra a Issus se pro něj stal bojovým pokřikem. A když pak u Karrh prohráli, Alexandrovo vítězství nad Peršany pro ně získalo nádech mystična. A když si vezmeš všechny ty oltáře popisované v Periplu, na které uprchlí římští zajatci museli cestou na východ narazit, tak nám Alexandr Veliký do toho všechno perfektně zapadá. Válka přivedla našeho legionáře, v občanském životě sochaře, z Říma do bitvy u Karrh, ze které odešel v okovech do Mervu. Odtamtud pak kráčel ve tři sta let starých stopách Alexandra Velikého a jeho Makedonců do Střední Asie a pak dál na jih, do džungle jižní Indie.“

„A jak víš, že tahle rytina představuje zrovna bitvu Alexandra Velikého?“

„Bitva u Issu je součástí Alexandrovy mozaiky z Pompejí,“ vysvětlil Jack. „Takhle podobně se možná kdysi bitvy znázorňovaly. Vlevo se vrhá Alexandr s rozevlátými vlasy na svém věrném oři Bucefalovi do bitvy, na hrudním plátu má podobu Medusy. Je níž než jeho protivník, Dárius, který se tyčí nad svými perskými bojovníky a na Alexandra pohlíží z výšky. Okolo nich je spousta perských vojáků a o něco méně makedonských. Tento nepoměr má umocnit význam Alexandrova vítězství, když vtrhl do řad zdánlivě neporazitelné armády samého boha. Prius je na útěku a pobízí vozataje, aby zrychlili, se strachem v očích se ohlíží po Alexandrovi. Pravou ruku má napřaženou proti Alexandrovi, jako by po něm právě hodil oštěpem. Může to ale být i projev nejhlubší úcty. Přiznává vítězi svou porážku.“

„A jak se taková mozaika z Pompejí může objevit v Indii – a co víc, proč zrovna uprostřed džungle?“

„Viděl bych to asi takhle,“ začal Jack. „Ten člověk, co má tohle všechno na svědomí, pracoval před nástupem do armády jako sochař. Vidím tady řadu technik, které musel v prvním století před naším letopočtem každý sochař, který chtěl dělat náhrobky, umět. Mluvím o opakujících se pohřebních sochách pro nenáročné zákazníky, reliéfní desky, které se pokládaly před pohřební urny, případně nějaké větší scény na sarkofágy. Ale i ten nejobyčejnější sochař by tahle velká umělecká díla znal. Po dobytí Řecka ve druhém století před naším letopočtem byl Řím doslova zaplaven ukradenými uměleckými díly. Mozaika s Alexandrem vznikla právě v tomto období pro jednoho z bohatých pompejských zákazníků. Ale i tak byla jen kopií slavné předlohy, kterou namaloval Apelles nebo Filoxenos z Eritreje. Plinius Starší o nich mluví ve svých Dějinách přírody. Původní malba musela být v Římě veřejně k vidění, a ať už ji vytvořil kdokoliv, náš sochař ji za svých učňovských let určitě nejednou studoval.“

Costas přejel přes reliéf dlaní. „Tihle vojáci mi ale jako Řekové moc nepřijdou. Ani jako Peršani.“

Jack si na výjev posvítil. „Máš pravdu. Vojáci nalevo jsou Římani, ne Řekové. Mají na sobě drátěné košile a raně římské přilbice. Navíc drží v ruce pilum, vrhací kopí, a gladius, útočný meč. To jsou římští legionáři z prvního století před naším letopočtem, z doby Crassových legií.“

„Vidíš ty římské číslice?“ ukázal Costas prstem na zástavu, která čněla nad hlavami vojáků. „Je tam napsáno XV a písmena AP.“

„Patnáctá Apollonova,“ doplnil Jack. Té souvislosti už si všiml, ale přesto tomu nemohl uvěřit. „Stejná legie, na kterou pravděpodobně odkazovaly nápisy v jeskyni v Uzbekistánu, ty, které objevil Kátin strýček. Náš sochař sice okopíroval scénu bitvy u Issu, ale Řeky v ní nahradil Římany. Tohle musí být tažení římské armády do Karrh!“

„A ten dlouhán uprostřed? Tam, co by správně měl být Alexandr? Že by to byl Crassus, ten římský generál?“

Jack zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Legionáři, kteří přežili nejdřív bitvu u Karrh a pak zajetí v Mervu, ti, kteří utekli na východ, byli sakra tvrdí chlápci. Možná to byli dokonce ještě veteráni z Caesarových tažení do Galie a Británie pár let předtím. Crassus byl ve srovnání s uctívaným Caesarem úplně neschopný vojevůdce a vojáci jím opovrhovali. Veterán z bitvy u Karrh by Crassa na místo Alexandra nikdy nedosadil. A pochybuju, že by to byl autoportrét samotného sochaře. Tak to v římských legiích nefungovalo. Tvoje identita, tvé já patřilo tvému oddílu, tvé kontubernii. Ale právě kvůli tomuto poutu vznikala mezi muži pevná přátelství na život a na smrt. To je to, co si myslím, že tady vidíme. Členové kontubernie nazývali jeden druhého bratrem, frater. Navíc ta postava ani není oblečená jako generál. Možná je to optio, velitel oddílu nebo centurie, ale sotva něco víc. Je vyobrazen jako primus inter pares, dozajista jde o velitele, ale zároveň je také jedním z mužstva.“

„Vypadá ale v nadživotní velikosti,“ poznamenal Costas.

Jack přiblížil svítilnu blíž ke kamenorytině. „Ne, podívej se znovu. Není v nadživotní velikosti, jenom je vyšší než ostatní. Anatomické proporce jsou stejné jako u ostatních, jen má delší ruce a nohy. A podívej se na jeho tvář. Římští pohřební sochaři vždycky sypali postavy jednu jako druhou, ale když přišlo na obličeje, snažili se zachovat věrnost předloze. Vidím tady tváře ze střední Itálie, muže z Kampánie, Lacia a Tyrhénie, drsné prošedivělé horaly, farmáře a rybáře. Tohle jsou portréty, skutečné osoby, které sochař znal. Poznáš to podle specifických rysů, podle toho, jak živě, lidsky působí. A teď se koukni na toho dlouhána. Má protáhlý úzký obličej s vyššími lícními kostmi. Vlasy má pod přilbou spletené do copu a má vousy. Nedá se říct, že by něco takového bylo mezi legionáři zrovna obvyklé. Je to Gal, možná z Alp, možná některý z někdejších nepřátel, kteří se přidali na Caesarovu stranu. A sleduj jeho výraz, tu neústupnost, to odhodlání a – vidíš to – v očích má zřetelné i stopy humoru, černého vojenského humoru. Na té tváři je toho tolik k obdivování. Určitě to byl sochařův blízký přítel, jeho frater.“

„Jak se tak dívám, mám pocit, že autor aspoň vzdáleně tušil, co je to perspektiva,“ poznamenal Costas. „Kolem něj vidím dobře tucet legionářů, ale nad nimi jako by se vznášela ve vzduchu celá legie, celý jeden samostatný oddíl kdesi v dálce.“

„Ti mi pomohli nejvíc,“ přiznal se Jack. „Došlo mi to, ještě než jsem se podíval na jejich protivníka napravo.“

„Tak to mi tedy vysvětli.“

„Ti vojáci nahoře. To není žádný oddíl v dálce a hrubý způsob, jak znázornit perspektivu. To je scéna z jiné sféry. Je to legie duchů.“

„Legie duchů?“

„Ta zástava, signum, které jsi viděl, patnáctá legie. Nenesou ho vojáci dole, ti skuteční. Třímají ho vojáci z legie duchů. A všimni si kreseb v horní části zástavy. To je aquila, posvátný orel. A teď se koukni zpátky na ty vojáky dole. Ti naopak žádnou zástavu nemají. Není to zvláštní? Římský sochař vyučený podle všech pravidel a zvyklostí ikonografie by nic takového nikdy neudělal. Každá legie v boji má svého orla. Je zcela nepředstavitelné, že by sochaře, natož vojáka, napadlo ve svém díle něco takového jen tak vynechat.“

„Tohle jsou ale legionáři, kteří o svého orla přišli u Karrh,“ namítl Costas.

„Přesně tak. A proto tohle nemůže bitvu u Karrh představovat. Je to nějaká jiná bitva. Pozdější. Ikonografie je dokonalá. Vojáci nahoře, ta legie duchů, představují muže, kteří padli u Karrh, včetně orla, o kterého tam přišli. Muži pod nimi jsou ti, kteří přežili. Myslím, že jsou to všichni zajatci, kterým se podařilo uniknout z Mervu, a tahle scéna je zastihuje v nějaké jiné bitvě kdesi na východě, v místech, která jim musela neustále připomínat slavná vítězství Alexandra Velikého. Vítězství, která se stala pro našeho sochaře předlohou pro toto dílo.“

„Mají na sobě ale úplnou legionářskou zbroj,“ všiml si Costas. „Jak by si ji mohli od bitvy u Karrh, po všech těch letech zajetí, ponechat?“

„Jakmile se jim podařilo utéct, museli vzít zavděk vším, co se jim podařilo najít. V srdci ale zůstali římskými legionáři. Když šli do bitvy, viděli se takhle. A proto je tak sochař i znázornil.“

„Fajn. A ti druzí, co ti jsou ti zač?“

Jack posunul svítilnu doprava. Muži v pravé části obrazu už se od římských legionářů víc lišit nemohli. Jack si okamžitě vybavil, jak s Rebekou stál před téměř identickými malbami v Britském muzeu na jedné putovní výstavě, kterou v New Yorku společně navštívili pár dní poté, co se poprvé setkali. Přejel paprskem světla přes celý výjev a vrátil se zpět k druhé hlavní postavě, která stála proti vysokému legionáři. Usilovně se na ni zahleděl. Ne, nemohlo být nejmenších pochyb.

„Možná se pletu,“ zamumlal Costas, „ale není tohle terakotová armáda?“

Jack se zhluboka nadechl a snažil se zklidnit srdce, které mu divoce tlouklo vzrušením. „Podívej se na tu zbroj. Je vrstvená, podobně jako rybí šupiny. A ty zbraně. Dlouhé, rovné čepele, zakřivené halapartny, charakteristické luky a šípy. Ve starověku měla takovou výzbroj jen jediná armáda na světě. Tohle není jen tak nějaká čínská armáda. Veškeré detaily jsou velmi konkrétní, precizně nastudované. Jelikož byl sochař sám vojákem, věděl přesně, proti čemu stojí. To, co tady máme, je vyobrazení římských vojáků z prvního století před naším letopočtem, bojujících proti válečníkům ve zbroji dynastie Čchin a prvnímu čínskému císaři ze třetího století před naším letopočtem – tedy o celá dvě století dříve, než vůbec Crassovy legie vznikly.“

„Kde by asi tak mohli Římani vidět terakotové bojovníky?“

„Kdepak terakotové. Skutečné! Nezapomeň na římské sochařské tradice a práci s obličeji. Pokud náš sochař chtěl, dokázal člověka zachytit do nejmenšího detailu. Terakotovou armádu jsem kdysi s Rebekou viděl. Je v ní celá řada různých tváří, ale ty ve skutečnosti pouze budí iluzi jedinečnosti. Představ si například počítačově vytvořenou bojovou scénu s tisíci postav, která má vypadat co nejopravdověji. Jenže kdyby přišlo na detailní pohled do obličejů, tváře by se brzy začaly opakovat. Obličeje nepřátel tady na zdi jsou všechny podobného středočínského typu, kulaté, bez hlubších znaků různých etnických skupin. Ale mrkni tady na tyhle.“ Jack namířil kužel světla na několik bojovníků, kteří vypadali, jako by se přetlačovali o místo v popředí. Všichni měli doširoka rozkročené nohy, zbraně připravené k útoku a hleděli přímo na ně. Jejich obličeje byly drsné a zamračené, s pronikavýma očima, dlouhými kníry a vlasy stočenými do vysokého drdolu.

„Vypadají jako Kátin otec,“ zahučel Costas. „Ten obličej se mi úplně vpálil do paměti. Jak Čingischán.“

„Přesně,“ přikývl Jack. „Tohle jsou stepní národy, nomádi ze severních cípů Číny. Přišli spolu s Prvním císařem a byli jeho pravou rukou. Takto by bojovníci, kteří ho v Číně doprovázeli od vítězství k vítězství, pravděpodobně vyhlíželi. A navíc vypadají každý naprosto jinak. I když ne jako Římané – u těch najdeš emoce, lidskost. Tohle jsou tváře nepřátel, se kterými se sochař střetl v bitvě. Obličeje lidí, kteří ho chtějí zabít, si člověk vždycky dobře zapamatuje.“

„Koukni se na jejich velitele,“ píchl Costas prstem do vzduchu.

Jack opět stočil paprsek svítilny k postavě, jejíž hlava byla obrácená k vysokému legionáři. Ozbrojenec jel na koni, šlachovitém hřebci s velkýma očima, které jakoby hleděly do nebe. Sochař se pokusil zachytit, jak se kůň stáčí na stranu, podobně jako se na mozaice bitvy u Issu Dáriův vůz odvrací od Makedonců. Perspektiva zde trochu vázla, ale smysl pohybu byl zřejmý. Kůň i okolní bojovníci byli na několika místech potřísněni světlými červenými skvrnkami, jako by na kámen někdo rozstřikoval barvu. Costas po ní přejel prstem a poté k vlhké hmotě, která na něm ulpěla, přičichl. „Bude železitého původu, jako například okr.“

Jack se podíval na zeď. „Sochař si možná vyráběl barvy z různých minerálů, které v džungli našel, podobně jako se dělají kójská barviva na tělo. Navíc víme, že měl na stropě lazurit. Tady to ale vypadá, že červená byla jediná barva, kterou použil. Výsledný efekt je velmi působivý, je to jako sledovat černobílý film červenými brýlemi. Tohle bylo základní rozložení scény, které se mu otisklo do paměti. Jedinečnost obličejů, detaily zpracování zbraní, zbroje. A barva krve.“

„Vzpomínka na bitvu.“

„A na toho bojovníka na koni,“ dodal Jack. „Podívej, co má na hlavě. V mozaice s Alexandrem Velikým má Dárius kápi, od čela po bradu. Pravděpodobně byla plstěná, takže ho chránila jak proti slunci, tak proti chladu. To, co má tady tenhle, vypadá podobně, ale když se podíváš pořádně, zjistíš, že to tak není.“ Podal baterku Costasovi, který ji podržel nad hlavou a svítil na zeď šikmo shora, aby na obraz dopadalo co nejméně stínů. „Vidím oči,“ zamumlal. „A taky tesáky, veliké. Vypadá to na hlavu nějakého zvířete. Lev?“

Jack zavrtěl hlavou. „Tygr.“

„Tygr.“

„Jihočínský tygr,“ doplnil ještě Jack. „Dnes jich ve volné přírodě žije už jen pár desítek. Za vlády Prvního císaře jich ale nepochybně bylo mnohem víc.“

Costas zvedl svítilnu ještě výš a pohnul jí nepatrně doleva na úroveň legie duchů, která se nacházela kousek pod stropem jeskyně. Nad vojáky se nacházela další rytina, kruhová značka o průměru asi jednoho metru, jejíž vnitřek vyplňovaly dva obličeje. Costas se na ně zadíval. „Cos to dneska povídal v Arikamedu,“ zamumlal. „To o příchodu křesťanství do téhle oblasti. Tohle dost nápadně připomíná matku se synem.“

„Těch jsem si všiml, sotva jsme sem vstoupili,“ přiznal se Jack. „Nejdřív jsem se chtěl probrat celou touhle scénou, ale teď už mám jistotu. Na křesťanství je příliš brzy. Myslím, že výzdoba téhle jeskyně vznikla někdy v posledních desetiletích před naším letopočtem a opět je to tentýž styl. Ne, tohle tady nikdo dodatečně nedodělával. Tyhle dva portréty uvnitř jsou také skuteční lidé. Jak je patrné, sochař jim věnoval zvláštní pozornost. Ta žena není žádná vyslovená kráska, že? Tváře má trochu baculaté, nos malinko nakřivo. A tomu hošíkovi zase odstávají uši a oči má docela blízko u sebe. Ale právě na těchhle detailech je vidět pečlivost, s jakou pracoval. Tohle musela být matka s dítětem, které zbožňoval, skuteční lidé ukrytí v jeho paměti.“

„Jeho žena a syn,“ přikývl souhlasně Costas.

„Kruhové orámování je dalším typickým římským sochařským prvkem používaným na pohřebních reliéfech,“ vysvětlil Costasovi Jack. „Všimni si, že sochař umístil ženu a dítě do stejné úrovně jako legii duchů, jako by měli být v říši věčné blaženosti. Přijde mi, jako kdyby se právě dověděl pravdu. Možná to byla touha opět je spatřit, co ho přivedlo až sem, vykonat pouť napříč kontinentem, vstříc svému lidu. Možná po dlouhé pouti potkal v Arikamedu Římany a ti mu řekli, co on sám v nitru věděl už dlouho, totiž že život, který za sebou zanechal na druhé straně světa, je nadobro pryč. Že existuje už jen jediná cesta, jak se opět shledat se svými milovanými.“

„Připadáš mi přesvědčený, že to opravdu byl jeden z Crassových legionářů.“

Jack přikývl. „Od doby, co naposledy viděl svou ženu a dítě, když táhl z Říma do Karrh, uběhly desítky let. Třicet, možná čtyřicet. Řím mezitím zpustošila občanská válka. Doslechl se o ní v Arikamedu, než se rozhodl utéct sem. Doufal, že se z jeho syna stal také sochař, anebo žil – či zemřel – jako legionář. Možná pochopil, že obraz jeho ženy a dítěte je dávno minulostí a dál přežívá už pouze v jeho vzpomínkách. Jako bychom tu byli o dva tisíce let dříve, on tady stojí, dláto v ruce, a ví, že zpátky domů už se nikdy nevrátí. Kde jinde se s nimi shledá, než v říši mrtvých, v Elysejských polích? Pro vojáka, který opustil svou rodinu a táhl do války, musela být takováhle scéna hotovou duchovní očistou.“ Jack hleděl na kruhový reliéf na stěně a pak se obrátil ke Costasovi. „On a jeho druhové bojovali jeden za druhého, za čest své legie. Bojovali ale i za své rodiny. Tím, že je sem umístil, přímo nad bojovou scénu, jako by říkal, že je ve skutečnosti nikdy neopustil. Ten obraz mu ve zdrcujících okamžicích pochybností dodává jistotu.“ Jack přemýšlel, zda tohle všechno viděl i John Howard, když se sem v roce 1879 s poručíkem Wauchopem uchýlili. Jeho dítě, jeho chlapec, kterého zanechal se svou matkou. Obraz, jenž přežívá pouze v jeho vzpomínkách. Pocítil Howard něco takového? Spatřil snad proroctví smrti? Byl snad největší hrůzou, již Howard pociťoval, strach o vlastní dítě, které od něj bylo tak daleko, že opustil toto místo a rozhodl se uniknout z jeho temnoty?

Costas přejel svítilnou od medailonu ve směru paže, kterou čínský bojovník napřahoval proti vysokému legionáři. Kámen mezi oběma postavami, po němž po celá staletí protékala voda, byl zčernalý a narušený. Zahýbal svítilnou sem a tam. „Vidíš tu ruku? Vypadá, jako by Římanům hrozil pěstí. Ale myslím, že ve skutečnosti má nějakou rukavici. Když na něj posvítím zboku, je vidět, že drží meč.“

Jack sledoval paprsek světla. Zadíval se pozorně na ruku a pochopil. „To je rukavice,“ řekl zdušeným hlasem. „Meč se železnou rukavicí. Pata.“

„Myslíš takovou, jakou jsi zdědil?“

Jack si vzal od Costase baterku a zkoušel vytesanému bojovníkovi svítit na ruku z různých směrů. A pak je spatřil, ty charakteristické uši, tlamu a vyceněné tesáky. Stěží šeptal. „Ne takovou, tohle je přímo ona. To v téhle bitvě ji náš Říman získal. To on ji sem donesl. A v roce 1879 ji odsud Howard zase odnesl.“ Natáhl se a dotkl se bříšky prstů vytesané pěsti, podobně jako se předešlého dne dotýkal skutečného tygřího meče pata ve své kajutě na Seaquestu II. Přejížděl prsty po tvarech, které znal dokonale ode dne, kdy mu jej dědeček – jako ještě malému chlapci zanechal. Jako by se čas náhle smrštil, rázem si připadal, jako by stál po boku sochaře, který stvořil toto dílo, vetchého starce, jehož rysy již neprozrazovaly nic z jeho římského původu. Muže, jenž na tomto místě dožívá poslední dny svého života a dokončuje zde obraz svých milovaných, než se s nimi opět shledá v Elysiu. Jack si pamatoval krátké úryvky Periplu, první zmínky o neuvěřitelném příběhu, jenž se odvíjel ve stínech této stěny. Všechno je to pravda.

S nezvyklým hlukem a šťavnatou kletbou na rtech se vedle nich objevil Pradéš s revolverem v ruce. Zůstal stát na místě jako zařezaný a v němém úžasu hleděl na zeď. „Dobrý bože,“ šeptal.

„Libo podrobný výklad?“ zakřenil se Costas.

„Nemáme čas. Mí muži říkají, že sem míří skupina maoistů. Napočítal jich okolo patnácti. Jsou prý asi jen dvacet, pětadvacet minut odsud. Přivolal jsem vrtulník. Musíme vypadnout. U vchodu do svatyně jsem nastražil výbušninu. Až budeme v bezpečí, odpálím ji, abych tohle místo uchránil před vetřelci, než se sem znovu vrátíme.“

„Pět minut,“ zvolal Jack naléhavě a vytáhl z batohu fotoaparát.

„Ani o minutu déle.“ Pradéš se s čirým ohromením ve tváři znovu zahleděl na nástěnný reliéf, načež se protáhl polorozbořeným vchodem zase ven. Jack podal baterku Costasovi. „Zavři oči, vezmu to bleskem.“ Začal systematicky fotografovat celou stěnu, mezi jednotlivými snímky vždy několik vteřin počkal, než se blesk zase nabil. Costas zavrávoral a couvl, zatímco se s vodopádem nadávek snažil zorientovat. „Sviť na zeď,“ napomenul ho Jack naléhavě. „Potřebuju vidět, co vlastně fotím.“

„Myslím, že by tě mohlo zajímat, do čeho jsem to právě vrazil.“

Jack se otočil a zatajil dech. Když sem do podzemní prostory vstupovali, měl pocit, že za nimi ještě něco je, ale soudil, že to bude jen kámen. Jenže to bylo lidské dílo. Bylo to rozměrné, obdélníkového tvaru, asi dva a půl metru dlouhé a metr a půl vysoké, vytesané přímo do skály. Jack to přelétl očima a odhadem přeměřil. Začal se smát a vrtět přitom hlavou. Mělo to správnou velikost, správné rozměry. Všiml si, že horní část tvoří kamenné víko. „To je sarkofág,“ vykřikl. „Podařilo se ti najít jeho hrob. Tohle není žádná svatyně. To je hrobka!“

Costas přejel prsty po spoji pod víkem. „Takže náš sochař si nejdřív vytesal rakev a pak všechny ty pohřební motivy kolem. Naposledy se podíval na své milované, pak si lehl dovnitř a zatáhl nad sebou víko.“

„Poslední projev nezdolné vůle toho nejtvrdšího z nejtvrdších, legionáře, který přežil perské lomy v Mervu.“

„Sfoukl svíčku, lehl si a zavřel oči, před nimiž mu navždy utkvěl pohled na jeho milované.“

„Je zpátky v Římě, se svou ženou a dítětem,“ přikývl Jack. „Zapomíná, že ve skutečnosti je na opačném konci světa a pomalu umírá v nějaké zavšivené díře hluboko v džungli jižní Indie.“

„A je tam doteď.“

Jack si prohlédl víko sarkofágu. Bylo na něm něco zvláštního. Naklonil se nad ně. Pískovec byl pokrytý vrstvou pevného průsvitného materiálu podobného pryskyřici. Ve skutečnosti šlo však o nánosy vápence, který se po celá staletí utvářel na stropě a v kapkách vody dopadal na hrobku. Uprostřed vápencové vrstvy byla mělká podlouhlá prohlubeň, která vypadala, jako by v ní něco chybělo. Jack na to místo posvítil zblízka. Důlek překrývala pouze tenká vrstvička vápence, která kontrastovala s tloušťkou okolních usazenin. Podle ní se dalo usuzovat, že předmět, který tu ležel, odtud byl odebrán relativně teprve nedávno, před několika desetiletími, ale možná i více než před sto lety. Ustoupil o krok zpět a prohlédl si tvar té prohlubně z dálky. No jistě. 20. srpna, 1879. „Tady ležela ta pata,“ zašeptal. „Je tady dobře vidět tvar chrániče i pěsti a čepele, ulomené kousek za rukojetí.“

Na omak pocítil Costas vlhkost kamene. „Neuvěřitelné, jak mohl meč ze starověku přežít až dodnes.“

„Pokud šlo o prvotřídní chromovanou čínskou ocel, je to možné.“

„Čínskou,“ zopakoval Costas. „Opravdu si to myslíš?“

„Dědeček mi říkal, že pata kdysi čepel měla, ale v okamžiku, kdy ji Howard našel, byla už zlomená. Když se pak dostali ven z džungle, Howard zlomenou část čepele vytáhl a zahodil do řeky Gódávarí. Nechal si jen tu rukavici.“

„Překvapuje mě, že si ji vůbec bral,“ přiznal se Costas. „Tohle přece byla svatyně Kójů a rukavice mohla být jedním z jejich posvátných předmětů, další vélpu.“

„Nesmíš zapomínat, že on i Wauchope byli vojáci. V první řadě vojáci, ve druhé inženýři a teprve s velkým odstupem a až ve třetí řadě antropologové. Byli zvyklí bojovat sečnou zbraní. Měli své vlastní šavle, ale Howardovi se tady mohl takový meč hodit, i když byl zlomený. Kdyby došlo na boj, nemuseli by stihnout nabít revolvery a dvě sečné zbraně byly víc než jedna. Je vůbec s podivem, že se jim podařilo dostat se tak daleko, aniž by je někdo zabil, a to měli svých starostí dost. Howard měl jediný důvod, proč přežít, svou ženu a syna. Ohledy na místní kulturu nemohly být na jeho žebříčku moc vysoko. Možná tu byli jen krátce, zatímco venku duněly válečné bubny.“

„Tak jako teď, Jacku.“

„Dobrá. Čas vypršel.“

„Zase jsem se unáhlil. Budu si na to muset dát pozor.“

„Co tam máš?“

„Je tady nápis. Tam, co jsem měl ruku. Myslel jsem, že jsou to jen nějaké nerovnosti na povrchu kamene.“

Teď už zřetelně slyšeli zvuk helikoptéry, jejíž rámusení pronikalo i do svatyně. Jack namířil svítilnu na stranu hrobky, kam Costas ukazoval. Ke svému úžasu spatřil pět řádků psaných latinsky. Poklekl a přečetl vytesaná slova nahlas:

„Hic iacet

Licinius optio XV Apollinaris

Sacra tulium sacularia

In sappheiros nielo minium

Alta Fabia frater ad Pontus ad aelia acundus

Zde leží

Licinius, optio Patnácté Apollonovy legie

Strážce nebeského klenotu

V temných dolech na sappheiros

Druhý má bratr Fabius u břehu Jezera

vycházejícího slunce.“

„V sappheirových dolech? Sappheiros!“ zvolal Costas. „To si pamatuju z Periplu. Neznamená to lazurit?“

Zvenku k nim dolehlo hlasité volání. „Nejvyšší čas zmizet!“

Costas naposledy objel svítilnou síň kolem dokola. Podél zadní stěny si mezi kameny všiml další průrvy, odkud k nim doléhalo temné hučení vody. Zaváhal, ale nakonec se k ní vydal. Chytil se rukou skály a protáhl se dovnitř. Chvíli zůstal stát jako opařený, paprsek jeho svítilny mířil do temnot. „Jacku, tohle je moje nejhorší noční můra. Úplně ji cítím. Dostaň mě odtud.“

Zvenku k nim dolehl nový hluk, bubnování střelby. Jack se rychle připojil ke Costasovi. Zahleděl se do ostrůvku světla. Nejdříve si myslel, že má před sebou další reliéf, bílý, zpola vystupující ze skály. Tohle bylo ale něco jiného. S hrůzou si uvědomil, na co se to vlastně dívá. Lidské tělo. S rukama za zády a s hlavou zvrácenou v nepřirozeném úhlu stálo vzpřímeně ve vodopádu. Krk se smrštil jen na kosti a šlachy. Tvář byla groteskně nafouklá, z té se nic poznat nedalo. Costas se nepatrně zachvěl a Jack ho držel za rameno. Donutil se pohlédnout na to znovu. Hlavu držela oprátka zavěšená na kameni nad vodopádem. Vše nasvědčovalo tomu, že muž zde zemřel velmi pomalou smrtí, neboť délka lana stačila k tomu, aby dosáhl nohama na zem. V takové poloze mohl přežít několik hodin, možná i dní. Chumel černých stínů se rozutíkal do všech stran a nabídl pohled na lýtka ohlodaná až na kost. Košile, kterou na sobě mrtvý kdysi měl, byla už rozežraná a dírami prosvítala kůže. A pak si Jack něčeho všiml. Pocítil chladnou jistotu. Byl to vytetovaný tygr. Od těch, které viděli venku, se však lišil, byl mnohem propracovanější. Vzpomněl si, co mu Káťa řekla o strýčkově tetování. A pak mu to došlo. Věděla, že takhle nějak ho najdou.

„To je Chaj Čchen,“ vypravil ze sebe zastřeným hlasem. „Kátin strýc.“ Ztěžka polkl. Už toho viděl dost. Zvenku se ozvala další dávka střelby z automatické zbraně. Obrátil Costase čelem vzad a natlačil jej zpět ke vchodu do jeskyně. Před odchodem se Jack ještě naposledy podíval na reliéf na zdi. Přemýšlel, co mu síly stačily. Římani. Raumani. Ráma. Rámova svatyně. Jeho zrak znovu sklouzl k vysokému legionáři uprostřed bojové scény. Mohl by to být Fabius? Naposledy zamířil svítilnou na jeho prsní plát, pás s mečem a girlandy. Něco přehlédl. Už už to zachytil, ale hned to zase pustil z hlavy, snad nějaké vojenské vyznamenání z dob římské republiky, ztracené v historii. A najednou věděl, co to bylo. U pasu se mu houpal kožený váček, z jehož oválného středu připomínajícího slunce vycházely paprsky. Zpodobení drahokamu. Zvenku se ozval další rachot, následovaný novými salvami střelby. Vytáhl svou berettu a odjistil ji. „Padáme odsud.“

13

Muž s puškou viděl na obě postavy u jezera zcela jasně, stály nehybně mezi kameny u břehu zasazeného do úchvatné scenerie pohoří Ťan-šan na východě, hranic samotné nebeské říše. Sledoval je celé odpoledne a čekal na okamžik, kdy slunce za jeho zády klesne, aby svými paprsky zvýraznilo tvary, ale stíny nebyly příliš dlouhé. O jejich počínání už se dověděl všechno, sledoval i ty nejmenší pohyby, tak jak ho to jeho babička učila. Vyšší z obou postav, muž, byl nepoměrně rozložitější a vzhledem k pohybům a gestům dokonce tak trochu těžkopádný, zvlášť když přišlo na manipulaci s traktorem. Sledoval ale i tu ženu, jak se pohybuje, jak ometá a čistí kameny, jak je fotografuje. Už skoro půl hodiny, po kterou je pozoroval, se muž ani nepohnul, jako by nechtěl, aby žena zjistila, na co se dívá. Špeh s puškou našpulil rty. Kyrgyzové byli stepní nomádi, stejně jako jejich předkové, avšak kočovníci, kteří se vzdali svého válečného dědictví, neměli větší cenu než prašivá ovce. Pohrdal jimi. Nesmírně si přál zacílit nejdříve na muže, ale důležitější byla ta žena. Přesunul svůj pohled na ni. Měla havraní vlasy a atletickou, přesto však stále ženskou postavu. Když seděla, pružné šortky jí těsně obepínaly stehna. Vzrušovala ho, což jen prohlubovalo jeho touhu. Její klan sešel z cesty. Bratrstvo žádá odplatu.

Světlo bylo perfektní. Pohlédl na linii zasněžených vrcholků hor na druhém břehu jezera a poté nechal zrak opět spočinout na obou postavách. Vždy začni u obzoru, učila ho jeho babička, pak všechno zapadne na své místo, vzdálenosti, vztahy, úhly i míry. Vybavoval si její obličej a její kazašské rysy, které v jeho zemi zdobily poštovní známky a nespočet obrazů vypovídajících o směru, kterým se Sovětský svaz ubíral. Jen s tím rozdílem, že jejím oborem byla smrt. Její nadřízený Zajcev jí často říkával Zajčik, Zajíček, zatímco Němci pro ni měli jméno Todesengel, Anděl smrti. Čísla ve statistikách, které o ní Stalingrad vedl, šly do stovek. Zlatá hvězda hrdiny Sovětského svazu. Vzpomínal si, co mu kdysi řekla na smrtelném loži, vysoko v horách u čínských hranic, odkud pocházela. Řekla mu, že ke konci už nezabíjela z konkrétních důvodů. Zabíjela, protože to byla její práce. A viděla to i v jeho očích, když na ni pohlížel, prostý jakýchkoliv emocí a připravený pokračovat tam, kde ona skončila.

V rukou teď svíral její pušku. Odsunul se dozadu a ulehl na břicho do kamenitého dolíku, v němž se ukrýval. Rozbalil dlouhý hnědý balík vedle sebe, jehož kožený obal ani po sedmdesáti letech nepřestal být ohebný a byl cítit olejem na zbraně. Vytáhl pušku a opatrně, aby nepohnul hledím, ji uchopil pravou rukou. Levičkou přejel po těle pušky pod pouzdrem závěru a pod prsty ucítil drobné škrábance, vzpomínky na válku a zranění, která však zbraň ještě posílila, místo aby ji oslabila. Sovětský ženský oddíl odstřelovačů dával svým zbraním vždy jména. Téhle říkala Ohnivý drak. Pohledem přejel vyraženou značku kovového závěru. Mosin-Nagant, 1917, vyrobeno v americkém Williamsburgu ve státě Maryland. Jeho babička se té ironii smála, když za studené války učila celé generace odstřelovačů střílet z těchto zbraní právě na Američany. Jak ale také říkala, smrtící nástroje neznají věrnost, slouží tomu, kdo je má v ruce. Po její smrti přešla puška na něho a on byl připravený se s ní dokonale seznámit. Babička mu často říkávala, že se zabíjením je to jako s milováním – s každým dalším výstřelem bude víc a víc chápat potřeby své zbraně, která se postupně stane součástí střelcovy duše.

Odsunul závěr a dotkl se lesklé olejové vrstvy na jeho pouzdře. Z koženého váčku vytáhl dvě nábojnice. Náboje si vyráběl sám, používal stále tytéž zápalky i stejný prach, jehož množství vážil s přesností na mikrogramy. I to ho naučila ona. Kulky leštil tak dlouho, dokud se neleskly jako zrcadlo. Zamáčkl oba náboje do zásobníku, který zasunul do zbraně. Pohybem kliky závěru dopředu a dolů dostal náboj do komory. Opatrně pohnul ústím hlavní nad pytlík písku položený vedle kamene, aniž by přitom vyvíjel jakýkoli tlak na hlaveň. Po loktech a kolenou se přesunul dopředu a pažbu zbraně zapřel o rameno. Tvář si už dříve pomazal křídou a prachem a dohlédl na to, aby ani na pušce nebylo nic, co by mohlo vrhat odlesky světla. Proti zapadajícímu slunci by byl ale i tak naprosto neviditelný. Opět pohlédl na obě postavy. Nějakých devět set metrů. Cítil to. Měl pro to nadání. Vzdálenost měl už nastavenou, nyní bylo třeba vykompenzovat ještě boční vítr a převýšení. Vzduch byl čistý a vítr velmi slabý. Cíl se nacházel níže než střelec, bude tedy třeba vzít v potaz také gravitaci, která bude střelu stahovat dolů. Provedl kompenzaci hodnot a přidal ke vzdálenosti jednu osminu. Optikou své zbraně zahlédl tetelící se vzduch kolem motoru, který způsoboval optické zkreslení. Bude mířit metr vlevo od hlavy té ženy, na kámen s rytinou, který stál vedle ní. Kulka k ní poletí něco přes sekundu. Ani neuslyší výstřel. Střela jí projde krkem a přetne míchu. Zhluboka se nadechl, pak vydechl a zatajil dech. Zpomalil tep srdce. Musíš cítit svou duši. Zlehka zaklesl prst kolem spouště a sklopil zrak k hledí. Teď vesmír celičký je císaře našeho mocnou říší.

A pak zbraň odložil. Sklouzl zpět do dolíku a obrátil se na záda, tváří k nebi. Pušku přitáhl k sobě a s otevřeným závěrem si ji položil na hrudník. Dělal to stále dokola, neustále se přibližoval až na samu hranici. Babička mu vždycky říkávala, že to je š‘-ce, sebekázeň. Už se postaral o strýce té ženy, jehož místo ve Dvanáctce brzy zaujme on sám. Věděl, že mu nic neřeknou, byl koneckonců vycvičený v duchu tygřího bojovníka. Nezbylo mu, než ho nechat zemřít ve špinavé svatyni kdesi v džungli, kde ho krysy sežerou zaživa. On a jeho muži našli uvnitř ty nápisy, a než pro něj přišli maoisté, měli dost času si je přečíst a zjistit, kam je cesta za posvátným pokladem povede dál. Věděli, že jí Chaj Čchen řekl, kam má namířeno, a prozradil jí i všechna vodítka, která odhalil. Bratrstvo mělo své oči a uši všude. A její osud byl zpečetěn. Pokud se někdo z Dvanáctky ztratí, je to jeho rodina, kdo zaplatí nejvyšší cenu. Vždycky tomu tak bylo. Rychle se vzpamatoval. Není tu proto, aby zabíjel. Jeho úkolem je pozorovat a pronásledovat. Je to jeho zkouška, úkol, který mu bratrstvo svěřilo, jeho křest ohněm, než se stane jedním z nich, jedním z dvanácti. Vyhrnul si rukáv a dotkl se tetování na předloktí. Bylo stále ještě čerstvé a krvácelo. Došel ke koni, který stál opodál a jehož boky se sotva postřehnutelně zvedaly a klesaly, oči podlité krví zpola přivřené. Přitlačil tetování ke koňskému boku a rázem celé jeho předloktí zrudlo krví, jež zvířeti prýštila z pórů. S pocitem uspokojení zase ulehl. Jejich krev se smísila. Stali se jedním. Krev nebeského oře. Krev tygřího bojovníka.

V okamžiku, kdy se letoun otřásl a poskočil, se Jack probudil do vzrůstajícího kvičení motoru, které postupně přecházelo ve vzdálené dunění. Utáhl si bezpečnostní pásy. Rebeka seděla vedle něj a četla si. Naproti němu trhaně podřimovali Costas s Pradéšem. Jack střelil pohledem po navigační mapě na vysunovací obrazovce před sebou a pak se zahleděl z okna po své pravici. Viděl, kde kaňon řeky Indus ustoupil hrbolatému úpatí Balúčistánu, severozápadní provincie Pákistánu. Nacházeli se zrovna blízko hranic s Afghánistánem, nad zemí domorodých kmenů, které se od dob britské vlády změnily jenom nepatrně. Za Afghánistánem se prostírá jejich cíl, bývalá sovětská republika Kyrgyzstán, vtěsnaná jako úzký klín mezi horami, představujícími hranice na jedné straně s Čínou a na druhé s Ruskem, protkaná hustou sítí obchodnických tras a skalnatých vysokohorských průsmyků, které tvořily severní výběžek Hedvábné stezky. Jack hleděl do mlhy a dlaněmi svíral područky sedadla. Tam někde dole je Káťa, v jedné z nejnepřátelštějších krajin na zemi. Z téhle výšky vypadala jakákoli šance, že by ji našli, zcela nepředstavitelná, ale pokud vše půjde dobře, během několika hodin se s ní určitě setkají.

Jack zkoumavě pohlédl na oba muže. Costas měl na sobě novou havajskou košili ze Seaquestu II – nahradila tu původní, kterou si roztrhl v džungli. Na pravém rameni mu látku nadouval obvaz přiložený na střelnou ránu, která jako zázrakem nakonec byla pouhým škrábnutím. Pradéš měl khaki uniformu indické armády, z níž byly odstraněny veškeré oficiální insignie, což byl v pákistánském vzdušeném prostoru rozumný krok. Aby mohl vrtulník, který je předtím přiletěl vyzvednout, bezpečně přistát u svatyně, držel se svými dvěma sapéry maoisty v šachu, čímž získal pro celou výpravu dostatek času na útěk, který nakonec doprovázelo jen několik zvonivých úderů do trupu helikoptéry. Pradéš přesně věděl, co dělá, a Jack mu za to byl nesmírně vděčný. Na Sequestu II pak měli dostatek času se umýt a převléknout – jen na spaní už jaksi nebyl čas. Z Anglie jim vystartoval naproti soukromý tryskáč Embraer z majetku Mezinárodní námořní univerzity. Už v ranních hodinách je pak vrtulník Lynx dopravil z lodi na vojenské letiště poblíž Madrásu, kde přestoupili do letadla, jímž zamířili na dlouhou cestu na sever. Jack mrkl na hodinky. Už letí skoro čtyři hodiny. Na americké základně v kyrgyzském Biškeku by měli přistát brzy dopoledne.

Hrůzný pohled na mrtvolu ve vodopádu nemohl dostat z hlavy. Neměl sebemenších pochyb, že polozetlelé tělo patřilo Chaj Čchenovi, Kátinu strýci. Tetování, které měl na paži, bylo mnohem propracovanější než ta na tělech venku. Bez ohledu na to však zachycovalo tentýž hrozivý motiv tygra podobného spíš drakovi. Bylo zřejmé, že Chaj Čchen nebyl jen nevinnou obětí a naivním antropologem ve špatný čas na špatném místě. Někdo ho nechal zcela záměrně a povýtce krutě a pomalu zemřít. Jeho putování začínalo stále více připomínat cestu, na niž se vypravil sám Jack. Konec, jaký jeho výprava nakonec vzala, byl však nanejvýš znepokojivý. Tady šlo o víc než jen o spekulanty těžařských společností. Musí si s Káťou promluvit osobně. Bude mu muset říct všechno, co ví.

Jack se ten hrůzný výjev snažil vytěsnit z hlavy a místo toho se zaměřit na archeologii. Stále ještě nemohl uvěřit objevu, který se jim podařil. Římská hrobka v jižní Indii. Hrobka poblíž Arikamedu, které bylo v rukou Římanů, by se ještě pochopit dala, mohl by to být kupec nebo lodní kapitán. Jenže oni objevili hrobku římského legionáře. Legionáře, který nejspíš přežil bitvu u Karrh. Tento objev měl přímou souvislost s úryvkem starověké verze Periplu, který nalezli v Egyptě. Dokazoval totiž, že někteří ze zmiňovaných legionářů skutečně uprchli na východ do Střední Asie. A pokud byl legionář, který tyto rytiny v džungli vytvořil, jedním z Crassových mužů, musel se odklonit od Hedvábné stezky a zamířit na jih, tedy zhruba do míst, nad nimiž zrovna přelétali. Zamžoural palubním okénkem na Afghánistán, ale v ranním oparu nic zajímavého neviděl. Jedno slovo vytesané na hrobce mu ale stále znělo v uších. Sappheiros. Lazurit. Legionář něco našel, něco tak vzácného, že se ve své vlastní hrobce rozhodl zanechat nějakou nápovědu. Něco, co jeho přítel a spolubojovník Fabius, kterého na své rytině zvěčnil také, vlastnil a co si odnesl s sebou. Něco, co má dvě části. Jack začal nevědomky bubnovat prsty o opěrku. Tady šlo o víc než jen o dokonalý útěk a dobrodružství staré dva tisíce let. Stala se z toho honba za pokladem.

„Tati,“ dloubla do něj opatrně Rebeka. „Tohle je fakt úžasná knížka.“

Lampičku na čtení měla rozsvícenou a on v jejím světle zahlédl název oné úžasné knihy. Poručík John Wood, bengálské námořnictvo. Zápisky z cesty k pramenům řeky Oxos. Jack zvedl opěradlo svého sedadla do vzpřímené polohy. „Jedna z mých nejoblíbenějších. Napsal ji ve třicátých letech devatenáctého století, ještě než se Britové začali angažovat v Afghánistánu,“ usmál se a lokl si z láhve trochu vody. „Podobně jako ostatní britští cestovatelé, kteří do těch končin zavítali jako první, sympatizoval s tamním lidem i on. Byl to Skot a jeho sympatie mají co dočinění s tím, že se narodil a vyrostl v horách. Je to ale i skvělé dobrodružné vyprávění o putování ve stopách Alexandra Velikého. Ta knížka byla navíc majetkem tvého praprapradědečka. Měl ji přečtenou skrz naskrz. Když ji držím v rukou, hned si k němu připadám blíž.“

„Já taky,“ přiznala se Rebeka. Založila knížku kouskem papíru a zaklapla ji, načež uchopila výjezd z tiskárny, který od otce dostala. „A tohle je taky něco. Tvůj životopis plukovníka Howarda. Když jsem četla o jeho synkovi, jak v Bangalore během jediného dne onemocněl a umřel, div jsem se nerozbrečela. Táta stovky kilometrů někde v džungli. Srdceryvný příběh. Neumím si představit, jak se asi musela cítit jeho žena, když se jednoho rána probudila s nemocným dítětem v náručí a ještě téhož večera přihlížela, jak ho spouštějí do hrobu.“ Rebeka hovořila tiše, aby nevzbudila dva spáče, ale přesto její slova přetékala emocemi. „O ženách se toho moc nenapovídá, co? Všechna ta dobrodružství, války, to všechno se točí kolem mužů. Byly to ale ženy, kdo musel čelit všem těm ztrátám a bolesti. Člověk by řekl, že dětská úmrtí musela být v té době častá, takže by tomu všechny měly přivyknout, ale vsadím se, že to tak nebylo. Možná že tahle jejich kamenná tvář byla jen způsobem, jak se s tím vším vypořádat.“

Jack přikývl. „Pro Brity to sice bylo veliké dobrodružství, ale život byl tak křehký. Nemoci jako cholera, záškrt nebo tropická horečka dokázaly zabíjet během jediného dne, a to bez jakéhokoli varování. Všechny ty obrázky přehnané viktoriánské vznešenosti v Indii – čajové dýchánky, partičky kroketu, rozmařilé rodinky posedávající na verandách – to všechno bylo jen pozlátko. Bylo to místo, kde ses ráno probudila a nemělas jedinou jistotu, jestli večer ulehneš zpátky do postele nebo do hrobu. Místo pro hazardéry, lidi, kteří byli zvyklí žít na hraně.“

„Proto tě tak zajímá, že jo? Myslím tahle historie. Že mám pravdu, tati? Že bys tam někde uvnitř chtěl být jedním z důstojníků královských inženýrů? Měl bys války, dobrodružství, komandoval lidi kolem sebe, a kdybys byl průzkumníkem, tak by ti dostalo i trochy té archeologie, nemluvě o osobním volnu, kdy bys mohl vyrazit do hor a hledat v nich ty svoje poklady. Co by mohlo být lepšího?“

Jack se rozesmál. „Naštěstí se mi toho všeho dostává i v současnosti, aniž bych přišel o možnost vracet se zpět do minulosti. Aby ses mohla vydat po stopách velkého objevu, musíš se nejdřív vcítit do kůže těch, které sleduješ, vědět, jak uvažují.“

„Costas tvrdí, že se necháváš snadno rozptýlit. Říká, že kolikrát jdeš za konkrétní věcí, když vtom se objeví nějaká jiná. Říká, že bys potřeboval ženu, která by tě usadila. Udělala tě spolehlivějším.“

Jack pohodil hlavou ke skrčené, chrápající postavě proti sobě. „Ten mi tak může kázat.“

„Nevíš, jestli někoho má?“ zajímala se šeptem Rebeka.

„No, má mě a všechny, co pracují na Mezinárodní námořní univerzitě.“

„Ale ne, já myslela přítelkyni.“

Jack ukázal na Costase. „Teď si ale děláš srandu, přiznej se. Nikdy s ním žádná nevydržela déle než deset vteřin. Ale může se jim člověk divit?“

Rebeka zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Muži jsou v téhle věci strašně hloupí. Vůbec netuší, co ženy doopravdy tak zajímá a přitahuje.“

„Je blázen do těch svých hejblátek. Nic jiného ho nezajímá.“

Rebeka se zasmála. Světla v kabině se rozzářila a z reproduktorů se ozval hlas pilota. „Jacku, chtěl jsi vzbudit, až budeme přelétat afghánské hranice. Do cíle nám zbývají necelé dvě hodiny.“ Costas s Pradéšem se zavrtěli a probudili. Letadlem zacloumaly turbulence a Pradéš se nachýlil přes Costase, aby mohl vyhlédnout okénkem. Byly čtyři hodiny ráno místního času a venkovní temnotu narušovala pouze blikající světla hluboko pod nimi. „Ty turbulence jsou přesné jako hodinky,“ prohlásil. „Tady totiž bývají skoro vždycky. Před chvílí jsme přeletěli nad Kvétou v severním Pákistánu, teď budeme přibližně nad Bolanským průsmykem. Už jsme nad Afghánistánem.“

„Vždy připraven,“ zazíval Costas a okázale se protáhl. Narovnal si opěradlo sedadla a z ledničky vedle sebe vytáhl pomerančový džus. „Bolí mě hlava,“ vysvětlil po chvíli. „Myslím, že za to může ta džungle. Nic jsem tam nevypil.“ Mocně se nalokal džusu, načež vytáhl další plechovku.

„Nikoli, za to může to palmové víno,“ usmál se Jack. „Já tě varoval.“

„Měl jsem ho jen pár doušků,“ bránil se Costas. „Odteď se ale budu držet svého pravidla. Žádný alkohol na výpravě.“ Obrátil do sebe i druhý džus a vyhodil plechovku do koše. „O to víc si vychutnám první tequilu na pláži. Až budeme na Havaji. Tedy zítra.“ Věnoval Jackovi podmračený, lehce káravý pohled.

„Jo, v podstatě tam míříme,“ odpověděl mu Jack. „S drobnou změnou plánu.“

„Z Indie na sever do Kyrgyzstánu ve Střední Asii,“ zasmušil se Costas. „Jasný, je mi to jasný.“

Kyrgyzstán. Za necelé dvě hodiny přistanou na letišti v Biškeku a pár hodin nato se setkají s Káťou. Když se vrátili z džungle na Seaquest II, už tam na Jacka čekal její vzkaz. Zvěst o úžasném novém objevu, který učinila. Okamžitě jí volal zpět, aby jí řekl o jejím strýčkovi. Kátina reakce byla věcná, jako by něco podobného očekávala, přesto však zřetelně cítil, že ji ta zpráva zasáhla. Proto raději stočil hovor na archeologii. V hrubých rysech mu nastínila svůj objev a čekala na radu. Už tohle samo o sobě bylo dobrým důvodem ke změně časového plánu a naléhavost situace navíc nesnesla odkladu. Bezprostředně poté Jack zavolal na Mezinárodní námořní univerzitu, aby vypravili embraer s plnými nádržemi a postavili jej na madráské letiště, kam se o necelé dvě hodiny později přepravili.

„Dobrý, Jacku,“ navázal Costas. „Dopověz ten příběh o svém prapředkovi. Zatím jsme se dostali do bodu, kdy Howard a ten druhý irsko-americký důstojník, ten Wauchope, unikli z džungle. A já předpokládám, že to, co se jim pak stalo, má co do činění s cílem našeho dnešního letu. A když vezmu v potaz nápisy na tom hrobě…“ na chvíli se odmlčel. „Něco mi říká, že letíme spáchat něco víc než jen pozdravit Káťu.“

Jack se zhluboka nadechl a přikývl. „Dobrá, takže zbytek příběhu. Howardovi s Wauchopem se spolu s ostatními sapéry podařilo dostat zpátky na parník Shamrock. Bebbieho tělo v džungli spálili, ale byla to jiná vesnice, než kde jsme viděli jeho náhrobek. Nikdo z nich o tom, co se stalo, nikdy nikomu neřekl ani slovo. Jediné dostupné informace obsahuje zpráva poručíka Hamiltona o výsadku v džungli a lidová vyprávění Kójů, o kterých nám řekl Pradéš. Od Howarda, který jednotce sapérů velel, ale ani písmeno. Jeho deník končí ranním zápisem z toho dne, kdy byl ještě na palubě parníku. To se vůbec neslučuje s jeho profesionálním přístupem. To byla první věc, která mě praštila do očí.“

„Možná to byl jen způsob, jak ututlat smrt Bebbieho,“ zamyslel se Costas. „Pokud ho tedy vážně zastřelili sami sapéři.“

„Já si myslím, že v tom bylo víc než jen to,“ odvětil opatrně Jack. „Myslím, že v něm přetrval šok z obětování, kterému přihlíželi ze Shamrocku. Taky předpokládám, že ve svatyni viděli to, co my. Oba uměli ze školy dobře latinsky. Wauchope byl navíc známý tím, že na svých misích četl řecké a latinské klasiky. Domnívám se, že viděli ten nápis na hrobce. Myslím, že právě to rozhodlo nejvíce. Za žádných okolností nikomu neříkat nic o tom, co se dočetli. Když utíkali, určitě viděli, jak zemětřesení uzavírá vchod do svatyně, což z nich učinilo jediné lidi, kteří o tomhle tajemství věděli.“

„Co se s nimi stalo, když vzpoura skončila?“

„Wauchope odešel od Madráských sapérů a přidal se k Průzkumu Indie, jedné z nejvěhlasnějších organizací, kde by si důstojník inženýrů mohl přát skončit. Většinu následujících dvaceti let strávil u severozápadních hranic, počínaje Balúčistánem, odkud pokračoval na východ a prováděl pro Pohraniční komisi průzkum, který je dodnes známý jako Durandova linie určující hranice Afghánistánu. Jeho značky jsou tam dodnes stejně jako některé starověké oltáře Alexandra Velikého. Wauchope byl proslulý svými horolezeckými schopnostmi a vytrvalostí, byl to rozený horal. Malárie, kterou ale v Rámpě chytil, ho nakonec dohnala a donutila stáhnout se v roce 1900 do ústraní. Po pěti letech ve švýcarských horách, kde se zotavoval, se vrátil do své milované Indie, aby prozkoumal vzdálená pohoří pohraničí, kde se sblížil s místními kmeny a přijal jejich obydlí i tradiční úbor. Poslední zmínka o něm se váže ke Kvétě počátkem léta 1909, to mu bylo pětapadesát.“

„A Howard?“

„Když povstání v Rámpě skončilo, Howard byl jedním z posledních důstojníků, kteří se stáhli z džungle, protože byl jediný, kdo dokázal odolávat malárii. Evidentně díky svým indickým kořenům. Smrt jeho osmnáctiměsíčního syna Edwarda v Bangalore v době, kdy byl v džungli, ho po návratu zasáhla jako rozjetý vlak. S Howardem počítala armáda v řadě důležitých operací, ale on raději zvolil cestu řadového inženýra. Nastoupil na indickém ministerstvu veřejných staveb a následně se vrátil do anglického Chathamu na Vojenskou školu inženýrství, kde vyučoval mladé důstojníky průzkumu a zároveň se začal zapojovat do akademického života vojenského sboru. Stal se z něj vášnivý stoupenec snah o vytvoření univerzálního jazyka – esperanta. Možná bylo tohle vnitřní nutkání motivováno jeho pobytem v džungli, kde se s Kóji nedokázal domluvit bez tlumočníka. Snad to byl z jeho strany určitý pokus o odčinění svých skutků. Do Indie se pak vrátil až poté, co jeho děti vyrostly a odešly do internátních škol. Vždycky jsem předpokládal, že volba jeho domácí kariéry měla co dělat se smrtí jeho syna Edwarda, s potřebou poskytnout svým dětem v Anglii lepší domov. Teď mám ale pocit, že v tom bylo víc než jen to. Dokonce si myslím, že důvody tohoto rozhodnutí tkví v tom, co se tehdy v srpnu 1879 v džungli odehrálo. A teď nemám na mysli to, co spatřili ve svatyni. Muselo to být něco jiného, co viděl nebo udělal, že se to na něm tak podepsalo. Možná měl Pradéš pravdu a skutečně šlo o lidské oběti. Něco, co nebylo v jeho moci zastavit.“

„Vojenská kariéra jak víno,“ pokrčil Costas trpce rameny.

Pradéš se protáhl a odkašlal si. „Já ho chápu. Nejhorší, co se může vojákovi stát, je dostat na starost misi, k jejímuž úspěšnému splnění chybí dostatek politické vůle nebo prostředků. Něco podobného jsem zažil na jedné mírové misi v Africe. Nebyli jsme schopni nijak zarazit genocidu. Když zasáhnete, ulevíte sice někomu v jeho utrpení, zároveň však také umocníte pocit bezmoci tam uvnitř. Jeden z mých sapérů takhle vysvobodil ženu, která byla nelidsky zohavená. Její tvář ho pak všude pronásledovala. Svěřil se mi, že všechny obličeje, které pro něj dřív byly jen symbolem zmučeného lidství, se pro něj staly skutečnými osobami, které mu dnes a denně připomínaly nesnesitelnost jeho situace. Měl noční můry, ve kterých za ním ti lidé chodili a ptali se, proč neukončil také jejich trápení. Nedokázal s takovým pocitem žít a zastřelil se.“

Jack pohlédl Rebece do tváře a stiskl jí ruku. „A něco podobného se mohlo stát i Howardovi,“ pokýval zasmušile. „O tom, jak lidé ve viktoriánské době emocionálně reagovali na traumata, se toho dochovalo nesmírně málo. Muži vychovaní v duchu romantismu a vytříbených způsobů se dostali do prostředí, kde viděli a dělali hrozné věci. Takové zážitky pak v sobě po zbytek života nosili a snad se s nimi i naučili žít, ačkoli je pak až do úplného konce dusili v sobě.“

„Potom se ale zase do Indie vrátil,“ namítl Costas.

