DMITRY GLUKHOVSKY

METRO

2034

VOLNÉ POKRAČOVÁNÍ KULTOVNÍHO APOKALYPTICKÉHO

BESTSELLERU

PROLOG

ROK 2034

Celý svět leží v troskách. Lidstvo je téměř zcela vyhubeno. Zničená města

jsou kvůli radiaci neobyvatelná. Povídá se, že za jejich hranicemi se

rozprostírá nekonečná vypálená pustina a lesy zmutované do podoby

neprostupného porostu. Nikdo přesně neví, co se tam nachází. Civilizace

zaniká a vzpomínky na bývalou velikost lidstva se postupně proplétají s

pohádkami a legendami.

Je to už přes dvacet let, co vzlétlo poslední letadlo. Zrezivělé železniční

koleje vedou odnikud nikam. Stavby století, které se beztak nepodařilo

dokončit, se změnily v sutiny. Když radisté bůhví pokolikáté naladí

frekvence, na nichž dříve vysílal New York, Paříž, Tokio a Buenos Aires,

slyší stále podivné skučení.

Uplynula pouhá dvě desetiletí od doby, kdy k tomu došlo. Člověk přestal

být pánem na Zemi. Stvoření zrozená radioaktivním zářením se mnohem

lépe přizpůsobila životu v novém světě. Epocha člověka se chýlí ke konci.

Těch, kteří v to odmítají uvěřit, není mnoho - jen několik desítek tisíc.

Nevědí, jestli se ještě někdo zachránil, nebo jsou poslední lidé na planetě.

Žijí v moskevském metru, největším protileteckém krytu na světě. Je to

poslední útočiště lidstva.

Onoho dne se všichni nacházeli v metru, což jim zachránilo život.

Hermeticky uzavřené bezpečnostní brány stanic je chrání před zářením i

strašlivými netvory na povrchu. Staré filtry čistí vzduch a vodu. Šikovné

ruce sestrojily dynama vyrábějící elektrický proud. V podzemních farmách

se pěstují žampiony a chovají vepři.

Centrální správa se už dávno rozpadla a stanice se změnily v trpasličí

státečky. Lidé se v nich stmelují kolem idejí, náboženských systémů nebo

prostě filtrů na čištění vody.

Je to svět bez zítřka. Sny, plány, naděje - pro nic takového tu není místo.

Pocity byly nahrazeny pudy - a nejdůležitější je vůle přežít. Stůj co stůj.

To, co se stalo před událostmi popsanými v této knize, si přečtěte v románu

Metro 2033.

- 3 -

KAPITOLA 1

OBRANA SEVASTOPOLSKÉ

Nevrátili se v úterý ani ve středu, a dokonce ani ve čtvrtek — v nejzazší

domluvený termín. Vnější kontrolní stanoviště bylo obsazeno dnem i

nocí. Kdyby strážní zaslechli sebemenší ozvěnu volání o pomoc nebo

zahlédli na vlhkých tmavých stěnách tunelu matný odlesk svítilny,

okamžitě by směrem k Nachimovskému prospektu vyrazil úderný oddíl.

Napětí se každou hodinou stupňovalo. Nejlepší vojáci se skvělou výbavou

a speciální přípravou právě pro takové akce ani na okamžik nezamhouřili

oko. Hromádka hracích karet, kterými si obvykle krátili čas mezi

jednotlivými poplachy, ležela pod dvoudenním nánosem prachu v zásuvce

stolu na strážnici. Poklidné rozhovory skončily — zpočátku je vystřídaly

úsečné nervózní domluvy, ale teď už panovalo jen zlověstné mlčení.

Každý doufal, že jako první uslyší dunivé kroky vracející se karavany.

Tentokrát na tom prostě strašně moc záleželo.

Všichni obyvatelé Sevastopolské, ať pětiletý chlapec nebo stařec nad

hrobem, uměli zacházet se zbraněmi. Svou stanici přeměnili v nedobytnou

pevnost. Ačkoli našli útočiště za kulometnými hnízdy, ostnatým drátem,

ba dokonce pancéřovými zátarasy ze svařovaných kolejnic, hrozil této

zdánlivě nedotknutelné baště každým okamžikem pád. Její Achillovou

patou byl nedostatek munice.