„Ano, tady to začíná být hodně zvláštní,“ připustil Jack. „Vrátil se zpět na ministerstvo veřejných staveb budovat mosty, kanály, silnice a posléze se stal ředitelem Koleje civilního inženýrství pro tamní inženýry. Když pak v roce 1905 oslavil padesátiny, rozhodl se pro návrat ke své vojenské kariéře. Stal se z něj velící královský inženýr kvétské divize indické armády při afghánských hranicích v Balúčistánu. Což byla z hlediska britského impéria velmi problematická oblast, jedno z nejnebezpečnějších míst na světě. Howard si však to nebezpečí vychutnával a chvíli působil dojmem, jako by se snažil dohnat ztracený čas. Pro všechny bylo překvapením, že se v roce 1907 už jako plukovník nečekaně odebral na odpočinek.“

„Kvéta,“ zamumlal Costas. „To je to místo, kde byl i Wauchope?“

„Přesně tak,“ zvolal Jack. „Důležitý moment celého příběhu. Po událostech v Rámpě se cesty obou mužů rozdělily. Je možné, že se tehdy v džungli rozhodli každý pro svoji budoucnost a domluvili se spolu na době, kdy se opět setkají. K podobné náhodě došlo už v roce 1880, kdy se Wauchope rozhodl oživit své znalosti průzkumu na škole v Chathamu. Dokonce společně vydali i článek o římských mincích nalezených v jižní Indii. Měli jej společně prezentovat v londýnském RUSI, Královském institutu spojených služeb, ale Wauchopea nečekaně povolali do služby. K dalšímu jejich setkání došlo o téměř dvacet později, v roce 1907 v Kvétě, kam se oba odebrali na odpočinek. Povečeřeli jako čestní hosté v důstojnickém klubu, setkali se s cestovatelem Aurelem Steinem, strávili několik hodin na tržištích v rozhovorech s cestovateli a obchodníky, u kterých pořizovali vybavení. A pak jednoho dubnového rána 1908 byli oba plukovníci viděni, jak ve vysokých botách s ovinutými kotníky, v tvídových jezdeckých kalhotách a pláštích z ovčí kůže, s turbany na hlavách, ruksaky na zádech a s revolvery, vyrážejí na své poslední dobrodružství. V Kvétě nebylo něco takového ničím neobvyklým. Howardův tibetský sluha Chuang-li je s máváním vyprovodil. Byl s ním už celá léta od doby, kdy se ho Howard během indické vzpoury coby tibetského uprchlíka ujal. Ani Chuang-li pak už žádného z nich nikdy neviděl. Oba muži vyrazili do hor k Bolanskému průsmyku a dál do Afghánistánu. A od té doby už o nich nikdo neslyšel.“

„To je tak dojemné,“ posteskla si Rebeka. „Skoro jako Kiplingův Muž, který chtěl být králem. Teď už chápu, proč je ta kniha v hromádce četby, kterou mi doporučuješ, hned nahoře. Dva britští vojáci, kteří hledají poklad, ztraceni v horách.“

„Poklad?“ zbystřil Costas.

„Myslím, že Rebeka je o krok napřed,“ zamumlal Jack.

„Celý otec,“ poznamenal Pradéš a zakřenil se.

„A co je vlastně tak táhlo zrovna do Afghánistánu?“ podivil se Costas.

„Dobrodružství. Války.“ Pradéš odemkl zámek krabičky na klíně. Uvnitř byla vyrovnaná řada osmi medailí: tři vyznamenání vlevo a trojice medailí za vojenské zásluhy vpravo, dvě z nich dekorované sponou. „Tohle jsou Wauchopeovy řády. Než zmizel, zanechal všechna svá vyznamenání důstojnickému klubu Madráských sapérů spolu s pokyny, že je mají mezi důstojníky vydražit a výtěžek věnovat na charitativní pomoc postiženým hladomorem. Hrozivá madráská epidemie hladomoru v roce 1877 se ho jako mladého důstojníka hluboce dotkla. Když pak byli v roce 1924 oba muži prohlášeni za mrtvé, o jeho medaile byl už jen pramalý zájem. Od té doby se na ně v muzejním skladu v Bangalore jen prášilo. Měl jsem pocit, že správně by měly být uloženy na starém velitelství Průzkumu Indie, kde by doplňovaly různé pamětihodnosti ostatních průkopníků. Všichni vzpomínají na lidi, kteří riskovali své životy při mapování cizí země a poskytování pomoci domorodým kmenům. Jejich indičtí a pákistánští následovníci vzpomínají na jejich jména s dojetím a pýchou dodneška.“

„Myslíte severozápadní velitelství v dnešním Pákistánu?“

„To je další důvod, proč s vámi letím do Kyrgyzstánu,“ odvětil Pradéš zvesela. „Na základně v Biškeku se nachází přidružený pákistánský kontingent. Sám jsem tyto medaile v souladu s podmínkami Wauchopeovy poslední vůle koupil a dohlédl na to, aby peníze putovaly na charitu. Hodlám ta vyznamenání předat velícímu důstojníkovi pákistánských sapérů, který je bezpečně doručí do muzea.“

„Já myslel, že stojíte každý na opačné straně barikády,“ podivil se Costas.

„Pouze naše země. Major Singh a já jsme blízcí přátelé. Oba jsme byli ve stejnou dobu vysláni na kurs průzkumu na Vojenské škole inženýrství v Chathamu. Z pákistánských záznamů se mi podařilo zjistit něco víc o Howardovi a Wauchopeovi. Když se mi Jack poprvé svěřil se svým zájmem o povstání v Rámpě, nevěřil jsem vlastním uším. Vůbec mě nenapadlo, že by ti dva Howardové mohli být příbuzní.“

Costas hleděl na medaile. „Ty dvě napravo, ty s těmi sponami. To jsou nějaké jiné mise?“

Pradéš přikývl. „To jsou vyznamenání za zásluhy u Indických veřejných služeb, spony odpovídají akcím v Hazáře, Vazíristánu a Tirah. Coby důstojník průzkumu se Wauchope podílel na prakticky všech expedicích na hranicích Afghánistánu, vypravených v osmdesátých a devadesátých letech devatenáctého století.“

„Za Rámpu ale ani ťuk,“ poznamenal Jack.

Pradéš zavrtěl hlavou. „Vláda považovala povstání jenom za občanský nepokoj. Byla to otázka politiky, snažili se to zamést pod koberec. Vzhledem k předešlé indické vzpouře nikdo neměl zájem podobné vnitřní nepokoje ventilovat navenek. Proto se to rozhodli do vojenských záznamů zanést jen jako aktivní službu, při níž nebyla udělena žádná vyznamenání.“

„A tahle?“ ukázal Costas prstem na třetí medaili za vojenskou misi.

„Afghánská válka v letech 1878 až 1880. To bylo těsně předtím, než ho převeleli do Rámpy. Wauchope v té době sloužil jako pomocný inženýr u pozemních vojsk v Bazárském údolí.“ Pradéš zvedl medaili a obrátil ji. Costasovi zajiskřilo v očích. „Ha, slon!“

Jack se na Pradéše usmál. „Musím se za Costase omluvit. Je na ty slony trochu zatížený. Jednoho jsme našli kousek od Egypta na mořském dně a od té doby s nimi nedá pokoj.“

„Na dně?“ zatvářil se Pradéš nedůvěřivě. „Slyšel jsem dobře? Vy jste opravdu našli slona na dně moře?“

„Jednou to povyprávím.“

Rebeka se natáhla a dotkla se medaile. „Vypadá jako Hannibal v Alpách,“ zamyslela se. „Máma mi o něm kdysi vyprávěla a já si ho namalovala. Takže v Afghánistánu taky používají slony. To je bezva.“ Jack se na ni usmál a zahleděl se na vyznamenání. Byla to nádherná medaile s červeno-zelenou stužkou. Na líci byla královna Viktorie, vládkyně Indie. Rub potom zdobil marš kavalerie s infanterií, v jejichž čele kráčel slon s rozebraným kanónem na zádech. Na pozadí se tyčila horská skaliska a pod celým motivem se skvělo slovo AFGHÁNISTÁN, doplněné daty 1878-1880. Stejnou medaili by byl dostal i John Howard, kdyby se po misi v džungli přidal k chajbarskému polnímu pluku. Tedy pakliže by povstání v Rámpě netrvalo o několik měsíců déle, než se čekalo. A pakliže by nebyl jediným důstojníkem, který dokázal odolávat horečkám. A pakliže by jeho syn Edward neonemocněl a jiný důstojník mu nenabídl, že ho v Afghánistánu zastoupí a umožní mu tak být nablízku své rodině. Bylo to pouhé přátelské gesto, které by na situaci stejně nic nezměnilo, neboť Edward zemřel ještě téhož dne, aniž by se o tom Howard v džungli vůbec dověděl. Pro Jacka byla tato medaile symbolem všech cest, jimiž se osud ubíral, a ztrát. V Afghánistánu ztratili sapéři spoustu důstojníků. Je pravděpodobné, že kdyby tam tehdy Howard pobýval, on sám by se byl nejspíš vůbec nenarodil.

Náhle Costas něco zahlédl a přimáčkl nos k palubnímu okénku. „To mě podrž. Co to bylo?“

Sledovali směr jeho pohledu. V temnotě hluboko pod nimi vylétaly červené záblesky. „Bombardování horského hřebene,“ vysvětlil Pradéš. „Americká, britská nebo možná také pákistánská letadla letící v malých výškách. Zrovna teď jsme nad samým srdcem Tálibánu. Země banditů.“

„Máme nějaká protiopatření? Falešné cíle nebo tak něco?“ protáhl Costas obličej, s obavami přitom hledě na Jacka.

„Letíme vysoko, víc než dvanáct kilometrů. Tálibán nemá nic, čím by na nás mohl dosáhnout. Američané nedali mudžahedínům nic většího než rakety Stinger, a i ty už jsou z většiny pryč.“

„Jasně,“ uklidnil se Costas. „Zapomněl jsem. To my jim dali zbraně.“

„Než přijeli Rusové, Afghánci používali převážně staré britské zbraně, pozůstatky z ‚Velké hry‘,“ připojil se Pradéš. „Pušky Lee-Enfield, kulovnice Martini-Henry a dokonce i stařičké Snider-Enfieldky z šedesátých let devatenáctého století. Podle nich vyrobili vlastní napodobeninu, takzvanou chajbarskou průsmykovku. Těchhle zbraní je všude kolem spousta a není radno je podceňovat. I se svými podomácku vyrobenými zbraněmi, doutnákovými džezájly, byli Afghánci vynikajícími střelci. S britskými zbraněmi dosáhly jejich střelecké schopnosti dokonalosti. Tahle země přeje odstřelovačům, kolem je spousta vyvýšených pozic s vynikajícím rozhledem. Tradiční afghánští střelci pohrdají stoupenci Tálibánu, kteří za pokřikování džihádistických sloganů střílejí kalašnikovem do vzduchu. Pohrdají jimi nejen kvůli mizerným střeleckým schopnostem, ale také pro jejich wahhábistickou zaslepenost. V Afghánistánu číhá násilná smrt na každém rohu, ovšem vždy v souladu s tradicí. Žádný afghánský bojovník nechce zemřít. Sebevražední atentátníci s bombami pro ně představují lidský odpad. Fundamentalismus se jim hnusí. Mučednická mentalita a kalašnikovy jsou dvě slabá místa v pancíři celého Tálibánu.“

„To mi zní, jako by za nás měli vyhrát válku sami Afghánci,“ usmál se Costas.

„Několik stovek afghánských horalů s odstřelovacími puškami by dokázalo Tálibán spolehlivě poslat do kolen. Někdo však musí přijít a říct Afgháncům, že je to právě Tálibán, kdo je jejich největším nepřítelem. A potom ještě musejí vědět, že jim pak s obnovou země pomůžeme.“

„Spousta práce pro sapéry,“ podotkl Costas.

„My jsme připraveni,“ vykřikl Pradéš nadšeně. „Já a mí nejbližší kolegové jsme se zaměřili na všechny archivy související s válkou v roce 1878 a zjistili jsme, že Madráští sapéři stavěli tehdy v Chajbarském průsmyku mosty. To bychom dokázali i teď.“ Vzhlédli ke druhému pilotovi, který zrovna přicházel uličkou a mával na Pradéše. „Čekají mě v kokpitu,“ řekl Pradéš a vstal. „Musím nahnat nějaké hodiny na mašině s pevnými křídly. Tak zatím.“

„Tati.“ Rebeka se znovu zadívala na knihu, která jí ležela na klíně. „Právě jsem si něčeho všimla. Jako by tady na okraji byly tužkou napsané nějaké poznámky. Je to ale špatně čitelné.“

„Co je to za knížku?“ chtěl vědět Costas.

„Woodovy Zápisky z cesty k pramenům řeky Oxos,“ odpověděl Jack. „Měl jsem je v kajutě. Tenhle výtisk patřil Howardovi. Už jsem ti tuhle knížku ukazoval.“

„Aha, jasně. Fascinující povídání o těžbě.“

„Zatímco jsi tady chrápal, došla jsem k části, kde nalezl lazuritové doly,“ pohlédla na něj Rebeka. „Je to neuvěřitelně napínavé. Skoro jak nějaký dobrodružný román. Prý existovaly tři druhy lazuritu.“ Začala předčítat část textu: „První je níli, indigový; další asmani, světlemodrý, a nakonec suvsi, zelený.

Tady píše, že nejcennější z nich je níli. Nejsytější barvy se nacházejí v nejtemnějších skálách a říká se, že čím blíže teče řeka, tím vyšší je čistota kamene.“

„Níli,“ zamyslel se Coastas. „Zní to trochu jako nielo, v tom nápisu na hrobce: Sappheiros nielo minimum.“

Jack přikývl. „V paštó i v latině je to stejné slovo: temný. Musí mít společný indoevropský kořen. Pokud se nemýlím, náš římský sochař v džungli, který ten nápis vytesal do kamene, se někdy musel ocitnout v afghánských dolech. Že se při označení dolu rozhodl zrovna pro výraz ‚temný‘ může souviset také s tím, že tamní lidé právě takto říkali nejlepšímu lazuritu.“ Naklonil se k Rebece. „Ta poznámka na okraji. Kde ji najdu?“

„Pod tím odstavcem, co jsem právě přečetla.“

Jack se pozorně zahleděl do knihy. „Máš pravdu! Toho jsem si nikdy předtím nepovšiml. V téhle knize je po okrajích celá spousta nejrůznějších poznámek, ale na tuhle stránku jsem se nikdy takhle pečlivě nepodíval.“ Převzal od ní otevřenou knihu a zkoumal ji ve světle čtecí lampičky. „Je to rozhodně Howardův rukopis. Je naprosto charakteristický, přestože tužka není skoro vidět.“ Přimhouřil oči a začal pomalu číst. „Traduje se, že olivín s lazuritem jsou branou k tajemství věčného života. Oba krystaly musejí mít správný tvar. Starověká čínská moudrost, o níž mi kdysi vyprávěla moje aja.“ Spustil knihu do klíma. „Dobrý Bože.“

„Olivín a lazurit,“ zvolal Costas. „Už zase tahle kombinace. A kdo má vlastně být ta jeho aja?“

„Chůva,“ zamumlal Jack. „Starala se o něj, když byl ještě malý, v Biháru, kde měl jeho otec poblíž hranic s Nepálem plantáž s indigem. Byla pratetou Howardova sluhy jménem Chuang-li, toho, který se s nimi v Kvétě v roce 1908 loučil před poslední výpravou. Když vypukla v Indii vzpoura, vzala malého Howarda do Himaláje. Poté se stala chůvou i jeho potomků a posléze ještě jejich dětí. Nikdo netušil, kolik jí vlastně bylo let, ale stovky se určitě dožila bez problémů. Ve třicátých letech se rozhodla pro odpočinek a zbytek svého života odešla dožít do tibetských hor. Pak už o ní nikdo nikdy neslyšel. Často říkávala, že její předkové přišli z východu, ze severní Číny. Když byl můj dědeček ještě chlapec, vyprávěla mu příběhy o Prvním císaři, velkém císaři dynastie Čchin, který ve třetím století před naším letopočtem sjednotil celou Čínu. Vyprávěla mu, že ona sama je potomkem strážce hrobky Prvního císaře. Asi to byla jen legenda, ale mému dědečkovi učarovala. Zůstala mi po něm ještě jedna kniha: Záznamy velkého historika, celá věnovaná dynastii Čchin. Když John Howard zmizel, byla součástí jeho pozůstalosti.“

„Když už přišla řeč na rodinné legendy, jak to vlastně bylo s tím jeho zmizením?“ zajímal se Costas. „To je přece příběh, který chytne každé dítě. Určitě tě zajímalo, jestli se jemu a Wauchopeovi náhodou nepodařilo najít nějaký bájný poklad a zbytek života pak neprožili jako králové v nějaké skryté horské pevnosti, podobně jako v Kiplingovi.“

„To je jedna verze toho příběhu. Vyprávěla ho Howardova žena, moje praprababička. Nikdo kromě mé babičky ji nebral vážně, protože tehdy už na tom byla dost špatně. Howard pro ni dělal, co bylo v jeho silách. Ale sotva jeho děti vyrostly, její stav se zhoršil. Nikdy se nedokázala vyrovnat se smrtí svého prvorozeného syna. Staraly se pak o ni její sestry, ale nakonec skončila v ústavu. Howard měl dostatek peněz z otcova podniku na výrobu indiga a na pohodlí své ženy nikdy nešetřil. Do Indie se vrátil, teprve když pochopil, že už nezbývá žádná naděje. Než ale zmizel, ještě několikrát za ní přijel do Anglie, naposledy v roce 1907 krátce poté, co vystoupil z aktivní služby. Vzal ji na několik dní na výlet na chalupu u hranic s Walesem. Kratičký okamžik štěstí. Právě začínalo léto a oni si vyrazili do hor. Tak si to alespoň pamatovala, když pak o tom v jednom světlém okamžiku o několik let později vyprávěla mému dědečkovi, který ji v ústavu navštívil. Poté, co se Howard v Kvétě setkal s Wauchopem, už svoji ženu nikdy neviděl. Ta pak žila ještě dlouhá léta v pomatení, ze kterého ji v roce 1933 vysvobodila až smrt.“

„Nezapamatovala si náhodou ještě něco dalšího?“ zeptala se Rebeka. Hlas se jí třásl emocemi.

„Zavřela tehdy pevně oči a vyprávěla mému dědečkovi, jak drží za ruku svého syna Edwarda a společně se dívají na oslnivou krásu kolem sebe, jako by se nacházeli v nějaké kouzelné jeskyni. Edward byl ale starší, než když umřel, už to nebyl kojenec, nýbrž malý chlapec. A potom spatřila Howarda, hrdého mladého muže v uniformě s jiskrou v oku, otce malého Edwarda a svého milovaného manžela. A pak se její malý hoch rozběhl, rozpřáhl paže a neustále dokola volal dada, slovo, na něž byl za svého krátkého života příliš malý, aby ho dokázal vyslovit. Říkala, že v tu chvíli se cítila jako v ráji. Trávila tehdy v ústavu hodně času se zavřenýma očima.“

Rebece stékaly po tváři slzy a Jack ji držel za ruku. „Řekla ale jednu věc. Nikdo si jí nevšímal, a protože v nemocnici sloužily jeptišky, všichni si mysleli, že jen opakuje nějakou náboženskou mantru. Neustále opakovala, že její manžel odešel hledat Syna nebes.“

„V křesťanském ústavu?“ ujistil se Costas. „To tam musela říkat spousta vdov.“

„To si mysleli všichni.“ Jack se předklonil a oči mu svítily. „Mého dědečka, v té době mladého námořního důstojníka, to ale zaujalo a utkvělo mu to v paměti. O padesát let později, když už sám notně zestárnul, mi zavolal do školy. Byl neuvěřitelně rozrušený, takže jsem musel všeho nechat a přijet za ním. A tehdy mi dal Záznamy velkého historika. Chvíli v nich listoval a pak mi ukázal tatáž slova. Syn nebes. Vzpomněl si totiž, že něco takového už někde slyšel. Jako námořní kadet se nechal převelet do Šanghaje, odkud cestoval do Si-anu, aby viděl bájnou hrobku Prvního císaře. Jeho fotografie z roku 1924 byla jedna z prvních, která dorazila na západ. A tam tehdy spatřil ta slova. Syn nebes byl odvěkým titulem prvního čínského císaře.“

Rebeka si otřela oči. „Na to si vzpomínám. Ta výstava terakotových bojovníků.“

„To ale zdaleka není všechno,“ pokračoval Jack. „Dědeček odněkud vytáhl starý překlad líčení obrovské hrobky ukryté v hoře veliké jako egyptská pyramida a zcela neprozkoumané, a to celé roky předtím, než došlo k objevu terakotové armády. Hrobky v níž spočíval První císař, Čchin Š‘-chuang-ti, Syn nebes. Měl Záznamy u sebe a přečetl mi pasáž popisující obsah téhle hrobky. Bájné poklady, funkční model celého světa, vnitřní komnaty zdobené tak, aby znázorňovaly nebesa, ze kterých bude na hrobku dopadat nejjasnější světlo. Dědeček se tehdy poradil se svou ženou. To bylo předtím, než mi zavolal. Podle ní ovšem Howardova žena neříkala Son, nýbrž Sun – nebyl to prý tedy Syn nebes, ale Slunce nebes. Slunce, nejjasnější světlo na obloze, světlo, z něhož pramení císařova nesmrtelnost. Největší klenot nebeské klenby. Myslím, že mluvila právě o tomhle. Howard jí řekl, že hodlá najít bájný ztracený klenot.“

„Já to věděl,“ zazubil se Costas. „Lovec pokladů.“

„Tohle všechno,“ opsala Rebeka ve vzduchu neurčitý kruh, „jak se ti to všechno podařilo zjistit, tati? To je úžasné.“

Jack se opřel do sedadla. „Stačilo otevřít starý lodní kufr a jeho zásuvky a nechat to všechno vyplout na povrch.“

Červené varovné světlo nad nimi se rozsvítilo. Jack si pohledem krátce přeměřil Rebečin bezpečnostní pás a pak vyhlédl z okna do šedavého úsvitu. Přistání na letišti v Biškeku nebylo kvůli silnému bočnímu větru zcela hladké. Dírami v mracích občas zahlédl zem pod sebou, nezáživnou pustinu obklopující prostor letiště. Obří dopravní letadla C-7 Galaxy stála v řadě na asfaltu americké přestupní stanice pro Afghánistán, která sdílela přistávací dráhu s civilním letištěm. Motory jejich embraeru náhle přešly do kvílivého jekotu, jak se zvýšily obrátky. Propadli se příliš nízko a před přistáním museli obletět ještě jednou dokola. Jack se opřel do sedadla a zavřel oči, příliš unavený na to, aby okamžitě usnul. Náhle se mu jako v nějakém živém snu zjevila tvář jeho dědečka toho dne, který spolu strávili procházením čínských záznamů. Tehdy mu dědeček vyprávěl o dávném hledání věčného života, o výpravách Prvního císaře a jeho pátrání po posvátných Ostrovech nesmrtelných. Jack byl v té době sice ještě kluk, ale přesto dědečkovi zapáleně líčil, jak jednoho dne bude i on hledat přesně takové podklady. Pamatoval si, co mu dědeček při odchodu řekl. Tehdy ho viděl naposledy. Plavil se po moři miliony kilometrů a byly to právě plavby, co si užíval nejvíc, ne cíle jeho cest. Nyní, když měl Jack sám za sebou život plný hledání těch největších podkladů světa, konečně pochopil. A tehdy si vzpomněl, jak ho jeho dědeček popichoval a předstíral, že je čínský mudrc. Střez se Ostrovů nesmrtelnosti. Hledání věčného života náleží bláznům a První císař byl největším bláznem ze všech. Čím víc se k nim přiblížíš, tím smrtelnější nebezpečí tě čeká.

Letadlo se prudce zachvělo. Jack otevřel oči. Costas naproti němu se na něj díval s pobaveným výrazem ve tváři. Jack by se mohl vsadit, že ví, co na co myslí.

„Těšíš se na Káťu?“ nadhodil Costas.

„Zajímá mě, co objevila,“ opáčil Jack.

„Tati.“ Rebeka mu věnovala káravý pohled.

„Dobrá, dobrá, těším se na ni,“ rezignoval Jack. „Ale uvidíme ji až u jezera, poradil jsem jí, ať na nás čeká tam. Setkáváme se na čistě profesionální úrovni. Mám na tomhle projektu značný zájem.“

„Až se s ní, Rebeko, setkáš, raději nepoužívej slovo přítelkyně,“ zamumlal Costas. „Pokud nechceš probudit toho Čingischána v ní.“

„Ale prosím tě,“ pozvedla obočí Rebeka. „Co se to tady děje? Připadá mi, že byste potřebovali zjistit, na čem vlastně jste. Káťa i já jsme obě ženy. Můžeme si promluvit.“

„Naštěstí,“ začal Jack a nasadil sladký úsměv, „dnes Káťu neuvidíš. Od té doby, co jsme našli v džungli ta těla, nehodlám nic riskovat. Káťa a její strýček si byli velmi blízcí a na tom výzkumu se podíleli oba. Takže pokud byl na seznamu obětí on, Káťa na něm bude nepochybně také. Což pro všechny v jejím okolí znamená potenciální nebezpečí.“

„Už jsi jí o něm řekl?“ chtěl vědět Costas.

Jack zvedl mobilní telefon. „Těsně předtím, než jsme odletěli. Měla mi toho taky hodně co říct, zejména o svém nálezu.“

„Takže ty říkáš, že nemůžu jít s vámi,“ zakabonila se vzdorovitě Rebeka.

„Zůstaneš s Benem a Andym na základně a pomůžeš jim s vybavením. Pak s nimi poletíš v americké vojenské helikoptéře na východní konec jezera Issyk-kul, kde se našly potopené ruiny. Slíbil jsem, že je prozkoumáme. My pojedeme za Káťou a zjistíme, co pro nás má. Ty zatím pomůžeš na místě s přípravami, než se k vám přidáme.“

„Takhle ale přijdu o veškerou akci,“ zasmušila se Rebeka.

„Budeš s partičkou amerických mariňáků,“ vložil se do debaty Costas. „Nic lepšího nikde neseženeš.“

„Mimochodem, ty umíš rusky, že?“ pohlédl Jack na Rebeku.

Přikývla a podívala se na Costase. „Ti lidi, ke kterým mě máma poslala do New Yorku, Petra a Michail, jsou Rusové. Do Států emigrovali v polovině osmdesátých let, když tam byli na konferenci. Oba jsou paleolingvisté. Petře dovolili Sověti studovat v Itálii, kde se spřátelila s mámou. To ale bylo ještě předtím, než máma poznala tebe, tati, takže ji nemůžeš znát. Když se pak Petra vrátila zpátky do Moskvy, seznámila se v Institutu paleografie s Michailem.“

„Nedělá tam náhodou i Káťa?“ vykřikl Costas.

Rebeka přikývla. „O Kátě jsem slyšela dřív než o tobě, tati. Vás dva, tebe a Costase, jsem poprvé viděla, když jsem jednoho letního večera seděla s Petrou a Michailem v prázdninovém domě v Hamptons a koukali jsme na dokument o Atlantidě. Dělali tam rozhovor s Káťou.“

„Svět je malý,“ zazubil se Costas.

„Ano, to je.“ Jack vyhlédl z okénka a cítil, jak ho přemáhají emoce. Zdálo se mu nemyslitelné, že svou dospívající dceru zná teprve pár měsíců. Naštěstí má stále příležitost tento ztracený čas dohnat. Zhluboka se nadechl a uvelebil se v sedadle. Nalétali definitivně na přistání a letoun se divoce zmítal v turbulencích. Jack se podíval na Rebeku. „Tohle je důležitá práce. Tvoje ruština se nám bude moc hodit. Místo, kam poletíš, je ruská základna pro vývoj a testování ponorek, nově otevřená v místě původní sovětské základny. Vymámit z nich souhlas s tím, aby v jejich nepřístupných prostorech operovala Mezinárodní námořní univerzita, byl husarský kousek. Pro americké vojsko je to mnohem víc než jen prázdninové povyražení speciálních sil v Afghánistánu. Bude třeba spousta taktu, vyrovnanosti a šarmu. Bude to tvůj první oficiální úkol u Mezinárodní námořní univerzity.“

„Ale Costas mě ještě nestihl naučit potápět,“ bránila se Rebeka.

„Protože někdo ještě Costasovi nepovolil odletět s tebou na Havaj,“ zabrblal Costas.

„Ale můžeš řídit člun,“ oponoval Jack.

Rebeka se celá rozzářila. „Opravdu? Jaký?“

Jack ukázal na podlahu. „Je dole v zavazadlovém prostoru. Zbrusu nový šest a půl metru dlouhý nafukovací zodiac s dvojicí motorů 80 Evinrude, s prvotřídní navigací GPS, funkcí pro fixaci pozice a zařízením pro průzkum mořského dna.“

„Super!“

Jack se zakřenil na Costase. Kola letounu sklouzla po asfaltu a nos se nepatrně sklonil dolů. Motory přešly na zpětný chod a Rebeka do toho hluku vykřikla: „Takže kdy se uvidíme?“

„Ještě nevím.“ Jackův hlas se ztrácel v okolním rámusu. „Záleží na tom, co vlastně Káťa objevila. Mohl bych být u tebe zítra. Ale možná z toho bude ještě malá změna plánu.“

„Malá co?“

„Změna plánu.“

Costas se smutně zahleděl na svou havajskou košili a pak na Rebeku. „Myslím, že teď už je ti jasné, co to asi znamená.“

14

Jack s Costasem postávali na břehu jezera a mávali armádnímu náklaďáku, který se za řevu vytáčeného motoru kodrcal dál na východ, dokud nezmizel za hřebenem. Poté, co Pradéše s Rebekou zanechali na letecké základně, absolvovali čtyřhodinovou cestu z Biškeku v kabině náklaďáku, ve které se tísnili ještě s řidičem a jedním strážcem. Americký vojenský vrtulník Chinook, který je sem měl původně dovézt, se nečekaně porouchal, a než by riskovali ztrátu jednoho dne, raději se rozhodli pro jízdu zásobovacím náklaďákem, který směřoval na testovací základnu na protější straně jezera. Sotva se nákladní auto v poslední hodině začalo trmácet cestou plnou strží a hřebenů, dílem rozbouřeného proudu vyvěrajícího z jezera ve spolupráci s větrem, Jackovo nadšení zesílilo. Snažil se vcítit do role poutníků, kteří kdysi procházeli tímtéž průsmykem s vědomím, že v kterémkoli tmavém zákoutí se může ukrývat horda lupičů odhodlaných dostát pověsti smrtelného nebezpečí, která Hedvábnou stezku vždy provázela. A pak se náklaďák přehoupl přes poslední stoupání a před jejich zraky se rozprostřelo jezero Issyk-kul, jehož vzdálený břeh zdobily sněhem pokryté vrcholky pohoří Ťan-šan. Řidič prudce zabrzdil a ukázal k osamocené jurtě, tradičnímu kyrgyzskému stanu, od něhož je dělilo kamenité pole. Poděkovali mu, vyskočili z kabiny a s batohy na zádech si začali razit cestu mezi kameny. Jack si okamžitě všímal věcí, které Kátě na tomto místě tak učarovaly – pravidelné oválné balvany a rytiny, které vypadaly téměř stejně staré jako kameny samy. U jednoho z nich se zastavil, položil na něj dlaň a snažil se cítit to, co poutník, který zde rytinu před více než dvěma tisíci let zanechal.

„To je hřbitov?“ houkl na něj zezadu Costas. „Vypadají jako náhrobky.“

„Možné to je,“ připustil Jack. „Je tady ale spousta šamanských symbolů. Jsou tady toho celé kilometry, ty kameny se skutálely z úbočí a postupem času se začaly hromadit u břehu jezera. Káťa si myslí, že nejstarší petroglyfy jsou už z doby bronzové, skoro dva tisíce let před naším letopočtem, ale nejvíc jich vzniklo v prvním tisíciletí našeho letopočtu rukou nomádů. A podobně jako oni procházeli mezi těmihle kameny na západ i na východ také kupci, nabírali zde síly po náročném výstupu – anebo před sestupem. Existuje proto šance, že by se tady mohlo podařit najít kromě nomádského umění také něco neobvyklého, například umění baktrijské, sogdijské, perské, čínské, co tě jen napadne. Přestože je tohle místo díky kupcům dobře známé, nezůstaly tu po nich prakticky žádné stopy. Jakýkoliv objev by tu znamenal velkou věc.“

Jack si zastínil oči a přejel pohledem pole balvanů od jezera až k průsmyku. Pozdní odpolední slunce, které mu svítilo přímo do očí, mu nedovolovalo spatřit odlesky světla odražené od povrchu počasím zkoušených kamenů ani stíny, v nichž se ukrývaly strouhy a strže. Bylo by velmi snadné se na takovém místě ztratit a už nikdy nenajít cestu zpět.

„Tamhle jsou,“ ukázal Costas. „Vidím Káťu. Jdeme.“ Ve svých prázdninových šortkách a volné havajské košili, s pohorkami na nohou a slunečními brýlemi na nose vypadal na tomto místě poněkud nepatřičně. Přesto byl překvapivě živý a čiperně přeskakoval z kamene na kámen. Dohopsal až k vytáhlému muži v plstěném klobouku, který se vztyčil mezi balvany, a potřásl si s ním rukou. Jack se k nim vzápětí přidal a také on napřáhl pravici. Muž byl zhruba stejného věku, modrooký, s tváří ošlehanou větrem a osmahlou sluncem, jak by člověk u místních lidí čekal. Káťa stála hned za ním a vypadala, jako by i ona už dávno splynula s celou touto krajinou. Zachytila Jackův pohled a usmála se, ale z jejího výrazu nevyčetl nic. „Tohle je Altamataj,“ představila svého společníka. „Je kurátorem přírodního muzea petroglyfů v Cholpon-Atě. Jakožto rozený Kyrgyz umí rusky a hovoří také jazykem paštó, ale anglicky se teprve začal učit. Díky službě v sovětské armádě má zkušenosti s potápěním. Rád by se zapojil do podvodních průzkumů na východním konci jezera. Říkala jsem ti o něm, Jacku.“

„Kde je to muzeum?“ zajímal se Costas.

Káťa mávla rukou kolem sebe. „Stojíš v něm. Dost možná je to největší muzeum na světě. A také s nejmenším rozpočtem. Je tady na to sám.“

Jack se podíval na Káťu. Měla na sobě vybledlé vojenské kalhoty z armádních přebytků a khaki tričko, z jehož rukávů vyčnívala dvě ušpiněná předloktí. Dlouhé černé vlasy měla svázané dozadu a tmavé opálení v obličeji dávalo vyniknout jejím vysokým lícním kostem. Vypadala o poznání unaveněji a omšeleji, než když ji viděl naposledy na konferenci před třemi měsíci, ale ta barva jí slušela. Jelikož její matka z této oblasti pocházela, Kátina tvář v mnoha rysech připomínala obličej vysokého Kyrgyza, který stál vedle ní.

„Už jsem našim lidem o Altamatajovi řekl,“ ujistil ji Jack. „Jakmile se podaří dostat chinooka do vzduchu, Ben a Andy poletí z Biškeku rovnou na starou sovětskou námořní základnu na východním břehu jezera. Američani už tam rozjeli své akce a já chci mít své lidi pod vodou co nejdřív, aby zjistili, co dál. Rebeka letí s nimi.“

„Tys s sebou vzal svou dceru?“ užasla Káťa.

Jack se jí o Rebece poprvé zmínil na konferenci, kde se potkali. „Chtěl jsem ji přivézt rovnou sem, ale ne po tom všem, co se přihodilo tvému strýčkovi v džungli. Kdoví, jaké nebezpečí tady kolem číhá. A navíc toho bude mít s chlapy na jezeře i tak dost. Tohle je její první expedice u Mezinárodní námořní univerzity a já chci, aby získala hodně zkušeností, zvlášť když teprve nedávno přišla o matku.“

„Těším se, až ji poznám,“ usmála se Káťa.

„Údržbáři na základně odhadovali, že by mohli dát vrtulník do kupy někdy zítra. Doufám, že se jim podaří dostat se na místo zavčas a rozjet akci, než se k nim přidáme. Naposledy jsme se potápěli před týdnem v Egyptě. V jezeře uprostřed Asie jsem se nepotápěl ještě nikdy. Už se na to moc těším.“

„Uvidíme, až projedeme nad hladinou Geigerovým počítačem,“ zamumlal Costas a podrbal se na bradě. „Přes čtyřicet let tam Sověti testovali ponorky a torpéda. Vím moc dobře, čím tehdy svoje stroje poháněli. Psal jsem o tom diplomku na MIT.“

„Největším problémem celé téhle oblasti jsou staré sovětské pozorovací stanice na vrcholcích hor poháněné atomovými reaktory, díky nimž nebylo potřeba lidí, kteří by je udržovali v chodu,“ navázala Káťa. „Jenže místní se do nich vloupali, nacpali si kapsy uranem a do týdne umřeli. Nejděsivější je ale skutečnost, že takhle získaný uran pak končil na černém trhu. Proto jsou Američani na šťáru ve staré námořní základně tak natěšení. Nejde ani tak o otázku životního prostředí jako válku s terorismem.“

Jack koutkem oka postřehl v dálce záblesk světla. Vzhlédl ke kamenitému úbočí za nimi. Mohl to být odlesk skla nebo kovu, ale možná se mu to jen zdálo. Zastínil si oči před sluncem a pečlivě zkoumal horizont. Pak se otočil ke Kátě. „Je tady ještě někdo jiný?“

„Jeden starý pastevec a občas tamhle nahoře jeden lovec. Vždycky se objeví a zase zmizí, ale sem dolů nikdy nesejde.“ Obrátila se na Altamataje a řekla mu něco v kyrgyzštině. Po jejích slovech se podíval ve směru Jackova pohledu ke hřebeni a pak promluvil ke Kátě. „Altamataj má zrak jako rys,“ vysvětlila jim. „Říká, že když bylo dnes ráno ještě chladno, zahlédl na hřebeni dech koně. Lovci občas čekají na vysokou na jednom místě i několik dní.“

„A je to určitě lovec?“ ujišťoval se Jack.

Káťa se na něj nechápavě zahleděla. „A kdo jiný by to asi tak mohl být?“

„Jste ozbrojení?“ zajímal se Costas.

„Altamataj má svou starou služební pistoli Makarov a pušku SKS, kterou ztopil v námořních skladech po rozpadu Sovětského svazu. Chodíme spolu lovit. Zdejší skopové se taky nedá jíst pořád.“

„Málem bych zapomněl,“ uhodil se Costas do čela. „Paleolingvistka, co se vyzná v bouchačkách a flintách.“

Káťa ukázala k haldě kamení asi o padesát metrů dál, za níž čněl vršek traktoru. „Pojďte,“ pobídla je. „Teď je skvělé světlo, stejné jako včera, když jsme to našli. Altamataj pro vás před jurtou připravil pořádný kotel jídla. Dnes večer jste zváni na tradiční kyrgyzskou hostinu.“

„Mám hlad jako vlk,“ rozjasnil se Costas. „A pokud vím, skopové má Jack ze všeho nejraději.“ Jack na něj pohlédl s bezbarvým výrazem ve tváři a ztěžka polkl. Byla to jedna z věcí, kterých se opravdu bál. Dokázal sníst prakticky cokoli, s výjimkou vařeného skopového. Jako dítě žil několik let na Novém Zélandu, kde se ho jednou nehorázně přejedl. Od té doby v něm samotný pach skopového vyvolával nevolnost. Bylo mu jasné, že překonání tohoto problému má v tomhle okamžiku nejvyšší prioritu. V sázce byla jeho mužnost. Usmál se na Altamataje a vykročil za Káťou cestičkou mezi kameny. Země byla tvrdá, vypálená slunečními paprsky jako cihla, a pouze na několika místech se pár chomáčům plevele podařilo uchytit podél kamení. Bylo to, jako by se z úbočí hor sesunula další hora kamení a bláta, která na úpatí utvořila jednolitou hmotu, z níž trčely kameny. Jack si všiml dalších kamenů s rytinami, z nichž některé byly již tak rozrušené povětrnostními vlivy, že byly sotva patrné. Na chvíli se u jedné z nich zastavil, zatímco Costas proběhl kolem za Káťou. „Chtěl jsem jen říct,“ řekl jí polohlasem, „že je mi líto, co se stalo tvému strýčkovi.“

Káťa k němu stočila pohled a přikývla, ale neřekla nic. Pokračovala v chůzi a ostatní ji tiše následovali mezi kameny, dokud nedošli až k traktoru. Costas se náhle zastavil a zatvářil se jako malý kluk, jemuž se právě splnil největší sen. „Čtyři pětašedesátka,“ zabručel obdivně. „Nuffield čtyři šedesát pět. Kvůli němu jsem se začal věnovat strojařině. Byl jsem na brigádě na jedné farmě v Kanadě. Tohle byl vůbec první dieselový čtyřválec, který jsem kdy rozmontoval.“ Altamataj otevřel kapotu a oba muži se zahleděli do motoru. Costas mrknul na Jacka. „Myslím, že s tímhle chlápkem si budu rozumět. Mám dojem, že jsme právě našli společnou řeč.“

„To v žádném případě,“ zamračil se Jack. „Nepřišli jsme sem kuchat nějaký traktor.“ Costas si povzdechl, poklepal Altamatajovi lítostivě na rameno a následoval Jacka za Káťou, která klečela u kamene pár metrů od nich. Viděli, kde balvan původně byl, než ho traktor vyrval ze země. Na jeho místě se nacházel další, částečně zasypaný kámen. Mezi nimi byla vyznačená oblast výkopu o ploše zhruba čtyři krát dva metry. Uprostřed této plochy se nacházela hromádka pečlivě vyzvednutých menších kamenů o šířce zhruba metr a délce okolo dvou metrů. Jack poklekl k jednomu z nich a zahleděl se na rytiny na čerstvě obnaženém kameni. To kvůli tomuhle je sem Káťa přizvala. „No to mě podrž,“ zamumlal.

„A další rytina,“ ukázal Costas. „Vypadá zachovaleji než ty ostatní.“

„To není jen tak nějaká rytina,“ opravil ho Jack. „Je to něco fantastického.“ Cítil, jak se mu zrychlil tep. Jedna věc je slyšet o tom od Káti po telefonu a druhá vidět to na vlastní oči. Když se rytiny dotkl, pocítil sílu historie. Text psaný latinkou. „Je to stejné číslo jako ve svatyni v džungli, stejný symbol. XV AP. Patnáctá Apollónova.“

Costas poklekl vedle Jacka. „Vidím. A pak je tu ještě ten římský nápis z jeskyně v Uzbekistánu. Ten, co ho Kátin strýček obkreslil.“

„Jednoznačně jde o téhož tvůrce,“ prohlásila Káťa. „Nafotila jsem tenhle kámen a porovnala ho v počítači s obrázky z jeskyně. Autor používá velmi charakteristické ornamenty, každou čáru zakončuje stejným sklonem dláta a vyseknutím trojúhelníkového odštěpku kamene.“

„Voják-občan,“ zahučel Jack. „Člověk, který si pamatoval své řemeslo a dokázal se mu věnovat i po tolika letech. To jeho volali, když potřebovali vytvořit nějaký nápis.“

„V té uzbecké jeskyni šlo podle mě o běžný nápis: ‚Byl jsem tu. Licinius‘,“ podotkla Káťa. „Je možné, že teprve na úpatí Střední Asie, v pustinách uzbeckých pouští, si uvědomili, že jim jejich útěk skutečně vyšel. Odtamtud je Hedvábná stezka provedla stržemi a horskými průsmyky, přes něž se nakonec dostali až sem. Myslím ale, že nápisy tady u jezera mají jiný důvod. První řádek nad názvem legie je sotva čitelný, ale je to jiné jméno, řekla bych, že – Appius. A koukejte na tu dvojici písmen dole.“

„OM,“ přejel Jack prsty po literách a přečetl je nahlas. „Orcos Manibus. To znamená ‚Odevzdáno Orcovi‘, bohu podsvětí. Jde o náhrobní nápis.“ Přeměřil okem hromadu kamení mezi oběma balvany. „To je hrob.“

Costas se soustředěně díval na kámen. „A ten symbol nad nápisem. To je orel, ne? Není to ten samý, jakého jsme viděli ve svatyni?“

„Stejná legie,“ polohlasně mručel Jack. „Neuvěřitelné.“

„Doufala jsem, že se nám podaří najít něco takového,“ rozzářila se Káťa. „Hrob někoho, kdo zemřel buď tady, nebo dole v průsmyku. Pro spoustu lidí muselo být tohle místo vítanou zastávkou, kde načerpali nové síly, než se opět vydali na cestu. Pro ostatní to bylo místo jejich smrti. Vsadím se, že mrtvých kupců tu musela být spousta. Perských, baktrijských, sogdijských, čínských… Ale římských? To je fantastické.“

„Podařilo se ti v tom hrobě něco najít?“ chtěl vědět Costas.

„Musel to být hodně spěšný pohřeb, ale to se dalo čekat. Podloží je tvrdé jako kámen a navíc tady ani není dost dřeva na spálení těla. Takže je zakryli kameny, možná trávou. Zkušenému kameníkovi by vytvoření takového nápisu netrvalo déle než hodinku.“

„Zkušený kameník?“ zbystřil Costas. „Jseš si tím opravdu jistá?“

„O tom nemůže být nejmenších pochyb.“ Jack přejel prsty přes jednotlivé symboly. „Používal dláta správných šířek a věděl přesně, kam udeřit. Znal dobře chování takového kamene, uměl do něj tesat, aniž by tím narušil okolní povrch. Totéž jsem říkal už v džungli. Voják-občan.“

„Myslíš, že je to stejný člověk?“ zvedl Costas tázavě obočí.

„Uvidíme, co dál nám ještě Káťa ukáže.“

Káťa na něj pohlédla, zhluboka se nadechla a ukázala na dřevěnou bednu s nálezy, která ležela na zemi. „Zdejší půda je velmi alkalická, kosti už byly dávno pryč. Odvalením balvanu se nám ale podařilo najít tohle.“ S těmi slovy strhla z bedny kus látky, který zakrýval její obsah. Costas obdivně hvízdl. „Tak tomu tedy říkám zbraň.“ V bedně ležela fantastická čepel halapartny z matného kovu, který na několika místech podlehl korozi a zezelenal. Na jedné straně z ní trčelo nebezpečně vyhlížející zakřivené ostří o délce zhruba pětadvaceti centimetrů, které na protější straně vybíhalo do užšího rovného bodce ve tvaru břitvy.

„Jednu takovouhle jsem kdysi viděl v Britském muzeu,“ zvolal Jack. „Pozdní období válčících států, možná rané období dynastie Západní Chan?“

Káťa přikývla. „To břitvovité ostří by proporčně odpovídalo mečům dynastie Chan, které zase trochu připomínají japonské samurajské meče.“

„To je z bronzu?“ zeptal se Costas. „To by podle mě odpovídalo dřívější době, ne?“

Káťa zavrtěla hlavou. „Ne nutně. Železo se dostalo do Číny už v pátém století před naším letopočtem, ale první kované výrobky byly křehké, proto nadále užívali bronz. A tenhle bronz byl pochromovaný, což ho zpevnilo a pomáhalo udržet ostří.“

„Takováhle zbraň mohla být také předávána po celé generace z otce na syna,“ připojil se Jack a dotkl se prsty břitu. „Mohla vzniknout v raném období dynastie Chan, ne dlouho po smrti Prvního císaře. A dvě nebo více století, než sem přišli Římané, by taková věc přečkala bez větších potíží.“

„Co ale dělá takhle vzácná zbraň zrovna tady?“ nechápal Costas. „Že by ji kolemjdoucí čínský bojovník prostě jen tak položil na římský hrob? Tomu nevěřím.“ Hleděl na Káťu, která mu pohled oplatila a v očích jí přitom skákaly jiskřičky. „Aha,“ stáhl se Costas. „Tenhle pohled znám, Jack ho vrhá na lidi co chvíli. Znamená, že se ti podařilo najít ještě něco dalšího.“

Káťa zvedla malý plastový tác na vykopávky, který ležel vedle bedny. „Halapartnu jsme našli uprostřed hrobu, jako by ji někdo položil na hruď padlého. Tyhle dva předměty se nacházely zase zhruba v místech, kde by měla být hlava.“ Na tácu ležely dvě mince, jedna stříbrná a druhá strávená korozí, celá zelená, obě se čtvercovým otvorem uprostřed. Jack zvedl stříbrnou minci a podržel ji proti zapadajícímu slunci. „To je stříbrná tetradrachma Alexandra Velikého!“

„Co se nikdy nedostala do oběhu,“ doplnila ho Káťa. „Stejný případ jako ty římské mince z jižní Indie, o kterých jsi mi vyprávěl, loď plná nepoužitých mincí.“

Jack podal peníz Costasovi. Na rubu byl portrét Alexandra Velikého s charakteristickou hřívou, kterou si pak v budoucnu všichni Číňané spojovali s poutníky z řeckořímského světa, kteří se dostali až sem, téměř k samým hranicím s Čínou. Costas minci obrátil a znovu se zahleděl na portrét, načež se zatvářil nanejvýš zamyšleně. „Pokud si to z hodin dějepisu pamatuju správně, Alexandr Veliký žil ve čtvrtém století před naším letopočtem. To je o sto let dřív než První císař a tři sta let před našimi Římany. Určitě jde o staré řecké mince, které se sem nějak dostaly, možná jako nějaká tretka. To by ale zase byly ošoupané.“ Pochybovačně se zahleděl na latinský nápis na kameni a potom znova na rub mince. „Může to znamenat, že nestojíme u hrobu žádného Římana, ale vojáka Alexandra Velikého?“

„Přiznej se, že tys četl Periplus Eritrejského moře?“ popíchla ho Káťa.

„Průvodce obchodníka? První století před naším letopočtem, napsal ho jeden egyptský Řek. No jo, stává se ze mě expert.“

„Píše se v něm, že v Barygaze byly starověké řecké mince často k vidění, přesně jak říkáš,“ pokračovala Káťa. „A pak jsou tu ty nové řádky Periplu, které Hiebermeyer vykopal v Egyptě. Ty, které pojednávají o Crassových legiích. Jack mi o tom řekl po telefonu. V textu zazněla zmínka o Alexandrově oltáři, který cestou na východ minuli. Mohlo to klidně být v Uzbekistánu, kde je ta jeskyně, v níž se našla první značka patnácté legie. Římští vojáci určitě někdy slyšeli legendu o Alexandrově ztraceném pokladu. Jakmile se dostali až k oltáři v poušti, za níž se prostírají pohoří Střední Asie, pravděpodobně už se jim podařilo setřást pronásledovatele z Mervu, a tak si mohli trochu vydechnout. Zatímco nabírali síly, prozkoumali okolí. Když už se Alexandr rozhodl postavit oltář, určitě musel poblíž zanechat i nějaké ty dary – a existuje snad něco lepšího, než ražené mince s věrnou podobenkou sebe samého? Římané tam mohli tuhle minci najít a donést ji sem s sebou.“

Jack si ji od Costase vzal a otočil ji v dlani. „Tady pak peníz položili mrtvému na oči jako mýtné pro Charóna, převozníka přes řeku Styx.“

„A ta druhá mince?“ chtěl si zjednat jasno Costas. „Ta byla na druhém oku? Mně přijde od pohledu čínská. Co si o tom myslíš, Káťo?“

Káťa zvedla z tácu druhou minci se čtvercovým otvorem uprostřed. „Vidím na ní tři čínské symboly, jeden vpravo od otvoru, dva nalevo. Určitě jde o minci wu-šu z dob dynastie Chan, vážila pět ču, tedy lehce přes tři gramy, podobně jako například řecká drachma nebo římský denár. Takovýchto mincí byly vyrobené celé miliony a v čínské části Střední Asie jsou velmi časté.“

„O jaké období by asi tak mohlo jít?“ zajímal se Costas.

„Symboly nalevo odpovídají vládnoucímu císaři, které jsou pro Číňany stejně odlišné jako pro Římany portrét na mincích. A stejně jako v Římě se i v Číně každý nový císař snažil nahradit stávající mince vlastními novými. Symbolické mince, jako jsou tyhle, bez jakékoli příměsi stříbra nebo zlata, by byly se jménem starého vládce zcela bezcenné, nemluvě o riziku, kdyby je u vás někdo viděl. Je proto nepravděpodobné, že by se tahle mince dostala do oběhu mimo období vlády daného císaře. V tomto případě císaře Čenga, který vládl od roku třicet dva do roku pět před naším letopočtem.“

Jack pomalu vydechl. „Perfektní,“ řekl polohlasem. „To přesně zapadá do předpokládaného období útěku Crassových legionářů z Mervu, rok zhruba 18 nebo 19 před naším letopočtem. To je téměř deset let po začátku Augustovy vlády, odpovídá to zhruba i době, kdy vyjednával s Parthy mír a zajistil návrat ztracených legionářských orlů.“

„Jak se ale tihle římští uprchlíci dostali k čínské minci?“ nechápal Costas.

Jack našpulil rty. „Byli zoufalí. Vycvičení zabijáci, kteří neměli co ztratit. Ztráta orlů u Karrh a roky mučení a strádání pod bičem Parthů je připravily o poslední špetku morálky, kterou kdysi měli. Možná na útěku ukradli nějaké zlato, ale tím se nenasytili. Kupci na Hedvábné stezce s sebou vždy mívali dostatek zásob na cestu. Římané jednoduše přepadali karavany a zabíjeli všechny, kdo se jim připletli do cesty, hodovali na uloupeném jídle a pití a kradli vše cenné, co unesli. Některé kupce možná zajali, aby jim sloužili jako průvodci. Je možné, že tahle mince mohla být původně v brašně nějakého nebohého sogdijského kupce. Protože ale neobsahovala žádný cenný kov, mohli si dovolit ji tu mrtvému nechat pro převozníka mrtvých Charóna, aby svému bratru ve zbrani pomohli doplout do říše zemřelých.“

„A ta halapartna?“ nezdálo se to pořád Costasovi. „To přece musela být o poznání větší oběť.“

„Bojovníci byli vždy pohřbíváni se svou zbraní,“ poučil ho Jack. „Když přišli o orla, měli legionáři jen jeden druhého a doufali, že se svými padlými kamarády jednoho dne v Elysiu opět vyrazí se vztyčenými hlavami na pochod. I kdyby to mělo znamenat oslabení vlastní obrany, nikdy by svého spolubojovníka nepohřbili beze zbraně. Ani kdyby to byla zbraň, která se od běžné výzbroje legionáře tak výrazně odlišuje.“

„Myslíš, že ji taky ukradli nějakému kupci?“

„Římanům se jako zbraň hodilo cokoli, na co narazili,“ odvětil Jack. „Jako legionáři bojovali samozřejmě nejraději útočnými meči a kopím, ale nepohrdli ničím.“

Costas přejel po zahnuté čepeli prstem. „Tohle mi k obchodníkovi zrovna dvakrát nesedí.“

„Po Hedvábné stezce proudila spousta jiných lidí než jen kupci,“ podotkla Káťa tiše.

„Spousta karavan platila žoldnéřům, aby je chránili. Nájezdné partičky lupičů, kteří číhali na oběti jako supové. Bylo to tam jako na Divokém západě. Vysoko v horských stepích, které jsou pro cizince velmi nehostinné, dokázali přežít jen ty nejkrvavější bandy. Žádné slitování. A nebyli sami.“

„Bojovníci z východu,“ pohlédl Jack opatrně na Káťu. „Bojovníci s vytetovaným tygrem.“

Káťa sklouzla po Jackovi pohledem a pak sklopila zrak zpátky k halapartně. „Na Hedvábné stezce byla spousta zabijáckých tlup, ale byly tu také bandy bojovných nájezdníků ze samotné Číny. Ti byli nejobávanější ze všech, měli pokročilé zbraně a výstroj, proháněli se na koních a jejich nájezdy provázelo bubnování, jehož rytmus při útoku sílil a zrychloval se. Byli téměř neporazitelní. Nomádům, kteří zde žijí, lidem jako má matka, běhá ze vzdáleného bubnování mráz po zádech dodnes. A když nechám chvíli pracovat představivost, cítím totéž i já.“

„Takže Číňané přepadali své vlastní kupce?“ zatvářil se nevěřícně Costas.

„Abys to pochopil, musíš nejdřív porozumět povaze čínské společnosti. Jejich říše byla totalitním státem, zahleděným jen do sebe, takovým samostatným vesmírem. Lidé, kteří musejí mít vše pod kontrolou, potřebují hranice. Hranice mezi světem, jemuž vládnou, a světem tam venku, jehož se bojí a který odmítají. Nic mezi tím neexistuje. Názorně je to vidět na Velké čínské zdi. V extrémních případech pak takové hranice slouží jako cela držící ve svých zdech všechny, kteří se pokusí onu hranici překročit. A přesně tohle se v určitých obdobích dělo v Číně.“

„Jak tedy mohli čínští kupci na Hedvábné stezce vůbec fungovat?“ nechápal Costas.

„Nijak. Tedy aspoň oficiálně ne. Lidé ze Střední Asie a západní Číny jsou si ale vzhledově velmi podobní, takže ti, kterým nechyběla kuráž, nepozorovaně vyklouznout mohli. Možná jich byly spousty a možná se vydávali za členy sogdijských karavan. Hedvábná stezka znamenala velkou příležitost, jejíž volání bylo pro čínské kupce velkým pokušením.“

„Takže oni na ně vlastně pořádali hony?“

Káťa přikývla. „Každá mince má ale i druhou stranu. Čínská elita si svůj luxus užívala. Stejně jako všichni megalomani podléhali i velcí císaři světským pokušením. Drahé suroviny, jako byl například lazurit nebo olivíny, bylo možné získat jen v cizině. Císařové proto nad zahraničními obchody přivírali oči, pakliže kupci zůstali neviditelní. Pokud se to ale o někom zjistilo a proniklo to na veřejnost, byl bez milosti ztrestán. Čínské císařské anály, Záznamy velkého historika, jsou plné příběhů o neklidných mladých synech a synovcích, kteří hledali štěstí jinde a byli ochotni uzavírat dohody i s cizinci. V tomto ohledu byly čínské královské dynastie stejné jako kterékoli jiné, jejich zarytý postoj při hledání a trestání těch, kteří se pokusili odejít, byl však neoblomný.“ Káťa ukázala na zbraň v bedně. „Tahle halapartna byla v Číně, stejně důležitá jako například důstojnický meč. Ještě nikdy se nikomu nepodařilo najít takovou zbraň v rukou pouhého strážce karavany. Tuhle zbraň sem musel donést nějaký čínský bojovník.“

„Jak se k ní potom probůh mohli dostat Římani?“ povytáhl Costas tázavě obočí.

Káťa se na něj upřeně zahleděla. „Spekulace postavená na spekulaci, že? Máme skupinku zoufalých Římanů, uprchlých zajatců, ostrých bývalých legionářů, kteří míří na východ. Jejich řady se tenčí. Přišel další útok, možná zrovna v průsmyku tamhle za námi. Tentokrát to ale nejsou obyčejní lapkové, nýbrž obávaní bojovníci, mocní protivníci. Římané bojovali jako lvi a podařilo se jim ukořistit několik nepřátelských zbraní. Zranění byla ale rozsáhlá. Jeden z nich padl, pročež ho hned uložili k věčnému odpočinku. Poté vyrazili dál na východ.“

„I kdyby to byli Číňané, proč by útočili zrovna na Římany?“

„Zkus se v tom ději vrátit o den dva zpátky,“ podívala se na něj Káťa. „Představ si skupinku sogdijských kupců, kteří vezou náklad hedvábí. Přepluli jezero a směřují na západ. Svoje čluny nechali tady a zahájili přesun ke karavaně velbloudů, která už na ně čeká. Podaří se jim projít průsmykem. Krátce poté na ně ale někdo zaútočí, horda psanců horších než cokoli, co doposud viděli. Římané. Všichni kupci jsou vyvražděni, kromě jednoho, ten zůstává naživu a má za úkol je provést průsmykem. Až na to, že vůbec není ze Sogdie. Je to Číňan a císařské oddíly jsou mu v patách. Nedovoleně překročil hranice a teď musí nést následky.“

„A navíc má u sebe něco, co by neměl mít,“ doplnil Jack. „To, o čem jsme se dověděli z nápisu v jeskyni. Klenot.“

Káťa mu věnovala pronikavý pohled a Jack jí ho kratičce vrátil. Costas ukázal na bednu. „Máš tady snad pro nás ještě něco?“

Káťa zvedla další tác. „Podařilo se nám najít něco fantastického. Nechávala jsem si to nakonec.“ Strhla z tácu látku. Pod ní ležela zčernalá hrouda, něco jako velká seschlá ovocná slupka, kterou někdo odkrojil ve spirále a nechal vysušit. „Tohle je velbloudí kůže, mám na mysli zdejší baktrijské velbloudy,“ ukázala na tu věc. „Nevydělaná kůže čerstvě zabitého zvířete. Altamataj říká, že kočovníci takové proužky kůže namáčeli v moči, která je uchovala pružné.“ Přičichla k hroudě. „Pořád ještě je z ní cítit močovina. Možná díky tomu přežila ta kůže až dodnes. Našli jsme ji zhruba v místech, kde by pohřbený měl mít nohy.“ Zvedla poznámkový blok a ukázala jim náčrtek, který vypadal jako poskládaný papír. Sestával z hromady trojúhelníků a kosočtverců. „Tohle jsem vytáhla ze zprávy o vykopávkách legionářské pevnosti u německých hranic,“ vysvětlila jim. „Římský voják, který byl vycvičený dělat nějakou věc jedním konkrétním způsobem, by ji nikdy nedělal jinak, zvlášť když šlo o tak osvědčený a prověřený způsob.“

Costas na předmět bezmocně civěl. „Káťo, já to vzdávám. Co to je?“

„Není nad velblouda,“ usmál se zvesela Jack. „Pro římského legionáře, který dával dohromady výstroj, nebyl velbloud prostředkem k jízdě nebo převážení nákladu. Říman v něm viděl kůži, ze které si mohl vyrobit boty.“

„Boty!“ zvolal Costas. „No jasně. Ty konce, co tam trčí, jsou tkanice, už to vidím.“

„Tohle jsou caligae,“ vyložil Jack. „Každý legionář bez ohledu na šarži takové měl. Jejich podoba se ustálila zhruba za Julia Caesara, kdy tihle chlapíci procházeli základním výcvikem.“ Sklonil se a přičichl si. Měla pravdu. Cítil to. Byl to neuvěřitelný pocit, opojný závan minulosti, který mu ve zlomku vteřiny vyjevil vše: pot, adrenalin, strach, plíseň a zápach mužů, z nichž prýštily zvířecí pudy, jež se draly na povrch spolu s blížící se smrtí. Odvrátil zrak. Všiml si, že Altamataj zmizel. Od jurty k němu zavanula vlna nového pachu a Jack se začal připravovat na nejhorší. Možná je právě teď čas porušit své tabu při práci v terénu a dát si něco na povzbuzení. Něco hodně silného. Mohl by připít kyrgyzskému lidu.

Káťa se na něj podívala a na rtech jí hrál potutelný úsměv. „Jsi připraven prokázat Altamatajovi nejvyšší čest a okusit skopové, připravené tradičním způsobem na znamení úcty k našim hostům?“ Jack ztěžka polkl a přikývl. Ona to ví. Vzápětí však úsměv odložila a pohlédla na něj už s vážnou tváří. „A pak půjdeme na ten kopec za námi. Je tady ještě něco, co bych ti ráda ukázala. S těmi Sogdijci jsi měl totiž pravdu, Jacku. Měl u sebe něco, co by rozhodně mít neměl. Něco zcela nevyčíslitelné hodnoty. Možná jsme na prahu nejpozoruhodnějšího objevu, jaký si vůbec dokážeš představit.“

15

O dvě hodiny později následoval Jack s Costasem Káťu po kamenitém úbočí západního konce jezera. Nedaleký průsmyk si tam razil cestu vstříc planině Kyrgyzstánu napříč scenerií plné roklin a propastí. Bylo brzy zvečera a slunce už téměř zapadlo, ale díky úplňku, který měl té noci nastat, se celé jezero utápělo v tajemné záři. Káťa našla příhodnou kamennou římsu a posadila se. Jack s Costasem usedli naproti ní, odkud měli výhled na třpytivou jezerní hladinu. O několik set metrů dál na sever se ozval ryk naftového motoru a k nebi vystoupal obláček černého kouře, který Altamatajův traktor, jenž se střídavě objevoval a opět mizel za kameny lemujícími hrbolatou cestu od výkopu římského pohřebiště až k jurtě, chrlil v celých mračnech. Obrovské balvany se prostíraly po celém úbočí, kam až dohlédli, jako ohromná, nekonečná armáda, která se marně snaží vyprostit z lůna země a rozběhnout se po jejím povrchu.

Jack se v duchu vrátil ke skupince mužů, kteří tudy prošli někdy před dvěma tisíci lety. Mužů, kteří chovali ke svému nejsvětějšímu symbolu, zástavě s orlem legie, věrnost, jež neznala mezí. Mužů, kteří věnovali čas zhotovení náhrobku pro svého padlého kamaráda na místě, kde ho nikdo kromě nich stejně nedokáže přečíst. Vybavil si, co jim Pradéš říkal o Kašmíru, kde jeho jednotka bojovala s pákistánskými vojsky o kontrolu nad pustou náhorní planinou. Odvěká vojenská moudrost praví, že muži ve válkách nebojují za nějaké vyšší cíle, ale za své kamarády ve zbrani, za svou jednotku. Jack přimhouřil oči a přemýšlel, zda tito legionáři někdy pohlédli vzhůru a cítili blízkost nebe a štípání větru ve tváři. Na okamžik viděl nejenom skupinu otrhanců, kterým se podařilo přežít, ale i stínovou armádu padlých legionářů, jež je provázela už od bitvy u Karrh. Tady však jako by jim byli mnohem blíž, zde, na místě, kde život a Elysejská pole zemřelých dělil jen nepatrný krůček.

Costas podal pohárek, který s sebou nesl už od jurty, Jackovi, ten ale zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji.“ Ucítil zápach zkvašeného mléka. Tím, že přijal údajně nejvybranější sousta, gumové kousky ovčí hlavy beze špetky chuti, které byly tradičně vyhrazeny pro nejvzácnější hosty, se mu podařilo zažehnat hrozící katastrofu. Jeho zachráncem se ale nakonec stala Rebeka, která mu zavolala na satelitní telefon zrovna v okamžiku, kdy Altamataj podával dušené skopové. Jack s telefonem v jedné ruce a talířem ve druhé popošel vyřídit hovor stranou a tvářil se přitom velmi nedočkavě, jen jen se do té pochoutky pustit. Po chvíli se vrátil s přesvědčivou hromádkou chrupavek na okraji talíře. Ty pak shrnul zpět do společného kotlíku, aby změkly, přesně v souladu s místní tradicí, kterou mu Káťa vysvětlila. Costas na něj z protější strany nízkého stolku vrhl pohled neviňátka a začal se natahovat po naběračce a po Jackově talíři, ale to už ho Jack zuřivě provrtával očima. Celá záchranná akce mu prošla jen těsně, ale bohužel šlo jen o dočasné řešení. Jakmile totiž úspěšně prošel zkouškou, na obzoru se vynořila nekonečná hostina. Když pozoroval kousky skopového a mastnotu, kterou Altamataj naléval do jeho talíře, v duchu kolem něj seděl všechen kyrgyzský lid a pozorně jej sledoval. To ale bylo předtím. Teď se Jack mrkl na hodinky. Helikoptéra je měla vyzvednout za necelou hodinu. Obrátil se ke Kátě. „Jak jsem pochopil, máš toho na srdci ještě víc.“

Káťa se podívala na obal knihy, kterou nesla s sebou, a odkašlala si. „Ano. Historické období, ve kterém tudy naši legionáři procházeli, bylo obdobím největší říše, jakou kdy západní civilizace poznaly. Když se legionáři vydali z Itálie na východ, Řím byl ještě republikou, občanské války byly na spadnutí. Když ale o tři desetiletí později prchali z Parthie, Římu vládl jeho první a největší císař, Augustus. Tihle legionáři nebyli vyslanci Říma. Možná dokonce ani nevěděli, že Řím už není republikou. Jenže nevědomky byli také mostem mezi Římem a největší říší na východě, která vznikla o dvě století předtím v Číně. Bylo to období krále Čenga z dynastie Čchin, vojevůdce, který sjednotil Čínu a vládl jí v letech 221 až 210 před naším letopočtem. On byl tím, koho dnes najdete v učebnicích pod jménem Š‘-chuang-ti neboli První císař.“

„Jasně, ten s tou svou terakotovou armádou,“ odtušil Costas.

Káťa přikývla. „Bojovníci byli pochovaní spolu s ním, stali se strážci největší dosud neprozkoumané hrobky v dějinách. Pro legionáře musela být taková představa světlem na konci tunelu, legendou o nezměrném bohatství, která je hnala dál na východ poté, co unikli z Parthie. K tomu se za okamžik dostanu. Jacku, co ti říká výraz Res Gestae?“

„Znamená to něco jako mé činy,“ pokrčil rameny Jack. „Byl to Augustův soupis úspěchů vytesaných do bronzových plaket rozmístěných po celé říši. Seznamy dobytých území, staveb, dobrodiní, zákonů a podobně. Přehled skutků člověka, který sám sebe tituloval primus inter pares, občana, jenž získal na krátkou dobu možnost obnovit republiku. Předně šlo ale o oslavu míru, pax Romana, který se stal inspirací jiného míru, pax Britannica, jenž vedl mého prapradědečka k přesvědčení, že jejich pohnutky jsou ušlechtilé a že impérium s vlídnou tváří je možné.“

„A teď k Prvnímu císaři,“ pokračovala Káťa. „Také Š‘-chuang-ti po sobě zanechal výčet svých úspěchů, které nechal vyrýt do bronzu a kamene vysoko v horách na místech, která navštívil, aby tak odevzdal část sebe vesmírným silám. Jenže tu byl jeden děsivý rozdíl. Místo přehledu nepřátel, jež smetl z povrchu země, oslavoval První císař vnitřní řád. Byl hrdý na to, že založil totalitní policejní stát. Augustova říše, podobně jako britské impérium, byla celosvětová a tolerovala kulturní rozdíly, jež byly základním pilířem celého jejího zřízení. V Číně byla situace jiná. Říše Prvního císaře byla říší Číňanů, nikoho jiného. O okolní svět se vůbec nezajímala. Augustus byl muž z lidu, Říman skrznaskrz. První císař byl oproti tomu cizinec, vojevůdce, jenž vtrhl do srdce Číny stejně jako Čingischán o celá staletí později. Ale zatímco Čingischán věnoval veškerou svou energii nekonečnému tažení do okolního světa, První císař dál chrlil bojovníky, aniž by přitom překročil geografické hranice Číny. Veškerou svou silou živil posedlost ovládat ostatní. V podstatě ani žádné říši nevládl. Sám to kdysi prohlásil. On Čínu sjednotil. On ji stvořil. Před jeho příchodem byla Čína chaotickou směsicí válčících států. S tím vším se dokázal vypořádat. Vrátil čas zpět do výchozího bodu.“

„Historie se opakuje,“ přikývl Jack.

Káťa otevřela knihu. „Prakticky vše, co o něm víme, pochází ze Záznamů velkého historika, které napsal zhruba sto let po smrti Prvního císaře S‘-ma Čchien. Kniha shrnuje všechny výstrahy, edikty a zákony, které Nejvyšší neúnavně chrlil. Vytvářel pravidla, určoval normy pro všechno, kontroloval ‚tisíc jednu drobnost‘. Určoval roční období a měsíce, sestavil vlastní dny v týdnu, sjednotil zvuky a míry. Vše pod nebeskou klenbou plynulo z jedné mysli, jedné vůle. Poslechněte si tohle: Jeho vláda tříbí zvyky lidu, celá říše se sklání pod jeho nadvládou; Syn nebes celý svět halí do pláště nanejvýš moudrých nařízení a předpisů. Příští generace budou žít dle jeho zákonů, jeho neutuchající vláda nebude nikdy míti konce. Ryzí vůle Velikého císaře utváří všechen vesmír a vládne jemu. A při tom všem neprojevil autor ani náznak jakýchkoli pochybností, že by tomu tak snad nebylo.“

Costas zahvízdl. „Páni, ten to měl tedy pevně pod palcem.“

Káťa opět přikývla. „Augustovo motto spočívalo v uspokojení a potěšení, stěžejní myšlenka zlatého věku. Motto Prvního císaře se však točilo jen a pouze kolem pořádku a jistoty. A spolu s ním přišly také zákazy všeho, co nebylo možné ovládat, naprosté popření okolního světa. Přečtu vám ještě tohle: Ve dvacátém šestém roce své vlády sjednotil celý svět; nebylo nikoho, kdo by k němu přistoupil nepodroben. Nebo tady zase: Kam až mohou lidské stopy vést, nenajde se člověka, jenž by mu nenáležel. To všechno byli samozřejmě lži, lidé za hranicemi by mohli vyprávět. A tak našel řešení – zakázal všem opouštět zemi.“

„A co bohové?“ zeptal se Costas. „Nebo snad byl i nad nimi?“

Káťa položila knihu a zvedla sáček se zipem, ve kterém se skrýval nějaký předmět. Byla to čínská mince, kterou našli na pohřebišti, ta se čtvercovým otvorem uprostřed. „Tahle mince představuje dva nejmocnější čínské symboly pro kosmologické síly země je čtverec a nebe kruh. Mince znázorňuje nebe jako něco uzavřeného, konečného.“ Zasunula sáček zpět do kapsy. „Jako člověka, který se pohybuje ve zdejších stepích, člověka obklopeného prostorem a nebem, vás to všechno buď vyděsí, nebo si jejich prostřednictvím uvědomíte svět jako takový. Starověcí Číňané se pokoušeli nebesa zracionalizovat, přiblížit je na dosah ruky. Vezměte si třeba Altamatajovu jurtu. Samotný ten tvar, kupole, představuje nebe, podobně jako v planetáriu. Když se uprostřed široširé stepi posadíte do jurty, úplně cítíte, jak se vám nebe přiblížilo, jak je můžete ovládat. Takhle je třeba Prvního císaře chápat. Jeho města, jeho paláce, to všechno byly analogie nebes, stejně jako podzemní svět, který vybudoval pro svou věčnou existenci.“

„Řekni nám o tom víc,“ vybídl ji Costas.

„To je další rozdíl v porovnání s Římany. I když později mnozí začali uctívat Augusta jako boha, on prožil svůj život jako smrtelník. První císař oproti tomu posmrtný život nepotřeboval. Vytvořil si zde na zemi své vlastní nebe. Když se vydal do hor obětovat vesmírným silám, ve skutečnosti přinášel oběti sobě samému. Pomyšlení na vlastní smrtelnost by neunesl.“

„Mluvíš o wu-ti, nesmrti?“ ujišťoval se Jack.

Káťa přikývla. „Pro spoustu starověkých Číňanů žádný posmrtný život neexistoval. Stejně jako existuje svět živých, je tady také svět mrtvých. Na místech, kde jsou si země a nebesa nablízku – jako například tady, vysoko v horách –, se oba tyto světy mohou vzájemně prolínat. Pro císaře byla wu-ti, nesmrt, základním bodem. Všichni museli plnit své role: vojáci, kurtizány, a dokonce i on sám. To pro něj znamenalo věčnou moc.“

„A nesnažil se císař prodloužit svůj skutečný život?“ zeptal se Costas.

Káťa s úšklebkem přikývla. „Vyslal několik výprav na místo zvané Pcheng-laj, Ostrovy nesmrtelných, mytický ráj požehnaných. Jedl pouze ze zlatého a nefritového nádobí, aby zpomalil stárnutí těla. Pomocí čar a kouzel bojoval s démony, o nichž se domníval, že způsobují stárnutí. A podle S‘-ma Čchiena požil rtuť, další domnělý všelék. Právě ten ho podle všeho nejspíš zabil.“

„A tím se dostáváme k jeho hrobce,“ přikývl Jack.

Káťa nalistovala stránku, kterou si poznačila. „Tohle je asi nejznámější pasáž Záznamů velkého historika,“ podotkla a začala číst: „V devátém měsíci byl První císař pohřben u hory Li. Sotva dosedl na trůn, započal s kopáním a úpravami. Jakmile se mu podařilo sjednotit celou říši, poslal na místo pracovat přes sedm set tisíc mužů z celé země. Prokopali se až ke třetí vrstvě podzemních pramenů a vše důkladně vylili bronzem, který tvoří vnější stěnu hrobky. V jejím lůně se začaly objevovat napodobeniny paláců, malebných věžiček, sochy stovky nejvěrnějších, ale i vzácná keramika a jiné pozoruhodné předměty. Řemeslníci vytvořili důmyslný systém kuší a šípů nastavených tak, aby spustily, pokusí-li se kdokoli vstoupit dovnitř. K připodobnění stovek řek, jako je Žlutá řeka nebo Jang-c‘-tiang, a oceánů, které byly vzájemně propojené, použili rtuť, kteráž budila zdání ustavičného pohybu. Nad nimi se klenula znázornění nebeských těles, jež shlížela na pozemský svět pod sebou.“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal Costas. „A tohle všechno tam někde pořád ještě je?“

Káťa mu podala fotografii. Byla na ní obrovská hora obklopená stromy. „Není jediný důvod zpochybňovat S‘-ma Čchienův popis, přestože hrobka byla postavená a ještě zapečetěná dlouho předtím, než se on sám vůbec narodil,“ sdělila mu. „Objev terakotových bojovníků okolo hory naznačuje, že dochovaný popis pohřební komory vůbec nemusí být přehnaný. Čínští vědci pomocí ultracitlivých zařízení dokonce pod horou zjistili vysokou koncentraci rtuti.“

„Takže v podstatě říkáš, že se nepřipravoval ani tak na posmrtný život, jako spíš na jakousi formu paralelního života, je to tak?“

„První císař nakročil na tuto cestu už za svého pozemského života – všechny jeho paláce a chrámy v hlavním městě Si-anu měly připodobňovat nebe, řeka Wej pak Mléčnou dráhu. Postavil politický a vesmírný řád na stejnou úroveň, tak jak to prohlašoval ve svých ediktech. Svoje paláce nechal vystavět podle souhvězdí na obloze a prostřel tak svá obydlí i za hranice Země.“

„Nejvyšší bytost rovná se První císař,“ zachechtal se Costas.

„Správně. A teď k důvodům, proč jsme vlastně tady.“ Káťa zvedla knihu a přečetla z ní další pasáž:

„Po skončení pohřbu kdosi poznamenal, že umělci a řemeslníci, kteří hrobku stavěli, vědí, co obsahuje, avšak způsobilo by vážné potíže, kdyby se měl o těchto nezměrných pokladech dovědět kdokoli cizí. Když už tedy všechny skvosty spočinuly v hrobce, byla vnitřní brána uzavřena a vnější spuštěna, takže všichni umělci i řemeslníci zůstali uvězněni v kobce a nemohli ven. Posléze byly vysazeny stromy a nejrůznější křoviny, takže hrobka nabyla podoby hory.“

Zavřela knihu a tiše promluvila. „To, co jsem vám doteď vyprávěla, není nic nového. Co vám ale řeknu teď, zatím ještě žádný člověk ze západu ani v celé Číně ještě neslyšel, s výjimkou úzkého kruhu zasvěcených, do něhož patří i má rodina.“

„Povídej,“ vybídl ji Costas a zvědavě na ni zíral.

„Existuje starodávný mýtus…“ Odmlčela se a Jack sledoval vnitřní boj, který musela v duchu svádět. Má odhalit tajemství ukrývané celými generacemi svých předků? Pohlédla na něj a přikývla. Pak se zhluboka nadechla a pokračovala: „Mýtus o dvou drahokamech, které byly uložené v hrobce Prvního císaře v samé špičce kupole. Dvojice kamenů, které zářily oslnivým jasem, leskem, o němž byl císař přesvědčen, že mu zajistí nesmrtelnost. A druhý mýtus vypráví o strážci hrobky, který tyto kameny těsně před zapečetěním pohřební komory tajně vynesl. Ti, kteří se zavázali hrobku ochraňovat a zajistit věčnou vládu svého císaře, se jali zrádného strážce a posléze jeho potomky neúnavně pronásledovat, po celá staletí, ztracené drahokamy však nikdy nenalezli.“

„Dobrý Bože,“ vydechl Jack. „Ten nápis ve svatyni v džungli!“

„Teď posuneme čas o dva tisíce let,“ nenechala se rušit Káťa. „Večerní viktoriánský Londýn se potápí do mlhy a my stojíme před Královským institutem spojených služeb. Tradiční čtvrteční večer, sherry a sendviče, následované přednáškou.“ Vytáhla průhledné plastové desky s vybledlým zahnědlým listem novinového papíru a podala ho Jackovi. Ten na něj chvilku jen ohromeně zíral. „Panebože,“ zašeptal potom. A začal hlasitě číst:

„Ilustrovaná přenáška v Královském institutu spojených služeb, 18.30-19.30, čtvrtek 26. listopadu 1888. Římské nálezy v jižní Indii, doprovázené promítáním diapozitivů a výstavou nalezených předmětů. Přednáší kapitán J. L. Howard, královský inženýr Vojenské školy inženýrství, v minulosti člen Madráských sapérů a minérů.“

Jack se nedůvěřivě zahleděl na Káťu. „Kde se ti proboha podařilo něco takového najít? Věděl jsem o jeho přednášce, ale nikdy jsem k ní neviděl nic bližšího.“

„Celý list je popsaný nějakými glosami v čínštině,“ přerušil ho Costas a dál si zblízka prohlížel papír v průhledném obalu. „Je to psané tužkou, sotva to přečtu. Jako by si někdo dělal poznámky.“

„To byl čínský diplomat jménem Wu Čche S‘-ang-chu, kazašský Mongol,“ přikývla Káťa. „Na čínskou ambasádu v Londýně ho vyslali zhruba rok předtím, rád se účastnil nejrůznějších veřejných přednášek. Zvláště bedlivě se pak zajímal o Indii, neboť úkolem, jímž ho čínská vláda pověřila, bylo prošetřit obchody s opiem, které navzdory konzervativní viktoriánské společnosti jen bujely. Nejvíce jej však zajímalo rozšíření opiátů mezi horskými kmeny v horní části toku řeky Gódávarí v okamžiku, kdy povstání v Rámpě skončilo a vojáci se počátkem roku 1881 stáhli. Tohle všechno vím díky tomu, že poznámky, které si Wu Čche pořídil, se dostaly do vlastnictví mého strýčka.“

„Tvého strýčka?“ podivil se Costas. „Toho strýčka, kterého jsme našli… ehm… v džungli?“

Káťa přikývla. „Tenhle list z novin by se patrně vůbec nedochoval, nebýt jedné věci, kterou Howard na přednášce zmínil. Té, která vysvětluje, proč se můj strýc vydal do džungle a zahynul tam. Odpověď je právě v těch tužkou psaných poznámkách.“

„Pokračuj,“ vybídl ji rychle Jack.

Káťa vytáhla papír z obalu. „Je to úplně dole. Stojí tam: Římské vojensky zaměřené rytiny nalezené v džungli. A hned vedle pak poznámka Jeskynní chrám?, psaná právě takto, zakončená otazníkem. První poznámka byla úryvkem z Howardovy přednášky, druhá představovala závěr, který Wu Čche učinil. Téměř všechny starověké rytiny, které byly v jižní Indii objeveny, se nacházely v jeskynních chrámech nebo svatyních, šlo tedy o logický předpoklad.“

„To je neuvěřitelné,“ kroutil Jack nevěřícně hlavou. „K té přednášce se nedochovala žádná dokumentace, ani nebyla nikdy publikovaná. V Howardově korespondenci jsem našel jen několik dopisů jistého redaktora kolejního bulletinu, který se snažil z Howarda vydolovat rukopis. Článek byl podepsaný jím a Robertem Wauchopem, jehož krátce nato odveleli zpátky do Průzkumu Indie. Howard tvrdil, že k dokončení definitivní verze článku se musejí oba autoři sejít, k čemuž ale nikdy nedošlo. O několik let později nastoupil do časopisu nový redaktor a celá záležitost upadla v zapomnění. Vždycky jsem si lámal hlavu, proč Howard článek nepublikoval sám. Sbírka římských mincí, které v Indii získal, pro něho byla vším. To, cos nám ale právě řekla, by mohlo na celou věc vrhnout trochu světla. Něco ho drželo zpátky.“

„Že by na té přednášce řekl něco, co neměl?“ navrhl Costas.

„K tomu se váže ještě jedna věc,“ ozvala se Káťa. „V dolní části té novinové stránky Wu Čche připsal ještě něco, a sice: ‚Po přednášce jsem hovořil s kapitánem Howardem, avšak nic dalšího jsem se již nedověděl.‘ Já ale myslím, že se později pokusil Howarda kontaktovat znovu.“

Jack cítil, jak mu pulsuje krev ve spáncích. „Věděl jsem, že je mi to odněkud povědomé. Skutečně se o to později pokusil! Píše se o tom v Howardově korespondenci, kterou mám v lodním kufru na Seaquestu II. Ty dopisy jsou z roku 1891. Někdo z čínské ambasády v Londýně psal Howardovi ve věci povstání v Rámpě. Proto si to pamatuju. Jsem přesvědčený, že to bylo totéž jméno, které jsi prve zmínila – Wu Čche S‘-ang-chu. Dopisy se údajně týkaly opia. Věděl, že Howard byl jedním z nejdéle sloužících britských důstojníků v Rámpě. Chtěl vědět, zda mu není něco známo o jeskynních či chrámových rituálech, při nichž by domorodci užívali opium.“

„Hádám, že se z něj jen snažil vytáhnout víc informací o té svatyni,“ odtušil Costas.

„Wu Čche si po přednášce určitě udělal průzkum, aby zjistil, kde se Howard za svého pobytu v Indii u Madráských sapérů nacházel. Podrobnosti o účasti důstojníků na různých operacích byly publikovány v armádní ročence a z ní se určitě také dověděl o Howardově působení v Rámpě v letech 1879 a 1880. Přestože Rámpa ležela v jižní Indii blízko místa ovlivněného Římany, celé stovky čtverečních kilometrů zůstaly Evropany zcela neprozkoumané. Přesně ten typ místa, kde hlídkujete, a ani nevíte jak a stojíte před starověkou svatyní. Důstojníci i poddůstojníci královských inženýrů u Madráských sapérů byli jedinými britskými vojáky, kteří byli součástí pozemních vojsk nasazených v Rámpě, a navíc je velmi pravděpodobné, že v době, kdy Howard v Londýně přednášel, byl jediným veteránem v Anglii. Toho se nejspíš Wu Čche snažil využít. Možná doufal, že Howarda dotazy na jeho indickou misi potěší. Nad hlavičkou dopisu od něho stojí ale Howardovou rukou napsáno Nezodpovězeno. Jak se zdá, Howard si za tímto rozhodnutím stál, přestože to možná byla chyba. Protože neodpověděl, mohl totiž Wu Čche pojmout podezření.“

„Myslel jsem, že Howard o celém povstání tak jako tak nehodlal s nikým mluvit,“ mínil Costas. „Důvodem určitě bylo něco, co tam zažil. Nějaký šok.“

„To ale Wu Čche nevěděl,“ oponoval Jack. „Když mu Howard na dopis neodpověděl, muselo ho napadnout, že se snaží tajit něco, co v džungli objevil.“

„Když mu na přednášce uklouzlo něco o reliéfech v jeskyni, určitě toho pak velmi litoval a svatosvatě si slíbil, že nikdy podobnou chybu už znovu neudělá,“ mínila Káťa. „Když mu pak přišel dopis, vzpomněl si, že se ho Wu Čche na totéž ptal už po přednášce, a to pro něj bylo dostatečným varováním. Možná si dobře pamatoval slib, který si podle Jackova názoru s Wauchopem po opuštění svatyně dali. A možná právě proto se rozhodl článek nakonec nepublikovat.“

Costas vypadal zamyšleně. „Co mohlo vůbec čínského diplomata v roce 1888 zajímat na nějaké římské skulptuře v jeskynní svatyni hluboko v džungli jižní Indie? A co to má dělat s opiem?“

Káťa chvíli mlčela. „Proto jsem vám nejdřív vyprávěla o Prvním císaři. Je tu určitá spojitost. A ne ledajaká. A vy jste první cizinci, kteří se ji dovědí.“ Zhluboka se nadechla. „Když První císař plánoval přípravy svého posmrtného života, svěřil posvátnost své hrobky do rukou strážců, jimž věřil nejvíce, mužům svého rodu, kteří s ním kdysi přijeli do Číny ze severních stepí své domoviny Čchin. Byli to Mongolové, nelítostní nomádští jezdci, z jejíchž sémě se jednoho dne zrodil Čingischán, a ta nejhrozivější armáda, jakou kdy svět poznal. Císařovi strážci nosili přes zbroj přehozenou tygří kůži a vládli velkými meči. Říkali si tygří válečníci.“

Jack fascinovaně hleděl na Káťu. „Pokračuj.“

„Císař měl celkem dvanáct nejbližších strážců,“ splnila jeho přání Káťa. „Šestka byla jeho posvátné číslo a jejím násobkům přisuzoval zvláštní moc. Tito bojovníci byli utajení už za jeho života, jediní, kdo je kdy spatřil, byli císařovi nepřátelé a ti, které pronásledovali. Nikdo, kdo je kdy zahlédl, nežil dostatečně dlouho na to, aby o nich mohl někomu vyprávět. Po čase se jeden z nich stal zabijákem, císařovým nejbližším strážcem, a proslul jako Tygří bojovník. Na smrtelném loži pověřil císař tuto dvanáctku ochranou hrobky zvenčí. Vnitřek hrobky měly chránit rodiny strážců, kteří žili přímo v jejích prostorách. Dvanáctka bojovníků přísahala, že splynou nenápadně s obyvatelstvem Si-anu, ať už jako dvořané, úředníci nebo vojenští důstojníci, a zůstanou neviditelnou pastí připravenou kdykoli sklapnout. Odměnou za svou službu získají nesmrtelnost, nikdy nekončící řetěz znovuzrození a ocitnou se v čele terakotové armády, jejíž vojáci byli zakopáni po obvodu hrobky. Po více než dva tisíce let se tygřím bojovníkům dařilo chránit hrobku nedotčenou před vykradači hrobů, dalšími císaři nebo archeology. Tedy skoro nedotčenou, až na jednu výjimku.“

„Něco se ztratilo,“ podotkl Jack.

Káťa přikývla. „Ze všech pokladů, které hrobka obsahovala, věděl pouze její strážce a tato dvanáctka bojovníků, co se nachází ve špičce nebeské klenby, přímo nad samotnou pohřební komorou. S‘-ma Čchien, autor Záznamů velkého historika, o tom nevěděl nic.“

„Dva drahokamy,“ pokývl zase Jack. „Kameny, které svou oslnivou září připomínaly hvězdy na nebi. Dvojitý drahokam. Klenot nesmrtelnosti.“

Káťa na něj chvíli hleděla a potom tiše promluvila: „V posledním dějství pohřebního rituálu, těsně před zapečetěním vlastní pohřební komory, se strážce před odchodem z hlavní síně ocitl o samotě. V tygřích bojovnících ale něco vzbudilo podezření z krádeže největšího pokladu a to pak ještě značně zesílilo, když se strážce dožil požehnaného věku přes sto let. To sice mezi stepními Mongoly nebylo až tak neobvyklé, ale bojovníkům to stačilo jako důkaz, že v hrobce ukradl něco, co mu dokázalo prodloužit život. Poklad, který by měl správně být v hrobce, vysvobodit je z jejich služby a umožnit císaři opět procitnout. Onoho strážce nikdo neviděl zemřít. Odjel zpět do severních stepí, předal dohled nad hrobkou svému synovi a tradice pokračovala dál. Jenže pak, o pět generací později, strážcův syn nečekaně zmizel. Nevrátil se do stepí, ale odešel na západ za hranice říše do míst, kde by podle zákona neměl co pohledávat. Dvanáctka bojovníků se rozhodla jednat. Tygří bojovník povstal.“

„Budu hádat,“ přerušil ji Jack. „Psal se rok 18 před naším letopočtem, možná o něco dřív.“

Káťa na něj opět významně pohlédla a mluvila dál: „Strážcův syn se převlékl za sogdijského kupce a putoval po Hedvábné stezce tu s jednou, tu s jinou karavanou. Tygří bojovník a jeho pomocníci ho pronásledovali k pohoří Ťan-šan přes poušť Taklamakan až sem, ke stržím a průsmykům u jezera Issyk-kul. Už ho měli v hrsti, ale pak se jim něco připletlo do cesty.“

„Skupina uprchlých římských legionářů,“ vyhrkl Jack.

„Ve svých tajných vyprávěních jim dvanáctka říkala kchauwani, což ve starověké čínštině označuje obyvatele západu,“ navázala Káťa. „Můj strýček měl ale v tom, co byli zač, jasno.“

„Zrovna jsem si říkal, jak tvůj strýc s tím vším souvisí,“ usmál se Costas.

„Toto je příběh, který sestavil právě on. Dokonale to zapadá do všeho, cos říkal, Jacku. Římané zaútočili na karavanu a zajali falešného Sogdijce. Nechali ho naživu jako průvodce. Císařští bojovníci zjistili, že nyní je v římských rukou, a proto zaútočili, byli však odraženi nepřítelem o mnoho silnějším, než na jakého kde doposud narazili. Jeden z jejich členů skončil ve strži, jeden z Římanů taktéž. Právě jemu patří náhrobek od jezera. Zbyla už jen hrstka Římanů. Tygří bojovník a jeho muži je pronásledují až na toto místo a vidí, jak Římané nasedají na čluny a míří na východ. Najdou falešného kupce, ve skutečnosti Liou Ťiena, syna strážce hrobky, poklad je ale pryč. Pronásledují čluny podél břehu, ale během bouře na druhém konci jezera je ztratí. Náhle si uvědomí, že ve člunech je méně mužů, než kolik jich viděli předtím. Jeden chybí! Vracejí se zpět na západní břeh jezera, kde nalézají Liou Ťiena zavražděného. Sledují stopu chybějícího Římana podle kapek krve ze zbraně, kterou ho zabil. V jednom z vysokohorských průsmyků na jihu jej dokonce krátce zahlédnou. Neúnavně ho pronásledují dál, týdny, měsíce. Občas jsou mu blíž, občas se jim ztrácí. Procházejí za ním údolími Afghánistánu, Chajbarským průsmykem do Indie, podél Gangy až k Bengálskému zálivu. A pak ho v džunglích na jihu země ztratí nadobro. Vědí, že tam někde je, ale džungle jako by ho nadobro pohltila. Číňané se ale nevzdávají. Vloudí se do římské obchodní kolonie v Arikamedu a vydávají se za obchodníky s hedvábím. Po generace jen pozorují a čekají. Pak ale Římané odjíždějí a čím víc vstupují do hry Arabové, tím víc se obchody se západem chýlí ke konci. Číňané se vracejí domů a příběh o jejich poslání se posouvá do říše legend, stává se z něho mýtus o jednom tajném společenství, které jako by už patřilo jen minulosti.“

„A teď už známe i jména oněch Římanů,“ řekl Jack. „Všechno to bylo na tom nápisu na sarkofágu v džungli. Fabius, vůdce skupiny, se vydal po jezeře na východ. A jeho nejlepší přítel, Licinius, uprchl na jih. Dál víme, že měli u sebe poklad. Fabius měl jeden kámen, olivín. Licinus ten druhý, sappheiros, tedy lazurit. Jejich cesty se nepochybně rozešly, aniž by se kdy dověděli, co mezi sebe rozdělili, jakou moc oba klenoty společně mají. Číňané si určitě mysleli, že oba drahokamy má Licinus, který s vědomím moci, kterou získal, utekl od svých druhů. Moci, která by mu v jeho vlastním světě pomohla stát se císařem.“

„Kátin strýček si ten nápis na sarkofágu určitě před smrtí přečetl,“ poznamenal Costas. „A ti, co ho zabili, si ho určitě všimli také.“

„A co se nakonec stalo s Tygřím bojovníkem a jeho dvanáctkou?“ zeptal se Jack.

Káťa chvilinku mlčela. „Přísaha, že ochrání hrobku a znovu najdou uloupený poklad, neztratila nic ze své účinnosti ani v těch nejtěžších dobách čínské historie, bez ohledu na císaře a dynastie, které se rozhodly drancovat monumenty svých předků. Bojovníci vybudovali kult Prvního císaře, jenž se s jeho jménem pojí dodnes. Wu Čche, čínský diplomat, který shodou náhod vyslechl Howardovu přednášku, byl jedním z nich. Byl to vášnivý historik, který sepsal příběh, který jsem vám právě řekla, na základě vyprávění, jež na jejich tajných setkáních zaznívala. Pak jim ale svitla naděje na dokončení úkolu. Ve druhé polovině devatenáctého století četla nově přeložený Periplus Eritrejského moře spousta evropských učenců, kteří začínali chápat pravdu o zapojení římského obchodu v jižní Indii. Wu Čche trpělivě naslouchal a dával pozor na cokoli neobvyklého, jakýkoli archeologický objev, který by mohl nějak souviset se samotářským Římanem, jejich prchajícím legionářem. Když pak Howard zmínil svatyni s římskými rytinami uprostřed džungle, začalo mu svítat.“

„A proto jsi tady, u jezera Issyk-kul,“ pochopil Jack. „Nejde ti jen o záznam petroglyfů a hledání nápisů na Hedvábné stezce. Ty tady hledáš toho Římana. Jdeš po něm také. Ty a tvůj strýček s tím vším nějak souvisíte.“

Costas se na Káťu upřeně zahleděl. „Takže? Tvůj strýc byl, hádám, jedním z těch dvanácti, že?“

Káťa váhala s odpovědí. „Můj strýček i můj otec ten příběh znali. Otec zdědil rodinné dokumenty, ale mytologie bratrstva ho za mák nezajímala. Pro něj byly klenoty nadobro ztracené – a kdoví, jestli vůbec existovaly. Jeho zajímal černý trh se starožitnostmi a snadný výdělek. Byl to můj strýc, kdo ve mně probudil zájem o starověké jazyky a archeologii. Když jsme byli přede dvěma lety u Černého moře, strýček se po otcově smrti v Kazachstánu dostal k poznámkám, které Wu Čche sepsal ohledně Howardovy přednášky. Neměl tehdy mnoho času, protože každou chvíli měl dorazit někdo z Interpolu. Strýček si uvědomil spojení mezi legendou o Tygřím bojovníkovi a Crassovými ztracenými legionáři. Navázal tedy tam, kde Wu Čche skončil. Vydal se do archivů Indické kanceláře v Londýně a hledal Madráský vojenský žurnál, v jehož výtiscích se snažil vystopovat, kde všude Howard v průběhu povstání v Rámpě operoval.“

„Tyhle záznamy jsem četl taky,“ zvolal Jack.

Káťa přikývla. „Oba jste byli na stejné stopě. V oblastním místopisném seznamu se přes zmínku o svatyni dostal k Rámovi. To pro něj byl rozhodující důkaz. A tam jste ho také našli. Jeho tělo.“

„Už jsi Kátě říkal tu svou teorii o jméně, Jacku?“ zeptal se Costas.

Káťa ale odpověděla první. „Můj strýček si to už možná taky uvědomil. Ráma se docela podobá slovu Roman čili Říman. Zmínil se mi o tom jen ve stručnosti, nechtěl to dál rozvádět, dokud nebude mít pevnější půdu pod nohama. Ta podobnost je ale do očí bijící.“

„V téhle hře není nic do očí bijící,“ zasmušil se Jack a hleděl na Káťu. „Je tady ještě něco, cos nám neřekla?“

„Strýček byl hodně tajnůstkářský a měl pro to dobrý důvod. Věděl, že jakmile ho najdou, vezmou si na mušku celé jeho nejbližší příbuzenstvo. Tak tomu bylo odnepaměti. Pokud se kdokoli z dvanáctky odchýlí od přísahy, zaplatí za to celá rodina. Tak zněla spravedlnost podle Prvního císaře. A protože ze strýčkovy rodiny už nezbyl nikdo, tím, kdo za to zaplatí, budu pravděpodobně já.“

„Fajn, holka,“ zakřenil se Costas. „Předpokládám, že o těch tetovaných mrtvých chlápcích vedle svatyně už víš.“

„Jack mi to řekl,“ přikývla tiše Káťa. „Kolik jich tam bylo?“

„Napočítali jsme celkem šest těl. Do džungle jich, zdá se, přijelo sedm, přiletěli vrtulníkem. Všichni to byli Číňani a na sobě měli košile s logem těžební společnosti INTACON. Prý chtěli v horách u Rámpy vytipovat místa pro těžbu bauxitu. Tamní lidé, Kójové, jsou navíc na prospektory zvyklí. Nevědomky se ale před prospektory vrhají do náruče maoistických teroristů, kteří se v džungli schovávají. Maoisté na těžební společnosti čas od času zaútočí, vylepšuje jim to skóre u domorodců. Policie zase na oplátku přivírá oči, když vidí zástupce těžební společnosti, jak vstupují do džungle po zuby ozbrojení. Podle toho, co jsme viděli ve svatyni, lze soudit, že se Číňani dostali do jeskyně, kde našli a následně zavraždili tvého strýčka, načež byli cestou ven přepadeni. Maoisté je sice částečně stáhli z kůže a zohavili, ale přesto jsme to viděli dost dobře. Všichni měli na levé ruce stejné černé tetování.“

Káťa chvíli něco čmárala do svého poznámkového bloku. „Takhle nějak to vypadalo?“

Costas přikývl. „Přesně tak. Hlava tygra.“

„Tygří bojovníci?“ podivil se Jack.

Káťa zavrtěla hlavou. „Tak se teď říká už jen tomu z nich, kterého mezi sebe přijali jako posledního. V rámci zasvěcení na něj většinou zbývá špinavá práce. Ostatní si říkají už jen bratrstvo. A ti Číňané, které jste viděli, byli obyčejní pěšáci, nižší členové klanu, kteří se do služeb bratrstva narodili.“

„Narazili jsme na tři maoisty a jeden z nich nebyl tak docela mrtvý,“ prohodil Costas a ukázal na ovázané rameno. „Teď bych měl být někde na dovolené a ne si léčit střelnou ránu. Pokud o tom víš něco víc, ven s tím, Káťo.“

„Říkáš šest těl,“ zamyslela se. „Takže jeden unikl?“

„Zjevně se mu podařilo dostat se z džungle až ke břehu řeky, kde přistál jejich vrtulník. Kójové, se kterými jsme mluvili, ho nedokázali od ostatních Číňanů rozeznat. Pamatují si ale, že nesl natahovací pušku s hledím ve starém koženém obalu. Do džungle docela zvláštní volba.“

„Ale vůbec ne,“ zavrtěla Káťa hlavou. „U něj ne.“

„Ty ho znáš?“

Káťa se ostře podívala na Jacka. „Myslíš, že viděl to, co vy? Všechny ty reliéfy a nápisy ve svatyni?“

„Je to možné,“ připustil opatrně Jack. „A třeba jim něco mohl říct i tvůj strýček. Je možné, že ho mučili.“

„Možné? Chceš říct, že spíš jisté, ne?“ zatvářila se Káťa kysele.

„Když Licinius tesal do své vlastní hrobky ten nápis, stěží už rozeznával, co je skutečnost a co sen. V jeho představách se drahokam mohl stát symbolem jeho oddanosti Fabiovi, věrnému druhovi, jehož v rámci výjevu stavěl téměř na úroveň boha. Ať už za sebou nechával pro budoucí lovce pokladů záměrně nějaké stopy či nikoli, rozhodl se použít pro lazurit slovo sappheiros. Každému, kdo mu byl už nějakou dobu v patách, by byl takový obrat okamžitě jasný.“

„Nemůže být ten chlápek někde tady kolem?“ Costas se rozhlédl a zalétl pohledem ke stinnému západnímu hřebenu, kde už slunce téměř zapadlo. „Sedmý, který přežil maoisty? Má nás teď snad někdo na mušce?“

Káťa našpulila rty. „INTACON má těžební koncese v Kyrgyzstánu, v pohoří Ťan-šan.“ Ukázala na zasněžené vrcholky v dálce. „Muži, jejichž těla jste našli, byli zaměstnanci společnosti, přesto byli s bratrstvem nějak spojeni. Na svých expedicích používají jak vrtulníky, tak achaltekiny, slavné a houževnaté plemeno koní původem z Mongolska. Pokud je tady, určitě nás teď sleduje. Určitě vidí, co se nám podařilo objevit a kam máme namířeno. Se zabíjením není proč spěchat.“

„Paráda,“ zahudroval Costas. „Fakt paráda. Takže teď bojujeme s nějakou těžební společností? Takhle teď vypadají novodobí bojovníci?“

„INTACON je jejich nejvýdělečnější společností.“ Otočila se k Jackovi. „Kolik času ještě máme?“

„Zhruba za půl hodiny by se tu měl objevit apache od mariňáků.“ Znovu pohlédl na hodinky. „Embraer už by měl být touhle dobou připraven na přistávací dráze v Biškeku. Vybavení, které potřebujeme, je snad už naložené.“

„Dobře.“ Káťa stočila pohled na Costase. „Ještě k těm koním. Jsou to nebeští koně z čínské mytologie, kteří potí krev. Kdo na nich podle legendy sedí, nikdy v žádné bitvě neprohraje. První císař si jich velmi cenil, neboť budili v ostatních pocit jeho nepřemožitelnosti.“

„Potí krev?“ zatvářil se Costas pochybovačně.

„Tady se jim říká achal-teke a jsou neuvěřitelně cenní, jedno z nejčistších plemen, která se ze starověku dochovala. Tihle koně jsou proslulí svou rychlostí a výdrží. Zdání, že z jejich pórů prýští krev, je prý podle různých zdrojů zapříčiněno parazitickými endemickými chorobami tohohle plemene, ale s jistotou to neví nikdo.“

„Už jsi je někdy viděla?“ zajímal se Costas.

Káťa po něm střelila pohrdavým pohledem. „Jsem dcerou kazašského vojevůdce, takže co bys řekl? Když jsem byla malá holka, otec mě bral na vyjížďky. Achaltekini žijí pouze v několika uzavřených údolích Kazachstánu, Turkmenistánu a Afghánistánu a jsou v tajnosti chováni rodinami, kterým se podařilo uchovat čistotu plemene. Ošetřovatel koní mého otce mi kdysi vyprávěl, že jeho rodokmen sahá až do časů Prvního císaře, který vyslal emisary do všech těchto údolí s příslibem věčné ochrany výměnou za nebeské koně, které budou jeho strážci potřebovat, jakmile císař procitne zpátky k životu. V současné Číně se toto plemeno těší značné pozornosti, je symbolem národní jednoty a síly z dob před příchodem komunismu.“

„A předal ti tvůj učitel jezdectví ještě nějakou další moudrost?“ zajímal se Costas.

„Říkal, že ti, kterým koluje v žilách tygří krev, dokáží achaltekiny cítit, stejně jako oni cítí je. Taky říkal, že když se bojovníci chystali do bitvy, přišli přes Ťan-šan sem, k jezeru Issyk-kul, a přivábili je svými válečnými bubny. Achaltekini vždy přicválali horskými průsmyky a podél jezera, zanechávajíce za sebou ve vzduchu lehký závoj z kapiček krve.“

„Začíná to být čím dál zajímavější,“ usmál se Costas. „Máš něco podobného ve svých genech i ty?“

Káťa se zamyšleně rozhlédla po jezeře. „Občas tady nahoře něco cítím. Možná je to tím řídkým vzduchem. Mám velmi špatné spaní a někdy se mi stává, že se mi skutečnost prolíná se sny. Občas se probudím s bušícím srdcem a myslím si, že to není srdce, že to se země otřásá pod kopyty koní a údery bubnů. Jako by si bojovníci přišli i pro mě.“

„Nestraš nás Čingischánem, Káťo.“

Věnovala mu unavený úsměv a pak se opět zahleděla přes jezero. „Když ležím v noci v posteli, napůl spím, napůl bdím, občas vídám svého otce z dob, když jsem byla ještě malá a on profesorem dějin umění v Biškeku. Když jsem přede dvěma lety odjela od Černého moře, sotva jsem si na něj za celou tu dobu vzpomněla. Prostě jsem ho vytěsnila z hlavy.“

Jack se zadíval na Káťu a přemýšlel o všech emocích, které musela od otcovy smrti cítit: zármutek, vysvobození, vztek na otce, na sebe i na něj. Nejlepší, co teď mohl udělat, bylo mlčet a dát věcem volný průběh. Costas zaregistroval Jackovu zdrženlivost, podíval se na Káťu a promluvil. „Tvůj otec, či spíš ten člověk, který se z něj stal, seděl na potopené ruské ponorce plné balistických raket. Pár jich stihl prodat Al-káidě a to byl jen začátek. Díky tomu, co jsme tehdy udělali, dnes ještě spousta nevinných lidí žije.“ Costas vstal, protáhl se a oprášil si zadek, načež se obrátil k dolině pod kopcem za nimi. „Je na čase jít s pískem.“ Nasadil šibalský úsměv a zamrkal na Jacka. „To asi všechna ta šťáva ze skopového.“

„Dávej pozor.“ Káťa mu zamávala a otočila se. Jack si všiml, že Altamataj zaparkoval traktor vedle jurty a uhasil oheň pod kotlíkem. O stan se opíraly dva batohy. „Je to už dávno, co jsme spolu takhle seděli u břehu Černého moře, co?“ pronesl tiše. Káťa přikývla, ale neřekla nic. Také Jack chvíli mlčel a pak ukázal na jurtu. „Určitě chceš jít s námi?“

Přikývla. „Stejně jako Altamataj. Respektuje tvé vojenské zkušenosti, ale Afghánistán je podle něj něco úplně jiného. Do údolí, kam máme namířeno, se během války se Sověty v osmdesátých letech dostal jako branec u námořnictva. Sestřelili tam jejich helikoptéru a on jediný přežil. Odrazil opakovaně několik útoků, ale pak mu došla munice. Mudžahedíni ho ušetřili, protože byl Kyrgyz. Víc než rok pak s nimi žil v horách.“

Jack přikývl. „Dobře. Půjde s námi ještě jeden člověk, chlapík jménem Pradéš. Má na starosti podvodní výzkum v Arikamedu a přiletěl s námi do Biškeku. Je kapitánem indických sapérů a má za sebou zkušenosti ve válce v Kašmíru. Mimo jiné je expert na starověké technologie těžby. Byl s námi v džungli. Moc rád bych rozšířil aktivity Mezinárodní námořní univerzity i sem. Pokud Altamataj myslí to potápění na východním konci jezera vážně, pak by nám mohl s Pradéšem pomoct dát tady věci do pohybu. Pradéš umí rusky. Zajímalo by mě, jak spolu budou vycházet.“

Od kamenů postřehli jakýsi pohyb. „Lidi, vstávat!“ vykřikl Costas. „Neuvěříte, co jsem právě našel.“

Jack vstal a unaveně se rozhlédl kolem sebe. „A opravdu to musí být?“

„Jenom dejte pozor na propast po levé straně. Jsem kousek dole.“

Káťa vstala a oba se vydali přes kameny ke Costasovi. Jack vytáhl potápěčskou svítilnu a zapátral jejím paprskem před sebou. Costas se krčil v puklině ve skále. Po krátkém štěrkovém úbočí sklouzli rovnou k němu. Ocitli se tak v dolině na úbočí kopce, severně od nich se prostíralo jezero, na západě se tyčily hřebeny strží a jižní horizont zdobily vzdálené zasněžené vrcholky hor.

„Nuže?“ křikl Jack a přidřepl si opatrně vedle Costase.

„Šel jsem zrovna od potůčku, kde jsem si umyl ruce, a najednou jsem uviděl tohle,“ vyhrkl Costas a ukázal prstem na dvojici rozeklaných kamenů zaklíněných na úbočí hřebene a puklinu mezi nimi. „Je tam zaražený nějaký kov. Možná je to něco novodobého, ale co jsem viděl tu čínskou halapartnu, představuju si samé starověké meče.“

Káťa poklekla vedle něj a Jack znovu rozsvítil baterku. Ve škvíře mezi kameny vězel kus kovu, který připomínal část odlomené čepele. Káťa po něm natáhla prsty, jemně jej uchopila a snažila se ho vytáhnout ven, ale ani se nehnul. „Podívej, co mi zůstalo na prstech. To je chrom,“ zvolala vzrušeně. „Kov pod ním už zoxidoval, ale kdysi to byla ručně vykovaná ocel nejvyšší kvality. Číňané potahovali svá nejlepší ostří chromem, který pomáhal oddálit korozi. Tohle musí být určitě čepel starověkého čínského meče. Fantastický nález, Costasi!“

„Žádný problém,“ zazubil se Costas. „Dej mi misku omáčky ze skopového a vytáhni mě sem do hor a příroda už se postará o zbytek.“ Zadíval se na čepel pozorněji. „Tohle ale vypadá, že tam ten meč někdo zapříčil záměrně, aby ho zlomil. Možná prostě potřeboval kratší meč.“

Jack ze všech sil přemýšlel. „Máte někdo představu, co by to mohlo být za meč?“

Káťa poklekla vedle zbraně. „Tenhle druh znám dobře,“ odpověděla zamyšleně. „Dlouhý rovný meč jízdních bojovníků, velmi rozšířený mezi Mongoly. Tenhle typ meče měl smysl pouze v boji z koňského hřbetu. Pro pěší vojsko byl moc dlouhý a těžkopádný. Odlomením kusu čepele by z něj ale vznikl poměrně praktický útočný meč pro pěší.“

Jack zaúpěl. Vybavila se mu hrobka v džungli, výjev z bitvy a protivník, který stál proti Římanům. Bojovník s tygří čelenkou. Obrátil se ke Kátě. „Nemáš tím na mysli meč spojený s kovovou rukavicí, že ne? Ten, kterému se říká pata?“

Jenomže ona kývla. „Když jsem vyrůstala, obrázky toho meče jsem měla všude kolem sebe. Chránič ruky měl podobu tygra a zářil zlatem. To je ta část, co tady chybí. A proto jsem byla jako opařená, když jsi mi řekl, že něco takového máš. Věděla jsem, že tvůj meč pata je určitě mečem Tygřího bojovníka, ale žádné souvislosti mě nenapadaly. A teď ho tu máme, přímo před sebou. Jsem si naprosto jistá. Rukavice, chránič k téhle čepeli je nepochybně tentýž, který John Howard nalezl ve svatyni v džungli.“

„No to mě podrž,“ ujelo Jackovi.

Káťa se znovu dotkla ostří a pomalu vydechla. „Takže ta legenda je pravdivá,“ zašeptala.

„Jaká legenda?“ podivil se Costas.

„Její pokračování.“ Podívala se nejdřív nahoru a pak se rozhlédla kolem sebe. Jack přímo cítil její napětí. „Měli bychom odsud rychle vypadnout.“ Zvedla plochý kámen a položila ho přes skulinu mezi kameny, aby ostří ukryla před případnými nežádoucími pohledy. Poté je zavedla zpět na kopec k římse, kde předtím seděli a kde nechala svou knihu. „Legenda o těch, kteří vyjeli, aby zabili strážce hrobky, jenž porušil slib daný císaři,“ řekla. „O muži, který pronásledoval svou kořist neúnavně horami i džunglí a jehož následovníci drželi celá staletí hlídku a čekali, zda neobjeví to, co bylo z hrobky jejich císaře odcizeno. O muži, jemuž říkali Tygří bojovník.“

„A ten meč?“ zeptal se Jack.

„Rukavice od meče pata prvního tygřího bojovníka se ztratila v bitvě s raumany, jak říkali Římanům. Legenda praví, že jakmile bude opět nalezena, bojovník znovu povstane a nalezne to, co hledá.“

„Než se mě zeptáš, je v bezpečí mé kajuty na Seaquestu II,“ přerušil ji Jack.

„Už to zase cítím,“ mumlala Káťa. „Vzpomínáš, jak jsi mi kdysi říkal o cestě do minulosti, vnímání světa vnitřním zrakem? Cítila jsem to, když jsem s Altamatajem hledala mezi kameny a viděla rytiny vytvořené mými předky. Ale když jsem se dotkla toho ostří, bylo to pro mě něco úplně jiného. Je to neskutečně povznášející pocit.“

„Povznášející…“ odfrknul si Costas. „Já bych teda dostal spíš strach.“

Jack se obrátil k jezeru. Hvězdy se odrážely na jeho hladině jako brázda za lodí, jako tajemná stopa vedoucí do minulosti. Přejel po něm mráz. Kdysi mu jeden eskymácký lovec řekl, že mrazení, které na takových místech cítí, je božský vánek, vítr ohromující rychlosti, který je však kvůli řídkému vzduchu stěží patrný. Jiný Eskymák se mu ale smál a říkal, že je to prostě jenom chlad. Kdykoli se Jack dostal vysoko do hor, vzpomněl si na ně. Možná to byla jen malátnost způsobená nedostatkem kyslíku. Jenže tentokrát šlo o velmi znepokojivý pocit, z něhož se mu ježily chloupky na krku. Zalétl pohledem k horám na jihu, na hrozivou stěnu z kamene a sněhu. Tím směrem se musel Licinius vydat. Přelézal z jednoho kamene na druhý, naposledy se ohlédl za svými společníky, kteří pokračovali po jezeře dál na východ, a zamířil na jih k vysokohorským průsmykům, pádil, co mu síly stačily, všechny svaly a šlachy v těle se mu napínaly na samu hranici možností. Jack se otočil zpět k temnému hřebeni za sebou a přimhouřil oči. Vzdálené tlumené pulsování přešlo v řev a přistávací světla helikoptéry se přehoupla přes hřeben, aby zamířila ke břehu jezera na smluvené místo přistání.