Kdyby obyvatelé jiných stanic prožívali to, čemu musela dennodenně

čelit Sevastopolskaja, vůbec by se nezabývali myšlenkami na obranu a

uprchli by jako krysy ze zatopeného tunelu. Ani mocná Hanza,

společenství stanic na Okružní trase, by ve vážném případě jen těžko

vyslalo dodatečné bojové síly na ochranu této jediné stanice, a to kvůli

neúnosným nákladům. Jistě, strategický význam Sevastopolské byl

enormní, ale cena byla příliš vysoká.

I za elektřinu se draze platilo. Byla to tak vysoká cena, že Sevastopolští,

kteří zbudovali jednu z největších vodních elektráren v metru, se za své

dodávky proudu nechávali od Hanzy zásobovat municí, a to dokonce se

ziskem. Mnozí však neplatili jen patronami, ale i zmrzačeným krátkým

životem.

- 4 -

Spodní voda byla zároveň požehnáním i prokletím Sevastopolské. Stanici

ze všech stran obklopovala voda jako proud Styxu zpráchnivělou

Charonovu bárku. Přinášela nejen jí, ale nejméně třetině Okružní trasy

světlo a teplo, protože roztáčela lopatky desítek vodních mlýnů. Zruční

konstruktéři ze stanice je postavili podle vlastních plánů a umístili v

tunelech, prohlubních a podzemních vodních tocích, prostě všude, kde to

bylo pro tento účel vhodné.

Voda však zároveň nepřetržitě narušovala sloupy a pozvolna rozpouštěla

cement ve spárách. Bublala velmi blízko, hned za stěnami stanice, jako by

chtěla její obyvatele uspat. Byla to pouze spodní voda, která jim bránila v

tom, aby přebytečné a nepoužívané úseky tras vyhodili do povětří. A

právě tím tunelem se k Sevastopolské přibližovaly hordy strašidelných

nestvůr připomínající nekonečnou jedovatou stonožku lezoucí do mlýnku

na maso.

Obyvatelé stanice si připadali jako posádka přízračné lodě plující

skutečným peklem. Nepřetržitě byli odsouzeni k tomu, aby hledali a

opravovali nové průsaky, protože jejich fregata už dávno utrpěla četné

trhliny. A přístav, ve kterém by našli bezpečí a klid, nebyl v dohledu.

Současně museli odrážet jeden útok za druhým, protože od Čertanovské na

jihu a Nachimovského prospektu severně od jejich stanice přilézaly

nestvůry větracími šachtami, vynořovaly se z kalné břečky kanalizace nebo

se prostě přiřítily z ostatních tunelů. Vypadalo to, že se proti

Sevastopolským spikl snad celý svět, který nelituje námahy, aby jejich

domovinu vymazal z mapy metra. Oni však bránili svou stanici zuby

nehty, jako by šlo o poslední útočiště v celém vesmíru.

Ačkoli byli inženýři velice šikovní a bojovníci prošli tvrdým a

nemilosrdným výcvikem, bez patron, žárovek do reflektorů, antibiotik a

obvazového materiálu by nedokázali stanici dlouho hájit. Jistě, dodávali

proud a Hanza jim za to slušně platila. Okružní trasa však měla ještě další

dodavatele a vlastní zdroje, zatímco Sevastopolští by bez zásobování

zvenčí nepřežili ani měsíc. A jejich zásoba patron se teď hrozivě tenčila.

Každý týden odcházely ozbrojené karavany do stanice Serpuchovskaja,

aby tam za úvěr poskytnutý od hanzovních obchodníků obstaraly vše

nezbytné a hned se zase vrátily. Dokud se Země točí, podzemní proudy

tečou a klenby zbudované staviteli metra drží, nic se na tom nezmění.