Káťa vstala. Otočila se a odhodlaně se na ně podívala. „Čas vyrazit. A zjistit víc o bratrstvu tygra. O jeho novodobé podobě.“

Jack se uculil na Costase. „Už jsi někdy byl v Afghánistánu?“

16

„Tady pilot. Právě vstupujeme do afghánského vzdušného prostoru.“

Jack si poposedl a protáhl se a pak stiskem tlačítka zvedl opěradlo do vzpřímené polohy. Seděl v přední kabině proudového letadla Embraer v majetku Mezinárodní námořní univerzity a poslední tři hodiny s drobnými přerušeními prospal, dvě a půl hodiny z toho ještě na přistávací dráze biškeckého letiště v Kyrgyzstánu, zatímco čekali na vhodný okamžik ke startu. Let do Fajzabádu v severovýchodním Afghánistánu trval jen hodinu a půl. Kapitán chtěl přistát ještě před soumrakem, aby se stihl vrátit do Biškeku, jakmile je vyloží. Z hlediska bezpečnosti bylo jakékoliv afghánské letiště posledním místem, kde by někdo chtěl nechat stát letadlo i přesto, že areál letiště spadal pod kontrolu ISAF. Embraer bude v Biškeku s plnou nádrží čekat na pokyn, aby je přiletěl vyzvednout.

Jack svíral v ruce opis textu z hrobu nalezeného v džungli. Zahleděl se na něj a znovu si všiml toho latinského slova. Sappheiros. Ve starověku se tak říkalo lazuritu a to mohlo znamenat jedině lazurit z dolů v údolí Koran, vysoko v horách afghánského Hindúkuše. Trasa jedné poloviny starověkého klenotu vedla přes jezero Issyk-kul v Kyrgyzstánu směrem k východnímu břehu, kde se ale mohla loďka s Římany před dvěma tisíci lety také klidně potopit. Stopa druhého drahokamu mířila hluboko do srdce Afghánistánu. Tam, kam měli právě teď namířeno i oni.

Jack se znovu začetl do nápisu z hrobky.

Hic iacet Licinius optio XV Apollinaris. Sacra iulium sacularia in sappheiros nielo minium. Alta Fabia frater ad Pontus ad aelia acundus.

Zde leží Licinius, optio Patnácté Apollónovy legie.

Strážce nebeského klenotu. V temných dolech na sappheiros.

Druhý má bratr Fabius u břehu Jezera vycházejícího slunce.

Takže Licinius s sebou drahokam na jih do džungle nebral. Vélpu, kójské bambusové pouzdro s posvátným předmětem, které Howard s Wauchopem získali od muttadara, začaly domorodé kmeny uctívat pro jeho vztah s raumanem – mužem, jenž přišel do džungle a zemřel ve svatyni. Sama bambusová schránka ale žádný skutečný poklad neobsahovala. Ten pravý byl ukryt někde tady, v divokém Afghánistánu, kudy Licinius na svém útěku od jezera procházel. Muselo to být někde v lazuritových dolech, „dolech na sappheiros“, jejichž modré žíly těžili již egyptští faraóni.

Jack si vzpomněl, na co myslel, když usínal. Údolí s doly leželo přesně na jih od jezera Issyk-kul na cestě do Indie, komunity římských kupců vzdálené přes půl zeměkoule od místa, kam měl Licinius namířeno. Určitě si domyslel, že bojovníci, kteří ho pronásledují, jdou po tom, co sebral sogdijskému kupci. Možná vytušil, jaké nebezpečí mu hrozí, a proto se rozhodl drahokam ukrýt. Určitě věděl, jak cennou věc to uloupil. Možná mu kupec prozradil tajemství moci, kterou kámen vládne ve spojení s druhým drahokamem. S tím, který s sebou Fabius odvezl po jezeře. Možná ale také plácal nesmysly v marné naději, že Licinius ušetří jeho život. Anebo chtěl Římana varovat a sdělil mu něco, co jej přimělo se tohoto pokladu zbavit. Co když mu řekl o svých neúnavných pronásledovatelích? Doly by pak byly jediným místem, kde by se dal drahokam bezpečně schovat a kde by sílu krystalu vstřebala okolní skála. Snad pouze tam by k sobě kámen nelákal pozornost těch, kteří se ho snažili najít a štvali jeho nositele jako tygr, který drahokam nějakým šestým smyslem cítí.

Jack se protáhl do uličky, kde vklouzl do bot a vyrazil na záď do hlavní kabiny, ve které bylo několik žaluzií po levé straně vytažených. Pilot se rozhodl přistát ve Fajzabádu od západu přes Tádžikistán. Za odkrytými okénky si Jack všiml slabého poblikávání soumraku nad pohořím Pamír a bezútěšných pustin pouště Taklamakan za ním. Naklonil se přes sedadla a užasle hleděl na majestátní horské štíty pod sebou. Pro běžného smrtelníka byla cesta sem zapovězená, ale ti, kteří nedbali jejích nástrah, byli odměněni pohledem na místo, kde končí země a začíná nebe. Narovnal se a pokračoval uličkou za ostatními. Altamataj a Pradéš seděli vedle sebe a debatovali v ruštině. Jack si sedl naproti nim a nalil si z vozíku s občerstvením šálek kávy. Když si předtím Jack odcházel zdřímnout, Costas byl s nimi a do posledního detailu jim líčil prostory svého milovaného výzkumného centra Mezinárodní námořní univerzity v Cornwallu. Také on se pak ale odebral na kutě, a tak když se Jack probral, Altamataj s Pradéšem se probírali katalogy potápěčského vybavení, které jim Costas přinesl z palubní knihovny.

Jack se nemohl dočkat, až bude zase pod vodou. Myslel na Rebeku. Před odletem spolu ještě v Biškeku asi půl hodinky poseděli a procházeli společně poznámky, které pořídila k Woodovým Zápiskům z cesty k pramenům řeky Oxos. Ještě než nastoupila do amerického vrtulníku Apache, který ji pak dopravil k jezeru, dala mu knihu a objala ho. S leteckou přilbou, kterou měla při loučení na hlavě, vypadala mezi čtyřmi urostlými příslušníky zvláštních jednotek SEAL až groteskně drobně. Určitě si užívala každou vteřinu. Pokud vše půjde podle plánu, za necelých čtyřiadvacet hodin se opět setkají u východního břehu jezera Issyk-kul. Tou dobou už by mělo být na místě i další vybavení Mezinárodní námořní univerzity, které tam Costas nechal letecky dopravit. Ruiny ukryté na dně jezera Jacka mocně vábily, mohly by být tím největším nálezem na Hedvábné stezce vůbec. Přes jezero totiž pluly také koráby kupců a možnost, že některý z nich ztroskotal, byla velice pravděpodobná. Jack dumal o Fabiovi a osudu Římanů, kteří se rozhodli zamířit na východ. Krátce pohlédl na Káťu, která seděla sama o několik řad dál, a koukala z okna. Zdálo se, že jim kyne rozsáhlý projekt za účasti několika stran. Dokázal si představit, že by zde trávil mnohem víc času. Vyhlédl z okénka a připomněl si, kam mají vlastně namířeno. Pokud to stihnou do čtyřiadvaceti hodin.

Costas se vypotácel z uličky a zapadl do křesla vedle Jacka. Podíval se oknem a Jack sledoval směr jeho pohledu. Oba zřetelně viděli hrubou síť kopců, údolí a vrcholků přikrytých sněhem. Costas vyklopil displej na opěrce křesla a aktivoval mapu. „A je to,“ poznamenal. „Právě jsme překročili hranice Afghánistánu. Teď už to bude slabá půlhodinka.“

„Tamhle je dobře vidět údolí Panšír,“ ukázal Jack prstem. „Tvoří ho několik horských štítů zahalených mlhou, které se táhnou daleko na východ. Mimochodem, protéká jím i řeka Oxos, ta označovala místo, kam až při svých výpravách došel Alexandr Veliký. Osm set kilometrů odsud se Oxos vlévá do Aralského moře, které je paradoxně jezerem. Cestou míjí Merv, kde byli Crassovi legionáři vězněni. Uprchlí Římané tudy určitě procházeli, ale pohled na horský masiv na východu je možná přivedl o něco severněji k výběžku Hedvábné stezky, která vedla přes Kyrgyzstán kolem jezera Issyk-kul.“

„A Howard s Wauchopem?“ vzpomněl si Costas. „Myslíš, že když se v roce 1908 ztratili, měli namířeno sem?“

Jack našpulil rty. „Na to, aby se dostali takhle daleko, měli oba zkušeností rozhodně víc než dost. Oba také ze své vojenské služby navíc velmi dobře znali oblast afghánských hranic. A kromě toho Wauchope trávil v Afghánistánu nějaký čas už dřív, za druhé afghánské války.“

„Odtamtud měl to vyznamenání se slonem, co nám ukazoval Pradéš?“ rozzářil se Costas.

Jack přikývl. „To se psal rok 1879, bylo to krátce předtím, než se v džungli setkal s Howardem. Bylo to období ‚Velké hry‘, mrtvý bod bojů mezi Británií a Ruskem. Tohle desetiletí bylo vůbec plné hrdinských porážek. Custerova poslední bitva se Siouxy v roce 1876. Bitva u Isandlwany a Rorke’s Driftu v roce 1879, kde Zuluové spráskali Brity jako psy. A pak bitva u Maiwandu v Afghánistánu v roce 1880. Téměř tisícovka britských a indických vojáků tehdy do posledního muže marně bojovala na pláni u Kandaháru. Afghánci zhanobili jejich těla stejně jako dříve Siouxové a Zuluové. Během první afghánské války třicet let předtím byla britská armáda zmasakrovaná na útěku k Chajbarskému průsmyku, tehdy to přežil jen jediný Brit. Všechny tyhle neúspěchy vešly do dějin jako hrdinské porážky, patřičně přifouknuté tradičními představami, jež měly za úkol poukázat na ctnosti bojovníka. Spousta britských důstojníků tehdy ctila rytířské tradice. Mám kompletní soubor románů sira Waltera Scotta, všechny patřily Johnu Howardovi. V takovém světě vyrůstal, a když si v osmdesátých letech devatenáctého století objednal nová vydání těchto knih, určitě si musel chtít tehdejší romantiku nějak připomenout. Veškeré iluze z něj vyprchaly v okamžiku, kdy si uvědomili krutou realitu. A přitom Britové toho o Afghánistánu mohli vědět víc. V zemi byla od začátku spousta lidí i cestovatelů, jako byl například James Wood. Věděli o problémech s terénem a znali tamní lid.“

„A jaká byla situace v roce 1908?“

„Velmi rušné místo. Afghánistán byl stále ještě zakázanou zónou. Výstup sem nahoru z Kvéty musel Howardovi s Wauchopem trvat celé týdny, ne-li měsíce. Se stravou museli být odkázaní na dobrou vůli lidí, které potkali. Wauchope měl rozsáhlé zkušenosti s pohraničními kmeny, ale určitě se museli potýkat s takovými věcmi, jako byla zdlouhavá vyjednávání, dodržování společenských zvyklostí a zdržení, když je průvodci vedli oklikou kolem území, kde plály válečné konflikty. Jakmile došli do údolí Panšír – tedy pokud tam doopravdy došli –, museli se začít spoléhat už jen sami na sebe. Pravděpodobně zrovna začínala zima, takže výstup na místo, kam si myslím, že měli namířeno, pro ně musel být nepředstavitelně náročný.“

Pradéš napjatě poslouchal, načež se předklonil. „Proč myslíš, že měli namířeno zrovna sem?“

„Protože Panšír vede k lazuritovým dolům,“ odpověděl Jack.

„Ach jistě,“ přikývl Pradéš. „Sappheiros, lazurit. To slovo viděli tehdy vytesané v džungli, a tak se rozhodli najít místo, kam podle tebe Licinius ukryl drahokam.“

Jack sklopil obrazovku s mapou na Costasově opěrce tak, aby na ni viděli všichni. Ukázal na skupinu hřebenů táhnoucích se od ústředního údolí směrem na jih. „Tady, hluboko v pohoří Hindúkuš. Doly se nacházejí v úzké horské soutěsce. Je tam přibližně dvacet šachet, některé z nich fungují už tisíce let. Například lazurit na sarkofágu krále Tutanchamona pocházel odsud, obchodní kanály se západem fungovaly už tisíc let předtím, než se tu objevili Římané.“

„Římané?“ podivil se Costas. „Myslel jsem, že byl jen jeden, Licinius.“

„Máš pravdu, poté co utekl a rozhodl se tu ukrýt drahokam, byl opravdu sám,“ přikývl Jack. „Jak by se ale o dolech dověděl, když tady nikdy předtím nebyl? Myslím, že když byli legionáři na útěku z Mervu do Střední Asie, museli tudy procházet. Možná právě v údolí Panšír byli nuceni zamířit na sever ke Kyrgyzstánu. Když si přečteš Woodovy Zápisky z cest, pochopíš proč. Hory, které uzavírají údolí na východě, líčí jako dokonale neprostupný konec světa. Než ale Římané zjistili, že dál na východ cesta nevede, možná došli dost daleko na to, aby zaslechli pověsti o bájných dolech. A kdoví – možná je dokonce i spatřili. Kdyby byl Liciniovi o dolech řekl domnělý Sogdijec, šel by rovnou na jistotu.“

Káťa se posadila na sedadlo před Pradéšem. „A jakmile se dostal do džungle, už za sebou žádnou mapu cesty k pokladu nechávat nemusel,“ navázala na Jackovu řeč. „Stačilo nechat na hrobě zmínku o lazuritu. V Indii všichni vědí, že lazurit pochází z Afghánistánu. A v Afghánistánu zase každý ví, že z údolí Panšír. A v údolí Panšír se vždycky najde někdo, kdo ví, jakým směrem se při hledání dolů vydat. Při troše štěstí narazíš na horníka, který ti přímo ukáže šachtu s nejtmavším odstínem lazuritu, nielo. Ale je to totéž, jako když budeš někomu vykládat, že chceš vědět, kde leží bájná Šangri-la. Lidí, kteří by byli ochotni tam skutečně vyrazit, je poskrovnu, a jen málo z těch, kteří se nakonec skutečně odhodlají vydat na cestu, má nějakou šanci na přežití. Legendární poklady odnepaměti lákaly jen zoufalce nebo blázny. Anebo vysloužilé vojáky s duší romantiků, jako byli Howard s Wauchopem, kteří dobrodružstvím žili.“

„Jak vlastně víš, že se Howard s Wauchopem vydali zrovna sem?“ zatvářil se Costas pochybovačně.

Jack ukázal na knihu. „Poručík John Wood, Bengálské námořnictvo. Zápisky z cesty k pramenům řeky Oxos. Tenhle výtisk patřil Howardovi, měl ho dokonale prostudovaný, je plný poznámek. Ve svém lodním kufru na Seaquestu II jsem tuhle knížku našel spolu s ostatními rodinnými dokumenty ve spodní zásuvce. Byla schovaná úplně na dně, jako by pro něj byla pokladem, který ukrýval před ostatními. Stránky věnované údolí Panšír a lazuritovým dolům jsou tak hustě popsané jeho rukou, že jsou až téměř nečitelné.“

„Tohle ale vypadá na odlišné písmo, jiný rukopis,“ poznamenal Costas, zatímco si knihu prohlížel.

„Robert Wauchope,“ přikývl Jack. „V oddělení indických písemností v Londýně jsem pár vzorků jeho rukopisů viděl a tvrdím, že tohle písmo je stejné.“

„Překvapuje mě, že si na svou poslední cestu nevzali tuhle knížku s sebou,“ uvědomil si Costas.

„Myslím, že ji měli hluboko v srdci a znali ji téměř nazpaměť. A navíc s sebou brali jen nezbytné minimum. Kdo by se taky chtěl tahat po Hindúkuši s knížkami.“

„Ty ale tvrdíš, že bychom v ní mohli najít stopy.“

„Za to musíme poděkovat Rebece. Zatímco jsme byli u jezera Issyk-kul, ona seděla s hlavou mezi stránkami a luštila poznámky. Tvrdí, že objevila indicie ukazující mezi všemi šachtami, které v horách jsou, na vchod do dolů, kam ti dva měli namířeno.“

„Úžasná výzkumnice,“ uznale pokýval hlavou Costas.

„Má neuvěřitelné oko pro detaily a notnou dávku trpělivosti. Je v ní pořádný kus její matky.“

„Řekls jí to?“ otázala se Káťa.

„Až přijde správný čas. Zatím je to všechno ještě příliš čerstvé.“

„Promluvím si s ní,“ nabídla. „Máme totiž jedno společné. Obě jsme tragicky ztratily někoho z rodičů. Tedy jestli budeš chtít.“

Jack přikývl a vykoukl z okna. Zahájili sestup a letadlo už nyní kleslo pod úroveň vrcholků hor po obou stranách údolí. Tu a tam probleskly soumrakem odlesky domů a čelních světel vozidel sunoucích se po cestě, kterou musel téměř přede dvěma staletími zdolat i John Wood. Zaklapl knihu. „Na té Woodově knize je nejzajímavější, že předchází ‚Velké hře‘. Nejvíc informací o Afghánistánu člověk získá od cestovatelů, kteří sem přišli ještě předtím, než do hry vstoupily velmoci. Robert Wauchope se v komentářích v závěru téhle knihy domnívá, že kdyby se Afgháncům přestali ostatní míchat do života, na veškeré dřívější zásahy zvenčí by zakrátko zapomněli.“

Palubní interkom zapraskal. „Hovoří kapitán. Předpokládaný čas přistání za třicet pět minut. Právě vstupujeme do prostoru s rizikem střel typu SAM. Pro jistotu jsme se rozhodli připravit falešné cíle k vypuštění.“

Costas zabručel a zkontroloval si pás. „Už jsem o tom s kapitánem mluvil, když jsme přistávali v Biškeku. Tihle bývalí stíhači občas zapomínají, že pilotují osobní letoun.“

Jack se obrátil ke Kátě. „Tohle je poslední možnost, než vyrazíme na cestu. Pokud máš na srdci ještě něco, teď je ten pravý čas.“

Káťa upila trochu vody a pak přikývla. „Dobrá. Bratrstvo tygra. Koncem devatenáctého století, v době, kdy žil diplomat Wu Čche, ten, který se účastnil londýnské přednášky Johna Howarda, bylo bratrstvo jedním z mnoha tajných čínských spolků. Byli ale ještě tajnůstkářštější než ostatní. Existovalo několik společností, jejichž rodokmen sahal až k Prvnímu císaři, avšak ty nikdy neusilovaly o rozšíření své členské základny. První císař pocházel z rodiny Čchin, a když se pak dostal k moci, povýšil své bratry a bratrance do šlechtického stavu a věnoval jim půdu, nad níž pak panovali. Odměnou za ni museli přisahat císaři službu v životě i smrti. Převzali jména svých panství. Bylo jich celkem dvanáct: Sü, Tchan, Ťü, Čung-li, Jün-jen, Tchu-čchiou, Ťiang-liang, Chuang, Ťiang, Siou-jü, Paj-ming a Fej-lien. Těchto dvanáct klanů tvořilo první císařovy stráže. Když některý z nich zemřel, bratrstvo vybralo z příslušného klanu jeho následovníka. S postupem času získalo bratrstvo v Číně značnou moc. Stali se z nich bohatí majitelé půdy, vládcové rozsáhlých panství, ale také generálové, diplomati, ministři a podobně. Všichni byli odmalička vychováváni v duchu tygřích bojovníků. Každý klan měl na pozici dalšího náhradníka několik kandidátů, chlapce vycvičené v bojových uměních, kteří znali techniky boje mečem pata, a dokázali souznít s achaltekiny, nebeskými koňmi, jež potí krev. Vždy jeden z nich pak byl vybrán, aby se stal novým členem bratrstva a účastnil se sněmů dvanáctky. Z ostatních se stali po zbytek života jeho bojovníci, vražedná skupina o sto a více mužích, kteří byli připraveni kdykoli vyjet a bránit odkaz Prvního císaře. Vybraný mladík, služebně nejmladší člen bratrstva, se pak stal tygřím bojovníkem. To on stál vždy v čele celé skupiny. To on plnil rozkazy bratrstva. Takové bylo jeho zasvěcení. Diplomat Wu Čche pocházel z rodiny Ťiang a byl jedním z dvanácti. Rodina mého otce i mého strýčka byla Chuang. A já jsem potomkem mnoha těch, kteří byli vybráni mezi kandidáty na tygřího bojovníka.“

„A co dnes?“ zeptal se Costas. „Protože zatím mi to zní spíš jak organizovaný zločin.“

Káťa se zhluboka nadechla. „Jejich úkolem bylo střežit císařův hrob. Do nástupu komunismu si udrželi svou půdu i práva a větší bohatství nepotřebovali. Po celé generace stáli na pozadí veškerého dění v Si-anu, armádní důstojníci, poradci císaře, byrokrati, ti všichni se snažili být nablízku hrobce, která se vedle města tyčila, a uchovat ji neporušenou. Šířili pověry o následcích narušení věčného odpočinku Prvního císaře. Byli při své práci tak důkladní, že mezi čínskými archeology přetrvávají takové pověry dodnes. Udělali vše pro to, aby se do hrobky nikdo nedostal. Bratrstvo, to nebyli žádní hrdlořezové. Diplomat Wu Čche byl typickým představitelem bratrstva devatenáctého století, vysoce vzdělaný muž, který se snažil prosazovat zájmy své země ve světě. Tehdy se ale začaly věci dávat do pohybu. Téměř po dvě tisíciletí bylo bratrstvo součástí uzavřené čínské společnosti, odříznuté od okolního světa od dob, kdy se z lovu na Licinia v indické džungli vrátili s prázdnýma rukama. Wu Čche však tento pradávný úkol přivedl opět k životu a vyslal bratrstvo znovu na válečnou stezku. Z úkolu se stala vášeň, posedlost. Dokázal ale ještě něco. Nevědomky probudil v bratrstvu pokušení, jemuž další generace nedokázaly odolat.“

„Budu hádat,“ skočil jí Jack do řeči. „Opium?“

Káťa přikývla. „Cesty, které Wu Čche podnikal po Indii, měly za úkol odhalit rozsah užívání opia, najít dodavatele a přesvědčit britskou vládu, aby si na celý obchod došlápla. Z poznámek, které zanechal, vyplývá, že jeho pohnutky byly morální a sahaly daleko za hranice čínského národního zájmu. Několik let po vzpouře navštívil Rámpu a zaznamenal mezi horskými kmeny značnou závislost na opiu. Závislí domorodci byli po odchodu vojáků pro prodejce drog nejsnadnější kořistí. John Howard by se byl s jeho záměry jistě ztotožnil. Ale bylo tu ještě něco. Jakožto diplomat v Londýně měl Wu Čche na starost také kontroly opiových doupat, která rostla ve spoustě evropských přístavních měst jako houby po dešti. Když se v devadesátých letech devatenáctého století vrátil naposledy do Číny, vzal s sebou také všechny své pracovní dokumenty, podrobný popis užívání opia a jeho šíření v západním světě. Pro zadupání celého tohohle obchodu do země nebylo lepšího materiálu. Naneštěstí nebyl problém získané informace také zneužít. Podrobná zpráva, kterou Wu Čche sestavil, byla v podstatě rovněž návodem, jak celý trh s opiem ovládnout.“

„To už se bavíme o období vzestupu komunismu?“ ozval se Costas.

Káťa přisvědčila. „Čína se už začínala rozpadat a republika vznikla v roce 1912. Národní strana měla pouze symbolickou moc, její několikaletá koalice s komunistickou stranou nebyla snadná. Velká část země byla v rukou různých vojevůdců. Abdikace posledního císaře v roce 1912 značí začátek novodobého tygřího bratrstva. Jak praví legenda, nástupu Prvního císaře na trůn předcházelo období válčících států. Když členové bratrstva viděli, co se kolem nich ve dvacátých a třicátých letech minulého století děje, spatřovali v tom určitou analogii. Jako by měl druhý císařův příchod nastat co nevidět. Původní mytologie o založení bratrstva se začala hroutit a vystřídaly ji novodobé verze. A tím to všechno ještě nekončilo. Přišli o svá panství, která zabavil stát. Rázem potřebovali nějaké zdroje bohatství.“

„Obchod s opiem,“ pochopil Jack.

„Wu Čche byl v roce 1912 v rámci čistky čínského císařského soudu zavražděn,“ pokračovala Káťa. „Jeho místo v bratrstvu pak zaujal jeho syn. Poprvé v historii bratrstva začalo hrozit, že celou dvanáctku ovládne jediný člověk. Zdědil veškeré otcovy záznamy a vytvořil největší a nejtajnější drogové impérium na světě. Zatímco v devatenáctém století lhostejný přístup Britů k prodeji opia Čínu téměř zdecimoval, Wu Čche junior dokázal těchto již existujících dodavatelských kanálů dokonale využít k prodeji drog na západě, které od padesátých let přispívaly k popularitě heroinu.“

Costas zapíchl prst do mapy trasy. „Afghánistán? Hlavní dodavatel?“

Káťa přikývla. „Po celá staletí sem bratrstvo posílalo bojovníky pro čistokrevné koně. Jízda na nebeských koních byla odjakživa součástí jejich poslání a klíčovou podmínkou pro všechny, kteří se měli stát jedním z dvanácti. Ve dvacátých letech se ale obchod s koňmi stal zástěrkou pro obchod s narkotiky. Opium odtud proudilo na jih do Indie a odtamtud pak na západ do Evropy. Bratrstvo přesídlilo mimo Čínu, nejdříve do Hongkongu a Malajsie a pak přímo na západ, do Londýna a Ameriky. Do společnosti se začlenili poměrně snadno, když se vydávali za potomky mocných hongkongských nebo singapurských rodin vyhnaných z vlasti, které se rozhodly nechat své syny studovat na elitních evropských a amerických školách, aby se stali součástí západní kapitalistické infrastruktury.“

„Pokud bylo jejich zapojení do obchodu s drogami tak rozsáhlé, musel si jich přece snad někdo všimnout,“ zatvářil se Costas nechápavě.

Káťa mu věnovala jízlivý pohled. „Byli mazaní. Nebyli to žádní gangsteři jako ostatní čínské tajné spolky. Pro bratrstvo nebyl obchod s opiem ani tak kriminální činností jako spíš odplatou za export opia do Číny v devatenáctém století. Měli k Číně velmi nostalgický vztah. K starověké Číně, která už v těch dobách existovala pouze v učebnicích. Začlenění do zločineckého podsvětí jim ale v jejich poslání nijak nepomohlo, proto se rozhodli po druhé světové válce obchod s drogami opustit. Novým směrem se pro ně staly investice do prospektorství a těžby. Zvláště po rozpadu Sovětského svazu začalo tohle odvětví být hotovým zlatým dolem. Nové středoasijské republiky se pro zahraniční podnikatele staly bezednou dojnou krávou. Jejich společnost, INTACON, začala vydělávat neskutečné jmění a zastínila ostatní obchodní iniciativy bratrstva.“

„A co rok 1949?“ zajímal se Jack. „Co Mao Ce-tung a komunistický převrat? A co návrat diktátorského řádu do Číny?“

„Komunismus byl součástí síly, která s sebou vzala starý svět, v němž bratrstvo po celá staletí žilo. Síly, která zkonfiskovala jejich půdu. Rok 1949 byl ale také rokem, kdy řád převládl nad chaosem, podobně jako konec období válčících států a vzestup dynastie Čchin. Nové uspořádání a nová vláda bratrstvu velmi učarovaly. Komunistický režim měl navíc svou vlastní mocenskou strukturu, svou vlastní hierarchii. Bratrstvo se rozhodlo obnovit své pozice v Číně a mít oči otevřené. Podporovali kult Mao Ce-tunga, dokud se nezačal přibližovat kultu samotného Prvního císaře. S Maovou smrtí se však s novým odhodláním navrátili k původnímu poslání.“

„Návrat k mytologii,“ zamumlal Jack.

„V souladu s wu-ti, filosofií nesmrti, věřili, že První císař ve skutečnosti nikdy neodešel, pouze žije v paralelním světě. Očekávali prolnutí reality s tímto světem, světem wu-ti. Teprve pak bude moci císař opět podrobit tento vesmír své vůli. Po roce 1912 se tahle mystická naděje stala pro bratrstvo fanatickým dogmatem. Pouze spojením dvou paralelních světů by svět opět získal řád. Ve starověkých mýtech hledali známky prapůvodních sil. První císař povstal pod šuej-te, silou vody, která byla mocnější než síla ohně. Bratrstvo věří, že další věk císaře se ponese ve znamení s‘-an-te, síly světla.“

Jack se upřeně zahleděl na Káťu. „A v tom to vězí, co ty na to? Proto jsou pro ně ty dva drahokamy tak důležité. Síla světla.“

Káťa přikývla. „Byl to právě Wu Čche, kdo probudil ze spánku legendu o ztraceném drahokamu z hrobky, nebeském klenotu, jehož dvě části zalijí hrobku císaře oslňujícím jasem, který prolomí hranice wu-ti. S‘-an-te, věk světla, začne teprve tehdy, až bude klenot nalezen.“

„A kdy má tohle všechno jako nastat?“ neodpustil si Costas.

„První císař spojoval šuej-te s číslem šest, které souviselo také se zimou, temnotou, krutostí a smrtí. Bratrstvo má dvanáct členů, to je násobek šesti. Dospěli tedy k přesvědčení, že věk světla započne přesně šestašedesát generací poté, co byla císařova hrobka zapečetěna.“

„Budu hádat,“ ozval se znovu Costas. „Určitě je to právě stávající generace, že jo?“

Káťa přikývla. „Právě proto se všechno tak zdramatizovalo. Strýček se mi svěřil. Věděl, že o historii bratrstva vím dost na to, abych dokázala pochopit jeho obavy. A kromě toho si potřeboval své archeologické závěry ověřit s někým, kdo je dokáže objektivně posoudit. Připravoval mě na to. Věřil ve mne. Věděl, že čas hraje proti němu, ale nikdy bych si nepomyslela, že to bude tak brzy…“ Káťa na okamžik sklopila oči a pak pokračovala. „Strýček navázal tam, kde Wu Čche skončil. Když si ale uvědomil, že by nebeský klenot opravdu mohl být nalezen, začal se obávat následků. Asi před deseti lety přišlo bratrstvo o zástupce klanu Fej-lien, který nečekaně zemřel. Na jeho místě stanul jeho syn, Šang Jung. Čína začala procházet proměnou. Rozpadající komunismus postupně přenechával své místo kapitalismu. Někteří na této změně vydělali jmění, jiní přišli o všechno. V Rusku ještě dnes někteří považují carské období za zlatý věk. V Číně je tímhle zlatým věkem vláda Prvního císaře. Šang Jung byl jedním z těch, kteří tento názor ctili, což mu však nebránilo vydělávat na nových příležitostech. Můj strýček na něm začal pozorovat znepokojivé známky. Jeho rod, Fej-lien, ovládal INTACON. S růstem bohatství INTACONu se ze Šanga začal stávat megaloman. Změnil bratrstvo ve svůj vlastní válečný oddíl. To on stál u myšlenky těžby v prostředí obývaném domorodci po celém světě. Jednou z těchto oblastí byla také džungle Rámpy ve východní Indii. Z povrchové těžby bauxitu mělo společnosti plynout obrovské bohatství. Můj strýc byl vytrvale proti tomuto plánu. Byl oddaný antropolog a lidumil, jediný z členů bratrstva, který dokázal odolat a svého poslání nezneužil. Od samého počátku byl proti Šangově převaze. Můj strýček byl ale naivní a skutečné nebezpečí si uvědomil až příliš pozdě. Když mi před třemi měsíci celý ten příběh vyprávěl, už věděl, že se stal pronásledovanou kořistí.“

„Za což zaplatil nejvyšší cenu,“ konstatoval Jack.

„Stejně jako Wu Čche jen nevědomky šlápl do vosího hnízda,“ poznamenal pomalu Costas. „Wu Čche přinesl bratrstvu obchod s opiem. Tvůj strýc oprášil hon za klenotem, zároveň je však také zavedl do džungle, která znamená pro těžební společnost hotový poklad.“

„To si strýček uvědomil až příliš pozdě,“ souhlasila Káťa. „A já se bojím, že možná dokonce zahájil jednání s maoisty. Musel být nepředstavitelně zoufalý, ale kromě nich nebyl nikdo, na koho by se mohl obrátit – vláda už uzavírala s INTACONem smlouvu a Kójové naprosto nemají jak se proti tomu bránit. Byla to sebevražedná mise, ale když už nad ním tak jako tak visel rozsudek smrti, nebyl v tom moc velký rozdíl. Vím také, že se bratrstva zřekl. Pochopil, že bratrstvo se teď místo na Prvního císaře soustřeďuje na Šang Junga, jako by on sám sebe považoval za císaře, za znovuzrozeného Š‘-chuang-ti.“

„A kde ten Šang Jung vlastně pobývá?“ zajímal se Jack.

„V poušti Taklamakan, na druhé straně pohoří Ťan-šan,“ odpověděla Káťa. „Stovky tisíc čtverečních kilometrů pohyblivých písků a nic než holé pustiny rozdrásané nemilosrdnými větry. Pro cestovatele, kteří mířili po Hedvábné stezce na východ, byla poušť Taklamakan poslední velkou překážkou, než dorazili do střední Číny a konce cesty v Si-anu, odkud pocházelo hedvábí a kde se zároveň nacházela hrobka Prvního císaře. Kdokoli se vydal do pouště, riskoval, že se navždy ztratí. Obyvatelé pouštních tvrzí mohli bez jakýchkoliv obav vykořisťovat a drancovat karavany, které se držely okraje pouště. Poušť zůstala jednou z posledních částí světa, kam ruka zákona nedosáhla. Dokonce ani komunisté ji nedokázali ovládnout. V poušti dodnes stojí řada rozbořených pevností, které jsou teď už zpola zasypané pískem, a po oázách, v jejichž blízkosti se tvrze stavěly, dnes už není ani stopy. Šang Jung se usadil v jedné z nich, stovky kilometrů od nejbližší cesty. Nechal zbudovat přistávací dráhu a začal celé místo měnit ve svět plný fantazie. Pro bratrstvo měla poušť Taklamakan vždy obrovský symbolický význam – byla obrannou baštou před vnějším světem a místem, které mlčky podporovalo císařovo tvrzení, že za pouští už nic není. Pro Šang Junga představovala poušť také ideální místo ke zbudování středoasijské centrály INTACONu pro těžbu v okolí pohoří Ťan-šan a Karakoram. A můj strýček zjistil i něco víc. Prospektoři INTACONu objevili přímo v poušti obrovské množství ropy. Z Taklamakanu se stalo Šangovo království. Ten však už dávno přestal hledět do svého nitra. Je tu riziko, že se Šang Jung pokusí ovládnout celou západní část Číny, odkud začne vyvíjet hrůzný vliv i na okolní svět.“

„Takže o tohle ve skutečnosti tvému strýčkovi šlo,“ pochopil Jack.

„Co přesně myslíš tím světem plným fantazie?“ zajímal se Costas.

Káťa se odmlčela. „Právě v tom spočívá opravdový význam drahokamu, jeho skutečné nebezpečí. Na posledním setkání bratrstva, kterého se můj strýček účastnil, ho odvezli do sídla v poušti. Uprostřed trosek tam stojí kupolovitá budova, bývalý nestoriánský kostel. Zavedli ho klesající chodbou k velikým bronzovým dveřím. V temném sále ho posadili k nízkému stolu, kolem něhož už sedělo ostatních jedenáct bojovníků se Šang Jungem v čele. To, co tam pak strýček uviděl, ho nadobro ohromilo a vyděsilo zároveň. Okamžitě si vzpomněl na Záznamy velkého historika, kde už něco podobného četl. Šang Jung totiž uvnitř v kostele zrekonstruoval hrobku Prvního císaře. Pro původní bratrstvo by něco takového bylo nepředstavitelným rouháním a svatokrádeží. Nad nimi se klenula nebeská báň, boky hrobky zdobily řeky, hory a paláce. Za nimi stáli terakotoví bojovníci. Říkal mi, že si tam připadal jako v planetáriu, všude samá propracovaná počítačová grafika, holografické technologie a zvuky vody, větru a koňského ržání. Během svého pobytu strýček zjistil, že Šang Jung tráví v téhle neskutečné síni stále víc a víc času. Když byl totiž Šang ještě chlapec, strýček o něj měl obavy. Byl závislý na počítačových hrách, na ovladatelném a předvídatelném světě, který přináší radost, ale v němž jsou morálka a lidskost zcela bezpředmětné. Strýček si uvědomil, že Šang Jung přešel z role hráče před monitorem přímo do role postavy ve hře samé, stal se její součástí.“

„Tyhle děti, co vyrostly na počítačích a sotva rozeznají skutečnost od fantazie,“ zamumlal Costas. „Vyrostou, vydělají balík a myslí si, že mohou učinit další krok, který jako děti udělat nemohly, a vstoupit do obrazovky, do světa, o kterém si myslí, že ho mohou ovládat tak, jak by se jim ve skutečném světě nikdy podařit nemohlo.“

Káťa souhlasně přikyvovala. „Přesně tak. Šang Jung pracuje s hlavní myšlenkou wu-ti, propojením světa živých se světem mrtvých, k němuž získáním nebeského klenotu a započetím věku světla dojde. On ale vypadal, jako by už portál do jiného světa nalezl. Můj strýček věděl, že celá ta moc a síla klenotu nebudou ve skutečnosti ničím víc než legendou, což ale samozřejmě neznamená, že by jí Šang Jung nemohl být posedlý. Pokud věří, že klenot je posledním klíčem k apoteóze a ke splynutí s Prvním císařem, musel se z něho stát obrovský megaloman. A právě to vyděsilo mého strýčka nejvíce. Tehdy se rozhodl výsledky svých výzkumů před ostatními členy bratrstva utajit a pokusit se vypátrat klenot sám.“

„Jenže to už ho měl Šang Jung přečteného,“ vložil se do toho Jack. „Tvůj strýček měl žít jenom tak dlouho, dokud nenajde místo, které považoval za úkryt klenotu.“

„Kdo si myslíš, že nás pronásleduje?“ otázal se Costas.

Káťa se na něj podívala. „Když jste mi popisovali, co viděli Kójové v džungli,“ začala, „řekli jste, že dovnitř vstoupilo sedm mužů z INTACONu, zatímco ven vyšel jen jeden z nich s odstřelovačskou puškou v ruce. To byl nováček. Vražda mého strýčka byla jeho vstupní zkouškou. Tím se stal jedním z bratrstva. Kdykoli někdo z dvanáctky sešel z cesty, byl bezprostředně odstraněn stejně jako jeho rodina. Toho, kdo nastoupí po něm, pak zbývajících jedenáct bojovníků bratrstva vybíralo na základě bojové zdatnosti některého člena jiné rodiny téhož klanu.“

„Takže tenhle nový je teď tygří bojovník,“ pronesl Jack tiše.

„Nemá to v hlavě v pořádku. Je to psychopat. A navíc velmi obratný psychopat. Jeho babička byla za druhé světové války odstřelovačkou v kazašské Rudé armádě, jednou z těch, kteří měli na kontě stovky zabitých. Naučil se od ní úplně všechno. Je to profesionál a své umění piloval k dokonalosti v Bosně, Čečensku a Africe. Myslím, že jeho statistiky už touto dobou předčily čísla jeho babičky. Používá její starou pušku Mosin-Nagant.“

„Pro odstřelovače je puška tím, čím pro malíře jeho oblíbený štětec,“ pokýval hlavou Jack. „A stará sovětská puška s ručním závěrem dokáže zabíjet stejně jako nejnovější beretta.“

„Mám dotaz,“ přerušil ho Costas. „Tvoje rodina byla součástí toho všeho už od dob Prvního císaře. Šestašedesátá generace. Jak víme, že mezi ty padouchy nepatříš taky?“

Káťa ho probodla zlostným pohledem. „Protože zavraždili mého strýčka. Protože nikdo jiný už z mé rodiny nezbyl. Kvůli přísaze mých předků před více než dvěma tisíci lety. A protože to, po čem Šang Jung jde, nemá s historií vůbec nic společného. Je to hnus. A v neposlední řadě také proto, že se mě pokusí zabít – nás všechny, jen co je zavedeme k drahokamu. Takhle jednoduché to je.“

„To údolí, kam máme namířeno,“ začal Costas a stočil pohled k Jackovi. „Připadá mi jako ideální past, kde nás odstřelovač bude mít jako na dlani. Můžeme počítat s nějakou ochranou ze strany ISAF?“

„Po úbočích by klidně mohly běhat celé stovky speciálně vycvičených vojáků a pročesávat kousek po kousku, ale odstřelovače tak dobrého, jak ho líčí Káťa, by stejně nenašly,“ odpověděl Jack.

Pradéš mlčky naslouchal a pak se zadíval na Costase. „S Jackem jsme o tomhle už mluvili. Nemá smysl sem hnát ISAF, aby se pokusili najít jednoho chlapa s puškou, to by nikam nevedlo. Tady vysoko v horách žije spousta místních vůdců, kteří mají dostatek kuráže a sil postavit se samotnému Tálibánu. Velitelé v ISAF vědí, že tohle je cesta vpřed. Místní se dokážou s vetřelci vypořádat sami, není třeba z nich dělat naše nepřátele. Když byl ještě Tálibán u moci, jeho lidé vraždili a znásilňovali, a Afghánci mají dlouhou paměť. Můžeme počítat nanejvýš s omezenou pomocí nebo případnou evakuací raněných. Od okamžiku přistání na letecké základně ve Fajzabádu do setkání s Altamatajovým mudžahedínským přítelem, místním vůdcem, je všechno jenom na nás. Čeká nás průchod několika vesnicemi, ve kterých může mít Tálibán své špehy, musíme proto počítat s improvizovanými výbušninami a sebevražednými atentátníky. Pokud se ale Altamatajovi skutečně podaří přetáhnout místního vůdce na naši stranu, hodně nám to usnadní život.“

„Máme nějakou krycí historku?“ chtěl vědět Costas. „Nebudou si myslet, že jsme CIA nebo tak něco?“

„Filmový štáb,“ odpověděl Jack. „Jdeme po stopách Jamese Wooda z roku 1836 a hledáme pramen řeky Oxos. Dokonce s sebou budeme mít i staré vydání jeho knihy, která by měla důvěryhodnost našeho příběhu podpořit.“

„Zdá se mi to, nebo se tam opravdu těšíš, Jacku?“ usmála se Káťa.

Jack její úsměv opětoval. „Jednoho dne,“ připustil, „bych se k těm pramenům opravdu rád vypravil. Až skončí boje.“

Costas civěl do mapy. „Jak že se to místo s doly jmenuje?“

„Údolí Koran,“ připomněl mu Jack.

Letadlo se nepatrně naklonilo nalevo a ozval se rachot vysunovaného podvozku. Altamataj se přitom rozhlížel z okénka, ale když Jack promluvil a on zaslechl to jméno, otočil se. Podíval se na Káťu a tlumeně promluvil:

„Agur džanub došuch na-cham buro, zinaar mur-rou ba džanub tundží Koran.“

Costas se otočil ke Kátě. „Což znamená?“

Káťa mu věnovala kamenný pohled. „To bylo v jazyce paštó. Jedna z věcí, kterým se Altamataj naučil, když ho tady kdysi zajali mudžahedínové. Znamená to: Chceš-li uniknout záhubě, vyhýbej se údolí Koran.“

Letadlo dosedlo na přistávací plochu. „Paráda,“ zabručel Costas. „Tohle bude nejlepší dovolená pod sluncem.“

17

Afghánistán, 22. září 1908

Dvojice postav klouzala po hromadě úlomků kamene a štěrku, která částečně zakrývala vchod do dolu. Oba muži se zoufale snažili najít bod, kde by se mohli zachytit, nohama hrabali v drti ve snaze zpomalit sestup, který stejně zakončili vleže na úpatí. Viděli vstup do dolu, šedivé nebe venku a pramínek světla na vrcholku vzdáleném na dostřel z pistole. Šachta za jejich zády se utápěla v naprosté temnotě. Tady, ve výšce přes tři a půl kilometru byl vzduch velmi řídký; oba muži lapali po dechu a vykašlávali oblaka prachu, která při svém kvapném sestupu zvířili. John Howard otočil hlavu ke svému společníkovi, několikrát zamrkal a začal se rozhlížet kolem sebe. Po celé stěně viděl stopy po krumpáčích. Proud světla od vchodu ozařoval strop. Nemohlo být žádných pochyb. Modré stužky protkané zrníčky zlata. Začal se smát i plakat zároveň, než se bolestivě rozkašlal. „Roberte,“ zašeptal. „Vidíš to? To je lazurit.“

„Právě jsem nabral vzorek.“

Howard pocítil úlevu, když zaslechl Wauchopeův hlas, jeho typicky americký projev s irským přízvukem, které si uchoval navzdory všem těm letům služby v britské armádě. Když předtím venku bojovali o život, Howardovi se honilo hlavou, zda ten hlas ještě kdy uslyší. Zamžikal a snažil se rozkoukat po okolí. Ležel na břiše s roztaženýma nohama a rukama nataženýma před sebou a v pravičce třímal stařičký colt, z jehož hlavně stoupal úzký pramínek kouře, jak z něj před pár okamžiky vyšel výstřel. Levou rukou pevně svíral asi pětadvacet centimetrů dlouhé válcovité pouzdro z věky zčernalého a dohladka vyleštěného bambusu. Zrovna když před chvílí na dně údolí shodili batohy, aby z jednoho z nich vyňali bambusovou schránku s papyrem, jehož obsah měli v plánu znovu prozkoumat, přišel nečekaný útok. Při zoufalém úprku sem nahoru si vybírali takové stezky, které budou jejich pronásledovateli na koni činit potíže. Po celou dobu však Howard svíral ten kousek bambusu pevně v ruce.

Wauchope vedle něj se překulil na záda. Howard ho chvíli pozoroval, jak otevírá zásobník svého revolveru, vyhazuje prázdné patrony a nabíjí zbraň novými náboji z váčku, který mu visel u pasu. Když byl hotov, stočil pohled ke vchodu do tunelu. Odložil revolver a levou rukou něco zvedl. Byl to kousek modrého kamene. Druhou rukou zašátral po malém koženém váčku, který mu visel kolem krku. Protože se váček zachytil o kámen, musel se opřít o loket. Z batohu vytáhl starý poškrábaný monokl a nasadil si ho na levé oko. Natáhl krk a prohlížel si kámen zblízka. „Když sem před sedmdesáti lety přišel poručík Wood, zmínil tři různé druhy lazuritu podle kvality.“ Wauchope se znovu zahleděl na kámen. „Tohle je ten nejcennější. Ty kousky zlata jsou železné pyrity. Toto je lazurit nielo, přesně podle Liciniova textu.“ Sundal si monokl a ulehl zpátky na zem. Chvíli neslyšel Howard nic jiného než zvuk vlastního dechu, pronikavého a sípavého. Chvíli pozoroval, jak se jeho dech ve studeném horském vzduchu mění v hustá oblaka páry. Wauchope pootočil hlavu k rameni a pohlédl na něj. „Víš, co tohle všechno znamená?“

„Ano,“ odpověděl mu Howard. „Znamená to, že působením nějaké božské prozřetelnosti se těm venku podařilo nahnat nás do té správné šachty. Wood psal, že nejkvalitnější lazurit se těžil pouze v jediné ze zdejších šachet. A pohleď na ty stopy po krumpáčích nad námi a saze po výbuších, kterými trhali skálu. Tuhle šachtu museli kopat celé tisíce let.“

Howard zavřel oči. Kamínky, na kterých ležel, měly nemilosrdně ostré hrany, ale on vypadal, jako by je ani necítil. Byl to zvláštní pocit. Otevřel oči a hleděl na Wauchopea. Už se vůbec nepodobali mužům, kteří se jedné noci před třemi měsíci vydali z Kvéty k hranicím s Afghánistánem; teď byli k nepoznání. Nyní, třicet let po útěku ze svatyně v džungli pokrýval jejich větrem a deštěm šlehané tváře, zbrázděně ostře řezanými rysy rozcuchaný šedivý plnovous. Oba měli na hlavách turbany plné prachu a přes ramena těžké afghánské ovčí kožichy převázané v pase tkanicí. Ovčí rouno na vnitřní straně je chránilo před štiplavým mrazem, který se při jejich závěrečném výstupu ke vstupům do šachet proháněl horami. Pod Wauchopeovým zvednutým límcem zahlédl Howard kožený pás křížem přes ramena a khaki uniformu, plukovnické odznaky a korunku na jednom rameni. Oba už byli oficiálně ve výslužbě, přesto věděli, že kdyby se vydali do hor bez uniformy, Afghánci by je mohli považovat za špehy, a to by pak pro ně znamenalo osud horší než smrt. Ke Královským inženýrům náleželi pětatřicet let, a tak pro ně uniforma, ve které strávili celý svůj dospělý život, byla při jejich posledním a největším společném dobrodružství tou nejpřirozenější věcí na světě.

Howard zachytil Wauchopeův pohled. Oba se usmáli a pak se začali otřásat v záchvatech nekontrolovaného řehotu. Dokázali jsme to! Howard náhle zakašlal a na kamení dopadla sprška krve.

„Proboha!“ zhrozil se Wauchope, zatímco se snažil vstát a natáhnout se ke svému příteli. „Vždyť ty jsi zraněný!“

„Trefili mě mečem.“ Howard ztěžka polkl, na rtech pocítil pachuť krve. „To ten jezdec, co nás pronásledoval. Ten s tím mečem v železné rukavici. Dostal mě, zrovna když jsme se škrábali po kamení sem nahoru. Bodl mě do zad, tady, u levého boku.“

Howard cítil, jak mu Wauchope rozvazuje kožich. Z levé ruky mu jemně vyprostil bambusový váleček a opatrně jej položil na kámen. Pak mu vyvlékl paži z rukávu. „Tak, hezky opatrně.“ Nadzdvihl kožich a náhle ucítil ve vzduchu vlhko. Nechal kabát sklouznout zpět, část podložil Howardovi pod tělo a ruku mu zasunul zpět do rukávu. Pak ji opatrně položil zpátky na zem, kde ji měl předtím. Položil svému příteli dlaň na rameno. Howard cítil z jeho prstů napětí.

„Je to zlé, že?“ pronesl tiše.

„Játra to minulo, to je jisté. Pravděpodobně to zasáhlo pohrudniční dutinu, kousek pod plícemi. Takových zranění už jsem viděl spoustu, a dostali se z toho, než bys řekl švec.“

„Zasáhl plíci, Roberte. Ta krev je zpěněná. Krátí se mi dech.“

Howard sledoval Wauchopea, jak si stoupá a soustředěně hledí ke vchodu do jeskyně. Poté se zhluboka nadechl, rozvázal tkanici kolem pasu a strhl ze sebe ovčí kožich. Upravil si kožený řemen přes hruď, posunul pouzdro se zbraní do správné polohy a uhladil si předek uniformy. Zavřel oči. Už se to blíží.

„Víme, že je to někde tady. To, co hledáme.“ Wauchope hodil hlavou směrem k temnotě za nimi. „To oni vědí také.“

„Nevědí, ve které šachtě jsme se ukryli. Když jsem po nich začal střílet, stáhli se. Tím jsme získali trochu času. A i kdyby nás našli, nebudou tušit, že ten kámen je zrovna tady. Určitě je nenapadne, že jsme se náhodou skutáleli zrovna do šachty, po níž pátráme. Někde tady ukryl Licinius přede dvěma tisíci lety ten drahokam.“

„Prohledají jednu šachtu po druhé. A najdou nás. A když objeví nás, najdou i klenot.“

Klenot. Howard cítil, jak mu hrdlem stoupá krev. Měl pocit, jako by se pomalu topil. Nedá najevo žádný strach. Pohlédl na věkovité bambusové pouzdro, které předtím Wauchope položil na kámen vedle něj. Vélpu, posvátná relikvie, kterou téměř před třiceti lety vzali ze svatyně v indické džungli, jim oné temné noci pomohlo uprchnout do bezpečí. Té noci, jež se Howardovi vryla do paměti tak mocně, jako by se to stalo včera. Vélpu i železnou tygří rukavici si ponechal. A tutéž rukavici zahlédl na ruce svého pronásledovatele před několika hodinami. Měli sice pocit, že je někdo sleduje, ale nepřítel na ně udeřil až na dně údolí, sotva nalezli bájné lazuritové doly v Sar-e-Sangu. Jízdního bojovníka s tygří maskou, který vedl oddíl ozbrojených mužů nahoru údolím přímo na ně, si Howard všiml jako první. Krátce spatřil také záblesk zlata na ruce, když ten přízračný muž tasil svůj dlouhý jezdecký meč spojený s chráničem v podobě tygra, jenž vypadal přesně jako ten, který nalezl v hrobce uprostřed džungle.

Teď tady však svou tygří rukavici neměl, vélpu si ale s sebou vzal, obsah bambusového pouzdra byl důležitý. Deset let po útěku z džungle se Howard s Wauchopem znovu setkali na Vojenské škole inženýrství v Chathamu. Jednoho večera se zavřeli v knihovně a tajemnou bambusovou schránku otevřeli. To, co nalezli, nebyl žádný posvátný předmět, žádný bůžek. Uvnitř bambusové schránky se ukrýval starověký papyrus, papír vyrobený z lisovaných listů téhle rostliny, jaký Howard poprvé viděl jako dítě v Britském muzeu. Egyptský papyrus v džungli uprostřed jižní Indie. Už to samo o sobě bylo neuvěřitelné. Papyrus byl ale navíc popsaný písmem, které Wauchope shledal podobným tomu, které viděli na náhrobku ve svatyni. Hic iacet Licinius optio XV Apollinaris. Sacra iulium sacularia… Zde leží Licinius, optio Patnácté Apollónovy legie. Strážce nebeského klenotu. V temných dolech na sappheiros. Text na papyru byl ale delší. A to, co říkal, bylo ohromující, ta slova Howard nikdy nezapomene. Se svou znalostí latiny se jim nakonec jako dvěma spiklencům podařilo u plamene svíčky zprávu rozluštit. Byla to slova, která Howarda vrátila zpět do jeho chlapeckých snů, do snů o velikém dobrodružství. Měl pocit, jako by jej tato zpráva vytáhla z temnoty, do níž se jeho duše onoho dne v džungli ponořila, a poskytla mu důvod usilovat o víc než jen o vykoupení za skutek, který si nikdy zcela nepřipustil. Skutek, který se ukrýval těsně na hranici vědomí v každém okamžiku jeho života od té chvíle, kdy na říčním parníku stiskl spoušť své zbraně. Malý kójský chlapec, který si nezasloužil svůj krutý osud. Stejný chlapec jako jeho syn, který ve svých posledních hodinách zoufale volal po svém otci. Nyní v dolech, na konci své pouti, pohlédl Howard na Wauchopea a zašeptal poslední slova nápisu, která té noci poprvé přečetli. Cave Tigris bellator. Střez se Tygřího bojovníka.

S Howardem se začal točit svět. Znovu polkl a pocítil, jak mu krev sestupuje jícnem. Vybavilo se mu tygří tetování na jezdcově ruce, když se proti nim hnal údolím. Jak se zdá, ti, kteří přede dvěma tisíci lety vyhnali Licinia do úkrytu v džungli, tu stále ještě byli.

Když odvezl svou ženu Helenu z míst, jež by jí připomínala žal nad ztrátou malého Edwarda, pokusil se pro ně zařídit nový život. Byl čerstvě povýšeným kapitánem a na Vojenské škole inženýrství vyučoval zeměměřičství a průzkumu. Jednoho dne měl v Královském institutu spojených služeb v Londýně přednášku o římských pamětihodnostech v jižní Indii, které byly jeho chlapeckou vášní už odmalička, kdy mu jeho otec a strýček vozili stříbrné a zlaté římské mince z bazarů v Madrásu a Bangalore. Během přednášky okrajově zmínil také pověst o jeskynním chrámu a reliéfy bojových scén zachycující Římany. Chtěl tím poukázat na skutečnost, že v jižní Indii kromě římských kupců kdysi byli také římští vojáci. Byla to zcela fantaskní představa. Objev nedozírného dopadu.

Zápal pro věc v něm probouzel i ty nejskrytější rezervy. Nyní si uvědomoval, že chtěl ze svých zážitků z džungle, které ho vytrvale pronásledovaly, nechat vzejít něco dobrého. Naneštěstí tím polevila jeho obezřetnost. Neřekl nic konkrétního, neprozradil nic o umístění svatyně, ani o příběhu, který se za celým příběhem skrývá. On a Wauchope sice uzavřeli dohodu, že nikomu neřeknou ani slovo o tom, co se v jeskyni odehrálo, ale při přednášce ho nejspíš něco prozradilo. Snad přílišné nadšení, snad nápadná jiskra v oku nebo ta potlačovaná část jeho bytosti, která toužila vyjevit celému světu ten objev. Ale ať už to bylo cokoli, z jeho přednášky si jeden z posluchačů odnesl nevšední poznatek.

Po skončení za ním přišel vyslanec čínského císařství, aby mu pogratuloval a zjistil, odkud čerpal informace. Howard jej zdvořile odmítl s vysvětlením, že jde o pouhou legendu. To bylo více než před dvaceti lety. Je snad možné, že by ho od té doby nespustili z očí a čekali na cokoli podezřelého, co by prozradilo původ jeho informací? Vélpu v bambusovém pouzdře bylo ukryté v uzamčené místnosti na Vojenské škole inženýrství v Chathamu spolu s hromadou dalších exotických artefaktů přivezených důstojníky za celá desetiletí ze všech koutů světa. Howard byl kurátorem sbírky a jako jediný měl od této místnosti klíč. Bylo zhola nemožné, aby se o vélpu kdokoli cizí dověděl. Pak si vybavil všechny, kteří mu v průběhu let sloužili. A jen jeden z nich procházel celým tímto údobím – jeho věrný Chuang-li, prasynovec jeho milované tibetské chůvy. Chuang-li ho doprovázel všude, od Bangalore po Chatham i při jeho opětovném návratu zpět do Indie. Chuang-li měl spoustu orientálních přátel, kuliů, námořníků a mužů, s nimiž se po nocích scházel v nejrůznějších opiových doupatech. Howard však nad tím vším přivíral oči, neboť věděl, že tajné spolky a rituály je lepší tolerovat než zakazovat. Chuang-li s ním byl až do úplného konce, to on mu pomáhal v Kvétě zabalit batoh a loučil se s nimi, když vyrazili do Afghánistánu. Byl tehdy plný energie, snad až příliš na někoho, kdo možná vidí svého pána naposledy. Do cestovních vaků jim nabalil víc, než potřebovali, čínské medikamenty, rostlinné masti a další balíčky, kterých se záhy zbavili. Dělal všechno pro to, aby se ujistil, že zůstanou naživu, dokud nedosáhnou svého cíle. Přesně tak by se správný věrný sluha zachoval a Howard byl tímto počínáním dojat. Měl ale dost času na přemýšlení. Možná se je snažil udržet při životě přesně po tu dobu, než dovedou jeho kumpány na místo. Mohlo by to tak být?

Howard zakašlal. Na ničem z toho teď už nezáleží. Zkusil pohnout hlavou, ale i tento nepatrný pohyb v něm vyvolal nevolnost, jež s sebou přinesla spoustu zpěněné krve, kterou se marně snažil spolykat. Cítil nesnesitelnou bolest. Chuang-li jim přibalil také opiovou tinkturu, a Howard si teď přál, aby ji byli nevyhodili. Wauchope se nad něj nachýlil a podepřel mu hlavu. Howard se mu díval do tváře. „Já se jen tak snadno nevzdám,“ zašeptal ochraptěle. „Ještě musíme najít ten drahokam.“

Wauchope pohodil hlavou směrem k temnotě, v níž se šachta utápěla. „Někde tady je. Já to vím.“

„A pak ten další kámen. Ten, který s sebou měl ten druhý Říman z nápisu na hrobě, Fabius.“

„Jedno po druhém, starý brachu.“

Howard se ušklíbl. „Nesmrtelnost. Ta je přece podstatou celého toho nebeského klenotu, ne? Teď by se nám jí špetka hodila.“

Wauchope otočil hlavu ke vchodu a chvíli ho pátravě zkoumal. Pak stočil pohled zpátky k Howardovi. „Myslíš, že Licinius před smrtí v džungli taky něco takového cítil? Občas jsem dumal nad tím, jaký to byl asi člověk a jestli nejsme taky tak trochu jako on. Když si totiž vybavím vše, co nás na téhle tajuplné pouti potkalo, občas mi to přijde jako jediné rozumné vysvětlení.“

Howard mu věnoval chabý úsměv. Zakašlal a polkl. Pak se pomalu nadechl, aby se uklidnil, načež začal hovořit hlasem jen o málo silnějším než šepot. „Vzpomínáš si na ten obraz v kameni, který jsme viděli ve svatyni? Tu ženu a dítě? Má nesmrtelnost nějaký smysl na místě, kde i žal a smutek jsou věčné? Jaký má tohle všechno smysl, když všichni ti, které jsi miloval, jsou dávno mrtví a tvé zásoby lásky už jsou vyčerpané? Myslím, že smrtelnost zvolil zcela vědomě. Elysium pro něj po tom všem nejspíš bylo lákavější volbou.“

„Tak co zde tedy děláme? Ty a já? Na tomto místě?“

„To, co Licinius a Fabius. Možná skutečně hledali ráj, Elysejská pole, důstojnou smrt, nikoli nesmrtelnost. Co když se o nesmrtelnosti dověděli jen náhodou? Možná u toho Fabius ani nebyl, třeba se to Licinius doslechl sám až poté, co vyrazil na jih. Myslím, že drahokamy získali od někoho z východu, možná od kupce, kterého okradli a udělali z něj svého průvodce. Kdyby o magické moci těch kamenů věděli oba Římané už dříve, proč by se jejich cesty rozcházely?“

„Možná že bohové nechtěli, aby lidstvo poznalo tajemství nesmrtelnosti.“

„Třeba leží bohům na srdci naše dobro.“

„Pořád jsi mi ale ještě neodpověděl na otázku. Co tady děláme?“ Wauchope na něj upřeně hleděl a v očích se mu zračily obavy. Howard věděl, že se ho vší mocí snaží udržet při vědomí, ze všech sil, jichž bylo jejich přátelství schopno. Howard jeho pohled opětoval. „Jsme tu ze stejného důvodu, z jakého Římané podnikli svou poslední pouť. Vzpomínáš na ten nápis, který jsme před lety viděli v džungli? Patnáctá Apollónova. Za slávu legie. Pochodovali po boku svých mrtvých legionářských druhů. Ti byli jejich stíny, zatímco oni hledali způsob, jak se se ctí a slávou dostat k nim na druhou stranu. Dělali to, k čemu byli vycvičení. Byli to vojáci. A ze stejného důvodu jsme tu možná i my. Pro slávu naší legie. Oddíl královských ženistů. Za všechny, kteří již odešli, i za ty kteří padli. Ubique.“

„Ubique,“ opakoval Wauchope tiše. „Mluvíš jako opravdový sapér.“

Howard přestával vidět, všechno se zúžilo do vzdálené tečky, jejíž rozmazané okraje přecházely v temnotu. Před očima viděl Wauchopeovu hlavu rámovanou plnovousem a turbanem, jako na nějakém starém sépiovém medailonku. Měl pocit, jako by se vznášel a jeho tělo probodávaly tisíce jehel. Nebylo to však nepříjemné. Cítil, že by se měl pohnout, ale říkal si, zda to celé není jen sen, jehož kouzlo přestane s prvním pohybem účinkovat. Když zůstane nehybně ležet, brzy vystoupá až nahoru a projde tím tunelem ke světlu. „Roberte,“ vyrážel přerývaně, „Začínám… to… vidět černě.“

Wauchope mu stiskl ruku a pevně ji držel. Náhle se od vchodu ozval jakýsi ruch, koňské ržání a zvuk kopyt dopadajících na kamení. Oba pohlédli k vrcholku kamenitého úbočí. Horký koňský dech, který se v chladném vzduchu srážel v obláčcích páry, zavanul kolem nich a roztříštil se o třpytivou skálu za nimi. Dolehlo k nim další odfrknutí, klapot kopyt a pak jejich zrak přivykl venkovnímu světlu a oni ho spatřili. Silueta koně na pozadí rudé záře, ve které pot, po němž ve vzduchu zůstávala mlhavá karmínová tříšť, vypadal jako krev. Jezdcovu tvář halila tygří maska, bedra mu chránilo brnění a na velkém meči zakončeném železnou rukavicí se skvěly rudé pramínky tuhnoucí krve. Mé krve. Howardovo srdce začalo bít jako o závod a s každým stahem chrlila ústa stále víc a víc krve. Po úbočí k nim začal doléhat pomalý, vytrvalý rytmus, který neustále sílil.

„Ten kůň sem nepůjde,“ zašeptal Wauchope. „Ostatní po nás ale půjdou a ti koně nemají. Máme už jen pár minut.“

Howard s úsilím pohnul levou rukou, zoufale uchopil Wauchopea za paži a zahleděl se mu do tváře. „Žil jsem dobře, Roberte? Stavěl jsem kanály, mosty a cesty. Ukázal jsem jim, jak zmapovat zemi. Žil jsem dobře?“

„Vychoval jsi řádně své děti a zajistil rodinu. Byl jsi milující otec. Neznám lepšího člověka.“

Howardova tvář se zachmuřila. „Můj syn. Edward. Můj chlapec. Nikdy jsem ho neměl nechávat v Bangalore. Měl jsem s ním tehdy být.“

„Tys byl ale důstojník a sloužil jsi královně.“

„Sloužil? V džungli? Co jsme tam dělali?“

Wauchope sevřel Howardovu ruku. „Vzpomínáš si na našeho přítele, doktora Walkera? Když naše muže jednoho za druhým kosila tropická horečka, hlásil tehdy situaci majoru Rossovi. Ross potom přijel do džungle, aby si všechno prohlédl na vlastní oči. Kdybys byl tenkrát Walkera neseznámil se svou teorií o moskytech a horečce, nic z toho by se nestalo. Tenhle sir Ronald Ross, laureát Nobelovy ceny za medicínu. Potlačení vzpoury byl nevděčný úkol, přesto z něj dokázalo vzejít něco pro dobro celého lidstva.“

„Dobro celého lidstva…“ Howard se rozkašlal a ztěžka polykal. „Kójové byli proti horečce imunní. Spoustu jsme jich tehdy zabili. Vypálili jsme jejich vesnice. Cesty, které jsme se svými sapéry postavili, jsou tam dodnes, nedokončené a zarostlé. Ty, které se nám podařilo dokončit, přivedly pouze lichváře, obchodníky s opiem a nemoci. Jediným důvodem naší přítomnosti byla hamižnost vlády, která se snažila z Kójů vymáčknout o pár rupií víc. Neuspěli jsme, protože vládě se oblast, ze které neplynuly žádné příjmy, nehodila do krámu. Je spousta velkých činů, za nimiž stojí velké ideály, Roberte, ale tohle nebyl ten případ, a přesto ovlivnil celý zbytek mého života.“ Howard se náhle prudce zazmítal v záchvatu kašle. Krev mu stékala po bradě, zatímco dlaní svíral mokrou látku na boku, jíž prosakovala krev zpěněná vzduchem z plic. Zsinalý ve tváři pohlédl Wauchopeovi do očí. Jeho hlas už nebyl víc než pouhý šepot. „Necítím vůbec nohy, Roberte.“

Dunění bubnů bylo stále hlasitější. Wauchope položil ruku na Howardovo rameno a naklonil se k němu, aby mu rukávem otřel krev ze rtů. „To bude v pořádku, starý brachu.“

Howard stiskl Wauchopeovu dlaň. „Najdi ten kámen, ano? Odnes ho do džungle, Liciniovi. A posvátné vélpu vrať Kójům. Dlužíme jim ho.“ Jeho hlas se začínal vytrácet. Znovu zakašlal a pokračoval téměř neslyšným šeptem: „Vrať se do svatyně a dej ho do jeho hrobu.“

Wauchope mu stisk oplatil. „Jedno po druhém, starouši, jedno po druhém. A navíc budu potřebovat, abys mi pomohl s tím víkem.“

„Hledej dole, v základně… sarkofágu,“ mumlal Howard. „Bude tam malý otvor, zhruba velikosti… toho bambusového pouzdra. Licinius byl zkušený kameník… a věděl, že římské sarkofágy mívaly vždycky otvor, aby se duch mohl osvobodit.“

„Já vždycky říkal, žes měl být archeolog,“ zazubil se Wauchope.

Howard se ztěžka usmál a ukázal zuby pokryté krví. „Ale že to bylo pořádné dobrodružství, co?“

„Jen co je pravda.“ Wauchope levičkou zvedl ze země bambusové pouzdro a obemkl je prsty, až se téměř dotkly. Poté se natáhl znovu a pravou rukou zvedl svůj revolver. „A ještě neskončilo.“ Ukázal na zbraň, kterou Howard dosud nepřestal svírat. „Zbyly ti nějaké náboje?“

„Dva.“

„Nechápu, že pořád ještě používáš tuhle vykopávku. Hlaveň s bubínkem. V dnešní době. Opravdu by sis měl pořídit revolver se zásobníkem.“

„Tos mi říkal… už před třiceti lety v džungli. Od té doby… jsem už nikdy nestřílel v zuřivosti. Posloužil mi dobře.“

„Dokud ti nenavlhne prach.“

„Voják se vždy stará o svou zbraň, Roberte.“

„A ty jsi stále voják. Ten nejlepší.“

„Ale zato ne vždy rytíř v zářivé zbroji, do toho… mám opravdu daleko,“ posteskl si Howard tlumeně.

„Jaký to byl pocit? Myslím znovu střílet ve vzteku? Teď před chvílí?“

„Vždycky jsem měl rád vůni střelného prachu.“

„Jak říkáš. Pojďme zkusit, jestli se nám podaří dohnat ztracený čas.“

„Hann til Ragnarök.“

„Cos to říkal?“

Howard zvedl levou ruku. Prsty měl stále pokrčené, jako by v nich neustále svíral bambusový válec, ale už je vůbec necítil. Jeho hlas byl tichý, šepotavý. „Pohleď na tenhle pečetní prsten. Je na něm rodinný erb s kotvou. Je vyrobený z vikingského stříbra, které přivezli do Anglie mí severští předkové. Hann til Ragnarök bylo jejich rodové heslo. Znamená to ‚dokud nenastane Ragnarök‘, konec světa a my se neshledáme v ráji, ve Valhalle.“

„Jak tohle všechno, probůh, můžeš vědět?“ tvářil se Wauchope nechápavě.

Howard vyloudil na tváři chabý úsměv. „Rodinná historie. Vždycky jsem se o ni zajímal. Bojím se však, že nikdo další už ji neuslyší. Nikoho jiného nezajímá. Alespoň vím, co říct, až tam dojdu. K těm, kteří už odešli.“

„Bůh mě zatrať, jestli se do té tvé Valhally vydám bez boje,“ zaburácel odhodlaně Wauchope. „Jdeme.“

„Moje ruka, Roberte,“ zašeptal Howard. „Viděls ji? Přestala se třást. Celé ty roky se chvěla, od toho dne v džungli, co jsem stiskl spoušť. Teď už ji vůbec necítím.“

Wauchope vzal Howardův colt, natáhl ho a vložil do ochablých prstů svého přítele. „Jdu na průzkum. Jestli se u vchodu cokoli objeví, střílej.“

„Jistě.“ Howardův hlas se chvěl už na samé hranici slyšitelnosti. „Nejdřív voják, až pak inženýr.“

„Quo fas et Gloria ducunt. Jsme vojáci.“

„Bojovníci,“ zašeptal Howard. „Rytíři.“

„Jak že to bylo? Hann til Ragnarök?“

„Hann til Ragnarök.“ Howard zašeptal ta slova a zhluboka se nadechl. Ústa se mu zalila krví a on stiskl Wauchopeovu paži. Opět se začal třást, dýchal jen trhaně, mělce. „Udělal jsem to?“ šeptal. „Tehdy v džungli? Opravdu jsem to udělal? Zastřelil jsem toho chlapce?“ Ve tváři se mu zračil prosebný výraz, ale Wauchopea už neviděl. Jediné, co viděl, bylo matné světlo na konci jeskyně lemované modrou aurou okolního lazuritu. Wauchope ho držel za ruku a tiskl ji, pak sáhl do vnitřní kapsy přítelovy uniformy a vytáhl zašlou fotografii mladé ženy s dítětem v náručí. Vložil ji do Howardovy krví zmáčené dlaně a sevřel mu kolem ní prsty. Howard plakal, jeho oči, nyní již nevidoucí, ronily potoky slz. „Vidím ho,“ zašeptal. „Zlatíčko Edward.“ Viděl, jak k němu tunelem proti světlu kráčí žena a malý chlapec. Hoch běžel napřed a skočil mu rovnou do náruče. Howard ho vyhazoval do vzduchu a smál se, plakal radostí. Wauchope se naklonil a políbil ho na čelo. Pak se vytáhl na kolena a potácivě se postavil. V jedné ruce držel svůj revolver, ve druhé bambusové pouzdro.

Žena se synkem zase zmizeli a místo nich Howard nyní viděl oslepující záři, když vycházející slunce všechno zahalilo svými oslnivými paprsky. Modrý kámen na stěnách se rozzářil a mocným proudem energie ho postavil na nohy a nesl vpřed. Pak Howard opět zaslechl bubny, byly již velmi blízko a jejich dunivá ozvěna se nesla celou jeskyní. Cítil vítr přicházející zvenčí, ostré mrazivé poryvy, které ho drásaly jako šípy. A potom vydechl naposledy.

18

Jack cítil, jak se s roztaženýma rukama propadá vodou do hlubin a o veškerý pohyb se stará samotná váha jeho těla. Nejdříve několika prudkými kopy ploutví sestoupil do hloubky, načež vydechl zbývající vzduch z plic do úst, aby vyrovnal tlak v uších. Cítil chuť vody, byla svěží, průzračně čirá a s nepatrnou příměsí soli. Pod sebou viděl rovné šedivé dno jezera, které nijak nepřipomínalo zvrásněná mořská dna, na jaká byl zvyklý. Zahlédl tvar, který ho sem dolů přilákal, člun zpola pohřbený v sedimentech. Uprostřed něho pulsovala nazelenalá záře, jako by někdo do nánosů usazenin zahrabal stroboskop. Pomalu se propadal k loďce, až dosedl na dno. Zabořil ruku hluboko do bahna a uchopil předmět, jenž se v něm ukrýval. Vytáhl jej ven a chvíli ho držel před očima. Byl to dokonalý drahokam, zelený olivín, peridot z ostrova poblíž Egypta. Cítil teplo, které z něj sálalo, jeho záře mu postupně zaplavovala celé tělo. Začal si připadat otupěle, jako kdyby jej drahokam svou vahou stahoval dolů, jako kdyby konečně nalezl, co hledal celý život a najednou už neměl kam jít dál, jen ulehnout do nánosů na dně k věčnému spánku. S bušícím srdcem se probral zpět k životu. Musí se vynořit, co nejdřív. Čeká tam na něj něco vzácnějšího. Odrazil se a s drahokamem v ruce kopal ploutvemi vstříc slunečnímu světlu, které sem pronikalo skrze třpytivou hladinu. Jsem klidný. Jsem silný. Opakoval si tuto svou mantru, ale ani nemusel. Nepotřeboval kyslík, neměl nutkání se nadechnout. Když si ale všiml nad hlavou obrysu lodě a pohybujících se lidských siluet, pocítil tíhu a píchání, které mu z končetin vystřelovalo do nitra. Drahokam, který byl sám od sebe překvapivě těžký, jako kdyby ztěžkl ještě víc, najednou pro něj představoval nepředstavitelné břímě. Viděl, jak ho Rebeka shora pozoruje a její dlouhé vlasy povlávají na hladině jezera. Pokusil se k ní natáhnout ruku, ale drahokam ho stahoval do hlubin. Otevřel ústa a nadechl se. Do plic mu vnikla voda a on se propadal, cítil jen hrozivou prázdnotu vyplněnou svým němým výkřikem. Natahoval ruce po předmětu, který se ztrácel ve třpytu slunečních paprsků, dokud nezmizel docela.

„Jacku! Vstávej! Káťa s Altamatajem se vracejí.“ Jack cítil, jak jím někdo třese, a hned se probudil. Seděl na předním sedadle džípu, Costas hned vedle něj. Zaslechl šustivý zvuk a všiml si, že je zakrytý záchranářskou dekou. Costas asi nějakou našel v lékárničce džípu. V rukou cítil mravenčení, jak se mu do nich vlévala krev. Vybavil si, jaká jim byla zima, když sem před úsvitem dorazili, rosa ještě ležela všude kolem. Vytáhl levou ruku zpod deky a koukl na hodinky. Už bylo skoro poledne. Přijeli přibližně před třemi hodinami, ale minimálně dvě už se mu podařilo prospat. Studovali veškeré poznámky poručíka Wooda k závěrečnému výstupu k lazuritovým dolům někde v údolí před nimi. Ještě si vzpomínal, jak na chvilku zavřel oči, když Pradéš odešel uvařit vodu na čaj. Podíval se na Costase. Měl na sobě vyšisovaný zelený vojenský plášť, který zakrýval tmavou ovčí vestu. Na hlavě měl těsně naraženou ušanku sovětského tankisty, rovněž z ovčí kůže. Na zimu nebyli připravení, a tak byli nuceni improvizovat za pomoci výbavy, kterou nalezli v bedně vzadu v džípu. Jack ze sebe stáhl deku a odkašlal si. „Omlouvám se. Nějak mě to zmohlo.“

„Všiml sem si. Chvíli jsem měl pocit, jako bych nechal puštěný motor.“

„Já nechrápu.“

„Jistěže ne.“

U dveří džípu se objevil Pradéš. „Potřeboval sis schrupnout.“ I on na sobě měl ovčí ušanku slušivě doplněnou zeleným indickým armádním svetrem. Usedl vedle polního vařiče a podal Jackovi kouřící plechový hrnek. „Čerstvě uvařený. Ten nejlepší Darjeeling. Vždycky s sebou nějaký nosím. Jedna z vojenských tradic, které jsme od vás, Britů, převzali a ne a ne se jí zbavit.“

„Díky.“ Jack se natáhl a popadl plecháč oběma rukama. Hleděl do údolí před sebou. V dáli se tyčilo pohoří Hindúkuš, obrovské masivy tvořené nehostinnou kamennou pustinou a sutí, jejichž vzdálené vrcholky pokrýval hustý koberec sněhu, ostře kontrastující s lehkým popraškem nejbližších hřebenů. Jack zvedl jednoduchý dalekohled, který mu visel kolem krku, a podíval se do něj. Cestou, jež lemovala úbočí pohoří, se blížily postavy, ve kterých Jack poznal Káťu s Altamatajem. Byl s nimi ještě někdo třetí, v tradičním afghánském úboru. Jack sklonil dalekohled a tázavě pohlédl na Pradéše, který přikývl. Všechno zřejmě probíhalo podle plánu. Na letiště ve Fajzabádu v severním Afghánistánu přiletěli krátce po soumraku a rovnou z letadla nastoupili do připraveného džípu. Ten nechal přistavit starý Jackův přítel, který ve Fajzabádu provozoval středisko první pomoci. Na střeše a bocích džípu se skvěla čerstvě nastříkaná písmena TV. Chtěli zůstat nenápadní a vyhnout se jakékoli pozornosti ze strany NATO. V oblasti sice působil tým ISAF, ale po telefonickém rozhovoru s dánským plukovníkem se rozhodli, že se ozbrojeného doprovodu zřeknou. Plukovník je varoval před možnými riziky. Tálibán mohl zaútočit kdekoli, dokonce i zde na severu země. O místním vůdci se však vědělo, že patří k nezávislým stoupencům původní Severní aliance, a proto je třeba mu vycházet vstříc, ne ho provokovat. Dánský plukovník pak Jackovi přislíbil případnou evakuaci vrtulníkem, ale jinak jeli na vlastní pěst.

Jack opět pozvedl dalekohled a pátravě pozoroval protější stranu údolí. Pátral po záblescích nebo odrazech světla, jakýchkoli známkách případného pohybu mezi skalami, přestože věděl, že nic neuvidí. Tam někde v dáli před nimi se určitě skrývá odstřelovač, o kterém Káťa věděla, že je v Kyrgyzstánu u jezera pozoroval, a teď může být tady. Dokud netušili, jaký je jejich cíl, o co bratrstvu ve skutečnosti jde, byli v bezpečí, ale s každým dalším krokem, který učinili, se stávali zranitelnějšími a důvodů, proč by na ně odstřelovač neměl zaútočit, pomalu ubývalo. Jack se cítil bezmocný a vydaný napospas, ale zároveň věděl, že nemají jinou šanci, než celou hru dohrát a doufat, že se jim podaří nepříznivou situaci zvrátit. Skóre znali všichni. Vše záviselo na tom, zda se Kátě a Altamatajovi podařilo za poslední dvě hodiny, co vyrazili z džípu na průzkum údolí, uspět.

Pradéš poskládal vařič a uložil ho do batohu. „Vzhůru do sedel, mládenci.“

Costas přehoupl nohy z džípu. „To mi řekni, kam na tyhle hlášky chodíš, Pradéši.“

„Inženýrská škola americké armády, Fort Leonard Wood v Missouri. Vloni mě tam na šest měsíců převeleli.“

V Costasovi trochu hrklo a vykulil na Pradéše oči. „Vážně? Setkal ses tam s Jimem Praederem?“

„Technologie miniponorek pro Námořní akademii? Samozřejmě.“

Costas se nadšeně podíval na Jacka a kývl hlavou směrem k Pradéšovi. „Tohohle chlápka potřebujeme. Prvotřídní materiál. Chci ho v Mezinárodní námořní univerzitě natrvalo!“

Jack věnoval Pradéšovi letmý úsměv, načež vyskočil z džípu a protáhl se. Měl na sobě tutéž výstroj jako v letadle, staré odrbané kožené pohorky, bundu s goretexovým vnějším pláštěm a na hlavě svou milovanou modrou vlněnou čepici, kterou mu jako klukovi kdysi daroval jeden z členů týmu kapitána Cousteaua. Přehodil si popruh batohu přes rameno a ucítil tvar pouzdra uvnitř. Bylo sice dobré mít zbraň, ale oni potřebovali víc než jen pušky a pistole. Přimhouřenýma očima pohlédl na cestu a všiml si, že muž v afghánském oděvu se od Káti a Altamataje oddělil a vyrazil jinudy, kde se mu záhy ztratil z dohledu. Jack se zhluboka nadechl a pronesl tichou modlitbu. Altamataj tu už přibližně před dvaceti lety byl, a tak věděl, kam se vydat. On i Káťa se domluvili dárijštinou a rozuměli jazyku paštó. Proto bylo lepší, aby první kontakt zprostředkovali právě oni. Kolik jen lidí ze západu sem přišlo s příslibem pomoci a míru, a nepřinesli nic než zradu a smrt. Jack věděl, že už tak je tu čeká jeden odstřelovač, takže znesvářit si ještě místního vůdce, neměli by na návrat z údolí už vůbec žádnou šanci.

Natáhl se do džípu a vylovil z něj Woodovy Zápisky z cest. Otevřel starý svazek na záložce a znovu mu padly do oka vybledlé poznámky Johna Howarda, jeho prapradědečka, které mu Rebeka úhledně přepsala na samostatný list. Cítil jakési vzájemné spojení, jako by kniha dokázala přemostit několik generací. Zahleděl se na text, na větu, která se mu honila hlavou, když usnul. Po dlouhém a namáhavém pochodu jsme dosáhli úpatí laddžwordové hory. Laddžword bylo staré perské jméno pro místo, kde se těžil lazurit. Nacházeli se přesně tam, kde kdysi Wood, na konci cesty na nejvzdálenějším místě, kam až mohl džíp dojet. Dál už budou muset po svých, stejně jako Howard s Wauchopem, pakliže se vůbec takhle daleko dostali. Jack zavřel knihu a uložil ji do batohu. V duchu si představil Rebeku se zbytkem potápěčského týmu na jezeře Issyk-kul. Sen, který se mu ještě před pár okamžiky zdál, byl stále tak živý a vryl se mu do paměti. Vybavil si, co mu o snění zde, téměř na střeše světa, kdysi řekla Káťa. Sny je velmi těžké odlišit od reality, zvlášť když se člověk nachází na půli cesty do říše snů. Příčinou neklidného spánku s přemírou snů byl podle ní vysokohorský řídký vzduch. Jack se otřásl a otočil se ke Kátě s Altamatajem, kteří zrovna přicházeli k džípu. Bylo načase začít vnímat okolní nevlídnou realitu.

Káťa byla celá zabalená do tlusté dlouhé horolezecké bundy, ale vypadala jak ve svém živlu. „Tak jsme tady. Takže: dobrá zpráva je, že se nám podařilo kontaktovat Altamatajova starého přítele.“

„Toho mudžahedína, který ho zajal za sovětské války?“ ujišťoval se Costas.

Káťa přikývla. „Jmenuje se Ráhid, Mohamed Ráhid Chán. Už se mu doneslo, že sem do hor má namířeno filmový štáb. Zná tvoje jméno, Jacku. Ví, kdo jsi. Dokonce ví i to, že jsou mezi námi Kyrgyzové. Je neuvěřitelné, jak bleskově se na místě, kde není skoro ani noha, šíří informace.“

„Neviděl ještě někoho dalšího?“ zajímal se Pradéš.

„Neptala jsem se ho. Má teď na starosti jiné věci. Dnes ráno zaútočil Tálibán na vesnici v údolí na severu. Jde o pomstu z doby ještě před 11. zářím, kdy byl v Afghánistánu Tálibán ještě u moci. Obětí té pomsty byla Ráhidova sestřenice, učitelka ve škole. Detaily je lepší nevědět. Ráhid vyzbrojil všechny svoje muže většinou svých zbraní a sám vyráží za necelou hodinu.“

„Takže od nich se pomoci asi nedočkáme,“ konstatoval věcně Costas.

„Asi tak. Řekla jsem mu, co by Jack potřeboval. Skutečné důvody, proč jsme tady, jsem mu samozřejmě neprozradila, ale není to žádný hlupák. Jack Howard by nepřijel do válečné zóny, aby tu natáčel nějaký dokument. Tihle lidi ale asi ví, kdy se nevyptávat. Paštúnové se vždycky snaží zjistit, jaké jsou záměry toho druhého, odhadnout ho a zhodnotit. Říkal, že v údolí žije několik lidí, ale je možné, že jsou mezi nimi i stoupenci Tálibánu. Každý útok, jako ten ranní, jen přilévá oleje do ohně, takže kdyby tu někdo spatřil cizince, mohl by to chápat jako provokaci. Poradil nám, abychom šli horskou cestou a vyhnuli se tak údolí. Když jsem se ho zeptala na to, cos chtěl, Jacku, vědět, zajímal se, jestli mezi námi není někdo, kdo by to uměl s puškou Lee-Enfield. Řekla jsem mu o tobě. Kanadští hraničáři. Kdysi jsi mi něco takového povídal.“

„Cože, Jacku?“ užasl Pradéš.

„Když mi bylo asi patnáct,“ začal Jack s vysvětlováním, „nás můj táta, malíř, často brával na prázdniny do Kanady za polární kruh. Tamní kanadští hraničáři, což jsou zejména Eskymáci, fungují v podstatě jako milice. Vyzbrojení jsou právě starými lee-enfieldkami, slouží jim hlavně k lovu. Tehdy jsem se naučil z nich střílet.“

„Udělali z tebe odstřelovače, Jacku,“ přisadil si Costas. „Viděl jsem tě v akci.“

„No, před afghánským vůdcem bych něco takového rozhodně neroztruboval,“ usmál se Jack. „Paštúnové se učí střílet dřív než chodit. Mimochodem, Pradéš to s lee-enfieldkou určitě umí taky. Mám dojem, že v Indii se používá dodnes. A určitě bude i lepší střelec než já.“

„Náš vůdce jsi ale ty, Jacku, a on to ví,“ ozval se Pradéš. „Paštúnský náčelník bude respektovat jen takového vůdce, který sám umí zabíjet.“

Káťa se otočila k Jackovi. „Čeká nás v jednom jeskynním komplexu asi dvacet minut odsud tamhle do kopce. Možná sis ho všiml, když jsme přicházeli. Neradi bychom ho propásli. Pojďme.“ Otočila se a vedla je zpět k cestě. Za zatáčkou se pod nimi začalo prostírat kamenité údolí. Během okamžiku se ocitli mezi vraky, velkými pokroucenými kusy kovu, částmi trupů letadel a rotorem zmačkaným jako obří povadlá květina. Většina trosek na sobě měla strakatý nátěr, který byl kdysi khaki maskováním. Na dvou místech zahlédli pobledlou rudou hvězdu. „To je Altamatajův vrtulník,“ podotkla Káťa tiše. „Přesně ten, který za sovětské války sestřelili, když mu bylo osmnáct. On jediný odešel od té nehody po svých. Zbývající dva muži sice ještě žili, ale Ráhid je zastřelil.“

„Bavíme se pořád ještě o tom chlapíkovi, co nám má pomoct?“ ujišťoval se Costas.

„Tak to tady prostě chodí,“ přikývl Pradéš. „Žádnou milost nečekají a ani ji neudělují.“

Jack sledoval Altamataje, který zrovna míjel trosky helikoptéry a mířil ke kamenité stezce, která se před nimi za hromadou šrotu rýsovala. Kdesi v dáli se ozvalo temné zadunění prozrazující nízko letící stíhačky v některém ze sousedních údolí. Zvuk zakrátko utichl a oni nechali vrak za sebou. Jediné, co je nyní zajímalo, byla strmá, úzká cesta klikatící se před nimi mezi kamením a štěrkem. Právě probíhající konflikt mohl být jakoukoli válkou zdejších dějin, ať už byla vedená Brity, Sověty, anebo šlo o války, které se jako morová rána šířily nížinami, aniž by zanechaly na horách jediný šrám. Těch horách, které se od roku 1836, kdy sem přišel John Wood hledat lazuritové doly, téměř nezměnily. Lidé tady nahoře byli tak drobní a nevýrazní, dokonce i zemědělství a osady v údolí působily tak prchavým dojmem, jako by se mrknutím oka měly rozplynout. Pradéš vyprávěl totéž i o džungli a řece Gódávarí. Džungle i hory byla nehostinná místa, místa, která člověk nedokáže nikdy ovládnout.

Jack šplhal po úbočí hory před ostatními. Čím prudší začal sklon být, tím méně zřetelnou se stávala cesta. Její směr byl patrný z lesklých plošek kamenů, jež tu po sobě zanechaly ruce a nohy celých generaci lidí, kteří tudy procházeli nahoru. Zdejší hory tvořila břidlice a vápenec tvrdý jako skály v severním Walesu, kde se Jack učil lézt. Naplno si výstup užíval, elegantně se přehoupnul přes každý výstupek, k jehož zdolání potřeboval obě ruce. Studený vzduch ho bodal v plicích, ale on jej vítal, připadal si očištěný, nabitý energií. V horách se cítil dobře a přirozeně, stejně jako pod vodou. Asi po dvaceti minutách došel k převisu těsně pod hřebenem, který se nad ním klenul. Na chvíli se zastavil, aby chytil dech, a pohlédl vzhůru. Pár metrů nad ním se tyčil muž. Na hlavě měl turban a na sobě tradiční afghánský oděv překrytý tlustým ovčím kožichem. Pozorně Jacka sledoval pronikavým pohledem svých zelených očí. Tvář měl hrubou a temnou, vousy mu prokvétaly šedinami. Jack hádal, že může být přibližně stejného věku jako on, ale tvář tomu neodpovídala, v té se zračil výraz právě tak věčný jako hory, jež ho obklopovaly. Jack se vyškrábal nahoru a natáhl se k nabídnuté paži. „Mohamed Ráhid Chán. Salaam.“

„Salaam, doktore Howarde.“

„Takže mě znáte.“

„My tady taky máme History Channel,“ odvětil Ráhid s jízlivým úsměvem. „Než mě sem sovětská válka přivedla zpět, byl jsem v internátní škole v Anglii. Můj otec byl za staré afghánské vlády ministrem. Od jeho vraždy tu vládnu já.“

„Vím, že nemáte mnoho času.“ Jack vytáhl z batohu výtisk Woodových Zápisků z cest k pramenům řeky Oxos a podal mu ji.

„Tu knihu jsem četl.“ Ráhid ji opatrně otevřel a chvíli si v ní tiše listoval. „Nikdy jsem ji ale neviděl s tolika poznámkami, jako je v téhle. Myslím, že vám ani tak nejde o poručíka Wooda, doktore Howarde. Soudím, že kráčíte po stopách někoho jiného.“

„Dvou britských důstojníků z roku 1908. Byli už na odpočinku a vyrazili sem na výpravu. Jeden z nich byl můj prapradědeček. Myslíme si, že mířili sem, do údolí.“

„Pak se již naše cesty v minulosti protnuly. Vašich předků a mých.“

„Ano, já vím.“

„K tomuto údolí se vztahuje jedno přísloví.“

„Myslíte tohle?“ Jack se odmlčel a po chvíli pokračoval:

„Agur džanub došuch na-cham buro, zinaar mur-rou ba džanub tundží Koran. Chceš-li uniknout záhubě, vyhýbej se údolí Koran.“

Ráhid na něj užasle pohlédl. „Odkud to znáte?“

Jack pohodil hlavou dozadu. „Od jednoho kyrgyzského přítele.“

Ráhid sledoval Altamataje, který se blížil po úbočí hřebene. „Má dobrou paměť.“

„Řekl vám, proč jsme tady?“

Ráhid přivřel oči. „Můj dědeček mi o těch dvou vyprávěl. Lidé z našeho kmene je viděli přicházet. A viděli i ty, kteří je pronásledovali údolím nahoru až k dolům. Můj dědeček se vydal za nimi. Vyprávěl, že zaslechl něco hrozného a že v horních šachtách straší a nikdo by tam neměl chodit. Jen já v sobě jako malý našel dost odvahy.“

„Myslíme si, že je tu ještě někdo. Pronásleduje nás. Pozoruje. Myslíme, že tam nahoře už na nás čeká.“

Ráhid našpulil rty a upřel zrak do údolí. „Znám tuhle zem jako své boty. Poznám, když se po ní prochází havěť. Váš nepřítel je i mým nepřítelem. Inšalláh. Dnes jsou však mí muži ve válce. Čeká nás pomsta.“

„Váš nepřítel je mým nepřítelem.“

Ráhid se zahleděl na Jacka a chvíli ho beze slova pozoroval. Pak přikývl, sáhl do kabátu a vytáhl z něj fotografii. „Máte děti, doktore?“

Jack přikývl. „Dceru.“

„Tohle je moje dcera.“ Jack se zadíval na obrázek usměvavé afghánské dívky s nezahalenou tváří a černými vlasy padajícími na ramena. „Pokud s nimi nebudu bojovat dnes, jednoho dne udělají mé dceři to, co mé sestřenici. Zbičují ji za to, že vyšla ven nezahalená. Budou ji mučit za to, že čte knihy. A nakonec ji znásilní, protože jsou to zvířata.“

„To nejsou muži. Nemají s Alláhem nic společného.“

Ráhid se zašklebil. „Tálibán? Al-káida? Wahhábisté tu byli už v dobách britské nadvlády, snažili se nás poštvat na jiné. To s Afghánistánem nemají nic společného. Dnes přichází noví rekruti ze západu a míří rovnou do takzvaných výcvikových táborů. Samí mladí muslimové, co si myslí, že se naučí střílet díky počítačovým hrám. Pak je člověk vidí, jak kropí svahy hor samopalem a do toho pokřikují nejrůznější verše z Koránu. Hlupáci, tlouštíci, ohavové s očima blízko u sebe. Ani na terč neumějí pořádně střílet. Žádný div, že pak umírají jako na běžícím pásu.“

Káťa s Altamatajem právě vylezli na římsu, Costas se vyhoupl za nimi. Sundal si palčáky a potřásl Ráhidovi rukou, popadaje přitom dech. „Costas Kazantzakis.“

„Ach,“ Ráhid se nepatrně uklonil. „Expert na ponorky s Námořním křížem.“

„To vám řekl Jack?“

„Čtu noviny.“

Jack střelil po Costasovi pohledem. „S Ráhidem jsme se zrovna bavili o Tálibánu. Našem nepříteli.“

„Já to vidím tak, že stojíme na stejné straně.“

Ráhid sjel očima na Costase. „Kdo vystřelí na Paštúna, musí počítat s tím, že pomsta na sebe nedá dlouho čekat a bude zastřelen. Když sem přišli Britové, zabili jsme je. Když přišli Sověti, taky jsme je postříleli. A teď přišel Tálibán a my postřílíme i je.“

„A přesto jste před dvaceti lety ušetřil Altamataje,“ poznamenal Costas.

„Občas bereme rukojmí. Navíc to byl Kyrgyz, ne Rus. Ale možná jsem ho měl zastřelit.“

„Tak teď máte šanci,“ řekl Costas.

Ráhid ohrnul ret. „Nemohu, přinesl mi ovčí hlavu.“

„Cože?“

„Ten pytel tamhle. Dal mi ho, když sem prvně přišel s tou ženou, s Káťou.“ Ráhid ukázal za sebe. Náhle Jack pochopil. Tím se všechno vysvětlovalo. Po celý let i jízdu džípem ji cítil. Díkybohu, že neměli dost času na to ji uvařit. „Když jsme ho za sovětské války zajali, tohle jsme mu dávali jíst. A teď, když se sem vrátil, si vzpomněl.“

„A proto jste ho tehdy ušetřil, no jasně,“ zazubil se Costas. „Když jste ho tehdy zajali, hned vám bylo jasné, že jestli se sem někdy ještě vrátí, tady tohle vám přinese.“

Ráhid se podíval na Jacka a pak ukázal na Costase. „Líbí se mi.“

„Jako v Řecku,“ usmál se Costas. „Kde chlap je chlap.“

„Chlapi,“ zamumlala Káťa, „jsou blázni.“

Ráhid odložil fotografii své dcery. „Stačí. Už budu muset jít. Pojďte se mnou.“ Provedl je okolo římsy k jeskyni na úbočí hřebene, jejíž vchod rafinovaně ukrývala hromada kamení. Prošli vchodem do chodby dlabané ve skále. „Toto byla přírodní jeskyně, mí předkové ji ale pak v průběhu britské války ve čtyřicátých letech devatenáctého století rozšířili a udělali z ní úkryt. Muži, kteří ji prohlubovali, pracovali v lazuritových dolech, takže přesně věděli, co dělají. Prožili jsme tady celou sovětskou válku. Máme tu svůj vlastní solární generátor. Rusové se pokoušeli zničit jeskyni ze vzduchu, ale jejich bomby byly na naše podzemní úkryty krátké. A tak to zkoušeli stále dokola a dokola s pozemními útoky. Kvůli tomu tady tehdy byl i Altamataj. Úbočí hor je ale plné pastí. Sem nahoru jste se dostali celí a ne po kusech jen proto, že jsem vás očekával.“ Otevřel posuvné ocelové dveře na konci chodby, rozsvítil světlo a vypnul pohlcovač vzdušné vlhkosti, který polohlasně předl v koutě. „V téhle místnosti máme svůj arzenál. Nejmodernější zbraně odsud mí muži odnesli, ale pro své účely tu určitě najdete, co hledáte.“

Vyrovnali se za Ráhidem. Zdi byly pokryté řadami dřevěných stojanů na zbraně, a ačkoli většina z nich byla nyní prázdná, několik desítek zbraní tu přece zůstalo. Vzduchem se nesla vůně oleje, všude vládla dokonalá čistota. Jack vykročil k nejbližšímu stojanu. V horní části visela stařičká dlouhá, bohatě zdobená mušketa s netradičně zahnutou pažbou a dekorativními prstenci rytin na hlavni. „Džezájl,“ poznamenal. „Doutnákový zámek, hladký vývrt, začátek devatenáctého století.“

Ráhid na něj obdivně pohlédl. „Vyznáte se ve zbraních.“

„Rodinná tradice.“

„Mí předkové všemi těmito zbraněmi zabíjeli. Jsou připravené kdykoli znovu vystřelit.“

„Všiml jsem si.“ Pod džezájlem se nacházelo několik perkusních mušket z dob Východoindické obchodní společnosti, velmi podobných té, kterou měl Jack v kajutě na Seaquestu II. Pod nimi spočíval půltucet pušek Martini-Henry, s monogramem královny Viktorie na pouzdře závěru. Uprostřed se nacházela zadovka Snider-Enfield, na jejímž štítku bylo vyraženo číslo 1860. Pradéš ukázal na konec pažby. „Hele, značka Madráských sapérů a minérů. To je můj regiment – a Johna Howarda koneckonců taky. Možná že ji dokonce držel v ruce, Jacku.“

„Tyhle pušky pocházejí od Britů,“ přikývl Ráhid.

„Tuhle snider-enfieldku máme z bitvy u Maiwandu v říjnu 1880. Patřila jednomu britskému seržantovi, který se s ní oháněl do poslední kulky, když už byli všichni ostatní sapéři mrtví. Jmenoval se O’Connell. To ta perská písmena na pažbě znamenají. Vyryli je tam členové našeho kmene, kteří zjistili jeho jméno z medailí, které měl u sebe. Vážíme si nepřátel, kteří mají kuráž. Je nám ctí vzít si a používat jejich zbraně.“

Pradéš se naklonil k Jackovi. „Někteří ze sapérů sem byli převeleni z Rámpy jen pár měsíců po tom incidentu s říčním parníkem. Tenhle chlapík mohl být klidně jedním z Howardových poddůstojníků.“

Jack se opatrně dotkl pažby a všiml si pečlivé opravy poblíž závěru, kousku tmavšího indického dřeva, které někdo vložil do pažby z anglického ořechu. Na okamžik se mu vybavil rok 1879 a všichni ti sapéři na parníku na řece Gódávarí tisíce mil odsud. Narovnal se. Zbývající pušky pak byly značky Lee-Enfield: jak třetí generace s krátkou hlavní ze zbrojovky v indickém Išaporu, tak generace čtvrté z kanadské továrny v Long Branchi, které někdo přepracoval a dodal jim části z indického mahagonu.

„Tyhle používáme dodnes,“ ukázal Ráhid na zbraně. „Třistatrojka má větší sílu než moderní standardní vojenské střely a lee-enfieldky jsou navíc velmi přesné, na zbraň s ručním závěrem až nebývale rychlé. Džezájly nás všechny naučily zabíjet hned prvním výstřelem. Jediný můj muž s takovou puškou dokáže postřílet celou skupinku tálibánců s automatickými zbraněmi, které neumějí používat. Na rozdíl od toho seržanta od sapérů jsou pro nás mizernými protivníky. Jejich mrtvá těla hanobíme a jejich zbraněmi opovrhujeme.“

Jack klouzal očima po zbraních, až se zastavil u jedné s puškohledem. „Long Branch, čtyřka, první generace,“ pronesl polohlasem. „S touhle puškou jsem se učil střílet.“ Zvedl ji ze stojanu, přeměřil očima pažbu a sejmul z hledí kožené krytky. „Vzor hledí z roku 1918, číslo třicet dva, první generace,“ mumlal si pro sebe. „Třiapůlnásobné zvětšení.“ Zatlačil pojistku dopředu, uvolnil kliku závěru a vysunul jej z těla. Nato podržel pušku proti světlu a podíval se do hlavně. „Dokonalý vývrt.“

„O svoje zbraně se staráme,“ přisvědčil Ráhid.

Jack vrátil závěr zpátky a přitáhl jeho kliku nahoru a zpátky a následným pohybem vpřed a dolů natáhl kohoutek. Stiskl spoušť a pak celý proces zopakoval, tentokrát ale nechal závěr zapadnout zpět a zatímco ho natahoval, stiskl spoušť. Uvolnil zásobník a ucítil jeho pružinu. Ráhid mu podal khaki náramenní pás na náboje s pěti váčky. Jack si ho přehodil přes levé rameno a ucítil váhu munice. Otevřel jeden z váčků a vytáhl zásobník o pěti nábojích. „Kalibr .303, sedmá generace,“ poznamenal. Zasunul zásobník do pouzdra. Pak do něj pravým palcem vpravil pětici nábojů a tentýž proces zopakoval i s dalším zásobníkem. Uzavřel závěr a palcem pušku zajistil. „Tak nějak doufám, že ji nebudu muset použít.“

„Hledí je zaměřené na dvě stě sedmdesát metrů. Sám jsem ho nastavoval.“

„To není zrovna moc,“ zamumlal Costas.

„Když jsme v roce 1841 porazili u Indu britskou armádu s džezájly, neměli jsme vůbec žádná hledí,“ odsekl Ráhid podrážděně.

„Chápu.“

Pradéš se natáhl, zvedl z horního stojanu jednu z išaporských pušek a letmo ji prozkoumal. „Pokud vám to nevadí, já bych si půjčil tuhle.“

Jack vysunul z náramenního pásu dvojici zásobníků a podal je Pradéšovi, který je hned naládoval do pušky. Ráhidova vysílačka se rozblikala a on do ní rychle něco štěkl. Vypnul ji, načež podal Jackovi pruh staré šedivé látky na turbany a teplé ovčí palčáky. „Pušku zabalte do látky a pozor na odraz slunce v hledí. Dokud nebudete muset mačkat spoušť, ty rukavice nesundávejte. A teď se budeme muset rozloučit.“ Zavedl je ke vchodu do jeskyně, kde se otočil a tiše promluvil k Jackovi. „Řeknu vám, co potřebujete vědět. Jako kluci jsme si tady v lazuritových dolech hodně hráli. Znám je všechny, do poslední chodbičky a skuliny. Přímo pod hřebenem máte tři šachty, které nejsou zdola vidět. Jsou na úrovni hlavního dolu, přesto daleko od šachet, kde se lazurit těžil ještě nedávno. Staré šachty se nacházejí v horním lomu, jsou velmi staré a dobrého lazuritu už v nich moc nezbylo. Když jsme byli malí, říkali nám, že jsou to šachty ještě z dob starověkého Egypta a Alexandra Velikého. Přesně tam nám tehdy dědeček zakázal chodit, nebo nás sežere strážný démon. Jak už jsem ale říkal, jednou jsem se tam vydal. To, co hledáte, je v prostřední šachtě, kterou byste měli z cesty podél hřebene dobře vidět.“

„Nikdo jiný tam nechodí?“

„Po celé generace jsme doly ovládali my. Během sovětské války jsme lazurit prodávali, aby bylo za co nakoupit zbraně. O doly jsem se staral já a přede mnou zase mí předkové. Naše slovo bylo zákon. Pod hrozbou smrti jsme tam každému zakázali chodit. Přesně jak si to přál můj dědeček. Naše pozornost polevila až v okamžiku, kdy se dostal k mocí Tálibán – je tolik míst, která je třeba hlídat přednostně, bránit naše vesnice před útoky, k jakým došlo například na druhém konci údolí. Ale i přesto věřím, že šachty zůstaly nedotčené. Lazurit nejvyšší kvality se dnes těží pouze v dolních šachtách. V těchhle horách nikdo nechodí výš, než je nezbytně nutné. Nahoře stejně číhá jenom smrt.“

Zatímco mluvil, ostatní se seřadili za ním. Odkudsi zdola zaznělo koňské zařehtání, jež přešlo ve zvláštní zvuk, podivné zakřičení, následované klapotem kopyt. Káťa překvapením zatajila dech. „Vy tady máte achaltekiny?!“

Ráhid na ni chvíli mlčky zíral. „Jak to, že…“ Na okamžik se odmlčel. „Ach, jistě, říkala jste mi to. Máte kazašské kořeny.“

„Žádný jiný kůň nevydává takový zvuk,“ odpověděla váhavě. „Válečný pokřik achaltekinů.“

„Žijí v údolí volně. Toto je jedno z posledních míst, kde zůstávají čistokrevní. Také z tohoto důvodu si držíme cizince raději od těla.“

„Chováte je?“ zeptal se Costas.

Ráhid na něj chvíli tiše hleděl. „Jsem přímým mužským potomkem Raise Abdula Rašída, praotce všech paštúnských kmenů,“ pronesl potom s vážnou tváří. „On byl zase potomkem kmene, který žil v tomto údolí ještě před příchodem Alexandra Velikého. Mí předkové chovali achaltekiny pro Prvního čínského císaře jménem Š‘-chuang-ti ode dne, kdy je sem jeho bojovníci přijeli hledat.“

Káťa na něj němě hleděla jako omráčená. „Váš kmen je kmenem císařských chovatelů koní?“ vysoukala ze sebe nakonec. „Mysleli jsme, že to všechno už je jen historie.“

„My jsme poslední. Naši koně jsou poslední zbývající achaltekini čisté krve.“

„A stále ještě koně dodáváte?“ zeptala se Káťa tiše. „Pořád ještě sem přijíždějí bojovníci?“

„Pro Paštúny je dané slovo svaté. Mí předkové ho dali před šedesáti šesti generacemi.“

„Kdy si pro ně přijeli naposledy? Říkal vám Jack, že si myslím, že nás sledují?“

„Přísaha se týká také mlčenlivosti.“

„Cítila jsem achaltekina u jezera Issyk-kul,“ řekla Káťa. „Slyšela jsem jeho hlas a cítila něco ve vzduchu. Bylo to blízko.“

„Svou přísahu jsme složili Prvními císaři a všem, kteří prokáží, že jsou jeho strážci na věčnosti.“

„Bratrstvo tygra,“ doplnil Costas.

Káťa vytáhla z přední kapsy fotografii. „Máte na mysli ty, kteří se vám prokáží takovýmto tetováním, že?“

Ráhid neříkal nic a jen mlčky hleděl do údolí. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Jack střelil po Costasovi varovným pohledem a Káťa si ho všimla. Schovala fotografii a promluvila k Ráhidovi. „Vy víte, že bratrstvo už není, co bývalo. Ten, kdo ho nyní ovládá, podlehl pokušení a sám nyní vládne, jako by byl ztělesněním samotného Syna nebes. A aby toho dosáhl, porušil přísahu danou císaři. Přísaha vašeho kmene proto už není závazná.“

Ráhid se na ni beze slova podíval a pak promluvil i on. „Přede dvěma týdny přišla do údolí skupina lidí z těžební společnosti a žádala mou loajalitu. Osm mužů, prospektorů. Chtěli, abych je zavedl do lazuritových dolů.“

„Těžební společnost,“ postřehl Jack. „Číňané?“

„INTACON.“

Jack se zhluboka nadechl. „Co jste udělal?“

„Řekl jsem mu, co děláme.“ Ráhid ukázal na pušku v Jackových rukou. „Mí předkové přísahali věrnost císaři a skutečnému bratrstvu, ne těmhle zvířatům. Všechny jsem je zabil.“

„A ten druhý?“ zeptal se Jack tiše. „Ten, co je sledoval. Kde je teď? Čeká tam na nás?“

Ráhid uchopil pušku a pohlédl na Jacka. „Váš nepřítel je i mým nepřítelem. Bůh s vámi. Inšalláh.“

Jack mu pohlédl pevně do očí a pochopil. Průchodem k nim doléhalo staccato vzdálené střelby, koňské ržání a zvláštní skličující zvuk. Káťa vypadala duchem nepřítomná, rozrušená. „Mohu se ho dotknout?“ zeptala se. „Nedotýkala jsem se jich, co jsem vyrostla.“

Ráhid zavrtěl hlavou. „Teď ne. Až se vrátíte. Až vrátíte pušku s jedním chybějícím nábojem.“ Obrátil se na Jacka a ukázal prstem na cestu vedoucí k horám. „Vy půjdete tudy.“

Jack mu stiskl ruku. „Tašakor. Jsem vaším dlužníkem.“

Ráhid mu nabídnutou pravicí potřásl. „Takový je náš zákon cti, Paštúnvali. Pohostinnost cestovatelům.“

„Evidentně ne všem,“ poznamenal Costas.

„Ne, to ne, všem ne. Měli jste štěstí.“ Ráhid poplácal Costase po zádech. „Salaam. Teď běžte.“ Obrátil se a zmizel za hřebenem. O chvíli později zaznělo další zařehtání a zvuk kopyt na štěrku, vzdalující se dolů po úbočí hory. Pak se rozhostilo ticho a jediné, co Jack slyšel, bylo naříkání větru mezi skalami, ostrého suchého větru přicházejícího rovnou z vrcholků Hindúkuše. Přehodil si pušku přes levé rameno a přimhouřenýma očima pozoroval údolí. Z batohu vytáhl svou berettu a podal ji Costasovi. Také Pradéš si pověsil pušku na rameno a svůj revolver dal Altamatajovi. Káťa měla svou vlastní zbraň, jak věděli. Costas natáhl závěr Jackovy beretty, načež uvolnil úderník do bezpečné polohy a pistoli si zasunul do náprsní kapsy kabátu. „Připraven,“ ohlásil.

„Půjdu vpředu,“ oznámil Jack a vyrazil na cestu.

„Ne.“ Pradéš se rafinovaně protáhl kolem něj a vykročil kamenitou stezkou vzhůru jako první. Jack smířlivě přikývl a pohlédl na hodinky. „Podle Ráhida by nám cesta měla trvat asi dvě hodiny. To znamená, že namístě budeme zhruba v polovině odpoledne. Dvě hodiny to možná trvá zdejším horalům, kteří tu žijí celý život, ale my musíme brát v potaz i zdejší řídký vzduch, o aklimatizaci nemluvě,“ uvažoval Jack. „Raději bychom měli vyrazit. Bylo by nepříjemné zůstat v horách po setmění.“

Costas vytáhl plstěné rukavice. „Rozumím.“

19

Zhruba dvě hodiny poté shodil Jack pušku z ramene a sedl si na kámen, aby počkal na ostatní. Vlezlý chlad časného rána byl sice ten tam, přesto věděl, že stačí pár minut sedět a zima je zasáhne o to silněji, umocněna nedostatkem spánku a jídla. Vytáhl dalekohled a prohlížel si zužující se rozsedlinu v horách před sebou, hledaje známky jakéhokoli pohybu nebo zrádný záblesk slunečních paprsků odrážejících se od kovu. Zatím nikde nic. Zastrčil dalekohled zpátky do batohu a v duchu si připomněl, aby ho používal, pouze pokud to bude nevyhnutelně nutné. Kdyby totiž musel střílet, bude nezbytné, aby se orientoval vlastním zrakem a dokázal určit vzdálenosti, aby na devět set metrů rozeznal pohyblivý cíl od kamení. Zastínil si oči a podíval se proti slunci na hřeben po pravé straně. Čím hlouběji do hor postupovali, tím vyšší a užší jim údolí připadalo. Soutěska před nimi neměla na šířku víc než dvě stě metrů, po obou stranách ji tvořily holé skály a kamení, mezi nimiž se prostírala suchá a popraskaná půda. Drželi se Ráhidovy rady a pokračovali horní cestou asi sto metrů nad úrovní dna kaňonu. Jack se sehnul a zvedl menší kámen. Navzdory okolnímu mrazu byl příjemně prohřátý slunečními paprsky. Jack v něm neviděl žádné stopy lazuritu, ale všiml si jeho tvaru, jeho zubatého a rozštěpeného okraje. Hromada kamení před nimi byla nejspíš hlušinou z dolů, úlomky skály, které se tu po tisíciletí hromadily s každým kouskem trhaviny, který horníci v cestě za žílami vzácného modrého kamene odpálili. Jack se znovu zahleděl na úbočí. Přesně odpovídalo popisu z knihy poručíka Wooda. Uvědomil si, že se dívá na bájné lazuritové doly Sar-e-Sang. Srdce se mu rozběhlo rychleji. Byli na místě.