- 5 -

Tentokrát se však návrat karavany zpozdil, a to tak citelně, že to vedlo k

jedinému závěru — stalo se něco nepředvídatelného, něco strašného, čemu

nemohli zabránit ani po zuby ozbrojení a v bojích zakalení vojáci

doprovázející výpravu, ani dlouhodobě kultivované vztahy s vedením

Hanzy.

Ta záležitost by nevyvolávala takové znepokojení, kdyby alespoň

fungovala komunikace. Telefonní vedení k Okružní trase se však kdesi

porouchalo, spojení se už v pondělí přerušilo a jednotka, kterou poslali

najít místo defektu, se vrátila bez hmatatelného výsledku.

Lampa se širokým zeleným stínítkem visela nízko nad kulatým stolem.

Osvětlovala několik zažloutlých listů, na kterých byly tužkou nakreslené

grafy a diagramy. Byla to slabá žárovka, nanejvýš čtyřicet wattů — ne

proto, že by se muselo šetřit proudem, to opravdu nebyl v Sevastopolské

problém, ale protože majitel této kanceláře nesnášel prudké světlo.

Popelník přetékal zamáčknutými oharky, přičemž veškeré kuřivo bylo

nekvalitní domácí výroby. Štiplavý šedomodrý kouř se líně vznášel pod

nízkým stropem.

Náčelník stanice Vladimír Ivanovič Istomin si otřel čelo, zvedl ruku a

podíval se svým jediným okem na hodiny - za poslední půlhodinu už

popáté. Pak luskl prsty a namáhavě se zvedl. „Musíme se nějak

rozhodnout. Nemůžeme déle váhat."

Na opačné straně stolu seděl postarší, ale svalnatý muž ve vatované

maskovací blůze a v obnošeném modrém baretu. Otevřel ústa, aby něco

řekl, ale otřásl s ním záchvat kašle. Mrzutě přimhouřil oči a rukou rozptýlil

dým. „No dobře, Vladimíre Ivanoviči," ozval se pak, „ještě jednou to

zopakuji. Z jižního tunelu nemůžeme stáhnout nikoho. Stráže tam jsou pod

obrovským tlakem a už teď se jentaktak udrží. Jen za poslední týdny tři

ranění, z toho jeden těžce, a to i přes opevnění. Nepřipustím, abys jih dál

oslaboval - zvláště když tam neustále musí být na hlídce v šachtách a ve

spojovacím tunelu dvě trojice průzkumníků. A na severu musíme krýt záda

přicházejícím karavanám, odtud nemůžeme odvolat ani duši. Je mi líto, ale

musíš se po někom porozhlédnout sám."

„Ty jsi velitel předsunutých stráží, tak laskavě hledej!" zavrčel náčelník.

„Já se zase postarám o svoje věci. Za hodinu musí jednotka vyrazit. My

- 6 -

dva prostě myslíme v odlišných kategoriích. Nejde přece jen o naše

problémy tady a teď! Co když se stalo něco neblahého?"

„A podle mě, Vladimíre Ivanoviči, děláš kolem sebe zbytečný zmatek.

Máme ve výzbroji ještě dvě neotevřené bedny kalibru 5,45, což nám stačí

ještě půldruhého týdne. A pak mám ještě něco doma pod matrací."

Plukovník se usmál a obnažil velké zažloutlé zuby. „Na jednu bednu to

určitě vystačí. Náš problém nejsou patrony, ale lidé."

„A teď ti povím já, v čem je zakopaný pes. Jestli už nedostaneme žádné

dodávky, budeme muset za dva týdny uzavřít brány na jih, protože bez

munice tunel beztak neudržíme. To znamená, že přestaneme udržovat dvě

třetiny mlýnů. První várka se porouchá do týdne. Dobře víš, jak Hanza

nesnáší výpadky elektrického proudu. Když budou mít štěstí, najdou

obratem ruky jiného zásobovatele. Pokud ne... Ale proč bych se zrovna já

měl zajímat o proud! Už skoro pět dní panuje v tunelu hrobový klid a

neukázala se žádná potvora. Co když se tam něco zřítilo? Nebo propadlo?

Co když jsme teď zcela odříznuti?"

„Hlavně nepanikař. Elektrické kabely jsou v pořádku. Elektroměry běží,

takže Hanza nejspíš svůj proud odebírá. O závalu bychom přece hned

věděli. A kdyby to byla sabotáž, nepoškodili by telefon, ale elektrické

vedení. A pokud jde o tunel, čeho se vlastně obáváš? Ani v době rozkvětu

k nám nikdo nezabloudil. Vezmi si třeba Nachimovskij prospekt — bez

doprovodu se tam prostě nedostaneš. Cizí obchodníci se k nám už dávno

neodvažují. A banditi se už taky poučili — vždyť jsme pokaždé nechali

jednoho z nich živého odejít. Takže klid."

„Tobě se to mluví," zabručel Vladimír Ivanovic, nadzvedl si pásku nad

prázdným očním důlkem a otřel si pot z čela.

„Dám ti tři chlapy," přikývl plukovník, teď už viditelně naladěný trochu

smířlivěji. „Víc ani při nejlepší vůli nemůžu. A nekuř mi tady. Víš přece,

že nesmím dým vdechovat, a navíc otravuješ i sám sebe! Upřímně se

přiznám, že čaj by mi byl milejší..."

„Ale prosím, jak si přeješ." Náčelník si zamnul ruce, zvedl telefonní

sluchátko a vybafl: „Tady Istomin. Čaj pro mě a plukovníka."

„A ač se dostaví službu konající důstojník," požádal velitel předsunutého

strážního stanoviště a sundal si baret. „Pak to hned zařídím s tou pátrací

jednotkou."

- 7 -

Istomin se vždy mohl pochlubit mimořádným čajem, ze stanice VDNCh,

byl to prvotřídní výběr. Jen málokdo si mohl něco takového dovolit,

protože na cestě z druhého konce metra do této stanice uvalila Hanza na

oblíbený čaj náčelníka stanice hned třikrát clo. To ho natolik prodražilo, že

by si svou slabost nikdy nemohl dovolit, kdyby se mu nepodařilo navázat

výborné vztahy na stanici Dobryninskaja. Vůdci karavan vracející se z

Hanzy proto měli u sebe pokaždé pohledný balíček, který Istomin zásadně

přebíral osobně.

Před rokem však došlo k prvním výpadkům dodávek. Zneklidňující fámy

pronikly až do Sevastopolské: VDNCh údajně postihlo nové strašlivé

nebezpečí ohrožující celou oranžovou linku - nejspíš neznámí mutanti z

povrchu. Jsou prý téměř neviditelní, prakticky nezranitelní a dokážou číst

myšlenky. Říkalo se, že stanice padla a Hanza prý ze strachu před invazí

vyhodila do vzduchu tunely na opačné straně Prospektu Mira. Ceny čaje se

tehdy prudce zvýšily, po určitou dobu nebyl vůbec žádný k sehnání a

Istomin si s tím už začal dělat velké starosti. Avšak o několik týdnů později

se situace uklidnila a karavany zase přivážely do Sevastopolské kromě

patron a žárovek i voňavý čaj. A o co jiného vlastně šlo?

Nalil veliteli čaj do porcelánového šálku s odloupnutým zlatým okrajem a

na okamžik se kochal se zavřenýma očima aromatickými výpary. Pak

naplnil svůj hrnek, ztěžka dosedl na židli a začal stříbrnou lžičkou

zvonivě míchat, aby se rozpustil sacharin.

Muži mlčeli a zhruba minutu byl melancholický cinkot jediným zvukem v

setmělé a tabákovým dýmem zahalené kanceláři. Znenadání vše

přehlušilo pronikavé znění pocházející - téměř ve stejném rytmu - z tunelu:

„Poplach!"

Velitel předsunutého stanoviště na svůj věk překvapivě hbitě vyskočil a

vyběhl z místností. V dálce práskl osamocený výstřel z pušky, vzápětí se

přidaly kalašnikovy - jeden, dva, tři. Těžké vojenské boty zaduněly po

nástupišti a bylo slyšet mohutný plukovníkův bas, jímž - teď