Zbývající čtveřice dorazila krátce po něm. Costas se svalil vedle něj, Pradéš se opřel zády o kámen s puškou položenou přes kolena. Altamataj ukázal na oblak prachu na dně údolí a Káťa vyšplhala na nedaleký balvan, aby viděla to, co on. Jack věděl, že jen co vyrazili od Ráhida, začala vyhlížet koně. A přestože žádné nenašli, sama pak Jackovi řekla, že Altamataj zahlédl stopy, které se díky své nomádské výchově naučil rozeznávat. Jack se zadíval dolů do údolí. Koně tam sice neviděl, zato spatřil dva lidi, muže a chlapce. Stáli před stanem postaveným mezi kameny na úpatí protějšího úbočí. Oba byli zachumlaní do ovčích kožichů a z ohniště před nimi stoupaly obláčky kouře. Byli asi šest set, možná sedm set metrů daleko. Jack se snažil zapamatovat si, jak velcí jsou lidi na tuto vzdálenost, načež sklouzl pohledem k vzdálenému úbočí posetému balvany a skalisky, které mohly být místem případného úkrytu. A jak jeho pohled stoupal vzhůru po štěrkovém svahu, odhadoval rostoucí vzdálenost až k hřebeni, který se nacházel asi o pět set metrů výš.

„Nepůjdeme je pozdravit?“ Costas třel ruce v rukavicích o sebe, aby si je alespoň trochu zahřál, načež je schoval pod bundu. „Ten oheň vypadá lákavě.“

Jack zavrtěl hlavou. „Ráhid říkal, abychom to nedělali. Spousta horníků, kteří sem přicházejí za prací, používá dynamit, ale někteří z nich, které taková nabídka zláká, pracují také pro Tálibán a mimo sezonu tady vyrábějí různá výbušná zařízení. Kdoví, co tam uvnitř zrovna kutí. Na těžbu je příliš zima a v údolích je teď čas sklizně. Tálibánu se líbí, že výrobci bomb sídlí zrovna tady. Když se totiž něco zvrtne, stane se nějaká nehoda, nikdo se o tom nedoví – a vlastně to tady nikoho ani nezajímá. Bomby, které tu zhotovují, se pak nejčastěji používají v Kábulu a na jihu, ale přesto Tálibán nedávno ve Fajzabádu vyhlásil odměnu za zabíjení lidí ze západu. Takže vůbec není vyloučeno, že by se mohli pokusit jednu z těch svých hračiček použít na nás. Nemají žádnou půdu, žádný jiný příjem. A pro zoufalé lidi se sebevražedné bombové atentáty staly nejsnadnější cestou do ráje. Musíme být opatrní.“

„Nevšimnou si našich zbraní?“ zeptal se Costas.

„Tady nosí zbraně všichni,“ odpověděla místo Jacka Káťa. „Možná si budou myslet, že jsme prospektoři. Takových tady už v minulosti bylo.“

„Včetně toho, co jde po nás.“

„Ten bude neviditelný,“ namítla Káťa. „Je to odstřelovač. Ten chlapík s klukem v údolí o nás teď už určitě ví, o našem střelci ale sotva.“

„Co kdybychom se znovu mrkli na tu pasáž ve Woodově vyprávění?“ vyzval ostatní Costas. „Bleskově se zorientujeme a pokračujeme dál.“ Protože mu při té řeči slyšitelně drkotaly zuby, Pradéš mu podal termosku s čajem, který uvařil vedle džípu. Costas ji vděčně přijal a odšrouboval víčko. Zatímco si naléval do pohárku, Jack knihu vytáhl a přečetl poznačenou stránku:

„V místech, kde se ložiska lazuritu nacházejí, je údolí Kokči široké asi 180 metrů. Hory po obou stranách jsou holé a vysoké. Vchod do dolů zeje naproti horám při pravém břehu toku a asi 460 metrů nad jeho hladinou. Okolí vstupu je tvořeno černým a bílým nevrstveným vápencem, jenž je bohatě protkán modrými žilkami. Vrcholek hory je rozeklaný a jeho úbočí prosté jakékoli půdy či vegetace. Stezka, po níž lze k dolům dojít, je strmá a nebezpečná.“

Costas dopil čaj a vrátil termosku Pradéšovi, zatímco pohledem odhadoval cestu před nimi. „Strmá a nebezpečná,“ zabručel. „Tak to bychom měli.“

„Na naší straně údolí vidím řadu důlních šachet,“ poznamenala Káťa. Jack si přehodil pušku přes rameno a vstal. Zima mu pronikala až do morku kostí. Tohle místo vynikalo drsnou krásou, ale také ryzím nebezpečím. Nehostinná krajina. Vylezl na skalisko vedle Káti a sledoval její pohled. Nad hromadou vytěžené hlušiny se rýsovaly vchody do šachet, dobrý půltucet černých děr zejících ve skále. Někde nad nimi se skrývaly šachty, po nichž pátrali, a tři z nich by se měly nacházet blízko hřebene. „Jestli Howard s Wauchopem došli až sem, nemohli mít nejmenší představu, ve které šachtě hledat.“

„Myslíš ten drahokam,“ doplnil Costas. „Ten lazurit.“

Jack přikývl. „Jediným vodítkem, které měli, byl nápis na sarkofágu v jeskynní svatyni v džungli, který naznačoval, že Licinius ukryl svůj poklad někde tady v dolech, když uhnul z Hedvábné stezky a zamířil na jih do Indie. Howard s Wauchopem tu mohli strávit celé dny, než prohledali všechny doly. Myslím, že bychom měli postupovat stejně jako oni. Když dáme najevo, že víme, kam jít, máme to spočítané. Jestli je ten chlap opravdu tím, za koho ho Káťa považuje, a my napochodujeme před hledím jeho pušky najisto rovnou do šachty, o které nám Ráhid řekl, mohl by to taky být náš poslední krok.“

„Máme nějaký plán, když nás vyhmátne?“ zajímal se Costas. „Určitě nás odsud nenechá jen tak odejít.“

Jack slezl z balvanu. „Altamataj tady kdysi byl jako Ráhidův zajatec, a tak si pamatuje řadu úkrytů, které tu mudžahedínové zbudovali, jednoduchá kamenná opevnění, které slouží jako ochrana před leteckými útoky. S Pradéšem jsme se o nich bavili cestou sem nahoru. Pokusí se nějaké takové najít a schovat se tam s puškou. Ty úkryty jsou zhruba v polovině cesty vzhůru po úbočí. Pod nimi už jsou hlavní šachty. Ty, ve kterých se stále ještě těží. Káťo, navrhuju, abyste s Altamatajem prozkoumali právě tyhle. Costas a já vylezeme k horním šachtám a porozhlédneme se tam. Předpokládám, že odstřelovač bude číhat na protější straně údolí, odkud bude mít nejlepší výhled na celé úbočí. Když se rozdělíme, Altamataj s Káťou půjdou dolů, Pradéš zůstane uprostřed a já s Costasem budeme nahoře, mohlo by se nám podařit rozptýlit jeho pozornost. Zatím ještě neví, kdo z nás je jeho cílem, a tak si nemusí všimnout, když ho zaměříme jako první. Pokud už tady je, určitě nás viděl a ví, že máme dvě pušky.“

Costas se obrátil k Jackovi. „Takže co přesně vlastně hledáme?“

„Ráhid říkal, že je to tady. Vypadal, jako by věděl, po čem jdeme.“

„Víc ti k tomu neřekl? Třeba nějakou mapu k pokladu nebo tak ti nedal?“

„Řekl mi všechno, co jsem potřeboval vědět. Říkal, že to, co hledám, je v prostřední chodbě. Naposledy tam prý byl ještě jako kluk. Nikdo jiný tam pak už nikdy nevkročil. O té šachtě se povídá, že v ní straší.“

„No bezva,“ zabručel Costas. „Jestli tam ale našel ten drahokam, to si ho nevzal? Nebo nám nemohl říct nějaké podrobnosti, třeba kde v té šachtě ho máme hledat?“

„Řekl mi všechno, co jsem potřeboval vědět,“ zopakoval Jack. „A já mu věřím.“

„Tady jde o víc než jen o ten kámen, že jo?“

Místo Jacka ale tiše promluvila Káťa: „Nejde ani tak o to, co najdeme. Teď jde hlavně o Šang Junga. Myslí si, že jsme na stopě drahokamu, který měl u sebe Licinius, a že ho k němu dovedeme. To je to, na co čeká. Bratrstvo se celou dobu domnívalo, že klenot je ukrytý v indické svatyni, o které mluvil na své londýnské přednášce John Howard. Teď jsou ale na stejné stopě jako my, mají stejná vodítka. I kdyby z mého strýčka předtím, než zemřel, nevymlátili nic bližšího, museli si všimnout nápisů na hrobě, zvláště pak slova sappheiros čili lazurit. Tohle je jediné možné místo. Buď tygří bojovník zabije nás, nebo my jeho. Pokud uspějeme, Šang Jung přijde o svoji moc. Jedinou moc, kterou nad bratrstvem má, získal silou a zastrašováním. Bez jeho špicla proti němu bratrstvo povstane a zatočí s nepravostmi, která se v jeho středu dějí. A pak budou moci opět strážit věčnost Prvního císaře, Syna nebes.“

„A když se teď otočíme a odejdeme?“ nadhodil Costas.

„Konfrontaci se nevyhneme a naše šance budou o poznání horší. Když necháme Šang Junga uvěřit, že vyhrál, bude svůj svět považovat za nedotknutelný. Pro něj představuje nebeský klenot stav mysli. To je to, čeho se můj strýček obával nejvíc. Jeho kopie hrobky Prvního císaře spolu s vymyšlenou projekcí nebe napovídají, že je na půli cesty uvěřit tomu, že klenot je na svém místě nad jeho hlavou a zajišťuje mu nesmrtelnost, po níž tak lační. Když to teď vzdáme, bude jeho iluze úplná. Potřebujeme, aby uvěřil, že klenot je možné najít, uchovat v něm určitou míru pochyb a přiživit tu část jeho já, která ví, že svět, který stvořil, je jen iluzí. Musíme ty dveře nechat pootevřené. Pokud se nedobytně uzavře ve své smyšlence, Bůh pomáhej tomuhle světu. Bude to, jako by se císař Š‘-chuang-ti probudil k životu. To je něco, čemu musíme veškerými možnými prostředky zabránit. V sázce je mnohem víc než jen nějaký ztracený starověký drahokam.“

Jackův pohled byl neproniknutelný jako kámen. Podíval se na Káťu a pak do údolí. Přehodil si pušku přes rameno a mrkl na hodinky. „Máme ještě tři hodiny, než se setmí. Pohyb.“

O hodinu později se Jack s Costasem opřeli o kamenitý svah nedaleko hřebene. Tou dobou už měli za sebou výstup po zrádné stezce vedoucí přes hřebeny a příkrá úbočí tvořená křehkým kamením. Pohybovali se ve výšce přes tři tisíce šest set metrů. Pichlavá bolest Jacka donutila profouknout si uši, aby vyrovnal tlak. Celou dobu postupovali dál s vědomím, že je někdo pozoruje, a s největší pravděpodobností přes hledí pušky, ale v duchu doufali, že cíli se stanou až v okamžiku, kdy dají nějak najevo, že jejich hledání je u konce. Byli teď necelých sto metrů pod trojicí šachet, o kterých Ráhid Jackovi vyprávěl. Schoulili se na dně jámy obklopené hromadami kamenité hlušiny, která je chránila před cizími zraky. Jack poklekl do kamínků a v této poloze se přesunul k okraji jámy, pušku neustále třímaje pevně v rukou. Koutkem oka zahlédl Pradéše o asi sto padesát metrů níž v nevelké oblázkové proláklině s puškou položenou vedle sebe. A ještě níž pak byla Káťa s Altamatajem, kteří prozkoumávali šachty nejblíže ke dnu údolí.

„Střílíme na duchy, jež se schovávají za kameny na kopci,“ odrecitoval tiše Jack.

„Cože?“

„Vzpomínka jednoho britského vojáka na první válku v Afghánistánu,“ vysvětlil Jack.

Costas těžce dopadl na břicho vedle Jacka a překulil se na lokty. Hlasitě funěl a jeho dech se v nehybném vzduchu měnil v oblaka páry. „Měl jsem s sebou vzít svůj laserový dálkoměr.“

„Kanadské hraniční hlídky mě naučily odhadovat vzdálenosti v tundře, kde všechny cíle proti věčně bílému pozadí dokonale vyniknou. Trénink probíhal ve výcvikovém čtverci sedm set na sedm set metrů. Sedm set metrů je vzdálenost vlastní všem Kanaďanům, také země se tam dělí na právě tak velké parcely. Členové hraniční hlídky dospěli k závěru, že netrénované oko dokáže s třistatrojkou střílet nejdále na takovou vzdálenost. Na větší už jsou šance na odhalení stojící lidské postavy o poznání nižší, zvlášť na kamenitém pozadí, jako tady.“

„Pokud ovšem nemáš sokolí zrak, jako náš odstřelovač.“

Jack pohlédl na výškoměr na hodinkách. „Než jsme odletěli z Biškeku, stáhl jsem si topografickou mapu. Vzdálenost ode dna údolí k vrcholkům hřebene je okolo pěti set metrů. Poručík Wood to v roce 1836 se svými čtyřmi sty šedesáti metry odhadl docela dobře. Teď jsme ale asi sto metrů pod hřebenem a úbočí, po kterém jsme sem vylezli, bude mít sklon v průměru okolo pětačtyřiceti stupňů.“

„Takže rovnoramenný trojúhelník,“ poznamenal Costas. „Z toho mi vychází přímá vzdálenost na dno asi šest set metrů. Náš hoch s flintou ale může být kdekoli na protější straně, takže je třeba brát v potaz příčnou vzdálenost.“

„Musíš zkusit uvažovat jako on,“ upozornil ho Jack. „Předpokládejme, že sem přijel s dostatečným předstihem na to, aby stihl vybrat ideální místo. Potřebuje výhled na všechny vchody do šachet, že jo? Neví, která z nich bude naším cílem. Šachty tady nahoře blízko hřebene jsou od protějšího svahu nejdál. Ráhid říkal, že jsou vidět jenom z cesty, která prochází nad údolím. Kdybychom pokračovali cestou, po které jsme přišli, na takové místo bychom došli. Tím by získal nejmenší možnou vzdálenost k nejdůležitějším potenciálním cílům, kde se zrovna nacházíme. Určitě se bude snažit schovávat se stejně daleko od obou možných cílů. Tím se celá oblast zužuje na tamhletu průrvu naproti.“

„Vzpomínáš si, co o něm Káťa řekla? Možná že ty zvládáš bez problémů přes dvě stě metrů, ale on se může pohybovat kolem dvou set sedmdesáti, tří set třiceti nebo úplně jinde.“

Jack přikývl. „A určitě počítá s tím, že od nás může taky čekat střelbu. Viděl naše pušky, ale bude předpokládat, že nemáme patřičný výcvik. Vzpomeň si, co říkal Ráhid o rekrutech Tálibánu a jejich bídném zacházení se zbraní. S tímhle se náš chlapík setkával po celém světě, kdykoli zavítal do válečné zóny. Vojáci, kterým teče mlíko po bradě, nebo teroristi, co se kolem sebe rozhánějí kalašnikovem. Žádná hrozba pro něj. Když budeš chtít sejmout odstřelovače, musíš najít jeho slabinu, a tou je on sám. Myslí si, že je pánem tohoto údolí, ale tak to není.“

„Nezbývá nám, než tomu věřit, Jacku.“

„Taková je psychologie odstřelovače. Odstřelovač musí věřit sám sobě. Právě v tom spočívá jeho největší síla, zároveň však i jeho slabina. Sebedůvěra vede k přehnané důvěře.“

Costas sklouzl po vytěžené hlušině do dolíku. „Doufám jen, že se ti nerozklepou ruce. Zuby mi cvakají o sebe a já si nejsem jistý, jestli je to zrovna zimou. Půjdu se mrknout do šachty nad námi. Nejdřív ale zaskočím dolů za Pradéšem. Měl by se dovědět, odkud zhruba má čekat útok.“

„Jasně. Čím víc pohybů náš protivník uvidí, tím víc času máme.“

„Kolik?“

„Moc ne. Určitě bude chtít udeřit, než se setmí. A určitě si všiml, že s sebou nemáme vybavení, abychom tu mohli přenocovat. Bude čekat na jakýkoli náznak, že se nám podařilo najít, co hledáme.“

„Myslíš, že tuší, že i my jdeme po něm?“

„Určitě viděl Káťu a nepochybně taky ví, že nám o něm řekla. Všiml si, že jsme se rozdělili. Pročpak asi?“

„Jakmile vystrčím hlavu ven, chci, abys mě kryl.“

„Rozumím.“

Costas se otřásl zimou, zkřehlýma rukama se poplácal po pažích, načež vyšplhal přes kamenitý val a zamířil dolů po úbočí k Pradéšovi, který se krčil za jedním z opevnění. Costas neohrabaně sjel po štěrkovém úbočí, zcela nechráněný. Jack si dělal mnohem větší starosti, než na sobě dával znát. Pokud byl odstřelovač jen z poloviny tak dobrý, jak o něm tvrdila Káťa, jeho prvním cílem bude pravděpodobně on nebo Pradéš. Nejdřív se bude chtít zbavit obou střelců, kteří pro něj představují jedinou hrozbu, zbytek výpravy pozabíjí, až bude chtít. Jack zavřel oči a pokusil se vžít do role svého protivníka, ukrytého někde na protější straně údolí, který je pozoruje a pohledem neustále těká od Káti s Altamatajem, přes Pradéše až k němu a Costasovi, který zrovna pádil svahem dolů. Jack otevřel oči a rozhlédl se po protějším úbočí, nic podezřelého ale nezaregistroval. Hluk, s nímž se Costas valil po kamenitém svahu k Pradéšovi, se rozléhal celým údolím. Jack se modlil, aby měl pravdu a útočník zrovna mířil na něj místo na Pradéše. Několikrát se zhluboka nadechl a přiměl se vstát. V ruce svíral pušku a na pár okamžiků tak ze sebe dělal snadný terč, načež si opět lehl za kamení. Jeho puška měla hledí, Pradéšova nikoli. Pamětliv Ráhidových slov si rukavice z ovčí kůže stáhl až nyní. Kdyby to udělal dřív, z prstů by se mu vytratil všechen cit, což by výrazně snížilo přesnost střelby. Tímto jednoduchým úkonem se duševně připravoval na nadcházející úkol. Nezbývalo mu než doufat, že i jejich protivník je připravený k akci. Vybalil pušku z látky. Začal pomalu, z plných plic dýchat; před každým dalším nadechnutím na chvíli zadržel dech a snažil se zpomalit prudce bijící srdce. Cítil v ruce tělo pušky, vyschlý lněný olej na ořechové pažbě, a pohmatem ji kontroloval. Držel zbraň levou rukou, zatímco pravou poskládal látku z turbanu do čtverečku, kterým si podložil rameno v místě, kde by se jinak dotýkalo ostrých úlomků kamene. Pravičkou obemkl popruh, ale ne moc pevně, neboť si pamatoval, že pulsování tepen by jeho přesnost na tuto vzdálenost zcela jistě zhoršilo.

Pak sejmul z puškohledu krytku objektivu a koleček pro nastavení vzdálenosti a bočního větru, pro jistotu však ponechal kousek látky přetažený přes objektiv, aby zmírnil riziko, že se ve skle odrazí sluneční paprsky. Sebemenší odraz nebo pohyb by znamenal konec hry. Sotva by jeho protivník zjistil, že se Jack připravuje na protiútok, šlo by čekání na vhodný okamžik stranou a z Jackových přátel by se rázem staly cíle střelby. Jakýkoli prudký a neočekávaný pohyb by je všechny vystavil smrtelnému nebezpečí. Uvolnil pojistku pušky a přitáhl kliku závěru k sobě. Na kratičký okamžik zahlédl v zásobníku záblesk náboje. Při zavírání závěru náboj vyskočil ze zásobníku a přesunul se do komory. Když pak natahoval závěr zpět do výchozí pozice, cítil mírný odpor. Zvedl opatrně pušku, aniž by ústí vykouklo nad kameny. Pomalu se sunul vpřed, dokud nedosáhl vhodné pozice pro střelbu. Tělo pušky opřel o kameny před sebou a zamířil na cestu vedoucí podél protějšího svahu. Vyklonil hlavu zpoza hledí a pokusil se odhadnout vzdálenost pouhým okem. Zaměřil se na kámen, který předtím s Costasem vytipovali. Sedm set třicet metrů. Mířil dolů, ale vzduch kolem byl řídký, suchý a snižující odpor, což vykompenzuje vyšší gravitaci. Natáhl se a nastavil na hledí vzdálenost. Nikde kolem nenašel žádné keře ani jiné rostliny, podle nichž by dokázal určit rychlost větru, ale kromě lehkého mrazení, které přicházelo od severu, prakticky nepociťoval ani žádný vítr. Dotkl se voliče pro nastavení bočního větru a posunul ho o jeden dílek. Pravou ruku nechal spočinout na pojistce spouště, načež zapřel tvrdou pažbu do ramene a tvář přiložil k dřevěnému výstupku na hřebenu pažby. Bez přivření druhého oka se zadíval do hledí. Nepatrně se posunul, aby oči netrpěly zbytečnou únavou. Hledáček tvořil jednoduchý nitkový zaměřovací kříž, ale vzdor třiapůlnásobnému přiblížení mu skála na protějším svahu přišla neskutečně daleko. Vzpomněl si, co ho učili. Představil si dráhu letu, temnou siluetu těla ve skalách a střelu, která tuto trasu opisuje. Střelu, která se neochvějně blíží ke stále se zvětšujícím cílem. Aniž by pohnul hlavou, rozhlédl se i druhým okem kolem dokola. Bylo možné, že se cíl nachází mimo oblast viditelnou v hledí. Zaklesl ukazováček kolem spouště a namáčkl ji, dokud neucítil lehký odpor. Zhluboka se nadechl a nasál ostrý, kovový pach kamene, poté zpola vydechl. Přestal dýchat. Ztuhl.

Díval se do hledí. Tak se ukaž.

Náhle koutkem levého oka zaznamenal na dně údolí nějaký pohyb. Srdce mu zase začalo bít prudčeji. Kéž by tak jen zpomalilo. Na protějším konci údolí, kde se vznášel obláček prachu, se náhle objevila jakási silueta. Byl to neosedlaný kůň bez jezdce; cválal podél vyschlého říčního koryta, které se vinulo prostředkem soutěsky. Kůň minul stan, který předtím spatřili mezi kameny, a zastavil se zhruba o sto metrů dál, kde začal pohazovat hlavou a hrabat kopytem. Jack zůstal nehybně ležet. A pak spatřil další postavu, která kráčela od úbočí někde pod ním a blížila se ke koni. Jack pootočil hlavu a chvíli nevěřil vlastním očím. Káťa! Pamatoval si její fascinaci achaltekiny, nebeskými oři. S rozpřaženýma rukama, zcela nechráněná, jako v nějakém transu kráčela pomalu ke koni. Jack se okamžitě znovu zaměřil na svůj cíl. V té chvíli zahlédl záblesk asi dvacet metrů nad místem, kam mířil. Nepatrně pušku přizvedl. Kůň s Káťou vyvedli odstřelovače i Jacka nadobro z koncentrace. Okamžitě pochopil svou chybu a nyní se ji bude snažit napravit.

Jack měl být prvním cílem.

Nad hlavou mu zaznělo zlověstné prásknutí následované zvonivým úderem střely do kamene, provázené třesknutím, které se rozlehlo do širého okolí. Třesknutí i jeho ozvěna se spojily vjedno, jak se odrazily od obou stran údolí. Jack zůstal v nastalém tichu jako omráčený. Soustřeď se. Ve skalách nad sebou zahlédl záblesk ústí. Opět namáčkl spoušť pušky. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl.

A pak se stalo něco, s čím nikdo nepočítal. Káťa nebyla jedinou postavou v údolí. Objevila se další a klopýtavě běžela od stanu. Byl to ten afghánský chlapec. Káťa došla ke koni a začala ho hladit po šíji. Hoch se k ní neustále blížil, zůstával však mimo její zorný úhel, umenšený stojícím koněm, byl už od ní ani ne sto metrů. Jacka se náhle zmocnil velmi nepříjemný pocit. Tohle se nemělo stát. Chlapec měl obě ruce natažené před sebou a na prsou připevněný jakýsi objemný postroj. Ječel a nedospělým hlasem chraptivě vyřvával slova, která se rozléhala celým údolím, slova plná vzdoru a zuřivosti.

Allah akbar! Allah akbar! Bůh je veliký!

Jack nevěděl, co udělat nejdříve.

Pokřik sebevražedného bombového atentátníka.

Civěl na celou scénu s chladnou jistotou. Rozhodl se. Právě teď. Je jedinou nadějí, kterou Káťa ještě má.

Nad hlavou mu třeskla další kulka a odrazila ze skály za ním spršku úlomků, které se na něj sesypaly. Tentokrát už Káťa výstřel zaslechla a vzhlédla. Držela koně blízko sebe a bránila mu tak v úprku. Běžícího chlapce určitě slyšela, ale zatím ho neviděla. Jack měl vyschlo v ústech, srdce mu bilo jako na poplach. Jen další cíl. Sklonil ústí pušky dolů, o prozrazení své pozice už se nestaral. Protivník už tak jako tak ví, kde se ukrývá. Neměl na vybranou. Přiložil pravé oko k hledí. Bude to výstřel na pohybující se cíl, na tuto vzdálenost téměř bez naděje na zásah. Náhle však chlapec klopýtl a upadl, načež se začal těžce zvedat na kolena. Teď byla ta pravá chvíle. Jack mu zamířil na tělo. Káťa vyskočila na koně, který se vzepjal na zadní. Zdola k Jackovi dolehl výstřel z pušky. Pradéš, uvědomil si Jack. Spatřil ho koutkem levého oka, jak leží vedle Costase a míří puškou na chlapce. A pak zaslechl další ránu, třesknutí, které se rozlehlo do dáli, následované zvukem výstřelu z protější strany údolí. Viděl, jak střela odhodila Pradéše jako hadrovou panenku a jeho puška začala klouzat po úbočí dolů. Jack znovu pohlédl pod sebe do údolí. Chlapec ležel svinutý do klubíčka na zemi. Káťa pobídla koně do trysku a Jack spatřil, že vyběhl i Altamataj a ve cvalu naskočil na koňský hřbet za ni. Z místa, kde ještě před okamžikem ležel chlapec, se zvedl oblak prachu a plamenů, následovaný o vteřinu později tlumeným výbuchem. Oblaka prachu z exploze jako by pronásledovala koně při jeho trysku kaňonem. A pak si Jack všiml záblesku ústí na protějším svahu. Odstřelovač odhalil hlavu a snažil se nyní pálit na koně. Jackova puška byla stále připravená ke střelbě. A on sám byl náhle jako z žuly. Stiskl spoušť. Puška mu poděkovala tvrdým zpětným rázem do ramene, po němž následovalo podivné prázdno, jako by vzdušný vír, který za sebou kulka vytvářela, s sebou odnášel veškerý zvuk a všechnu svou energie přenášel na cíl. Sedm set třicet metrů. Jedna a půl sekundy. Jackovi zvonilo v uších. Nic neslyšel. A pak k němu z protějšího svahu údolí dolehlo další třesknutí, provázené prudkým pohybem. Něco vylétlo do vzduchu. Jack rychle vytáhl dalekohled, v jehož okuláru spatřil pušku dopadající do kamení. Zadíval se pozorně do stínů a pak ho spatřil. Nehybná lidská postava s roztaženýma rukama ležela mezi kameny s hlavou na karmínově rudém polštáři, který neustále rostl. Jack zavřel oči a vypustil vzduch z plic. Začal se nekontrolovatelně třást. Cítil chlad, ledový chlad. Opět si natáhl rukavice a s dlaněmi v podpaží se natáhl na kamenité podloží. Třásl se od hlavy k patě.

„Mám tu raněného!“

Costas hulákal zpoza kamenného opevnění dole. Jack se přehoupl přes násep a během několika sekund se svezl po úbočí k nim. Costas mezitím otevřel Pradéšův batoh a začal z něj lovit balíčky s obvazy. Pradéš byl při vědomí, a když Jacka uviděl, slabě se usmál. Jack spatřil, jak se pod Pradéšem rozlévá kaluž krve. Stále ještě ztěžka oddechuje poklekl vedle něj. „Je to zlé?“

„Už bylo hůř.“ Pradéš drkotal zuby, a když Costas odstřihl z kabátu nůžkami pruh látky, objevila se pod levým ramenem čistá rána velikosti čtvrťáku. Costas posypal ránu práškem pro rychlejší srážení krve a přitiskl na ni kus obvazu. Nato obrátil Pradéše opatrně na břicho a totéž zopakoval i na zádech, kde střela vyšla. „Je to čistý průstřel,“ poznamenal. „Měl jsi štěstí. Vypadá to na kulku ráže 7,62 milimetrů, tedy za předpokladu, že střílel z mosin-nagantky. Ještě, že nepoužil tříštivé střely. Na takovou vzdálenost střela tak velkou paseku v tkáni nenapáchá. Na zásah nějaké větší tepny to nevypadá. Bolet to ale každopádně bude jako čert. Pár centimetrů níž a moc důvodů k vtipkování už by nebylo.“

Pradéš se otočil k Jackovi. „A ten odstřelovač?“

„Koupil to do hlavy.“

Pradéš zavřel oči. „Gratuluju…“ Znovu je otevřel, a v křeči, která ho náhle zachvátila, stočil zrak k svému poranění. „Ten kluk,“ nasadil chabý úsměv, „toho jsem dostal já.“

„K výbuchu došlo pár sekund poté, co ho zasáhla kulka. Když viděl Káťu, jak ujíždí na koni pryč, asi zpanikařil a odpálil bombu sám.“

„To já,“ usmál se Pradéš. „Buď bych ho zastřelil, anebo ho moje střela vyděsila tak, že se raději zabil sám.“

„Taky jsem ho měl na mušce. Tys byl ale rychlejší. Tak jako tak to měl spočítaný. A navíc jsi Kátě zachránil život.“

„Takže tys mohl sundat toho odstřelovače.“

„Zvládli jsme to.“

Pradéš věnoval Jackovi neproniknutelný pohled a pak sebou škubl. „V batohu mám vysílačku. Zavolej, prosím, vrtulník pro evakuaci. Myslím, že tohle lze považovat za incident Tálibánu. ISAF sem určitě bude chtít poslat průzkumný tým. Předpokládám, že už tak jako tak dohlížejí na Ráhidův útok na Tálibán ve vesnici, takže by se ve Fajzabádu snad nějaká ta helikoptéra našla.“

Costas hleděl dolů do údolí a tvář měl bílou od prachu. „Nikdy nepochopím, co může dítě přimět tohle udělat,“ kroutil hlavou. Za oblakem prachu viděli muže ze stanu, jak bezcílně pobíhá po okolí a šermuje rukama, jako by něco hledal, snad místo, kam se jeho syn odebral.

„Tady vůbec nejde o děti,“ řekl Jack a s rukama pevně založenýma na hrudi se otřásl. „Tohle se týká otců. Jak může svého syna vycpat trhavinami a poslat ho na smrt? Tohle nechápu.“

„Vypadá rozrušeně.“

„To je něco, na co džihádisty nikdo nepřipravuje.“

„Jenom doufám, že sem ISAF pošle dostatek mužů na to, aby z téhle oblasti vypráskali všechny stoupence Tálibánu, zejména pak ty, kteří toho dědka tam dole zavedli na cestu do pekel.“

„Myslím, že Ráhid se s tím už nějak popere,“ připojil se slabě Pradéš. „Zásahů zvenčí už tady bylo víc než dost. A kde jsou vlastně Káťa s Altamatajem?“

„Odjeli na koni údolím ve směru, kudy jsme přišli,“ odpověděl mu Costas. „Až budeš v bezpečí, pošleme pro ně vrtulník.“

„Rozumím,“ přitakal Pradéš. „Může to trvat přinejmenším půl hodiny, takže byste měli mít dostatek času se mrknout, jestli je nahoře něco k nalezení.“

„Můžeme pro tebe udělat ještě něco?“ zeptal se Jack.

„Bodlo by morfium.“

Costas vyndal z batohu ampulku, protřepal ji a zručně vpíchl jehlu Pradéšovi do stehna. „To by mělo pomoct.“ Vytáhl záchrannou deku a Pradéše do ní zabalil. Jack ze sebe stáhl svůj kabát a přehodil ho přes něj taky.

„Lepší, mnohem lepší.“ Pradéš zavřel oči a mávl rukou. „Už můžete jít. Myslím, že je čas se kouknout do šachet.“

O dvacet minut později stál Jack s Costasem před vchodem do prostřední šachty a zírali do temné díry nad obrovskou hromadou vytěžené hlušiny, která částečně blokovala průchod. Costas držel v ruce Jackův výtisk Woodovy knihy a četl z ní pasáž věnovanou lazuritovým dolům:

„Šachta, jíž sestoupíte do galerie, má asi tři metry a její sklon není tak velký, aby bránil v chůzi. Galerie sama je pak dlouhá asi osmdesáte kroků a lehce klesá, poté však ale náhle končí jámou o průměru zhruba šesti metrů a přibližně stejné hloubky. Šířka a výška galerie, která je spíše nepravidelného tvaru, je asi kolem šesti, sedmi metrů. Na několika místech, kde se strop propadl, je průchod tak nízký, že návštěvník musí pokračovat po čtyřech. Dá se předpokládat, že zde často docházelo k nehodám, jedno z míst v dole je dokonce pojmenováno po několika nešťastnících, které zavalil padající strop. Nejsou tu žádné postranní trámy, které by strop tvořený několika oddělenými bloky zaklíněnými do sebe jakkoli podpíraly. Stačí sebemenší boční tlak a strop se propadne do chodby. Budou-li horníci za daných okolností pokračovat v těžbě, musejí počítat s bezprostředním nebezpečím.“

Dočetl, knihu opatrně zavřel a podal ji Jackovi, který ji neprodleně uložil do svého khaki batohu.

Costas se začal s námahou brodit úlomky kamene a s každým dalším krokem klouzal dolů. „No, nezní to o nic víc bezpečně než cokoli jiného, co jsme dneska už dělali,“ zabručel. „Povídals, že sem nikdo nikdy nechodí?“

„Tak mi to říkal Ráhid. Vykládá se, že v té šachtě straší.“

Jack šel za Costasem. Nohy měl jako z olova a cítil se unavený. Každý krok ho stál nezměrné úsilí, jako by se prodíral hlubokým sněhem. Nohy mu klouzaly po úlomcích kamene zpět, takže zhruba v polovině té haldy začal mít pocit, že se vůbec nepohnul z místa. Měl dojem, jako by se neustále snažil dosáhnout něčeho, co mu beznadějně uniká, jako ve snu. Konečně stanuli na vrcholku haldy u stropu vchodu do jeskyně, který už od nich byl jen na délku paže. Costas se vplazil do šachty a byl teď asi deset metrů před ním. Jack viděl, jak vytáhl z kapsy baterku a přejel jí po okolních stěnách. Skála byla tmavá, téměř černá. Jack si vybavil někdejší popisy, které hovořily o tlusté vrstvě černoty utvářené po tisíciletí horníky při odpalování náloží užívaných při těžbě lazuritu. Podíval se zpět ke vchodu. Nebyl si jistý, ale měl pocit, jako by se paprsek světla odrážený od stěn nepatrně barvil domodra, jako azurová obloha. Obrátil se. Costas sestoupil o pár metrů dál a ocitl se téměř u základny hromady, která postupně přecházela v jeskyni. Bez hnutí soustředěně zíral na úlomky kamene a baterkou mířil na jedno konkrétní místo před sebou. Narovnal se a obrátil se k východu. „Jacku?“

„Tady jsem.“

Chvíli panovalo jen ticho. Costas si odkašlal. „Prosím tě, ten starý revolver, co měl John Howard. Ten, co mu kdysi dal jeho otec, vzpomínáš si na něj?“

„Samozřejmě.“ Jackův hlas zněl beze známek jakýchkoliv emocí, jako by sám sebe slyšel hovořit z veliké dálky.

„Nepamatuješ si, kde byl vyrobený?“

V první chvíli neměl Jack tušení. Zkusil si vzpomenout. „Předpokládám, že v Londýně, ve zbrojovkách Colt. Adresa by měla být vyražená na hlavni.“

Costas se napřímil, zhasl baterku a došel k místu, kde stál Jack. Pohlédl mu do očí. „Už vím, co tady tehdy Ráhid našel. A taky už vím, proč sem nikoho nepouštěli.“

Jack mu položil ruku na rameno. Costas mu podal baterku, ale Jack zavrtěl hlavou, sáhl do batohu, a když ruku vytáhl zase ven, něco v ní pevně svíral. Nechal Costase nechápavě stát a sjel po štěrku, jehož spodní vrstvy byly úplně promrzlé, až dolů. Došel až k místu, kde se předtím Costas zastavil, a poklekl. Nechal oči přivyknout temnotě. A pak uviděl to, co předtím jeho přítel. Přestože byla ta věc napůl zasypaná úlomky kamene, její tvar byl nezaměnitelný. Revolver byl poctivě naolejovaný, takže ani nebyl zrezivělý, zato celý zfialověl. Na hlavni Jack zaznamenal adresu továrny, kde zbraň vyrobili. Colt, Londýn. Pažba a spoušť byly zamotané v hadru, v hrubé režné látce, která zbraň těsně obepínala. Látka ale pokračovala pod vrstvu štěrku, zpod níž o pár desítek centimetrů dál opět vyčnívala. Ať už to bylo cokoli, mělo to symetrický tvar. Jack cítil, jak se s ním točí svět. Dvě ruce, doširoka roztažené. Podíval se na druhou stranu. V místě, kde očekával druhou pistoli, zela prázdnota, jasně ohraničená kostlivými prsty, které jako by svíraly něco neviditelného.

Jack se donutil pohlédnout na to znovu. Ta ruka mohla držet cokoli. Možná dlaň někoho jiného, která byla poslední útěchou. Anebo také druhou zbraň, třeba meč. Ale taky něco úplně jiného. Vélpu, bambusový váleček. Ale ať už to bylo co chtělo, bylo to pryč.

Jack ztěžka polkl. Plakal a netušil proč. Zhluboka se nadechl, zadržel v sobě vzduch a pak jej pomalu vydechl. Několikrát zamrkal. Přemýšlel o tom, co všechno o tomto muži ví, o jeho lásce ke svým dětem, ke své rodině. Doufal, že se nakonec všichni sešli. Doufal, že ať už ho trýznilo cokoli, sklíčenost nebo zoufalství nad ztrátou, tak to z něj na tomto místě v posledních okamžicích jeho života vyprchalo. A také doufal, že našel to, co celé ty roky od objevu jeskynní svatyně v džungli hledal, největší poklad ze všech.

Jack si otřel oči a vzhlédl vzhůru. Zvenku k nim dolehl zvuk, který se šířil jeskyní, rytmický řev helikoptéry blížící se údolím. Zaslechl zvuk podrážek bořících se do štěrku. Costas ho tam s pozůstatky nechal několik minut, ale Jack ho i tak po celou dobu mlhavě vnímal a věděl, že času využil k průzkumu okolí.

„Tak jsem to omrknul,“ začal Costas a jeho dech se ve slunečních paprscích, které sem zvenku pronikaly, okamžitě srazil v obláček páry. „Šachta pokračuje asi dvacet metrů, pak končí jámou hlubokou asi pět metrů. Pokud Licinius opravdu ukryl kámen v téhle šachtě, předpokládám, že to bylo právě tam. Do jedné stěny jsou vytesané výstupky, ale díval jsem se na ně a nezdají se mi nestabilní. Připadá mi, jako by tady už někdo byl a metodicky to tady celé kousek po kousku prošel. Pokud tady ten drahokam někdy byl, teď už je určitě pryč.“

Jack si odkašlal a ukázal prstem. Jeho hlas zněl zastřeně. „Dívej se na tu ruku, na tu prázdnou. Vypadá to přesně tak, jako by v ní držel kójské bambusové pouzdro s vélpu. Myslím, že ho sem přinesli s sebou, to které před lety sebrali v džungli. A teď je taky pryč. Stejně jako Robert Wauchope. Žádné známky dalšího těla tu nikde nevidím. Možná že když sem přišli, bylo už bambusové pouzdro prázdné, zato když ho odsud odnášeli, neslo už nový náklad. Možná ho Wauchope vyprostil ze sevření Howardových prstů a dostal se odsud i s ním. Možná ten drahokam opravdu objevili.“

Costas se podíval na Jacka. „Takže jsme našli, co jsme hledali, ne?“

Jack neříkal nic. Sáhl do batohu a vyndal předmět, který svíral, když sem přicházeli, ale pak ho zase vrátil zpět. „Vím, že už musíme jít. Dej mi jen chviličku.“

„Chceš být sám?“

„Ne. Zůstaň.“ Jack vytáhl ruku z batohu a rozevřel ji. Na dlani mu ležela malá lazuritová soška slona, se kterou si John Howard jako dítě hrál – a nejen on, Jack sám si s ní v dětství často hrával. Povrch sošky byl odřený a ošoupaný desítkami dětských rukou. Kolem krku měl slon třpytivou stužku, kterou mu tam Rebeka uvázala, když si ho na Seaquestu II odnesla do své kajuty. Jack pevně sevřel figurku v rukou. Lazurit zrozený z této hory se navrátil. Pomalu a opatrně sošku vložil do prázdné natažené ruky, vyčnívající z chomáče hadrů. Nechal ji tam a opatrně stáhl paži zpět.

Helikoptéra venku opět zaburácela. Jack vstal a urovnal si batoh. Zhluboka se nadechl a naráz vydechl veškerý vzduch do nitra jeskyně. Pozoroval, jak se jeho dech mění v kapičky vody, které se ztrácejí ve tmě. Položil Costasovi ruku na rameno. Vzpomněl si na Pradéše. Byl čas jít.

20

Uplynuly dva dny a Jack zrovna seděl na zádi amerického vojenského hlídkového člunu, který je unášel klidnými vodami jezera Issyk-kul a brázdil hladinu dlouhou stopou zpěněné vody. Ten výhled byl fantastický. Nejhlubší horské jezero na světě s plochou přes tři tisíce čtverečních kilometrů pětkrát převyšovalo rozlohu známého Ženevského jezera. Proud za lodí Jackovi připomínal obrovskou šipku ukazující na východ, poslední výběžek středoasijského masivu mířící na čínské pouště na východě. Hory, které jezero lemovaly z jihu, se jako ve snu nořily z oparu a pás zasněžených vrcholků zdánlivě vytržených ze země z něj stoupal jako fata morgana. Na západě za sebou nechali kamenité pobřeží, kde se Jack s Costasem před třemi dny poprvé setkali s Káťou a Altamatajem. Káťa zůstala na místě, aby zdokumentovala římské pohřebiště, než pro ni přiletí helikoptéra a odveze ji za nimi. Bylo tu ale ještě jedno místo, které si Jack velice přál navštívit, daleko za jezerem i pouští Taklamakan, nedaleko východního konce Hedvábné stezky. Protože zorganizování téhle návštěvy zabere ještě několik dní, těšil se Jack na potápění, k němuž od okamžiku, kdy více než před týdnem odpluli se Seaquestem II z Rudého moře, neměl příležitost.

Opět se mu vybavil Pradéš a průstřel ramene, který přede dvěma dny v Afghánistánu utrpěl. Několik týdnů sice stráví na jednotce intenzivní péče, ale vyhlídky byly dobré. Byl v nejlepších možných rukou, v americké nemocnici v Biškeku, odkud jej co nevidět pošlou do Landstuhlu v Německu. Jakmile ho dostali z Afghánistánu, Jack se s ostatními helikoptérou vrátil k jezeru, kde už na ně čekal hlídkový člun, který jim vyrazil naproti ze staré sovětské námořní základní na východním pobřeží. Jack chtěl putovat na východ přes jezero stejnou cestou jako Fabius, když se Licinius odpojil a zamířil sám do hor na jih. Hlídkový člun se nyní blížil ke konci své cesty, celá plavba trvala při plné rychlosti téměř deset hodin. Přede dvěma tisíci lety v otevřeném člunu to pro muže vyčerpané dlouhým putováním a útěkem z Mervu musel být nesmírně náročný podnik. Neexistoval způsob, jak zjistit, kam až dopluli a zda vůbec dosáhli východního břehu. Jack předpokládal, že navzdory všem živlům bojovali až do úplného konce, stejně jako vzdor únavě a nepříteli, který už na ně čekal na pevnině. Byli vycvičení čelit otevřeně jakékoli výzvě, do posledního muže se bili za čest své legie a právo připojit se ke svým padlým kamarádům ve zbrani, kteří už našli cestu do jiného světa. A kromě toho se Fabius možná ani nikdy nedověděl, jakýže to drahokam to vlastně získal, polovinu celku vhozenou do pytle s ostatními uloupenými cennostmi. Jack hleděl do ocelově modré vody, ve které se odráželo nebe, jehož modř na několika místech přerušovaly obláčky. Kdoví, možná je skutečně někde tady, hluboko ve vraku lodi, přesně jako v tom snu, který se mu zdál. Nebeský klenot.

Otáčky motoru znatelně poklesly a brázda zčeřené vody za lodí se převalovala přes zádovou příčku. Panovalo dokonalé bezvětří a vzduch byl řídký a chladný. Při pohledu přes jezero spatřil Jack protější břeh, který se na západě ztrácel dostatečně daleko na to, aby prozrazoval zakřivení Země. Měl dojem, jako by byli jazýčkem na vahách mezi západem a východem a dosáhli bodu, kde Hedvábná stezka zavede cestovatele po vzdáleném úbočí náhorní plošiny rovnou do Číny. Jack věděl, že šlo o pouhou iluzi, nemluvě o smrtelně nebezpečné poušti Taklamakan, ale i tak musely velehory pro cestovatele ze západu představovat určitou známku naděje. Otočil se a pohlédl před sebe. Costas, který byl plně zaměstnán navigačními obrazovkami, už od samého rána nevystrčil z velitelského můstku nos. Před nimi se konečně začal objevovat břeh. Když jej spatřili poprvé, viděli jen vysušenou pustinu rozrušenou silnými větry. Zde však západní větry, které mířily na východ, pokryly hřebeny a údolí olivově zeleným povlakem. V těsné blízkosti břehu stály budovy, monotónní betonové konstrukce, polorozpadlé zbytky přístavních hrází a mol. Odraz přístaviště, který se na hladině zrcadlil, se na krátkou chvíli zachvěl a rozostřil, než se hladina opět uklidnila. Jacka napadlo, jestli to nebyl záchvěv zemětřesení. Znovu se podíval ke břehu. Tam někde je teď Rebeka spolu s členy týmu Mezinárodní námořní univerzity a amerického námořnictva. Za těch pár dní už se jim podařilo učinit první objev, pravděpodobné obrysy zdí detekované hlubinným skenerem. Tento nález jim stačil k tomu, aby mohli zahájit další archeologické práce. Jejich dnešním úkolem bylo zhodnotit situaci, než se k nim přidá Káťa a společně vyrazí na výlet přes horský průsmyk do Číny, který plánovali.

Costas se vynořil z můstku a začal se přehrabovat v hromadě potápěčského vybavení, které bylo vyrovnané na zádi. Z hlavně dvacetimilimetrového kulometu stáhl dva potápěčské obleky a jeden z nich hodil před Jacka. „Je čas se připravit. Míříme přímo na naleziště. Rebeka se zbytkem týmu nám vyrazili naproti v zodiaku. Půjdeme dolů jako první.“

„Z toho asi Rebeka moc nadšená nebude.“

„Tohle není místo na úplně první ponor v životě. Ani náhodou. Já zkrátka jezerům nevěřím, a tohle by na sobě mělo mít zvlášť velikou červenou nálepku s varováním.“

Jack nabral do dlaní hrst vody z palubního odtoku. „Je lehce slaná. To díky soli je jezero tak čisté. Dno je asi šest set metrů hluboko pod pořádnou vrstvou usazenin. A dost možná by se v ní našel i nějaký ten toxický odpad.“

Costas si na chvíli přestal navlékat neoprén a zatvářil se nedůvěřivě. „To si děláš srandu? Testovací základna sovětských ponorek? Když jsem ještě dělal v armádě, tohle místo jsme monitorovali a jenom nad těmi satelitními snímky sis mohl pomalu ohřát ruce. A ani nemuselo jít o zbraně nebo reaktory. Jednu dobu Rusové dokonce vesele používali uran k pohánění zubních kartáčků.“

„Altamataj říkal Kátě, že tady se testovala hlavně torpéda a vždycky, když se jim nějaké ztratilo, mohli se přetrhnout, aby ho našli. Z takových pátrání vzešly první zmínky o zdech pod vodou, těch, o kterých si Rebeka myslí, že je znovu našli. V roce 1991, když se Sovětský svaz rozpadal a Altamataj tu v té době sloužil na základně, se dostal k řadě spisů. Z nich vyplývá, že všechna torpéda, která se nepodařilo najít, jsou považována za nadobro ztracená a jako taková je patrně nejlepší je nechat tam, kde jsou.“

„To jednomu fakt dodá na klidu,“ zakřenil se Costas a protáhl hlavu gumovým límcem skafandru. „Máš pro mě ještě nějakou útěchu, než začneme po nocích světélkovat?“

„Káťa mi říkala, že Kyrgyzové vnímají jezero jako posvátné místo plné pokladů. Někteří si myslí, že je tu dokonce pohřbený sám Čingischán. Jejich legendy vyprávějí o zlaté rakvi puštěné po stříbřitém moři. A taky si myslí, že u severního břehu je zatopený nestoriánský klášter. Věří, že jezero je plné pokladů, které jejich předkové na Hedvábné stezce nezřídka vídávali. Zdejší vody jsou ale za posvátné považovány odnepaměti. Někteří Kyrgyzové se neodvažují si v něm ani zaplavat.“

„Tak tomu věřím,“ zachrčel Costas a protáhl obě ruce gumovými manžetami potápěčského obleku. „V takovém případě dám raději na lidovou moudrost.“

„Některé z těch příběhů by klidně mohly být pravdivé. Když se podíváš na břeh, dá se z něj vyčíst, jak se hladina jezera měnila. Zvláštní místo. Vlévají se do něj stovky horských pramínků, ale prakticky nic z něj nevytéká. A tak hladina jednu chvíli stoupá a pak zase klesá, když je období veder a voda se odpařuje, jako zrovna teď. A navíc jsme v docela aktivní seizmické zóně.“

Costas se konečně nasoukal do skafandru, sedl si a chvíli listoval v zápisníku, který si přinesl z můstku. „Mám to všechno tady. Lidi od námořnictva už se na to taky koukli. Kam až sahají dochované záznamy, byla tu celkem tři velká zemětřesení, jedno zhruba v roce 250 před naším letopočtem v Grigorevce, další asi kolem roku 500 našeho letopočtu v Toru-Aigiru a další 1475 v Balasagunu, všechna zhruba osm až devět stupňů Richtera. Docela síla.“ Obrátil se zády k Jackovi a rozpřáhl ruce, aby uvolnil tah neoprénu kolem zipu.

„To je pravda.“ Jack si jedním rychlým pohybem zatáhl zip a poplácal Costase po zádech. „To druhé, to v roce 500, by mohlo souviset s příběhem o zatopeném křesťanském klášteře. Jen ta legenda o Čingischánovi mi tam nějak nezapadá. Čingischán zemřel ve třináctém století a jeho následovníci byli, co se jeho hrobky týče, setsakramentsky tajnůstkářští. Prý zavraždili všechny, kteří byť jen koutkem oka zahlédli jejich pohřební procesí. Vypráví se, že přes jeho hrob štvali koně, kteří svými kopyty zahladili veškeré stopy. Myslím ale, že ve skutečnosti je jeho hrobka jinde, často se mluví o Burqan Qualdunu v Mongolsku, který leží stovky kilometrů odsud na východ.“

„A nemohly to být jen vějičky?“ zamyslel se Costas. „Chci říct, co když to všechno byly jen záměrně klamavé příběhy? Když byli takoví tajnůstkáři, mohli mezi lidmi šířit hromady různých historek o spoustě různých míst. Pak by ta legenda dávala smysl.“

Jack přikývl. „Možné to je. A nemusí jít jen o tajné hrobky, mohou být klidně i viditelné, a to dokonce všem na očích. U takových hrobů jde zejména o vnější vzhled, který určí, jak budou potomci, další generace, mrtvého vnímat. A přitom podoba hrobky zajímala nejčastěji jen budoucí nebožtíky, kteří v nich spatřovali naději na posmrtný život. Skutečné hrobky s tělem ale mohou být ukryté někde jinde. Však si vezmi třeba takové egyptské pyramidy.“

„Hrobka Prvního císaře v Si-anu byla taky vykradená,“ zamumlal Costas. „Samotným strážcem, tedy pokud je příběh o klenotu pravdivý.“

Jack vstal a zadíval se k břehu. Vyhlížel zodiac s Rebekou, ale nic neviděl. Sedl si a začal se soukat do potápěčského obleku. „Takže kam přesně máme namířeno?“

Costas obrátil v poznámkovém bloku další list. „Tohle jsem si vytiskl z navigačního počítače. Je to asi dvě hodiny odsud, zhruba půl kilometru od břehu, tam jak je ten potůček a několik osamocených stavení.“

Jack si zastínil oči. „Už ho vidím.“

„No a tam našel hloubkový skener ty zdi.“

„Odpovídá to té původní sovětské zprávě?“

„Dokonale odpovídá tomu, co nám říkal Altamataj, tedy zprostředkovaně přes Káťu. A já nepředpokládám, že by si Káťa nechala něco pro sebe.“

Jack pozvedl obočí a chvíli neříkal nic. „No, abych tě ujistil, Altamataj mluvil rusky i s Rebekou. Říkal, že první zmínky o nálezech pod hladinou přišly od ruských cestovatelů, kteří tohle místo navštívili v devatenáctém století. Vzpomínáš na sira Aurela Steina, objevitele Hedvábné stezky? Jeho příkladu se brzy chytili i ruští cestovatelé, které vyslal Moskevský spolek pro geografii. Něco jako archeologická verze ‚Velké hr‘, Rusové proti Britům. Nikdo přesně neví, co vlastně Rusové našli. Po říjnové revoluci se toho hodně ztratilo. Ví se však, že dva ruští cestovatelé došli až sem, Nikolaj Przewalski a Pjotr Semjonov-Ťanšanskij. Oba se doslechli o zatopených ruinách, městech na dně jezera. Když sem dorazili, legendy byly stále ještě velmi živé. Semjonov vyrazil do Benátek, kde objevil starou mapu ze čtrnáctého století, na níž byl arménský klášter u jezera. Legenda o Čingischánově hrobě je ale nejspíš místního původu. Rusové slyšeli, co chtěli slyšet, i když je pravda, že viděli i pár zajímavých věcí, které se místním rybářům podařilo vylovit.“

„Tak, teď přeskočíme údobí Sovětského svazu.“

Jack přikývl a také on protáhl hlavu gumovým límcem svého skafandru. „Cestovatelé odjeli, ale legendy neutichly. Nacističtí fantastové začali hlásat, že právě zde leží domov všech Árijců, přičemž tuto domněnku dokládali legendami o ryzosti tohoto místa, jež z něho činí nebe na zemi. A pak tady v padesátých letech Rusové zbudovali základnu pro testování torpéd a poprvé se tu v jezeře někdo potápěl. Jak už víme, při hledání ztraceného torpéda něco našli a do věci se vložilo ministerstvo vnitřní bezpečnosti. To počátkem šedesátých let za Chruščovovy vlády, když se začala studená válka přiostřovat a pozornost celé země se obracela jinam, zaniklo. Uplynulo mnoho let, objevily se nové spekulace, nové legendy. Jeden profesor v Biškeku začal mluvit dokonce o Atlantidě. Tehdy se o věc začal zajímat Kátin otec.“

„Rodinné spojení, já to tušil.“

„Ten profesor se samozřejmě mýlil. A Kátin otec se sem nikdy nedostal. Tohle místo bylo na seznamu jeho úkolů hned pod čarou, kterou za svými plány před dvěma lety udělal.“

„Ví Altamataj něco víc o tom, co Rusové tehdy našli?“

„V záznamech se vyskytovala jen mapa se souřadnicemi. Na dně je obrovské množství usazenin a zároveň chybí jakákoli zmínka o tom, zda chybějící torpédo nalezli nebo ne. V Karakolu, místním městečku, kde personál základny bydlel, se ale povídalo leccos. Mluvilo se o starověkých zdech ukrytých pod nánosy usazenin a šikmých stěnách velkého vchodového průjezdu s čínskými motivy. V Karakolu stojí stará dřevěná mešita, kterou postavili asi před sto lety dunganští Číňané, muslimové, které vyhnaly na západ čínské perzekuce. Celá mešita připomíná čínský chrám, její římsy jsou zdobené vyřezávanými draky. Dunganové, jak se zdá, legendu o Čingischánově hrobce nepatrně přiživili. Káťa si myslí, že je jen otázkou času, než se tamní turistické centrum téhle legendy chopí a přetaví ji v kýčovitou atrakci s obřími sochami Čingischána na ústředním náměstí, jako za dob Sovětského svazu. Ráda by je přesvědčila, aby investovali do petroglyfů, protože ty na rozdíl od tohohle mýtu představují skutečnou archeologii, která by městu zajistila mezinárodní věhlas.“

Costas obrátil další list svého zápisníku a ukázal Jackovi vytištěnou stránku. „No, ať už ti potápěči viděli cokoli, docela to odpovídá datům z hlubinného skeneru. Vidíš tady ty rozestupující se čáry u břehu? To jsou ústí řek vymletá do kamenného podloží. Rebeka si ale jako první všimla pravidelnosti jednoho takového ústí. Vypadá téměř jako obrácené písmeno V hrotem ke břehu.“

„Takže to byla Rebeka, kdo to postřehl? Ani se mi nepochlubila.“

„Je skromná. Jako ty.“

Jack povytáhl obočí. „Ta má teď na práci jiné věci, poletuje kolem ní patnáct amerických mariňáků, vždyť víš.“

„Jeden jako druhý hotový gentleman.“

Jack vypadal ustaraně. „Teď tady armádní potápěče nepotřebuju. Jenom my dva.“

„Stejně mají moc práce. Ve starém sovětském přístavišti tikají časované bomby, opuštěné trupy s jadernými reaktory. Místo, kde se budeme potápět, je zakázanou zónou. Dekontaminovat jezero až sem by jim trvalo celé měsíce. Tohle je naše akce. Nezapomeň, že důvodem, proč sem sovětští potápěči vůbec páchli, bylo ztracené torpédo, které stejně nakonec nenašli.“

Jack se natáhl k hladině a namočil si potápěčskou masku. „Voda je teplá. Přesně tvůj šálek čaje.“

„Jestli začne být ještě teplejší, až klesneme níž, mizím odsud, než bys řekl Geiger-Müllerův počítač.“

„A proto na sobě máme tyhle obleky. Sám jsi je navrhl.“

„Stejně se pak po tom všem budeme muset pořádně vydrhnout.“

„Na Havaji?“

Costas se rozzářil jako sluníčko. „To je snad poprvé, co tě slyším to říkat. Konečně jsi to řekl sám, aniž bych to z tebe musel tahat.“

Jack stočil pohled k jezeru. V zátoce byla voda křišťálově modrá jako lazurit, jako aura, která přede dvěma dny vyzařovala ze stěn afghánského dolu. Ale tady, na otevřené hladině dál od břehu, to bylo jiné. Slunce stálo v nadhlavníku a prozářilo svými paprsky vodu duhovými barvami. Některé oblasti s jinou hustotou vody jako by absorbovaly veškeré světlo a vyzářily ho o pár metrů níž. Vznikal tak dojem tekutého stříbra plujícího těsně pod hladinou. Podíval se dolů a vůbec na hladině neviděl svůj odraz. Všechno vypadalo tak skutečně, jako rtuť prýštící odněkud zdola. Jack znovu stočil pohled na břeh před nimi. Spatřil dlouhonohého ptáka, volavku, která stála o několik set metrů dál u ústí zátoky. V jednu chvíli stála nehybně jako socha a hned v dalším okamžiku zabořila zobák do vody. Jack si vybavil, jak byl před pár měsíci s Rebekou na výstavě terakotové armády v Londýně a společně stáli před důstojně vyhlížejícím bronzovým ptákem, který byl kdysi ozdobou hrobu Prvního císaře. Jack přeměřil pohledem jižní horizont tvořený horami, které svou majestátností až vyrážely dech. Zastínil si rukou oči a zasněně koukal na odraz zasněžených vrcholků, které vypadaly, jako kdyby se vznášely v nějaké úplně jiné dimenzi.

Costas do něj šťouchl. „Jedna věc mi od Afghánistánu pořád vrtá hlavou,“ začal. „Víme, co se stalo Howardovi, ale co Wauchope? A ten bambusový váleček, to posvátné vélpu? Jako by se on i to pouzdro vypařili, nebylo tam po nich ani stopy. Howard ho v pádu nepochybně držel v ruce, ale pak mu ho z ní někdo vykroutil. Kdyby to byli tygří bojovníci, určitě by našli i drahokam a celý příběh by se odvíjel úplně jinak. Šang Jung by teď seděl ve své pouštní pevnosti s klenotem nesmrtelnosti na stropě a vymýšlel plány, jak ovládnout svět.“

Jack přikývl. Co odjeli z Afghánistánu, věnoval se hlavně Pradéšovi, jako by si přál, aby jeho vlastní touha přežít příteli pomohla. Teprve když bylo jisté, že bude Pradéš v pořádku, se Jack dokázal soustředit i na další věci, na muže, kterého zastřelil, nebo na toho chlapce s bombou. K tygřímu bojovníkovi necítil vůbec nic, zato úvahy o chlapci v něm vyvolávaly určitou otupělost, skoro jako kdyby ten výbuch viděl v televizních zprávách. Šok z jeho smrti ho jistě zasáhne, ale zatím ještě se to nestalo. Dojmy z nálezu těla Johna Howarda, jeho prapradědečka, byly stále příliš živé, jako by je prožíval právě teď, příliš brzy na to, aby je dokázal nějak uchopit. Když ale pluli napříč jezerem, veškerá jeho pozornost byla zcela soustředěna na osud Roberta Wauchopea. Přemýšlel o souvislostech všech jejich cest, o římských legionářích, o jeho vztahu k Howardovi, o všech, kdo kdy putovali po Hedvábné stezce, o sobě, o tajemném místě za horizontem, kde se ráno probouzí slunce. Přemýšlel o Chrysê, bájné zlaté zemi, o níž se zmiňoval starověký Periplus.

Obrátil se ke Costasovi. „Vzpomínáš si na tu Woodovu knihu, podle které se nám podařilo najít ty lazuritové doly?“

„No aby ne. Byla plná Howardových i Wauchopeových poznámek.“

„A právě jedna z poznámek, které se Rebece podařilo rozluštit, byla připsaná na okraji mapky v úvodu knihy. Od údolí řeky Oxos vede severovýchodním směrem šipka a vedle jména Przewalski bylo tužkou napsané podtržené slovo Issyk-kul.“

„Ten ruský cestovatel?“

Jack přikývl. „Przewalski tady ve skutečnosti v roce 1888 zemřel na tyfus. Rebeka po tom zkusila zapátrat. Zjistila, že než se tak stalo, byl v Londýně a stejně jako Howard přednášel kdysi o Římanech v jižní Indii, také on měl přednášku na Královském institutu spojených služeb. To bylo těsně předtím, než se Wauchope vrátil ke své práci u Průzkumu Indie. Převalského přednášky se tehdy jak on, tak Howard zúčastnili. Týkala se vzácného plemene koní, které v Mongolsku objevil, a mimo jiné přitom zmínil také koně, kteří potí krev. Vyprávěl, jak na toto místo došel, a neopomněl zmínit ani bájné poklady, které jezero údajně obsahuje. Hovořil o oblasti Ťan-šanu a výpravách hluboko do hor. Jsem přesvědčen, že Wauchopea coby vášnivého horolezce muselo takové vyprávění bezmezně nadchnout.“

„Myslíš tedy, že se vydal právě tam?“

„Ťan-šan v překladu znamená Nebeské hory. Z pouště Taklamakan byli nebi blíž než z kteréhokoli jiného vrcholku v Číně. První císař byl takovými místy posedlý a vždycky se snažil vystoupat co nejvýš, aby tam zanechal stopy své existence. Když začal pociťovat svou vlastní smrtelnost, nepochybně zamířil i do Ťan-šanu.“ Jack neurčitě mávl rukou kamsi na západ. „Pokud se Wauchopeovi podařilo dostat v pořádku z těch dolů, nejspíš navázal na Liciniovy stopy a pokračoval až k jezeru Issyk-kul, odkud se vydal do hor. Možná byl jako ti Římané a věděl, že do svého světa už se vrátit nemůže. Možná že ani on, ani Howard ve skutečnosti žádný návrat ani neplánovali. Przewalski vyprávěl o údolích, která překypovala štědrostí a hojností, jakoby ztracená v čase, taková Šangri-la. Žádné nelítostné pustiny jako v Afghánistánu. Možná nakonec žádné drahokamy nenašli, ale i přesto je musely příběhy plné vyprávění o moci nebeského klenotu jaksepatří lákat.“

„Anebo ten kámen v šachtě skutečně našli. Wauchopeovi se pak podařilo vrátit se s ním do džungle. Možná ho dal do toho bambusového pouzdra a vrátil posvátné vélpu Kójům. Do jeskynní svatyně se jako zkušený horolezec mohl dostat zezadu přes vodopád a drahokam v ní ukrýt. Možná přímo do Liciniova hrobu. To, co se stalo v roce 1879, muselo Howardovi v jeho posledních hodinách běžet před očima. V takových chvílích se lidé zamýšlejí nad pokáním a vykoupením. Možná že mu Wauchope dal před smrtí slib a také ho splnil. Tak to přátelé dělají. Oba byli vojáci, pokrevní bratři. Stejně jako Licinius a Fabius.“

Jack si přeměřil Costase pohledem. „Ano, možná.“

„Už jsme skoro na místě.“ Loď zpomalila a postupně se začala širokým obloukem přibližovat ke břehu. „Je tady ale ještě jedna naléhavá věc, kterou bychom měli probrat.“

„Povídej.“

Costas zamžoural do vody. „Všiml sis, že i když zafouká, s hladinou to nedělá vůbec nic?“

Jack přikývl. „Jako by byla voda hustá, těžká, jako rozpuštěný kov.“

„To proto, že západní vítr se v okamžiku, kdy se blíží k pevnině, zvedá vzhůru. Všiml sis ale toho odlesku na hladině před pár minutami?“

Jack znovu přikývl. „Dozvuky otřesu?“

„Ještě horší. Známky právě probíhající seizmické činnosti. Velké zemětřesení už tady bylo, ale jsem si naprosto jistý, že další je na cestě. Možná dnes, možná zítra. To nejsou zrovna ideální podmínky na potápění, ale třeba to stihneme. Čeká nás hromada proximálních a distálních naplavenin u ústí řek a všechno, co s sebou strhly ledovce. A nesmíme zapomínat ani na hlubinné proudy. Obrovská spousta nahromaděných usazenin.“

„Myslíš, že by mohlo dojít k sesuvům?“

„Deformacím, sesuvům sedimentu. Ano. Mohlo by to odkrýt stěny, pakliže tam skutečně jsou. Jenže stejně rychle, jako se objeví, mohou s dalším sesuvem sedimentu zase zmizet. Ale třeba budeme mít kliku. Jestli tam dole něco je, teď máme šanci se na to kouknout.“

„Vzpomínáš, kdy jsme se potápěli naposledy?“

Costas si povzdechl. „Před osmi dny. Rudé moře. Nádherná voda, korálové útesy. Ráj.“ Odmlčel se.

„A sloni. Sloni pod vodou.“

„Přesně to jsem měl zrovna na mysli. Tví sloni. Slyšels už někdy starý hinduistický příběh o slepci a slonovi?“ Costas se po něm zmateně ohlédl. „Tři slepci přijdou ke slonovi, ale nikdo jim neřekne, že je to slon. Jeden nahmatá ocas a křičí, že je to provaz. Druhý drží chobot a tvrdí, že je to had. Poslední se chytne klu a má jasno – je to kopí.

A vzpomínáš si, že jsem toho slona tehdy ne a ne uvidět? Byl jsem u něj příliš blízko. Pamatuj na to, až se za chvíli potopíme.“

„A co tam uvidím? Hnědou a pak ještě tmavší hnědou. A co se vody týče, tak ta nejdřív zteplá a pak bude horká. Brzy nato začneme svítit. A nakonec nás nějaký ruský mafián vyloví a prodá nás teroristům, kteří z nás nadělají bomby.“

Jack se zazubil. „Geologové tvrdí, že se jezero postupně vyprazdňuje.“

„Vyprazdňuje?“

„Vždycky všem vrtalo hlavou, kde všechna ta voda z tajících ledovců mizí, z Ťan-šanu jí tečou celé proudy. Jezero je jako obří rybník, který nelze naplnit. Jako by tam někde v hlubinách byl obří špunt.“

„O důvod víc se tady nepotápět. Nehodlám se nechat vcucnout nějakou černou dírou.“

„Když už přišla řeč na černé věci, věděls, že černá smrt pochází odsud?“

„Černá co?“

„Černá smrt. Mor. Objevil se tu někdy ve čtrnáctém století a krysy ho odsud rozšířily po Hedvábné stezce.“

„Teď si ale děláš srandu, ne? Černá smrt. Z jezera. Z toho jezera, do kterého se za chvilku potopíme, jo?“

„Já bych se tím netrápil. Osobně si myslím, že je to jen další z mýtů, který má za úkol držet lidi odsud dál. A jestli jde o mě, o důvod víc to tu prozkoumat.“

„Havaj,“ zasnil se Costas a zbožně sepjal ruce. „Kdykoli zahlédnu na konci tunelu nejasné světýlko, přijdeš ty a vymyslíš si nějakou další noční můru. Proč, proboha proč?“

Jack mu přátelsky poklepal na rameno. „Protože pod vodou jseš můj parťák. A potřebuju, abys tam na mě dával pozor.“

Loď stála nehybně na místě. Jack nasál vzduch. Měl velmi neobvyklý nádech, ten tam byl typický pach jezera. Zdejší vzduch voněl po bylinkách, cítil levanduli, její sušené drcené lístky. Od západu vál silný vítr a proháněl se nad hladinou jako armáda duchů, ale ta vůně v sobě nesla dech východu. Na břehu Jack zahlédl obranné valy, minaret stojící vedle mešity, která nevydržela nápor zemětřesení, a v dáli tušil pomocné úchyty usnadňující poutníkům výstup horským průsmykem vedoucím k předhůří Číny. Zatímco západní konec jezera, kde se mezi petroglyfy setkali s Káťou a Altamatajem nebyl ničím než vyprahlou pustinou, místem, kterým lidé procházeli z čiré nutnosti, východní břeh žil svým životem, tady se lidé rozhodli usadit, ať už to byli starověcí chánští kupci, Sogdijci, mongolští stoupenci Čingischána nebo dunganští muslimové, které ze západních cípů Číny vyhnal tamní režim teprve nedávno.

Od můstku se k nim blížil jeden z členů posádky. „Jsme v kontaktu s břehem. Seizmické údaje zůstávají neměnné, ale i přesto platí oranžový poplach. Potápěči od námořnictva museli odklízet rozbité molo, proto se zodiac opozdil. Doufají, že se jim podaří dorazit sem zhruba do čtvrt hodiny. My jsme teď na místě. Naše rada sice zní nepotápět se, ale pokud musíte, udělejte to teď hned. Držte se nejméně deset metrů nad úrovní dna. A vyhýbejte se hlubokým proláklinám. Ale opakuji – radím vám se tu nepotápět.“

„Díky za radu, Brade,“ prohodil Costas, zatímco se snažil nasoukat do popruhů se vzduchovou láhví. Brad obešel Costase, aby mu pomohl. „S Jackem už jsme se potápěli i v lávových tunelech,“ řekl Costas a ztěžka se nadechl. „Do aktivní sopky. V Atlantidě.“

„Fakt? Super.“

„No, vlastně ani ne.“ Costas chvíli pozoroval námořníka, který skepticky ukazoval na vodu. Většinu plavby strávili spolu na můstku družným hovorem o torpédech a úniku radiace. „Nic neříkej, Brade,“ zarazil ho Costas. „Prostě mlč, ano.“

„Zrovna jsem se vám chystal popřát hodně štěstí, pane.“

„Zas ten pán,“ zabrblal Costas. „Já a pán?“

„Poručík-velitel amerického námořnictva, jestli si dobře vzpomínám,“ přisadil si Jack, „a těm, pokud vím, náleží oslovení pane.“

„Nic závratného, jako spousta dalších. Nikdy jsem své hodnosti nezneužil.“

„To proto, že jsi rozený vůdce a lidé tě poslouchají i bez toho,“ usmál se Jack a plácl ho do ramene.

„Všichni až na tebe.“

„Já poslouchat nemusím. Prostě jenom jdu za tebou.“ Jack popleskal přítele po zádech a pak kývl na Brada, který zrovna nasazoval Costasovi přilbu, jež s tichým cvaknutím dosedla do zámků. Stejným způsobem pak pomohl i Jackovi. Oba potápěči si prošli životně důležité systémy své výstroje, ověřili výstupy na obrazovce uvnitř skafandru a pak navzájem překontrolovali jeden druhého. Brad zvedl rozevřenou dlaň a ukázal na hodinky. Jack přikývl. Pět minut do ponoru. Motor lehce zaburácel a on ucítil, jak se loď přesouvá na novou pozici. Než začala fungovat vysílačka ve skafandrech, byl Jack úplně odříznutý od světa. Jediné, co slyšel, byl vlastní dech, tlukot srdce a nepatrné zvonění v uších, pozůstatek nedávné střelby. Opět si vzpomněl na Wauchopea a Římany. Možná že některý z legionářů také přežil, dostal se na břeh a přes horské sedlo uprchl na východ do Chrysê, zlaté země. Mohl to klidně být i sám Fabius. Jacka napadlo, zda se jim to kdy vůbec podaří zjistit. V hloubi duše cítil, že musí vytrvat a pokračovat, protože v těchto vodách celý příběh určitě ještě nekončí.

Zahleděl se do vody. Opět spatřil tu stříbřitou vrstvu, která tak věrně připomínala rtuť. Zahnal tu myšlenku a zapnul vysílačku. Costas ukázal palcem dolů a Jack tento signál zopakoval. Cítil sání vzduchu svého regulátoru a znovu zkontroloval údaje ze svého počítače. Společně sklouzli přes okraj lodě. Jack zapadl pod hladinu, ale několika kopy se opět vynořil. Byl ve svém živlu a celým tělem mu pulsovalo vzrušení. V tu chvíli věděl, že jsou na správném místě. To se opět ozval jeho instinkt. Otočil se ke Costasovi, který vedle něj šlapal vodu a díval se na něho. Jack uchopil ventil žaketu a zapnul vysílačku. Říkali to vždycky, byl to takový jejich rituál. Jejich talisman pro štěstí. Zazubil se na Costase. „Můžeme?“

„Můžeme.“

Další tři minuty klesali do hloubky přes dvacet metrů. Dno bylo v nedohlednu, ale Jack díky kompasu věděl, že se dívají na úbočí jezera, které stoupalo až ke břehu, jenž se prostíral přibližně půl kilometru odsud na východ. Zprvu byla voda podivuhodně čistá, takže když se Jack přetočil na záda, spatřil nad sebou temný obrys lodě a dvě zvlněné siluety členů posádky, kteří je z paluby pozorovali. Do původní polohy se přetočil zrovna v okamžiku, kdy dosáhli termokliny. Přestože ji pohledem ze skafandru neviděli, potápěčský počítač je na ni upozornil prudkým poklesem ukazatele teploty na obrazovce uvnitř skafandru.

„Ochlazuje se. Možná to tady nakonec jedna velká radioaktivní polívka nebude,“ poznamenal vysílačkou.

„Dokud se do toho nevloží nějaké to zemětřeseníčko,“ odpověděl Costas hlasem, který s rostoucím tlakem zněl o poznání plechověji. „Jak říkali chlapi nahoře, ať už je tady dole cokoli, lepší je do toho moc nešťourat.“

„Připomenu ti to, až zase někdy náhodou narazíme na nějakou bombu.“

Pokračovali v sestupu. Přítomností částeček šedivé a hnědé hmoty ve vodě se viditelnost po průchodu termoklinou výrazně zhoršila. Jack cítil temnotu prostírající se hluboko pod nimi. Zapnul lampu na skafandru, ale okamžitě toho litoval, neboť ho jas částeček rozptýlených ve vodě oslnil. Svítilnu tedy opět vypnul a několikerým silným zamrkáním se snažil donutit oči přivyknout temnotě. Zkontrolovat údaje o hloubce. Třicet pět metrů. A pak ji spatřili, šedivou beztvarou pláň prostírající se asi osm metrů pod nimi, která se při úpatí stoupání začínala nepatrně vlnit. „Beru zpět, co jsem řekl o té radioaktivitě,“ zamumlal. „Jak se zdá, tady je už hezkou řádku let docela mrtvo.“

Asi dva metry nad povrchem dna vyrovnal tlak v žaketu, aby nemusel kopat ploutvemi, které by rozvířily usazeniny. „Možná to vypadá jako pevný povrch, ale to rozhodně není,“ varoval ho Costas. „Seizmická činnost tady z toho nadělala opravdu hotovou polívku. Zavři oči, sestup ještě kousek dolů a vůbec nepoznáš, že jsi v ní. Po chvilce by se na tebe začaly sedimenty lepit a jednoduše bys tam uvízl. Jedinou útěchou by pro tebe bylo, že tě nesežerou mořští červotoči. Ani ti by tady totiž nepřežili.“

Jack si rezignovaně prohlížel usazeniny. „Hádám, že v tomhle binci asi nic starověkého jen tak nenajdeme, co?“

„Mohli bychom. Zemětřesení tady se vším pořádně zatřepalo, takže usazeniny, které jinak pokrývají různé nepravidelné výstupky skalního podloží a jiné pevné prvky, se mohly sesunout po úbočí dolů. Ta hnědá mlha značí, že tu nedávno došlo k pohybu, sesuvu. Zároveň je tu ale všechno hrozně nestabilní. O kus výš po úbočí může být totiž další hromada sedimentů, která jen čeká na další otřes, aby pohřbila to, co zemětřesení předtím odkrylo.“

Jack se rozhlédl kolem dokola. „Takže ty zdi, strže a další věci, kterých si Rebeka na sonaru všimla, by tak vlastně mohly být vidět.“

„Spustili hloubkový skener před více než čtyřiadvaceti hodinami. Podle simulací, které jsem na počítači rozjel, bychom měli jít po téhle vrstevnici asi padesát metrů jižně. Tam bychom se měli ocitnout nad proláklinou, přímo naproti zátoce na břehu. Podle starých sovětských seizmologických zpráv odpovídá tahle vrstevnice linii břehu před dvěma a půl tisíci lety. Všechno nad touto úrovní byla kdysi pevnina. Domnívají se, že vlivem jedné jediné přírodní katastrofy se tohle všechno ocitlo pod vodou. Všechno ukazuje na ničivé místní zemětřesení někdy před dvěma tisíci dvěma sty lety.“

Opatrně se natočili a s Costasem v čele pokračovali na jih. Nacházeli se v oblasti s lepší viditelností, viděli asi pět nebo šest metrů před sebe, vrstva zvířených usazenin se vznášela několik metrů nad nimi. Jack pátral v bezútěšné šedi pod sebou po čemkoli, čeho by se mohl zachytit pohledem, po jakémkoli výstupku. Po asi dvaceti metrech Costas náhle přestal kopat ploutvemi. „Něco mám!“ vykřikl. Jack se zastavil vedle něj. Dno tady bylo pokryté různobarevnými skvrnami nepravidelných tvarů. Jack na ně s maximální opatrností položil dlaň. Byl to tvrdý jíl, který zanechal na jeho rukavici blátivé šmouhy. „Mohl by to být hřeben, který se sesul z břehu,“ řekl polohlasně. „Taky by to mohly být rozpouštějící se hliněné cihly, ale nevidím tady žádné kameny nebo zdivo.“

„Koukej na tohle.“ Costas mávl rukou k věci zpola ukryté v bahně. Jack zapnul svítilnu a s úžasem zalapal po dechu. „Vypadá to jak nějaká rukojeť, patrně bronzová,“ zvolal. Costas za rukojeť zatáhl. Bylo spojené s diskem velikosti talíře. Jack ho uchopil a prudkým mávnutím z něj setřepal část sedimentů. „To je zrcátko,“ vykřikl. „Na povrchu je sice zoxidované, ale jinak netknuté.“

„Něco takového bych zrovna tady teda nečekal,“ přiznal se Costas.

Jack tu věc otočil, aby si ji prohlédl i z druhé strany. „Podobné bronzové předměty tady podél břehů místní rybáři našli v minulosti už několikrát,“ začal vysvětlovat. „Zrcátka, ozdobné koňské postroje, kotlíky a tak dále. Právě takové nálezy vzbudily pozornost Nikolaje Przewalského. Všechny ty předměty byly stejně jako tohle zrcátko naprosto netknuté, precizní práce, ne takové ty věci, které lidi jen tak někam zahodí. Povídá se, že je tu někde potopený palác, celé zatopené město.“

„Anebo hrobka?“ nadhodil Costas.

„Taky bych to tak viděl,“ přikývl Jack. „Žádné z těchto nálezů ale nekorespondují s legendou o Čingischánovi. Mongolské hroby bývaly vždy uzavřené a přísně soukromé. A taky si nemyslím, že by si mongolský vojevůdce přál mít u sebe v hrobce hračičky, jako jsou zrcátka nebo kotlíky. Prostě mi to nedává smysl. Vsadím se ale o cokoli, že z hrobu do moře vyvrhlo všechny tyhle věci zemětřesení. Tím by se vysvětlovaly i ty předešlé nálezy. Nemyslím si, že by šlo o předměty ukradené z nějaké starověké hrobky, když část úbočí tvořila ještě pevnina. Vykradači hrobů by tady takové cennosti rozhodně nenechali.“

Costas ukázal prstem na ozdobné rytiny, které držadlo pokrývaly. Tvořila je série vlnovek zakončených vykulenýma očima. „Ty rytiny mi připomínají tu halapartnu, kterou Káťa našla na římském pohřebišti na druhém konci jezera. Vypadají skoro stejně, dýchá z nich na mě Čína.“

„Souhlasím,“ přikývl Jack. „Místní populace čítá zejména přistěhovalé muslimské Číňany z okrajových koutů pouště Taklamakan a Ujgury, kteří tu byli ještě před nimi. Tohle zrcátko vypadá, že ho vyrobili před více než dvěma tisíci lety, i když je pravda, že v té době byl tenhle konec jezera centrem tisíce kultur, přestupní stanicí mezi západem a východem. Najít tu za takových okolností vzácné čínské artefakty by nebylo ničím nemožným. Osobně si ale myslím, že to případ zrovna těchhle nálezů nebude. Takové věci by prostě nikdo do jezera jen tak neodhodil. Tihle lidé byli kupci a obchodníci.“

Jack odložil zrcátko a Costas vedle něj položil miniaturní elektronický majáček. Tentokrát se vedení ujal Jack a i nadále držel v hloubce čtyřiceti metrů jižní směr. Viděli sice pouze na pár metrů, ale to stačilo k tomu, aby si všimli, jak se bahnitý hřeben stáčí doleva, zatímco dno jezera doprava. „Řečiště vytvořené erozí,“ poznamenal zezadu Costas. „Podle mě je to okraj prolákliny, která si na své cestě k zátoce, ve kterou přecházela, utvořila vlastní koryto. Odpovídá to i údajům ze skeneru. O kousek dál by se mělo dno propadat asi o deset metrů a rozšířit zhruba na dvacet metrů. Za normálních okolností je to asi celé schované pod sedimenty, ale zemětřesení je odplavilo. Tohle bude určitě ten véčkovitý útvar, který Rebeka objevila. Ten, co vypadal tak nadějně. Možná že vůbec není dílem lidské ruky.“

„Chtěl bych se podívat ještě dál, jen pro jistotu.“

„To zrcátko je fantastický nález, Jacku. Až se s tou věcičkou v ruce vynoříme, Rebeka bude radostí bez sebe.“

Jack pokračoval v kopání nohama. „Jenže já cítím, že tohle ještě není všechno.“

„Jo, já taky něco cejtím,“ odsekl Costas naléhavě. „A vůbec to není dobrý. Viděls to?“ Kolem nich se to nejdřív zachvělo a pak doslova otřáslo. „Jacku, asi tři metry nad tebou visí halda sedimentu. Když došlo k sesuvu, nemá ji teď co podpírat. A jak se tak koukám, každým okamžikem asi sletí. Musíme odsud okamžitě vypadnout. Hned teď.“

Jack vzhlédl a zpozoroval temnou stěnu, která se nad ním vznášela. Potom sklopil zrak zpět dolů. Nemohl se hnout, visel s roztaženýma rukama pár decimetrů nad dnem. Poslední otřes zvedl závoj usazenin, který mu nadobro zahalil jakýkoli výhled. Tlumená záře svítilny za ním se pomalu vzdalovala, signalizujíc, že jeho parťák už zahájil výstup ke hladině. Jack věděl, že Costas zůstane pár metrů stranou, dokud si nebude jistý, že ho následuje. Zapnul čelovku, aby ho Costas viděl a znovu pohlédl na údaje z kompasu. Doplul už příliš daleko. Dál už nebylo nic k vidění. „Rozumím,“ potvrdil. Natáhl se po regulaci žaketu svého skafandru. Costas měl pravdu. Na místě, jako je tohle, by se nemělo umřít.

S dalším otřesem se zachvěla i voda. Jack začal být náhle velmi ostražitý a cítil, jak se stává aktivní součástí sil kolem sebe. Věděl, že každý jeho pohyb může spustit další otřesy. Sklopil pohled k regulaci žaketu na přední straně skafandru a ujistil se, že ho nemá pokrytý usazeninami, které by bránily v jeho otevření. Drobná technická chybka, které si všiml už dřív. Chtěl si o tom s Costasem promluvit. Přesunul pravou ruku na ventil a zvedl hlavu. Náhle do něčeho narazil přilbou. Přetočil se a pohlédl nahoru, kde však spatřil jen světlem prozářené usazeniny. Bylo nepravděpodobné, že by to mohl být Costas, když přece věděl, že ho Jack hodlá při výstupu následovat. Musí to být něco jiného. Znovu se obrátil a zašátral levou rukou před sebou. Nahmatal nějaký pevný objekt trčící šikmo ze dna. Na dotek mu připadal jako kmen stromu. Náhle se rozpomněl na ztracené torpédo. Takováhle ale torpéda zpravidla nebývají. Povrch byl vrásčitý jako kůra starého javoru, popraskaný a hustě rýhovaný. Ručkoval po něm oběma rukama vzhůru až k místu, které se klenulo nad ním. Kdyby to byl kmen, musel by být prastarý, celý pokroucený se zbytky větví po stranách. Dosáhl vrcholu té věci. Kmen se teď zúžil a těsně před koncem znovu rozšířil, jako velká rolnička na konci.

Jack ztuhl. Něco uviděl.

„Jseš v pořádku? Proč nepokračuješ ve vynořování?“ zachraptěl z vysílačky Costasův hlas.

Jack se vzrušením zakoktal. „Ně-něco tady mám.“

„Nech to tam! Musíš odtamtud vypadnout. Fofrem.“

„Rozumím.“ Následoval další otřes a v tu chvíli veškeré vznášející se usazeniny, které mu bránily ve výhledu, odpluly pryč jako hejno mřenek. Nastal okamžik prozření. Nyní Jack všechno viděl naprosto zřetelně.

Byla to lidská hlava!

Ze dna tu trčela ohromná kamenná socha v nadživotní velikosti. Díval se jí do tváře, která vypadala jako posmrtná maska – přivřené oči a ústa stažená v ďábelském šklebu. Vysoké lícní kosti, plochý nos a dlouhý řídký knír visící v koutcích úst. Jackovi vytanul v mysli text jedné kyrgyzské legendy. Zlatá rakev puštěná po stříbřitém moři. Jenže ta byla o Čingischánovi. Pustil příběh z hlavy. Že by se tolik mýlil? Podíval se znovu. To, o čem si prve myslel, že by mohla být kůra, byly ve skutečnosti pláty kovové zbroje, které se navzájem překrývaly. A také si všiml, že postava třímá v rukou meč, veliký rovný meč precizně vytesaný z kamene. Jeho čepel pokračovala velkou válcovitou záštitou, která chránila část předloktí. Jack se zadíval soše do tváře ještě jednou a uvědomil si, co to vlastně spatřil. Tohle nebyla žádná záštita. Byla to rukavice! Sotva se odvážil uvěřit svým očím. Klesl kousek dolů a prohlédl si ji pečlivěji. Byl tam. Tygr… Špičaté kočičí uši, oči tvaru mandle a rozšklebená tlama, z níž vycházela čepel. Jack ohromeně zíral na kamennou postavu, která se k němu nakláněla.

Pata. Meč se železnou rukavicí.

Tygří bojovník.

Jack vzhlédl. Pár metrů nad sebou rozeznával Costase, který zrovna vypouštěl značkovací bójku. V uších mu hučel vzdálený rachot, zvuk, který zněl jako by vycházel z nitra samotné země, pomíchaný s temným bručením motoru jejich lodě. Díval se na stěnu usazenin vznášející se za sochou a uvědomil si, jak blízko se dostal. A už se to dělo znovu. Sedimenty začaly tančit dokola a v té chvíli pocítil, že ho nějaká síla táhne dolů po úbočí. Rázem se ocitl nad okrajem černé díry, jejíž okraje přecházely v roztočený vír kalných usazenin. Chvění ustalo a on klesl hlouběji. Byl teď asi padesát metrů pod hladinou. Nová prasklina, vzniklá při zemětřesení, začala do sebe z prolákliny nasávat okolní nánosy, které ji zcela vyplnily. Náhle ve světle své čelovky zahlédl cosi bílého. Lebka! Lidská lebka.

A pak jich spatřil ještě víc. Všude kolem něj, vpravo i vlevo, byly lebky, celé spousty lebek s prázdnými očními důlky a odpadlými čelistmi. Pod lebkami se blýskalo něco nazelenalého a hnědého. Potopil se do prolákliny, aby si to lépe prohlédl. Nemohlo být pochyb. Mezi všemi těmi kostmi a lebkami ležely pláty bronzové zbroje. Tady, v jezerní proláklině našly svůj hrob celé řady kostlivců oděných v bronzové segmentové zbroji. Takové, jaká se nosila ve starověké Číně. Podíval se znovu a sotva uvěřil tomu, co viděl. Všichni kostlivci měli kolem krku smyčku provazu, který čistá jezerní voda dokonale uchovala. Byla to armáda poslaná do posmrtného života. Armáda těch, kteří se dobrovolně vydali na smrt.

Jack si potřeboval srovnat myšlenky. Socha tygřího bojovníka, nepochybně strážce. Znovu se zadíval na lebky, které rychle mizely pod nánosy usazenin. Hlavou mu bleskla slova starověkého kronikáře. Začaly se objevovat sochy stovky nejvěrnějších, ale i vzácná keramika a jiné přenádherné pozoruhodné předměty, aby naplnily hrobku. Pohlédl do úbočí na sochu, která se utápěla v okolním přítmí. A pak pochopil. Tygří bojovník nebyl ve skutečnosti strážce. Byl to kat. Ještě jednou se zahleděl na lebky. Toto byli skuteční ochránci, věrní vojáci a služebníci, všichni ti, kteří stavěli císařskou hrobku a přinesli do ní svého pána. Ti, kteří se tělem i duší oddali rozmarům svého vládce. Ti, kteří přísahali, že budou chránit jeho tajemství, a které jejich přísaha ochránit nedokázala. Ne, tohle vůbec nebyli strážci jdoucí dobrovolně na smrt. Byly to oběti hromadné vraždy. Zaplatili životem ne pro marnivost císaře, jenž si přál vládnout věčně, nýbrž pro neskonalou touhu po nesmrtelnosti těch, kteří se považovali za jeho nejbližší leníky a bojovníky a doufali, že jim tajemství, jež budou chránit jen pro sebe, přinese moc navěky. V tu chvíli měl Jack jasno. Rebeka měla pravdu. Přece jen tady něco bylo, něco, co se ukrývalo v temnotách, něco tak ohromujícího, že se zdráhal tomu uvěřit. Tajemství hrobky Prvního císaře.

A pak se to stalo znovu. Cosi ho začalo stahovat dolů. Ze všech sil se snažil kopat ploutvemi. Poprvé při tomhle ponoru pocítil ledový osten strachu, jako by pro něj v armádě mrtvých bylo jedno volné místo za to, že se odvážil spatřit to, co mělo zůstat skryto. Nepohnul se ani o píď, přestože se mu zdálo, že stoupá. Náhle si uvědomil, že to ne on, ale celé dno se hýbe a ubíhá dolů po úbočí! Socha i proláklina s kostlivci už zmizely. Tlaková vlna ohromující síly jej odmrštila stranou, pryč od hladové díry. Všude kolem něj byla průzračně čistá voda protkaná slunečními paprsky, pod níž bouřilo tornádo usazenin. Costase zahlédl jen pár metrů od sebe. Kontrolka vysílačky uvnitř jeho helmy blikala červeně, což znamenalo selhání komunikace. Podíval se znovu dolů, zhluboka se nadechl a chvíli počkal, než se mu zklidní tep, aby mohl zahájit vynoření.

Zavřel oči. V tom zmatku na zlomek sekundy zahlédl ještě něco. Když začal vír na dně stahovat okolní sedimenty jako hladová tlama, na kratičký okamžik je zahlédl. Zdi, veliké kamenné stěny lemující bránu, která se při úbočí sbíhala do jediného temného bodu zavaleného hromadou kamení. Otevřel oči. Byl si jistý. Přehrával si v hlavě, co dalšího ještě tady dole viděl, čeho se dotkl. Křišťálově čistou vodou se podíval nahoru k hladině. Nebyli ani dvacet metrů hluboko a on si byl jistý, že na jihu spatřil zvlněnou linii zasněžených vrcholků, které se prodíraly stříbrným odrazem slunečních paprsků na hladině. Znovu se mu v duchu vybavila slova čínského kronikáře. K připodobnění stovek řek, jako je Žlutá řeka nebo Jang-c‘-ťiang, a oceánů, které byly vzájemně propojené, použili rtuť, kteráž budila zdání ustavičného pohybu. Nad nimi se klenula znázornění nebeských těles, jež shlížela na pozemský svět pod sebou. A v tu chvíli vše pochopil. Hrobka v Si-anu je falešná. Je to podvrh. Ta skutečná je zde, pod nebeskými horami, kde se jezero rozlévá jako rtuť. Tady, kde obzor zdobí nebeská říše a země i nebesa se stala skutečným královstvím jediného císaře.

Jediný císař. Jack stěží dýchal. Ne Čingischán. Kdepak, císař mnohem větší než on. Největší císař, jaký kdy žil. Š‘-chuang-ti. První císař.

Jack si vzpomněl na Sogdijce, muže, kterého osud před více než dvěma tisíci lety zavedl na toto místo. Na muže, jehož samotná existence byla dílem smyšlenkou, dílem skutečností. Že by měli pravdu? Podařilo se mu v Si-anu ukrást nebeský klenot zpod rukou tygřích bojovníků? Anebo jen plnil slib, který jako jeden z prvních ošetřovatelů umírajícímu císaři dal – odnést klenot ze Si-anu na toto místo, do jeho skutečné hrobky. Anebo císař ztratil důvěru v tygří bojovníky? Dokázal snad pohlédnout do budoucnosti a spatřil, jak na jeho odkazu parazitují ti, kteří se zavázali jej chránit? Žilo snad tygří bratrstvo lží, mocně podporovanou vraždami a vyfantazírovaným příběhem o přísahané ochraně, který však ve skutečnosti byl jen zástěrkou jeho chamtivosti a lačnosti po moci?

Jack přemýšlel o nebeském klenotu, bájném pokladu, který je vlastně vyslal na tuto neobvyklou cestu. Byl skutečně kdysi klenot, tento nesmírně cenný symbol císařova snu, usazený nad prázdnou rakví pod horou Li, aby se ho jednoho dne jeden ze strážcových potomků pokusil zmocnit a přenesl jej na jeho náležité místo? Jack si vzpomněl na Kátina strýčka a příběh o tygřích bojovnících, jak ho vyslechl od Káti. Legendu, která jejími ústy přicházela v nezměněné podobě odkudsi z daleké minulosti, předávaná z generace na generaci. Znovu zapřemýšlel o Kátě. Mohl být v bratrstvu někdo, koho Š‘-chuang-ti, jenž důvěřoval skutečně pouze hrstce lidí, pověřil tím, aby ostatním členům bratrstva zabránil zjistit pravdu? Strávili snad šestašedesát generací ve lži, ochranou hrobky v Si-anu, o níž jeden z nich věděl, že je prázdná? Šel snad Kátin strýček po klenotu ne pro to, aby ho vydal Šang Jungovi, ale aby jej tajně uložil sem? Jack si vybavil jednu věc, kterou Káťa o svém strýčkovi kdysi řekla. Učil mě. Vypověděla jim skutečně celý příběh? Kdo je nyní právoplatným strážcem hrobky?

Ve vysílačce zapraskalo. „Jacku, slyšíš mě?“

„Čistě a jasně.“

„Div jsem si nevyřval hlasivky. Potřebuješ desetiminutovou dekompresní zastávku. Při tom víru mohlo dojít ke změně tlaku a možná ses tak dostal mimo dobu potřebnou k ponoru bez zastávky.“

„Pět ve dvaceti metrech, pět v deseti.“

„Rozumím.“

„Rušení vysílačky je asi způsobené elektromagnetickými poli.“

„Taky už mě to napadlo. Při zemětřesení mohlo dojít k uvolnění toho ztraceného torpéda a reaktivaci jeho elektroniky.“

„Budeme požadovat, aby celou oblast uzavřeli,“ přitakal Jack. „V celém tomhle úseku pobřeží je nutné zakázat potápění. To bude naše podmínka při spolupráci s NATO a Rusy. Zaplatíme dekontaminaci celé oblasti a zaškolíme Rusy do výcvikových programů potápění, jak chtějí. A až budeme připraveni, za dva tři roky, zahájíme pátrání. Do té doby ale nesmí nikdo do vody. Tady jde o zdraví a o nebezpečí života.“

„Jasně, Jacku. Jako by kdy zdraví a nebezpečí života stály na seznamu tvých priorit kdovíjak vysoko. Takže co přesně se ti tam dole podařilo najít? Hádám, že to bude něco víc než jen bronzové zrcadýlko.“

„Je tenhle komunikační kanál zabezpečený?“

„Uzavřený okruh, jen ty a já. Mariňáci neměli správný přijímač a takový, který by fungoval, se zavčas sehnat nepodařilo.“

Jack si odkašlal. „Našel jsem sochu a pár kostí.“

„Zeptám se znovu: Cos tam objevil, Jacku?“

„Co jsem říkal, vím najisto. Dotýkal jsem se jich.“

„Hm. A dál?“

„Dobře. Myslím, že jsem našel hrobku.“

„Čingischánovu?“

„To si nejsem jistý. Bude třeba další výzkum.“

„Takže žádný drahokam nemáš? Ten druhý, olivín?“

„Ne, žádný drahokam nemám. Ale mohlo by to být správné místo. Pokud se Fabiovi a jeho družině podařilo doplout až k východnímu konci jezera, kde potom v bouři ztroskotali, vrak jejich člunu by patrně skončil někde tady. Všechno, co měli s sebou, tam stále ještě může být pohřbené v sedimentech, třeba právě někde pod námi. Anebo se Fabiovi podařilo uniknout a drahokam s sebou odnesl do Číny, do Si-anu.“

„Zpět do hrobky Prvního císaře.“

„Na místo, které všichni za hrobku Prvního císaře považují.“

Chvíli bylo jen ticho. „Chceš tím říct to, co si myslím, že říkáš?“

„Zahlédl jsem ji jen na chvilinku. Ani ne na vteřinu. Ale jsem si docela jistý.“

Costas se podíval na staré potápěčské rolexky, které měl přetažené přes kombinézu, a zvedl palec. Jack tento signál zopakoval a po dobu výstupu do deseti metrů sledoval ukazatel hloubky ve své helmě. Jejich vyrovnávací systém srovnal tlaky, načež se Costas otočil k Jackovi. „Takže jak hodláš vysvětlit své dceři, že má na kontě jeden z největších archeologických objevů historie, něco, co by zcela změnilo vnímání dějin celé Asie, ale o čem bohužel nemůžeme nikomu říct ani slovo, a místo toho budeme všude vykládat o torpédu, a když už nám moc poteče do bot, tak; vytáhneme příběh o Čingischánovi?“

„Nehodlám to nikomu vyprávět. A to z důvodů, které jsi právě zmínil. Dějiny Asie. V sázce je toho tolik. Celonárodní mýtus. Zrovna teď Číňané tenhle mýtus potřebují, legendu o hrobce Prvního císaře v Si-anu, o nezměrném bohatství pohřbeném spolu s jejich největším vládcem. Odhalení pravdy by mohlo v Číně rozpoutat nebezpečné boje o moc.“

„Tomu přece sám nevěříš. Neříkej mi, že bys nechal poklad nevyzvednutý jen proto, že se bojíš o národní mýtus.“

„No dobře, chci jen počkat, než se seizmická aktivita utiší, což může klidně trvat i několik let. Alespoň získáme trochu času na vývoj vybavení pro vyzvednutí předmětů z té haldy usazenin. Abys to vůbec stihl, řekl bych.“

„Zrovna když jsi tam dole čmuchal, jsem si v duchu překresloval plány hlubinného exkavátoru. Já totiž cítil v kostech, žes něco našel a že se sem vrátíme. A co Rebeka?“

„Za dva, možná tři roky. Až budeme připraveni se sem vrátit. Pak jí řeknu, co jsem tu viděl. Byl bych raději, kdyby její první velký objev hned nenarušil řád celého světa.“

„Děti zmerčí všechno. Pozná to, sotva se ti koukne do očí. A ukaž mi jediný z našich nálezů, který nějak neovlivnil chod dějin. Pokud se hodlá uchytit v branži, bude si na to muset zvyknout. Mimochodem, touhle dobou už bude nahoře na lodi. Vsadím se,“ dodal Costas, „že jí to práskneš, sotva se vynoříme.“

Jack se podíval nahoru. Už jim zbývalo jen pár minut. Cítil sůl. Vybavila se mu jedna věc, kterou mu Káťa kdysi vyprávěla, stará kyrgyzská legenda o tom, jak nomádi v zátoce oplakávali duchy svých předků a jejich slzy stékaly mezi kameny s rytinami, které připomínaly jejich skon. S každou slzou stoupala hladina, dokud se v ní duchové zemřelých neutopili a nedošli vysvobození. Dnes je však příliš málo truchlících, příliš málo takových, kteří si ještě pamatují. Jack si předtím všiml na vzdáleném pobřeží suchých balvanů, nad nimiž se značily stopy vody. Byly to hory, kdo měl nyní truchlit, uvolnit vodu z ledovců a spasit duši Prvního císaře, Syna nebes.

Jack si náhle uvědomil, kam se vrátili, na bájnou Hedvábnou stezku. Na místo, jímž se prohnal božský vítr. Na místo, z něhož se dochovaly převážně už jen mýty a legendy, vyprávění, která přetrvávají jen proto, že jsou tak nadpozemská a křehká.

Ale ne tady. Ne pod vodou. Tohle bylo skutečné.

Ucítil další záchvěv, tentokrát o mnoho silnější a celé dno v jediném krátkém okamžiku opět zahalila temnota. Jack se podíval na počítač. Byl čas jít. Costas ukázal palcem k lodi. Jack vzhlédl a spatřil stín hlídkového člunu, k jehož boku byl uvázaný zodiac se zvednutým závěsným motorem. Ze zádě hlídkového člunu, okolo žebříku, po kterém začal Costas vystupovat, na ně hledělo několik obličejů. Přes okraj zodiaku na něj však shora shlížela jediná tvář. Trupy obou plavidel byly jako temná mračna, zato tváře odrážející se na stříbřité vodní hladině vypadaly jako hvězdy, ty nejjasnější ze všech. Jack stoupal, dokud se nevynořil na hladině. Pak zvedl hledí a chytil se kraje zodiaku, z něhož se na něj usmíval obličej za slunečními brýlemi, lemovaný dlouhými tmavými vlasy. Několikrát kopl nohama a nakoukl přes okraj pontonového člunu, aby se ujistil, že jsou všichni mimo doslech. Opět trochu klesl a naznačil Rebece, že se má schýlit k němu. Vydechl do vody a odkašlal si. Byl tak vzrušený, jako snad nikdy předtím.

„Vzpomínáš si ještě na tu výstavu terakotové armády v Londýně?“ zeptal se jí. „Nebudeš věřit, co jsem právě našel.“

„Ven s tím, tati.“

Epilog

Provincie Kan-su, Čína

O osmačtyřicet hodin později stál Jack před nízkou zídkou, pozůstatkem ochranného valu, který kdysi mezi starověkými ruinami dosahoval šíře několika metrů. Poklekl a dotkl se povrchu, který se mu drolil pod prsty. Byl to jíl, zhutněná hlína s částečkami růžového a bílého mramoru. Toto místo potřebovalo déšť jako sůl, ale zdi byly tak vyprahlé, že teď už by pouze uspíšil jejich rozpad a místo zpevnění by je spíš rozplavil. Jíl vypadal jako starověký beton, ale nebylo tomu tak. Tohle totiž nebyli Římané. Otočil se a mávl na Costase, který se stoupající cestičkou za ním rezignovaně plahočil v prachu. Za ním spatřil Káťu s Rebekou, jak si razí cestu mezi kameny na pozadí mračna prachu, které zpomalující rotor vrtulníku Lynx zvedal do vzduchu. Vrtulník je sem dovezl od jezera Issyk-kul v Kyrgyzstánu přes horský průsmyk pohořím Ťan-šan, severní cíp pouště Taklamakan a pak zužujícím se trychtýřem koridoru Kan-su až do srdce starověké čínské říše. Sledovat Hedvábnou stezku ze vzduchu byl velmi nevšední zážitek, celé vzdušné putování pak zakončili u jedné dlouho opuštěné karavanseráje². Toho rána přelétali i přes Velkou čínskou zeď v místě, které bylo postaveno za vlády dynastie Chan před dvěma tisíci lety. Byli pár hodin od Si-anu, východního konce Hedvábné stezky a hrobky Prvního císaře. Pro Jacka ale všechno končilo už tady, právě zde se nacházela poslední vodítka této neobvyklé starověké pouti, na niž se vydali z jiného světa nepředstavitelně vzdáleného kdesi na západě.

Závan větříku k nim přinesl vůni čehosi exotického, snad dokonce opojného, možné nějaké plodiny z údolí, ale i přesto byl vzduch nehybný a jediné, co Jack cítil, byl suchý pach rozkladu a chátrání, této odvěké mízy všech archeologů. Nasál jej a užíval si ho. Přál si, aby tu s ním teď byl Maurice Hiebermeyer. Určitě by mu pomohl všechny ty zdi a změť ruin správně pochopit. Ale možná také už bylo na jakékoliv nové objevy příliš pozdě a jediné, co na něj zbylo, bylo to, co viděl před sebou.

Jack se rozhlédl kolem sebe. Mělo to zde svou pochmurnou krásu. Prošli kolem zbořených domů, nabílených cihlových zdí obklopujících pole ječmene a jiného obilí, které působily jako odsouzené k prohře v souboji se spalujícím sluncem. Rozježděné cesty vedly kolem kamenitých polí zvrásněných pluhy a dávno vyschlými zavlažovacími kanály, které nemilosrdné slunce speklo na kámen. V dálce hrabala koza s ovcí v zemi a obě zvířata se usilovně snažila najít ve štěrku a prachu něco k snědku. Sama obloha vyhlížela jako vypálená, dočista bezbarvá. Po většinu doby neviděl Jack dál než na plošinu, po níž kráčel. Ale pak se shora přihnal nějaký vítr a zvířil prach, který zahalil nebe rudým závojem. V jedné chvíli spatřil úpatí pohoří, mohutná vrásnění a výčnělky, které se jako zuby tyčily k nebi. Na sever od nich se v dáli táhl vysokohorský horizont a mezi dvojicí hor se nacházel koridor Kan-su, východní část Hedvábné stezky. Proudící velbloudí karavany zde zažívaly neustálé písečné bouře, jejichž pozůstatky jakoby visely nad údolím na znamení dávných dějin dodnes a připomínaly minulost.

Jack si uvědomil, že na podobných místech se ocitl už mnohokrát – na okraji pohoří Atlas v Maroku, v pouštích severní Sýrie, v Andalusii ve Španělsku a na řadě dalších míst. Sídliště, jež vzkvétala na okrajích země, kde však vyčerpaná půda a duch převážily veškeré pokusy o vtisknutí vlastní existence do kousku země, která tak snadno podléhala rozmarům klimatu a erozi. Jak se doslechl, prý tu začalo stále méně a méně pršet a úroda, která držela vesnici při životě, končívala převážně v náručí větru. Brzy se i starobylé zdi stanou součástí mračna prachu, který se vznášel a vířil nad Hedvábnou stezkou, polapen řetězcem pohoří tvořícím spojnici mezi někdejšími největší východní a západní říší.

Jack se posadil na kamennou podezdívku. Costas došel k němu a dopadl vedle něj, otíraje si přitom prach z obličeje. Nevrle civěl na zeď. „Tak takhle člověk pozná, že se nachází v přítomnosti opravdového archeologa,“ zavrčel. „Jeden z největších divů světové historie, bájná hrobka Prvního císaře a jeho terakotová armáda, leží hned za obzorem, ale ne, my se radši uprostřed pustiny rozvalíme u rozpadající se zdi a v pekelném horku se zalykáme prachem. Hlad, žízeň, únava a opravdu palčivá potřeba dovolené.“

Jack mu podal svou láhev s vodou. „Jenže bez tebe nic z toho nedává smysl. Myslím tím archeologie. To díky tobě zůstávám nohama na zemi.“

„Správně.“ Costas si několikrát loknul vody a pak vrátil láhev Jackovi. „Takže co je tady tak zajímavého, Jacku? To kvůli tomuhle jsi nás sem všechny přitáhl?“

Jack mu podal list papíru. „Tohle jsem si dnes ráno vytiskl z počítače v helikoptéře. Bylo mi jasné, že na všechny tyhle zdi budeš potřebovat nějakou protilátku. Hlavní článek, CNN. Je o té tvé sloní lodi u pobřeží Egypta. Myslím, že to se docela vyrovná terakotovým válečníkům, nemyslíš? A byli jsme to my, kdo ji našel.“

Costas zíral na fotografii a v očích mu zahořely plamínky. „Hele, podařilo se jim vyfotit moji novou ponorku, ROV-6. Však jsem dokumentaristům z Mezinárodní námořní univerzity povídal, aby se ji pokusili nějak protlačit na veřejnost. A koukám, že je tady dobře vidět i nové snímací pole. Perfektní.“

„Sloni, Costasi, ti sloni.“

„Jasně, ti taky.“ Chvíli se oba dívali na neobvyklý obrázek, který se jim poprvé naskytl přede dvěma týdny, korály porostlé sloní pozůstatky na dně Rudého moře. Costas přečetl nahlas titulek: „Egyptolog dr. Maurice Hiebermeyer oznámil senzační nález vraku lodi.“ Plácl rukou do papíru. „Nemůžu tomu uvěřit. Ani slovo o nás. Jen Hiebermeyer.“

„Musíme našemu špinavému archeologovi dopřát jeho čtvrthodinku slávy,“ usmál se Jack. „Koneckonců to byl on, kdo nás dostal do Egypta.“

„Totéž se nám stalo, už když jsme objevili Atlantidu,“ zabručel Costas. „Připravoval jsem si speciální ukázky nové generace podmořského průzkumníka. Ale jediné, co tisk zajímalo, byl Hiebermeyer a ty jeho zatracený mumie.“

„Inu, egyptologie.“

„Každopádně jsi to ty, kdo by měl poskytovat rozhovory.“

„Jenže Maurice je v tom lepší než já. Při interview je ve svém živlu. A navíc nepůsobí tak neotesaně.“

„Neotesaně?“ zíral na něj Costas překvapeně.

„Budu hádat. Nechceš, aby se celý svět dověděl, že existuje opravdový Indiana Jones, je to tak? Spousta padouchů by se začala mít na pozoru. A ty radši hraješ na menších scénách.“

„Přesně.“

„Ještě mi ale dlužíš odpověď na jednu otázku. Proč jsme vlastně tady.“

Jack ledabyle mávl k rozpadajícím se obranným valům. „Kvůli tomu, co vidíš před sebou. Před několika lety určili čínští archeologové, že tyto zdi pochází z dob dynastie Chan, která vládla v době, kdy Evropu ovládala Římská říše. Domnívali se, že by mohlo jít o Li-čchien, osadu v koridoru Kan-su zmíněnou v kronikách dynastie Chan. Název Li-čchien může vycházet z čínského slova pro lidi ze západu, tedy všechny ty, kteří žili dál než Peršané. Později se tohle místo přejmenovalo na Ťie-lu, což by zase mohlo znamenat ‚zajatci z tažení‘. Pro dynastii Chan bylo posílání válečných zajatců na místa, která pak byla přejmenovaná podle jejich původu, poměrně časté. Dát tuhle lokalitu do souvislosti s teorií, že Číňani zaměstnávali římské žoldnéře, zbylé muže Crassových legií, kteří unikli z perských žalářů, ale chtělo pořádný kus představivosti.“

„Takže proto,“ přikývl chápavě Costas. „Proto jsme tady.“

„Není to stoprocentní,“ pokračoval Jack. „Příběh Fabia a jeho druhů mohl skončit už na lodi na jezeře Issyk-kul. Ale taky nemusel. Je tady totiž další možnost. A dlužno dodat, že kdyby byla pravdivá, tak by to bylo něco.“

„Pokračuj.“

„Římané zajatí u Karrh byli uvěznění v Mervu v roce 53 před naším letopočtem. Liciniovi s Fabiem a ostatními legionáři se podařilo utéct o třicet let později. Během těch let se o útěk pokoušela řada různých skupin, takže když se to pak jedné z nich skutečně podařilo, mohlo se do Mervu donést vyprávění o jeho bohatství a příležitostech, které se žoldnéřům na východě nabízejí. Zmínka o tomhle místě tak mohla dolehnout k některé ze starších skupin. Spis Historie dynastie Chan zmiňuje vojáky, kteří v roce 36 před naším letopočtem bojovali v řadách jednoho hunského vojevůdce a při boji použili bojovou formaci připomínající římskou želvu, testudo, semknutý čtverec chráněný štíty zaklesnutými nad hlavami. To je jeden z nepřímých důkazů, na kterých moje teorie stojí. Hrstka těch, které takový argument přesvědčil, začala Li-čchien spojovat s Římany. A tak jsme tady.“

„Takže hledáme nějaké římské artefakty?“ zeptal se Costas a nakopl kamínek na zemi. Vzhlédli, když je došly obě ženy. Rebeka ale pokračovala dál a začala zkoumat stěny před nimi. Costas se kousek posunul, aby udělal místo k sezení aspoň Kátě.

Jack zavrtěl hlavou. „Přesně jak to Káťa řekla u jezera Issyk-kul, když jsme stáli u toho římského pohřebiště. Těžko doufat, že by se podařilo něco najít. Pokud tu Římané kdy byli, sotva by s sebou měli něco ze svého dřívějšího života. O co nepřišli na bitevním poli, o to je připravil drsný život v Mervu. Na tomhle místě je ale zajímavá ještě jedna věc. Ne artefakty nebo ruiny, ale lidé. Je tu až zarážející množství evropských obličejových rysů, zelených očí, plavých vlasů a velkých nosů. Když rysy místních lidí viděli čínští badatelé, považovali je za západoasijské, ale pak si někdo vzpomněl na souvislost s Římany a ta myšlenka se uchytila.“

„Co se o nich vlastně ví?“ zajímal se Costas. „Myslím o místním obyvatelstvu?“

„Těžko říct. Možná si někde v hloubi na své předky ještě pamatují. Ale jsou zoufale chudí, a tak se jim teorie římského osídlení hodí do krámu, protože to přitahuje turisty.“

V té chvíli se ke slovu přihlásila Káťa. „Všude podél celé Hedvábné stezky najdeš genetické vazby na západ – Peršané, Sogdijci, Baktrijci, Indové a samozřejmě také Řekové a Římané – všechny ale mají kořeny už v raném neolitu a v prvních Indoevropanech, kteří došli až sem. Na tomhle těžko stavět nějakou teorii.“

Jack přikývl. „To je pravda, prováděly se tady studie DNA a výsledky neřekly vůbec nic. A navíc to celé vychází z mylné představy o Římanech, kterou Číňané chovají, a sice že jsou to samí modroocí blonďatí obři. Jenže ve skutečnosti toho měli římští legionáři ze srdce Itálie s čínskými bojovníky dynastie Chan paradoxně společného mnohem víc: nižší vzrůst, podsaditou postavu, tmavé vlasy, hnědé oči. Představa, kterou Číňané o Římanech měli, by odpovídala spíš Keltům nebo severským národům. Za vlády Julia Caesara jich samozřejmě byla v legiích spousta, Keltové ze severní Itálie, Galové, dokonce i Britové. Hunové nebyli jediní, kteří ve svých armádách zaměstnávali žoldnéře.“

„A jak to vidíš ty?“ obrátil se Costas na Jacka.

Jack našpulil ústa. V dálce viděl farmáře, který se snažil okopávat záhon, jeho nářadí se však od země ztvrdlé na kámen jen bezmocně odráželo. Za ním se jako pomačkaný papír tyčily hory, jejichž vrásnění a údolí se ukrývala v temných stínech. „Něco mi říká,“ začal, „že tohle místo bylo ve starověku mnohem úrodnější, a přesto, že tehdy byly možnosti zemědělství nepoměrně pestřejší než dnes, země nedala nic zadarmo a nebylo to tady pro každého. Něco mi říká, že si umím představit, jak se tu uprchlí váleční zajatci usadili.“

Rebeka kousek popošla a stoupla si před ně. Sundala si bundu, pod kterou se skrývalo šedivé triko s velkými písmeny USMC, zkratka námořní pěchoty Spojených států.

„Jak se zdá, našla sis nové kamarády,“ poznamenal Jack.

Costas se na tričko zadíval a souhlasně přikývl. „Hú-á!“ zařval najednou.

„Hú-á!“ vykřikla v odpověď Rebeka a nastavila mu dlaň na plácnutí. Jack obrátil oči v sloup. Rebeka si sedla na zídku vedle něj a odložila kšiltovku, aby si mohla otřít čelo. „Je tady proklatě horko,“ podotkla.

Jack se k ní s údivem otočil. „Cos to právě řekla?“

„Že je proklatě horko.“ Zaraženě na něj pohlédla. „No jo, to by asi řekl John Howard. V jednom z jeho dopisů jsem si všimla, že to z džungle napsal své ženě. To když jejich syn stonal. Byl to jeden z jeho nejoblíbenějších výrazů. Proklatě. Hodně jsem o něm přemýšlela. Tolik chtěl být s nimi, ale nemohl. Doufám, že se s nimi nakonec setkal.“

Jack ji objal kolem ramen a usmál se. Na mysli mu vytanul lazuritový důl a mrtvé tělo. Na okamžik si představil Howarda s Wauchopem, jak tam stojí, ale ne staří a v ovčích kožiších, nýbrž jako mladí důstojníci v bílých tropických přilbách a khaki kabátech, ověšení dalekohledy a mapami a bok po boku hledí k obzoru. Pevně přitiskl Rebeku k sobě a pak ruku zase odtáhl. „Nevolala jsi teď do Biškeku? Jak se má Pradéš?“

„Je na tom dobře.“ Rebeka náhle vypadala sklíčeně. „Těsně předtím, než jsme sem odletěli, jsme ho šli s Altamatajem do té americké nemocnice navštívit. Kulka minula všechny důležité orgány. Ale nebýt první pomoci, určitě by vykrvácel. Vděčí ti za život.“

„To Costas ho ošetřoval. Já mu život zdaleka nezachránil, vždyť to já ho naopak vystavil celému tomu nebezpečí.“

„Armádní lékař povídal, že být to výbušná kulka nebo střela ráže padesát, zabilo by ho to už při zásahu. Taky říkal, že střela, která Pradéše zasáhla, neletěla ani rychlostí zvuku a navíc byla vypálená z neuvěřitelné vzdálenosti a zřejmě také z velmi staré pušky. Kulka prošla jen pár centimetrů nad srdcem. Nikdy prý se s ničím takovým ještě nesetkal.“

„A ani už nikdy nesetká,“ zabručel Costas.

„Jak mu jde četba všech těch archeologických knih?“ zajímal se Jack.

„Hltá je jednu za druhou a chce další. Říkal, že se na římské nálezy v Arikamedu rázem dívá úplně jinak – vypovídají o obchodování, společnosti, víře, Římanech, Egypťanech, Indech i o jeho vlastní historii. Nemůže se dočkat, až se vrátí zpátky.“

„To rád slyším,“ přikývl Jack.

„A Altamataj?“ obrátil se Jack ke Kátě.

„Zůstal s Pradéšem, bude tam dokud ho nepřevezou. Pradéš se ho snaží naučit anglicky. Vycházejí spolu jedna báseň. Altamataj mu dokonce donesl talíř dušeného skopového. Tvrdí, že skopové je lékem na všechno.“

Costas si odkašlal. „No, Jacku, možná by ses k nim chtěl přidat. Třeba by sis dal ještě nějaký ten pysk.“

Rebeka se zatvářila nevěřícně. „Cože?“

„Jo, je to pravda,“ pozvedl Costas obočí. „V Kyrgyzstánu, když jsme se s Altamatajem setkali poprvé, snědl ovčí pysk. Tvůj táta pozřel ovčí pysk.“

„Dobrý bože.“

„Musel jsem,“ protestoval Jack. „Kdybych to neudělal, hluboce by ho to urazilo. Nikdy už by pak se mnou nepromluvil.“

„Já myslela, že skopové nesnášíš.“

„Je to jediné jídlo, které téměř nedokážu pozřít, ale co zbývalo?“

„A to sis aspoň nemohl najít nějaký jiný kousek? To musel být zrovna pysk?“

„Neměl jsem na vybranou.“ Jack se zoufale podíval na Káťu. „Musel to být ten pysk.“

„Musím ti něco říct,“ pravila Rebeka s tajeným smíchem. „Mám nejnechutnějšího tátu na světě.“

Jack se zazubil a změnil téma. „Musíme Pradéšovi s Alamatajem ukázat, jak to chodí u nás. Rychlý kurs ve středisku Mezinárodní námořní univerzity a nějaký čas na palubě našich výzkumných plavidel by jim měly pomoct. Musím si s velitelem Madráských sapérů promluvit o Pradéšově převelení. Tak jako tak bude muset na nějaký čas mimo službu a kampus v Cornwallu bude z hlediska rekonvalescence perfektní. A co se Altamataje týká, jeho výcvik pokryjeme z financí na podvodní práce na jezeře Issyk-kul a výzkum petroglyfů. Zatímco je pryč, může ho tam dočasně zastoupit někdo od nás.“

„To by bylo fantastické,“ dojatě pronesla Káťa.

„Co jsem slíbil, to plním,“ odpověděl Jack. „Ostatně předpokládám, že se tam co nevidět stejně ukážu.“

„Když tady teď Altamataj není, Káťa bude potřebovat společnost,“ ozvala se Rebeka. Costas zakašlal a ona pokračovala. „Až mě Costas na Havaji konečně naučí potápět, což mi slíbil, hodlám já zase naučit Altamataje anglické názvy veškerého vybavení, aby si mohl od lidí z Mezinárodní námořní univerzity objednat všechno, co potřebuje i bez Costasova tlumočnictví. Řekla jsem mu, že Costas je bezva chlapík, ale po většinu času posedlý těmi svými ponorkami nebo čím to vlastně, takže pokud bude Altamataj něco potřebovat, ať mi dá vědět.“ Vyklonila se přes Jacka a vrhla na Costase ten nejnevinnější pohled, jaký svedla.

„Dobré vědět, že máš věci pod palcem, Rebeko,“ odvětil právě tak nevinně Jack a zašilhal po Costasovi.

„A tvůj problém je zase to, že skáčeš z jednoho dobrodružství do druhého,“ odvětila přidrzle. „Tak mi to aspoň vyprávěl Hiemy. Však víš, tehdy v Egyptě. Říkal mi, že když on něco najde, drží se toho a snaží se z naleziště vyždímat co nejvíc informací. Je do toho úplně zažraný.“

„Mně to povídej,“ prohodil Costas.

„Říká o sobě, že je skutečný archeolog. Taky mi povídal, že když našel ty střepy s původní verzí Periplu, schválně je dal stranou, aby ho neodváděly od práce.“

Jack přimhouřil oči. „A asi tak během deseti vteřin mi volal. Vzpomínáš si, Costasi? Když jsme tehdy v istanbulském přístavu hledali židovskou menoru, dokonce se za námi rozjel. To já jsem si tehdy nemohl dovolit nechat se odvádět od práce. Dělal jsem na svém projektu.“

„Tvrdí, že kdyby celé měsíce píď po pídi nezkoumal tu římskou vilu u Rudého moře, nic z tohohle dobrodružství by se neodehrálo. Tvrdí o sobě, že skutečnou práci odvádí on, zatímco ty hledáš svatý grál či co. Říkal, že kdybychom byli ve Star Treku, mohl by o tobě říkat, žes přešel na temnou stranu Síly. Tak jsem ho opravila, že to byly Hvězdné války, a ne Star Trek. Ale myslím, že neviděl ani jedno, ani druhé. Prý se z tebe stal lovec pokladů a to všechno vykládá jen proto, že máš v sobě veliký potenciál a že to s tebou myslí dobře.“

„Tak se mi zdá,“ mumlal Jack snaže se potlačit úsměv, „že se asi budu muset s naším starým Hiemym sejít na slovíčko.“

„Neboj,“ odpověděla Rebeka. „Ajša už má plán. Říkala, že to, co Hiemy potřebuje, je rodina. Děti a tak. Povídala, že už na tom dělá.“

Costas se málem zakuckal. „Tak ona na tom dělá.“

„Dnem i nocí,“ upřesnila Rebeka.

„Klikař starý Hiemy,“ usmál se Jack.

„A můj další projekt bude cesta do jižní Indie,“ prohlásila Rebeka odhodlaně.

„Tvůj další projekt bude škola,“ usměrnil ji Jack.

„Co jsem viděla všechny ty věci ve tvém starém lodním kufru, celou naši rodinnou historii, úplně mě to pohltilo,“ bránila se Rebeka a podívala se na Jacka. „Pradéš se nabídl, že mě vezme do svatyně v džungli, abych si všechny ty reliéfy prohlédla sama. Myslí, že dalším krokem bude otevření sarkofágu. Pokusit se zjistit, co je uvnitř. Říkal mi, že indická vláda tam s nasazením sapérů začala budovat nové cesty. Některé z nich dokonce navazují na stezky, které před všemi těmi lety dělal Howard se svými muži.“

„A co INTACON?“ ozval se Costas. „A co Šang Jung, Káťo? Když mu Jack zabil toho odstřelovače, musí z toho mít hlavu v pejru, no ne?“

Káťa tiše odpověděla: „Teď, když přišel o svého přisluhovače, se ho bratrstvo zřekne. Budou se ale i nadále držet víry v to, že jsou strážci císařova odkazu a hrobky.“

„A jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Costas.

„Odkaz Prvního císaře je v bezpečí, alespoň prozatím.“

Jack se ostře podíval na Káťu a pak se obrátil ke Costasovi. „INTACON vlastnil přímo Šang Jung a ten už je zavřený. Sotva jsme se dostali z džungle, Pradéš nahlásil jejich aktivity na velitelství v Bangalore. Za svou výpravu na nepřátelské území bez oficiálního pověření a za přítomnosti dvou sapérů sice dostal napomenutí, nicméně plukovník neprodleně vyslal do džungle vzdušný oddíl. Přestřelka s maoisty byla přesně tou záminkou, která jim umožnila postupovat nekompromisně a tvrdě.“

„Pradéš říkal, že indická vláda stahuje z oblasti džungle všechny těžební koncese,“ pokračovala Rebeka. „Všechno, co jsme dali do pohybu, by mohlo být pro lidi z džungle vítanou změnou, ale Pradéš se bojí, že stažení kontraktů je pouze dočasné a bitva zdaleka není vyhraná. Musíme jim ukázat, že ze zážitkové turistiky plyne víc příjmů než z vybagrování celé džungle. Pradéš říkal, že všechno záleží na míře korupce, a je jasné, že nadnárodní těžební společnosti můžou nabídnout mnohem víc, než začínající ekoturistické společnosti.“

„Ty bys měla pracovat pro nějakou nevládní neziskovou organizaci,“ pravila Káťa a usmála se.

„Chtěla jsem si o tom popovídat s tátou. Víš, dát Mezinárodní námořní univerzitě novou tvář. Není to poprvé, co jejich objevy poukázaly na hluboko zakopané kostlivce. A my prostě nemůžeme jen tak odejít a přenechat řešení problémů někomu jinému.“

„Až půjdeš do džungle,“ navázal Jack, „něco tam za mě vrátíš, ano?“

„Tygří rukavici?“

Jack přikývl. „Posvátné vélpu bohužel vrátit nemůžeme, protože ho nemáme,“ pokračoval. „Ale ta rukavice byla v jeskyni téměř dva tisíce let a Kójové ji také uctívali coby zbraň, kterou jim přinesl Ráma, bůh, jenž byl kdysi jedním z nich. Není to sice klenot nesmrtelnosti, ale mohli by z toho mít radost. Můžeš to udělat pro svého praprapradědečka.“

„Možná se tím celý příběh uzavře,“ zauvažovala.

„Jak to myslíš?“

„S Káťou jsme se o tom před chvílí bavily, když jsme stoupaly sem nahoru,“ vysvětlovala mu. „O mé matce. O tom, jak se ze zármutku nemůžeš jen tak vymluvit. O tom, jak bychom neměli nikomu dovolit, aby nám říkal, že všechno dobře dopadne. Howard strávil většinu svého života v žalu, a všechno to do určité míry souviselo s tím, co se mu přihodilo v džungli. Je to zvláštní, ale jako bych to cítila. Možná člověk zdědí takové věci od svých předků, tyhle nevyřešené věci. Za života se konce svého příběhu nedočkal, tak snad to za něj teď můžeme udělat aspoň my.“

Jack se obrátil ke Kátě. Jejich oči se na krátký okamžik střetly, ale potom je sklopil. Řekla Rebece věci, které sám nevěděl, jak vyjádřit. Věděl, že Káťa v sobě stále ještě nosí vztek na svého otce a Rebeka zase pustou prázdnotu, ale na okamžik měl pocit, jako by mezi nimi vzniklo jakési pouto, které je obě ochrání. Rebeka postřehla, že se dívá na Káťu. „A až půjdeme do svatyně, Pradéš by byl rád, kdybych se mrkla na keramiku, kterou našli v Arikamedu v řece. Ajša by mi mohla pomoct s egyptskými a římskými věcmi a vysvětlit, co a jak.“

Costas tiše zakašlal. „Pokud ji Hiemy pustí.“

„Potřebuje si odpočinout,“ pronesla Rebeka s kamennou tváří. Jack se zasmál. Rebeka si stáhla vlasy dozadu. „Myslím, že by se mi to mohlo hodit na doktorandskou práci.“

„Zadrž, mladá dámo,“ vložil se do toho Jack. „Nejdřív musíš dokončit střední školu.“

„Střední? Po tomhle všem? To si musíš dělat srandu. Těch pár posledních dní bylo tím největším dobrodružstvím, jaké jsem kdy zažila. Teď už vím, co pro tebe tyhle expedice, ale hlavně tihle lidi, znamenají. Mám pocit, jako bych vás všechny znala snad odjakživa.“

Jacka tato slova dojala natolik, že se odvrátil a polkl. Vybavil si, co v jezeře našli, i ten intenzivní pocit bezmezné radosti, když se podíval k hladině a spatřil nad ní Rebečinu tvář, která ho shora vítala. Costas mu položil ruku na rameno, načež si stoupl a protáhl se. Poškrábal se na bradě a zamžoural proti ruinám. Nakopl kousek kamene, ale pak se sehnul a zvedl ho. Otáčel ho v ruce stále dokola a čistil jej. Jack si uvědomil, že zem je celá posetá střepy a úlomky – keramika i kousky cihel se tu jeden vedle druhého rozpadaly a měnily v závoj prachu, který unášen větrem celé toto místo kousek po kousku vymazával z historie. Costas se s tázavým pohledem v očích otočil k ostatním. „Moc by mě zajímalo, jestli se jim to povedlo.“

„Myslíš Římanům? Fabiovi a jeho druhům?“

„Jsme patnáct set kilometrů východně od jezera Issyk-kul. Jestli se některému z nich podařilo přežít ztroskotání člunu na jezeře, proč ne. Ale předpokládejme, že jeden přežil, nikdo z jeho pronásledovatelů jej neznal a poté, co jej vyplavily vody jezera, splynul s některou z karavan, které mířily do Si-anu, stejně jako Liou Ťien, ten kupec, splynul se Sogdijci směřujícími na západ.“

„Jednomu z nich se to možná povedlo,“ řekl nakonec Jack a pomalu přikývl.

„Nevypadá to tady zrovna jako vybájený východní ráj, co?“

Jack se znovu zadíval na ruiny. V duchu se mu promítla všechna místa, která kdysi ohraničovala Římskou říši a která také sám už navštívil – severní Afrika, Německo, horská údolí Walesu. Místa, na kterých bystrý archeolog dokázal v zemi najít půdorysy zbořených zdí, úlomky keramiky a hromady rezavé kroužkové zbroje. Místa, na nichž váleční veteráni nechávali své značky, aby prodloužili své dny na tomto světě. „Byli tak vycvičení,“ mumlal. „V určitém okamžiku se z vojáka stane starý voják. Rázem přestane prahnout po tom, aby slavně padl v bitvě. Legie duchů, kteří jej na každém kroku doprovázeli, jeho padlí druhové, odešli do Elysia, kde na něj čekali. Nemusí si už nic dokazovat. Ví, že se tam dostane a přidá se k nim. Už toho udělal ažaž.“

„Ale právě staří vojáci, tihle veteráni, dali říši její skutečnou sílu tím, že se usazovali podél jejích hranic,“ doplnila ho Káťa.

Jack přikývl. „Tak to Římané dělali. Žena, vlastní rodina, mít z čeho postavit obydlí a kousek půdy. Víc toho k životu nepotřebovali.“

„A pak se jim doneslo, že hned za kopcem je hrobka Prvního císaře,“ pokračoval Costas. „Bájné poklady nepředstavitelné ceny.“

„Pro starého vojáka, dobrodruha, je bájný poklad vždycky za kopcem, stejně jako Elysium,“ mínila Káťa. „Když budeš celý život něco hledat, stane se z toho způsob tvého života.“

„A jestli to byl Fabius, tak on už svůj poklad přece měl, vzpomínáš?“ přidala se k nim Rebeka. „Legionáři s sebou nosili jen to, co dokázali unést, cennosti ukradené jak v Mervu, tak kupcům na Hedvábné stezce. A možná měli i ten kámen, ten olivín.“

V ruinách před nimi se znenadání objevil chlapec. „Á vida,“ ukázal Costas, „tady máme jednoho z těch tvých blonďáků.“ Drobná hlava poskakovala nad nerovným terénem nahoru a zase dolů a postupně se k nim blížila. Hoch zastavil a nastražil uši, ale ničemu nerozuměl. Zaplul zpět do prašného oblaku a po chvilce se objevil nad jílovou zídkou, ze které se opatrně vyklonil. Jeho kštice byla víc zrzavá než blond. Zamávali mu a usmívali se na něj. Jack si zastínil oči a pohlédl chlapci do tváře. Jeho oči měly oslnivě zelenou barvu, téměř olivovou. Na jeho rysech bylo cosi zvláštního, něco okrajově povědomého. Kluk se vydrápal přes zeď a dopadl pár metrů před nimi. Jeho oblečení tvořily jen cáry látky, boty neměl žádné. Působil ale tak sebejistě, jak to dokážou jen děti. Usmál se na ně a natáhl k nim ruku.

„Co tak dát dítěti, jako je tohle?“ přemýšlela Káťa hlasitě.

Costas stále převaloval v prstech kámen, který předtím zvedl. Přestal jím otáčet a podržel ho tak, aby na něj chlapec viděl. Světlo se od kamene odrazilo Jackovi do očí, a on si teprve po chvíli náhle uvědomil, že sluneční paprsky kamenem ve skutečnosti procházejí. Podíval se na něj pozorněji a všiml si naoranžovělého průsvitného povrchu podobného jantaru. Podíval se znovu. Byl to jantar! A v něm se ukrýval navěky polapený komár. Pak uviděl, že kámen má uprostřed otvor. Evidentně kdysi patřil na šňůrku a sloužil nejspíše jako šperk. Byl starý a ošoupaný. Pojednou si na jeho povrchu povšiml zvláštních značek. Vypadaly jako umělecké rytiny. Zvíře, nestvůra v pohybu. Jackovi se rozbušilo srdce. Natáhl se po kameni.

Bohužel pozdě. Costas si ničeho nevšiml a hodil kámen chlapci, který ho v letu chytil a s tváří rozsvícenou nadšením pevně stiskl v ruce. Světlo vycházelo přímo z kamene. Byl to jantar, o tom nebylo pochyb. Mohl sem putovat celé tisíce kilometrů. Baltský jantar. Jak je to možné? honilo se Jackovi hlavou. Mohl to být majetek některého římského legionáře. Legionáře, který pocházel z keltského severu, Galie nebo Německa či snad dokonce z Británie? Vybavil si Fabia, vysokého dlouhovlasého Fabia, kterého spatřil na reliéfu v džungli. Že by to byl on? Rodinné dědictví, které dokázal navzdory všem těm letům zajetí ukrýt? Tohle ale koneckonců byla Hedvábná stezka. Za všechna ta staletí tudy dříve či později prošlo snad všechno bohatství světa. Kluk se uličnicky uculil a vší silou sevřel kámen v dlani. Uviděl totiž, že k němu Jack natahuje ruku, a nehodlal se nabytého pokladu jen tak vzdát. Nechápavě se na Jacka díval. A pak byl pryč, jak rychle se objevil, tak se opět ztratil. Jeho světlé vlasy na toto místo dokonale zapadaly, měly barvu hor a prachu, který se valil údolím. Měl barvu Hedvábné stezky. Bylo tu ale ještě něco jiného, něco, co Jack náhle věděl s naprostou jistotou. Někdo už tady byl. Zhluboka se nadechl a zase pomalu vydechl. Ave atque salve, frater. Obrátil se k ostatním. „Tak mě napadlo, jestli jsme se právě nedívali do očí mladému římskému legionáři.“

Rebeka ho chytla za ruku. „Myslíš, že se ten klenot dostal až sem?“

Jack se podrbal na bradě. „Možná jsme ho právě našli. Ten chlapec.“

„Ona myslela ten opravdový drahokam, Jacku,“ upřesnil Costas.

„Tomu je možná nejlépe tam za kopcem,“ poznamenal Jack.

„Jasně, jasně. Neříkej mi, žes ho nechtěl najít. Žes nepřemýšlel o tom, jaké to bude ty dva kameny spojit a čekat, co se stane.“

„Já nevím.“ Jack přivřel oči. „Já opravdu nevím.“

„Ale byla by švanda to zkusit, nemyslíš?“ popíchnul ho Costas. „Jen jednou, na zkoušku. Zjistit, jaká je. Myslím nesmrtelnost. A pak bychom dali oba drahokamy do muzea Mezinárodní námořní univerzity v Kartágu, každý na opačnou stranu sálu. Představ si ty účinky. Lidi by odcházeli z muzea s vynikající náladou. A co finančních příspěvků by se nám sešlo.“

Jack se podíval na Rebeku a hodil hlavou směrem ke Costasovi. „O tomhle mluvím. Vždycky postaví člověka zpátky na zem. Kdyby to tak občas aspoň nebolelo.“

Costas se zazubil. „Naštěstí mám laboratoř, a tak můžu zkoumat vlastnosti olivínu a lazuritu i bez toho. Pradéš říkal, že by se to mělo zkusit. Něco na tom určitě bude. Zrovna nesmrtelnost asi ne, to ani nečekám, ale zároveň něco víc než jen hra světel a prizmatický efekt. Co já vím, třeba proudění energie, atypické lámání světla nebo tak něco.“

Atypické lámání světla. Jack zvedl hlavu ke slunci a zavřel před jeho paprsky oči. Poslední několik dní bylo plných přechodů mezi minulostí a současností, mezi světem před sto lety a světem před dvěma tisíciletími, mezi životy, které jako by probíhaly po paralelních drahách. Chvíli měl pocit, jako by byli všichni jeden, římský legionář Licinius, jeho předek John Howard a on sám. Jako by je všechny pohánělo jakési vnitřní nutkání, snad příslib nesmrtelnosti, který umožnil nahlédnout všem, kteří o ni stáli, do některého z jejich paralelních světů. Zhluboka se nadechl a položil Rebece ruku kolem ramen.

„Myslím, že smrtelnost mi ještě nějakou dobu bude stačit.“

Costas se podíval na pomačkanou košili a sklíčeně ji začal žmoulat ještě víc. Vyhledal pohledem Jacka. „Když máme tu nesmrtelnost, tak to můžeme vyrazit na Havaj.“

Jack se postavil. „Chápu.“

„Teď už chápu, o čem to předtím Costas mluvil,“ rozjasnila se Rebeka.

„O čem?“

„O tom, jak jsi nevypočitatelný. Říkal mi, že tvoje expedice vždycky skončí jinak, než jak se plánovalo. Nikdy nevíš, kam tě cesta zavede. Říkal, že tohle ho drží neustále na nohou. A tahle byla další taková, nemám pravdu?“

Jack se zhluboka nadechl a pohlédl k ruinám. Zalovil v batohu, ale pak si uvědomil, že svého malého lazuritového slona už nemá. Vybavil si všechna místa, kde byl, a zauvažoval, zda ho nějak změnila, a pokud ano, jak a nakolik. Otočil se k Rebece a nasadil unavený úsměv. „Hádám, že nevypočitatelný je slabé slovo.“

Costas se s nadějí obrátil na Jacka. „Takže kam máme namířeno teď?“

„Máš nějaký nápad?“

„Říkal jsem si, že bychom mohli začít pátrat po Ostrově nesmrtelných. To je to místo, co nám o něm říkala Káťa. První císař vyslal řadu výprav, aby ho našel. Někde ve východních vodách, uprostřed Tichého oceánu, abych byl přesnější. Malé, zato však rozkošné uskupení vulkanických ostrovů.“

„Aloha!“ zvolala Rebeka.

„Aloha!“ odpověděl Costas. Zatočil prsty ve vzduchu a ukázal k vrtulníku. Jack se podrbal na bradě a chvíli si měřil přítelovu opálenou tvář. Vypadal jako trosečník, kterého právě našli na pustém ostrově. „A věříš, že když se na tebe tak podívám, mám dojem, že by ti pár dní na pláži možná prospělo?“

„To je sakra pravda.“

„Ale Rebeka chtěla do džungle. Do svatyně.“

Costas vstal a protáhl se. „To počká. Krom toho už tam stejně nebude moc k vidění. Když jsme tam byli, nahmatal jsem v základně hrobu nějakou díru. A pamatuju si, že když jsi mi v Římě ukazoval starověké rakve, taky měly dole otvor, kterým mohly unikat plyny vzniklé rozkladem. Takže i kdyby Licinius v tom sarkofágu skutečně byl, dnes už by toho v něm asi moc nezbylo.“

Jack zíral na Costase. „Tak díra, říkáš.“

Costas zvedl paži a prsty druhé ruky obtočil kolem zápěstí. „Asi takhle veliká.“

Jack usilovně přemýšlel. „Dost velká na to, aby se do ní vešel třeba kus tlustšího bambusu?“

„Jo, to asi jo. I když spíš menší.“

Jack si právě něco uvědomil. Jednu z možností, které Rebeka předtím zmínila. Teď se na něho podívala a snažila se mu číst z obličeje. „Robert Wauchope,“ řekla. „Vélpu?“

Bylo by něco takového možné? Dokázal by se vrátit do svatyně? Srdce v Jackově hrudi bilo jako na poplach. Pocítil to známé vzrušení. Přehodil si starý khaki batoh přes rameno.

„Ne, ne, ne!“ zavrtěl Costas nesmlouvavě hlavou. „V žádném případě. Já už tenhle tvůj pohled znám.“

„Tak jako tak musíme zpátky na Seaquest II. Měl by zrovna být v Bengálském zálivu. Jen taková malá změna plánu, nic víc.“

Costas se zoufale podíval na Rebeku. „Chápeš už, o čem mluvím?“

Rebeka objala Jacka kolem ramen. „Neboj se, tati. On za tebou půjde kamkoli.“

Jack se tázavě zahleděl na Costase. „Takže?“

„Myslíš, že ho opravdu dokážeš najít?“

„Nic neslibuju.“

Costas si povzdechl. Ještě jednou si teskně prohlédl svou havajskou košili, načež věnoval zarmoucený pohled Jackovi. Chvíli se jeden druhému dívali do očí. Pak se po Jackově tváři rozlil široký úsměv a Costas jen posmutněle zavrtěl hlavou. „Co já ti budu povídat.“

„Můžeme?“

„Můžeme.“

Dodatek autora

První zárodky tohoto příběhu vznikly, když jsem coby student archeologie poprvé stanul mezi starověkými ruinami v Harranu v jižním Turecku poblíž hranic se Sýrií. Bylo nesnesitelné parno, obloha se kabonila a vítr zvedal ze země prach, který měnil den v noc. Připadal jsem si tam jako na samém pokraji existence. Ten dojem ve mně zůstal dodnes. Na tomhle místě se udála bitva u Karrh, kde v roce 53 před naším letopočtem utrpěla římská armáda vedená Crassem katastrofální porážku od Parthů. Bylo k neuvěření, že všichni ti vojáci mohli v takovém horku vůbec bojovat. Četl jsem nějaké příběhy zajatých legionářů, které odvedli na východ, aby o nich už nikdo nikdy neuslyšel. Mohly by snad být povídačky o hrstce mužů, kterým se podařilo utéct a doputovat až do vzdálené Číny, pravdivé? V následujících letech mě pak cesty zavedly jak do střední Asie poblíž Hedvábné stezky, tak po stopách římských mořeplavců, kteří jezdili za obchody až do Bengálského zálivu. Raná historie archeologických výprav do Indie v dobách britské nadvlády, jež zahrnovala také život mých předků, kteří tam v devatenáctém století coby vojáci a dobrodruhové rovněž působili, mi jednoduše učarovala. Crassovy legie mi však nikdy nesešly z mysli. Co když je mezi tím vším nějaké spojení? Riskovali tito muži skutečně všechno jen proto, aby nalezli Chrysê, bájnou zlatou zemi, o níž se mezi kupci tak hovořilo? Jaké příběhy o bohatstvích východu asi slyšeli? Co vyvolalo jejich zájem?

Osud Crassových ztracených legií z bitvy u Karrh je jednou z nejlákavějších záhad starověké historie, a to do té míry, že se stal předmětem řady uměleckých děl té doby. Básník Horatius se například ptal: „Žili snad Crassovi muži v hanebném svazku s barbary… aby ve stáří pozvedli zbraně za své tchány?“ (Ódy III). Pro císaře Augusta, který v roce 20 před naším letopočtem vyjednal mír s Parthy, znamenal návrat zajatých legionářských zástav jeden z největších úspěchů jeho vlády, jejž oslavil proslulou sérií zlatých a stříbrných mincí s nápisem SIGNIS RECEPTIS, tedy „Zástavy se vrátily“.

Veškeré dochované starověké písemnosti o Karrhách odkazují na rané záznamy, které jsou však už naneštěstí ztracené. Podle Plutarcha vyrazil Crassus se „sedmi legiemi vyzbrojených mužů, téměř čtyřmi tisíci koňmi a přibližně stejným počtem lehkých pěších vojsk“ (Crassus, svazek XX), což znamená dohromady okolo 40 000 mužů. Složení těchto legií není známé, přesto Plutarchos uvádí, že tisícovka jízdních „přišla od Caesara“, podle všeho šlo o veterány nedávných Caesarových tažení do Galie a Británie. V té době ještě nebyla profesionalizace armády obvyklá, a tak se legionáři stávali běžní občané, kteří byli vázáni službou v délce nepřesahující šest let. Zmínky o tažení uvedeném v Prologu této knihy, včetně znamení při překračování Eufratu, Crassovy smrti a ponížení Caia Pacciana vycházejí z Plutarcha (Crassus svazek XIX, XXXI-II) a Cassia Dia (Římské dějiny, svazek XL). Zatímco v Plutarchovi mají Crassovu smrt na svědomí Parthové, Cassius Dio uvádí možnosti dvě: „buď jedním z jeho mužů, který tak zabránil, aby ho Parthové zajali živého, nebo nepřítelem, který ho vysvobodil z jeho vážných zranění.“ Na znamení výsměchu pak „Parthové, jak někteří uvádějí, nalili jemu do hrdla roztaveného zlata“. Plutarchos dále líčí výsledky tažení – „dvacet tisíc mužů je údajně zabito a dalších deset tisíc zajali nepřátelé“.

Jedinou dochovanou zmínkou o dalším osudu uprchlých vězňů je jeden řádek v Dějinách přírody, kde se Plinius Starší o Margianě, městě východně od Kaspického moře, vyjadřuje jako o „místě, do něhož byli odvedeni Římané zajatí při tragické porážce u Karrh“ (svazek VI). Margiana, ležící v místě dnešního Mervu v Turkmenistánu, byla parthskou citadelou a vstupní branou do Střední Asie. Římští zajatci zde byli nejspíš využíváni k stavění mohutných obranných zdí, jejichž rozpadající se torza lze v Mervu spatřit dodnes. Zdivo potřebovalo při řadě různých příležitostí vyspravit, a je proto v této souvislosti poměrně zajímavé, že Římané v Itálii byli v té době jediným národem na světě, který dokázal vyrábět beton – tato skutečnost mi posloužila jako námět, který v románu získal podobu dlouhodobé plíživé pomsty Římanů svým věznitelům.

Možnost, že by zajatci z bitvy u Karrh uprchli z Mervu a pokračovali na východ, vychází z poměrně kontroverzní interpretace čínsky psaných písemností, které byly publikovány počátkem padesátých let dvacátého století. V roce 36 před naším letopočtem vypravili Číňané expedici k Siung-nu, jak říkali Hunům, kteří se snažili v Sogdii zbudovat první zastávku na své expanzi do Střední Asie. Starověká Historie dynastie Chan obsahuje – snad z inspirace dobovými kresbami – zmínku o útoku této dynastie na pevnost těchto Siung-nu, jež je dále rozvedena v pasáži překládané jako „více než stovka pěších vojáků srovnaných do šupinové formace“ (kapitoly IX, XXIV-V). Řada soudobých historiků spojuje tuto zmínku s testudo, želvou, římskou formací tvořenou semknutým čtvercem chráněným překrývajícími se štíty nad hlavami, stejně jako ji popisoval Plutarchos ve svém líčení bitvy u Karrh (Crassus, svazek XXIV). Armáda dynastie Chan nalezla před citadelou rovněž „dvojité dřevěné palisády“, jejichž popis nápadně připomíná římské techniky stavby opevnění. Tyto dvě zmínky vedou řadu lidí k přesvědčení, že hunská vojska čítala ve svých řadách i římské žoldnéře.

Dlužno však dodat, že do dnešního dne se v oblasti Střední Asie nenašlo nic jednoznačného, co by tuto domněnku potvrzovalo. Asi nejzajímavějším objevem je rytina v jižním Uzbekistánu, asi pět set kilometrů východně od Mervu, která mě inspirovala ke smyšlenému jeskynnímu nápisu ze 3. kapitoly. Jde sice o Patnáctou legii, ve hře je však kromě legie Apollónovy také Císařská legie téhož číselného označení, která vznikla až v roce 62 našeho letopočtu, tedy téměř o sto let později. Tisíc kilometrů severovýchodně odtud se prostírá Cholpon-Ata, pozoruhodné pole balvanů s petroglyfy – kamenorytinami – při břehu jezera Issyk-kul v Kyrgyzstánu. Výjevy na rytinách nejčastěji ilustrují spirituální život tamní populace, přestože jezero Issyk-kul bylo pravidelnou zastávkou poutníků na Hedvábné stezce. Sám jsem tyto rytiny v rámci výzkumu zkoumal a věřím, že všechna jejich tajemství doposud nebyla odhalena. V horském údolí jižně od jezera jsem se projel na koni, který byl údajně potomkem bájného plemene achal-teke, nebeského oře často zmiňovaného čínskou mytologií, jenž se vyznačuje barvou potu připomínající krev. Samo jezero obsahuje nepřebernou spoustu starověkých budov a artefaktů; lidová slovesnost hovoří o celých potopených městech a hrobkách, mimo jiné i samotného Čingischána. Archeologický podvodní průzkum jezera by v blízké budoucnosti jistě mohl přinést fascinující objevy.

Víc než patnáct set kilometrů jihovýchodně od jezera za nehostinnou pustinou pouště Taklamakan leží v čínské provincii Kan-su vesnice Če-laj-caj. Někteří se domnívají, že jde o starověkou osadu Li-čchien, v níž se zajatci z bitvy proti Hunům v roce 36 před naším letopočtem usadili. Název Li-čchien – který by mohl být odvozen od čínské podoby jména Alexandr – lze teoreticky přeložit také jako „člověk ze západu“. Je nezpochybnitelným faktem, že tamní populace dodnes obsahuje zarážející počet modrookých světlovlasých lidí, přestože žádné testy DNA neprokázaly jednoznačné výsledky. Poutníci směřující po Hedvábné stezce do Si-anu, vedle něhož se pod horou Li nachází hrobka Prvního císaře Š‘-chuang-ti, museli tímto místem zákonitě procházet. „Tygří bratrstvo“, kolem něhož se tato kniha točí, je smyšlené, přesto ve své podstatě vychází z jiných tajných čínských spolků a lenních panství rodiny Prvního císaře (Záznamy velkého historika). Tygří kavalerie vznikla coby osobní stráž císaře Cao Cao ve třetím století našeho letopočtu, možná na základě starších panovnických gard; v jejich arzenálu by se pravděpodobně dala najít i podobná halapartna, jako je ta románová, která vychází z konkrétního exempláře v expozici Britského muzea (OA 1949.5-18 1.2). Samotná hrobka měla být údajně hlídána dvanácti rody, které daly vzniknout dvanácti soudobým vesnicím nacházejícím se okolo hory Li. Myšlenka dědičného opatrovnictví hrobky má tedy své kořeny v historii tohoto podivuhodného místa, jednoho ze zbývajících doposud nevyzvednutých divů starověkého světa.

Rukopis knihy Periplus Eritrejského moře z desátého století se dochoval v knihovně v Heidelbergu ve formě kopie původního textu napsaného v řečtině přibližně tisíc let předtím. Tento rukopis představuje jeden z nejzajímavějších starověkých dokumentů, neboť detailně popisuje námořní cesty z Římem ovládaného Egypta na jih podél afrického pobřeží až k Zanzibaru a napříč Indickým oceánem do Bengálského zálivu. S objevením přístavů v Rudém moři u Berenikê a Myos Hormos zažil Periplus v uplynulých desetiletích nebývalý vzestup zájmu. Kupcova vila zmíněná v této knize je smyšlená, ale nálezy odpovídají skutečným objevům učiněným v těchto místech. Byly to italské amfory na víno užívané jako zásobárny vody, indický pepř, balastní kameny z Arábie a Indie, indické tvrdé dřevo, které se používalo ke stavbě lodí (například týkové) a jihoindická keramika. Jeden ze keramických střepů měl na sobě tamilské graffito s křestním jménem, které se nalezlo také v jihoindickém Arikamedu. Ostraka s textem Periplu a dříve neznámými pasážemi, která zmiňuje Crassovy legie, jsou samozřejmě dílem fantazie. Nicméně pravdou je, že úlomky keramiky v minulosti skutečně představovaly poměrně častý materiál pro uchovávání informací, než byly přepsány na papyrus.

Naleziště v Arikamedu jižně od Puduččéri poprvé objevili sir Mortimer Wheeler a společnost Archeologický průzkum Indie ve čtyřicátých letech minulého století a od konce osmdesátých let se stalo předmětem nově oživených výzkumných prací. Mnoho lidí – mezi nimi i Wheeler – se domnívá, že úlomky římských amfor a jemné práce ukazují na přítomnost kupců (nebo jejich místních zástupců) z egyptských přístavů, jako byla například Berenikê, kteří obchodovali jak s kupci připlouvajícími z Bengálského zálivu, tak s těmi, kteří přicházeli ze Střední Asie, odkud s sebou přinášeli exotické zboží, jako bylo hedvábí nebo lazurit. Potápěči z Archeologického průzkumu Indie začali pátrat ve vodách poblíž Arikamedu a ostatních místech zmíněných v Periplu. Čím více archeologů začíná v Indii nacházet vazby na Řím a oboustranně fungující kulturní proces – Řím ovlivňoval Indii stejnou měrou, jako ona jeho –, tím víc se můžeme těšit na nové objevy z dalších míst zmiňovaných v Periplu, jednom z nejpodivuhodnějších námořních dobrodružství, jaké kdy svět viděl.

Přibližně třicet námořních mil jihovýchodně od mysu Ras Banas v Rudém moři se nachází Ostrov sv. Jana (v arabštině Zeberged), jediné známé starověké naleziště olivínu. Je to nepochybně tentýž kámen, jemuž Strabón s Pliniem říkali jako topazai a jehož naleziště shodně přiřkli jednomu ostrovu blízko Berenikê. Jeden z rudomořských přístavů zmíněných v Periplu se však stále definitivně lokalizovat nepodařilo. Jde o Ptolemais Thêrôn, přístav, jenž vešel ve známost zejména v souvislosti se sloními loděmi zvanými elephantegos, jejichž vraky byly v minulosti skutečně nalezeny. O Rudém moři se ví, že obsahuje mnoho vraků římských lodí s amforami na víno, jež s největší pravděpodobností směřovaly do Arábie a Indie. Periplus výslovně uvádí, že převažujícím zbožím, které Římané vyváželi, byly však zlaté a stříbrné mince: „Nejlépe se prý na malabarském pobřeží obchoduje s mincemi.“ Tuto domněnku podporují také lamentace císaře Tibéria (Tacitus: Letopisy III, Plinius: Dějiny přírody, VI a XII) a nálezy tisíců zlatých a stříbrných mincí po celé jižní Indii. Je nepochybně jen otázkou času, než se podaří najít na dně Rudého moře nebo Indického oceánu vraky římských lodí, které budou moci směle konkurovat vrakům s poklady nalezeným u španělského pobřeží.

Povstání v Rámpě v letech 1879-81 bylo největším povstáním domorodých kmenů, které se v době britské nadvlády ve střední Indii událo. Celé povstání bylo nakonec potlačeno výpravou indické armády o velikosti brigády. Bezprostřední příčinou povstání byla daň uvalená na palmové víno, alkoholický nápoj vyráběný z mízy palem, přestože tomuto konfliktu předcházela odlišná stanoviska v otázkách regulace lesnictví a korupce místní policie. Tato vojenská kampaň nebyla nikdy pečlivě zdokumentována a vinou „tropické horečky“ se nečekaně protáhla. Rámcovou představu o dění se podařilo získat částečně z denních hlášení zahrnutých v Madráském vojenském žurnálu a Madráském právním žurnálu, ze soukromé korespondence, záznamů regimentu a životopisných informací britských důstojníků, kteří se kampaně účastnili. K samotné kampani se žádné podrobnější informace nedochovaly. Zajímavosti, jako je podoba domorodého jazyka nebo postoj královských inženýrů k těmto akcím, tak lze čerpat z knihy poručíka R. G. Woodthorpea nazvané Expedice do Lušai 1871-1872, která popisuje trestnou výpravu do Barmy. Dramatické události povstání v Rámpě byly sice otištěny v londýnských novinách Times a amerických New York Times, včetně popisu útoku více než tisícovky rebelů na parník Shamrock a boje poručíka Hamiltona v džungli, ale čím déle povstání trvalo a vojáky začaly sužovat nemoci a monzuny, tím více zájem veřejnosti o celou záležitost upadal. Některé z vět, jež v této knize poručík Hamilton vyslovil, vycházejí z hlášení z 20. srpna 1879, zveřejněného v Madráském vojenském žurnálu, z něhož vyplývá, že jeho sapéři spotřebovali 1 050 nábojů a zabili nejméně deset povstalců. Popis tropické horečky z úst doktora Walkera v 5. kapitole je převzat ze zprávy majora J. Bilderbecka ze 36. Madráské pěší z května 1880, kdy tato zákeřná tropická horečka dočasně vyřadila z bojů všechny britské důstojníky a tři pětiny indických. Kójové se dokázali s horečkou vypořádat díky přípravku popisovanému v kapitole 9 (Poznámky k Rámpě, východní oblast řeky Gódávarí, Madrás, 1931). Oblast Rámpy se oproti roku 1880 dodnes mnoho nezměnila, džungle východní Indie představují nyní útočiště maoistických teroristů a přitahují těžební prospektory, za nimiž stojí zahraniční kapitál.

O posvátných vélpu a mocném Lakkála (nebo též Laka) Rámu se dochovaly záznamy z roku 1876. Vélpu se skrývá ve válcových bambusových pouzdrech, která bývají dobře uschovaná. Ke zvířecím duchům džungle, jako konda deváta, patřil také tygří bůh. V Královském zeměpisném slovníku Indie najdeme ve svazku týkajícím se oblasti Gódávarí následující stať věnovanou okolí vesnice Rámpa: „Vedle vodopádu padajícího z výše asi pětadvaceti stop se nachází svatyně, jejíž vchod tvoří trojice obrovských kamenů, jež tvoří obdobu stříšky. Mezi kameny setrvale dopadají provazce vody. Do kamene je nahrubo vytesaný lingam a další posvátné symboly.“ V mé fiktivní svatyni vychází indická ikonografie z rytin v Badami a jedné indické sochy, postavy jakšů nevyjímaje. Právě ve svatyni v Rámpě bylo v roce 1879 popraveno několik zajatých konstáblů. Domorodý očitý svědek popsal toto obětování následovně: „Čandrája mu sám uťal svým mečem hlavu. Obětovali ho Gudapu Mavili.“ (Madráský právní žurnál, 5. září 1879). Skutečný osud obětí meríja není jasný – některé prameny hovoří o záchraně, jiné dokládají obětování nálezy bezhlavých těl. Obětní rituál na břehu řeky je smyšleným znázorněním těchto událostí a v některých ohledech čerpá můj popis z očitého svědectví lidských obětí, jak je zachytil generálmajor John Campbell ve svých Zápiscích o třináctileté službě mezi divokými kmeny Chondistánu za potlačení lidských obětí (1864), které obsahují mimo jiného také popis záchrany jedné takové oběti, který cituji ve 4. kapitole. Cenným zdrojem informací pak pro mě byla také kniha Christopha a Elizabeth von Fürer-Haimendorfových Reddyové od buvolích hor: Studie splynutí kultur z roku 1945, jedna z mála podrobných antropologických studií horských kmenů v povodí řeky Gódávarí.

Řada postav v této knize vychází ze skutečných osob, které v rámpských pozemních vojscích působily, přestože jsem jim v této knize přiřkl jiná jména. Joseph Fawcett Beddy byl odpovědným komisařem pro tamní provincie a doprovázel poručíka Hamiltona při jeho postupu džunglí. Oficiální zpráva o povstání, kterou indická vláda obdržela, uvádí, že Beddy po jedné z misí do džungle „zemřel na horečku“ (Madráský právní žurnál, 14. prosince 1881). Nápis na jeho hrobě ve Wuddagudiemu však tvrdí, že byl před koncem povstání v Rámpě zastřelen (H. LeFanu, Přehled evropských hrobů v oblasti Gódávarí a jejich rytiny, Cocanada, 1895). Doktor George Lemon Walker, chirurg působící v oddílech D a G u Madráských sapérů a minérů v době povstání v Rámpě, se skutečně narodil v kanadském Kingstonu a lékařského vzdělání se mu dostalo na Královské univerzitě v Belfastu. Od roku 1884 byl jeho nadřízeným v lékařských věcech u Madráských sapérů rovněž chirurg, major Ronald Ross – později sir Ronald Ross –, který označil moskyta rodu anopheles za přenašeče malarických parazitů a mezi jehož pacienty patřili také veteráni z Rámpy, sužovaní hrozivou „tropickou horečkou džungle“.

Fiktivní seržant O’Connell má svou předlohu v seržantu Madráských sapérů Johnu Brownovi. Ten připlul do Indie v roce 1860, v letech 1875-6 sloužil v Peraku v Malajsii a do výslužby odešel jako proviantní poddůstojník v roce 1881. Sapér Narrainsamy sloužil koncem osmdesátých let devatenáctého století v expedicích v Barmě a v Čch‘-lu-šaj. Robert Ewen Hamilton zemřel v roce 1885 na choleru, neboť „jeho tělo bylo vyčerpáno neustálými útoky malarických horeček“ v průběhu afghánské války a povstání v Rámpě. Smyšlený poručík Wauchope je ve skutečnosti obrazem Roberta Alexandera Wahaba, který se vzhledem ke svým irským kořenům později rozhodl užívat jméno Wauhope a který skutečně pocházel z americké rodiny se silnými irskými kořeny. Také jeho zdraví nakonec zlomila malárie a ta byla nakonec důvodem jeho penzionování v roce 1905. Tou dobou však už byl plukovníkem s vyznamenáními prakticky ze všech vojenských operací probíhajících v té době na severozápadních hranicích.

Fiktivní postava poručíka Howarda je inspirována poručíkem jménem Walter Andrew Gale, mým prapradědečkem, nejdéle sloužícím důstojníkem Madráských sapérů u rámpských pozemních vojsk. Přestože se s ním počítalo ve druhé fázi afghánské války koncem roku 1879, zůstal v Rámpě, kde nakonec setrval i celý následující rok. Jeho syn Edward zemřel v dubnu téhož roku v Bangalore ve věku jednoho roku a pěti měsíců. Poté, co W. A. Gale v roce 1881 Madráské sapéry opustil, spolu s Wahabem se stali specialisty na průzkum, při němž rozvinuli všechny schopnosti získané v džungli v Rámpě. Gale se v roce 1885 vrátil se svou mladou rodinou do Anglie a stal se instruktorem výzkumu na Vojenské škole inženýrství v Chathamu, kde rovněž redigoval Profesní listy oddílů Královských inženýrů. Coby sekretář institutu Královských inženýrů byl plně zapojen do jejich akademického života a účastnil se přednášek na různá témata přesahující ryze vojenské užití – například archeologie, která v Indii započala coby odnož průzkumnictví. Téma Howardovy fiktivní přednášky v Královském institutu spojených služeb v Londýně by ničím nevybočovalo z obvyklých okruhů, jímž se důstojníci z řad inženýrů v daném období věnovali. Institut navíc udržoval jedinou známou sbírku exponátů z povstání v Rámpě: dvě muškety s doutnákovým zámkem, dva meče a jednu pochvu, dva bambusové šípy, štít a čtveřici šípových hrotů – které institutu v roce 1882 věnoval spřízněný důstojník Madráských sapérů a veterán z Rámpy, poručík A. C. MacDonnell (Žurnál Královského institutu spojených služeb XXV). Muzeum bylo zavřeno v roce 1962, kdy se jednotlivé součástí této sbírky ztratily.

Gale a Wahab se znovu potkali v roce 1889, když se Wahab vrátil do Chathamu. Zmizení obou plukovníků ve výslužbě na cestě do Afghánistánu je již smyšlené. Pravdou ovšem je, že oba tito muži se v oblasti afghánských hranic velmi dobře orientovali a já jsem přesvědčen, že by se po stopách takového dobrodružství směle vydali. Wahab strávil téměř dvacet let v Průzkumu Indie, kde měl na starosti vyznačení hranic s Afghánistánem od Balúčistánu přes Chajbarský průsmyk a dál. Byl známý svými horolezeckými dovednostmi a milníky, jež při své práci vytyčil, stojí na hranicích těchto států dodnes. Gale se vrátil do Indie a stal se velícím královským inženýrem indické armády pro divizi v Kvétě a vrchním dozorem královských inženýrů v Balúčistánu. V rámci těchto funkcí odpovídal za celou provincii, včetně celého přilehlého pohraničí. Jedním z jeho kolegů v Balúčistánu byl Aurel Stein, slavný objevitel Hedvábné stezky, kterého později zaměstnala vláda jako archeologického průzkumníka. Jeho a Galeovy zprávy tvoří část Správních záznamů Balúčistánu z let 1904-1905. Stein byl ale také blízkým přítelem Roberta Wahaba, s nímž sdílel svou vášeň pro klasickou historii a s jehož pomocí identifikoval Aornos, horský výběžek, který Alexandr Veliký tak slavně dobyl. Wauhope (jímž se Wahab posléze stal) se od Steina dočkal vřelého poděkování v jeho knize Po stopách Alexandra k Indu (1929). Dvacet let předtím, než tato kniha vyšla, byly některé části Afghánistánu natolik vzdálené a nedostupné, že je sotva kdy jaký Evropan vůbec navštívil, bájné lazuritové doly popisované v knize Johna Wooda Zápisky z cesty k pramenům řeky Oxos (1841) nevyjímaje. Své místo dostaly v této knize v kapitolách 13, 15 (včetně veršů v jazyce paštó), 18 a 19. V různých fázích své kariéry – a možná i v době, kdy ještě byli pohromadě – museli Gale s Wahabem na cestě do Afghánistánu stanout před Bolanským průsmykem a hledět do majestátných trhlin velehor, které lákaly spousty vojáků a dobrodruhů do zemí na druhé straně za slávou a bohatstvím, jež se však často proměnily v smrt.

Důstojníci královských inženýrů byli v instruktážní části Profesních listů oddílů Královských inženýrů (plukovník E. Wood, Povinnosti královských inženýrů na bitevním poli, svazek XV), které redigoval W. A. Gale, vyzýváni k tomu, aby se chovali „v první řadě jako vojáci a až potom jako inženýři“. Všem inženýrům se tak dostalo řádného pěšího výcviku. V Indii trávili důstojníci, kteří zrovna nebyli převeleni na misi, nejvíce času lovem, byli tedy dobře obeznámeni s palnými zbraněmi a nezřídka se z nich stávali vynikající střelci. V této knize je zmíněn revolver Colt 1851 se značkami Horní Kanady, z něhož jsem skutečně střílel, stejně jako z pušek Snider-Enfield a Lee-Enfield. Přestože britští důstojníci používali colty už během Indické vzpoury v letech 1857-1858, klasické shora nabíjené revolvery se těšily oblibě i u takových dobrodruhů, jako byl sir Richard Burton, ještě desítky let poté, zvláště na místech, kde klasické náboje nebyly běžně dostupné. Madráští sapéři byli v roce 1879 vybaveni puškou Snider-Enfield, britská armáda však přešla na značku Martini-Henry již několik let předtím. Spousta starých služebních zbraní našla cestu k severozápadním hranicím a do Afghánistánu, kde se mezi britskými zbraněmi, jež slouží dodnes, nacházely také pušky Lee-Enfield vyrobené v Long Branchi v Kanadě. Odstřelovací pušky Lee-Enfield a Mosin-Nagant vybavené puškohledem představovaly pro odstřelovače v průběhu druhé světové války velmi účinnou zbraň. Pušky Mosin-Nagant využívaly v sovětské armádě ženské odstřelovačky, kterým se podle jejich instruktora Vasilije Zajceva říkalo zajčiki, zajíčci. Jednou z nich byla Ludmila Pavličenková, která měla ve statistikách více než 300 zásahů a stala se předlohou pro jednu z postav téhle knihy.

Úryvky z Periplu Eritrejského moře představují mé vlastní překlady z původní řečtiny na základě textu ve Friskově Le Périple de la mer Éerythrée (Göteborgs Högskolas årsskrift 33, 1927). Jmenovitě se jedná o kapitolu 63 (z níž pochází úvodní citace této knihy a úryvek ve 3. kapitole) a 41 (z níž cituji rovněž ve 3. kapitole). Druhá úvodní citace je ze spisu Záznamy velkého historika od S‘-ma Čchiena (Columbia University Press, 1993). Odtud zároveň pramení verš o císařových ctnostech v kapitole 4 – jde o verzi tesanou do kamene, již císař Š‘-chuang-ti zanechal na hoře Lang-jie – a citace uvedená v kapitole 15. Kosmova citace o Srí Lance ve 3. kapitole vychází z díla J. W. McCrindlea Křesťanské topografie Kosmase, egyptského mnicha (série Hakluyt Society 1, svazek 97, 1987). Výňatek z vymyšleného deníku poručíka Howarda o úskalích průzkumu je inspirován Galeovou předmluvou k Profesním listům oddílů Královských inženýrů, svazku r. XIV (1888), která byla nepochybně ovlivněna jeho zkušenostmi z vojenské kampaně v Rámpě. Hned následující citát je převzat ze zprávy Davida F. Carmichaela, jenž byl po skončení rebelie pověřen návštěvou Rámpy a stanovením určitých doporučení (Madráský právní žurnál, 14. prosince 1881).

Jedním z artefaktů, které s sebou plukovník Gale přivezl z Indie, byla mosazná rukavice na meč pata, se kterou tato kniha rovněž pracuje. Obdobná mosazná pata je součástí expozice Britského muzea (OA 1878). Historie těchto vzácných zbraní může sahat až do období mongolských invazí do Indie, anebo ještě dále. Jednou z mála scén zachycujících meč pata v akci je bojový výjev ze sedmnáctého století, na němž maráthský princ Šivádží tuto zbraň získá (miniatura přetištěná v Monuments Anciens et Modernes de l’Hindoustan, L. Langlés, 1821. Uspořádání prvků na scéně odpovídá mozaice Alexandra Velikého z Pompejí, která se v této knize stala předlohou výzdoby jeskynní svatyně v džungli. Můj dědeček mi vyprávěl, že rukavici od meče pata získal jeho otec v „povstání“, což je ale bohužel vše, co o ní lze prohlásit s jistotou. Obrázky tohoto artefaktu a lodního kufru z kafrového dřeva spolu s teleskopem, starými knihami, starověkými mincemi a zbraněmi, které se v tomhle románu objevují, si můžete prohlédnout na adrese www.davidgibbins.com.

David Gibbins

TYGŘÍ BOJOVNÍK

Z anglického originálu The Tiger Warrior,

vydaného nakladatelstvím Headline v Londýně roku 2009,

přeložil Ladislav P. Valík

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2010

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35 100 00 Praha 10 www.metafora.cz

1)

Kolektiv – ovládací prvek vrtulníku – ovládá náklon všech listů hlavního rotoru najednou  ↵

2)

Karavanseráj – 1. přístřeší pro karavany na poušti, 2. orientální zájezdní hostinec  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai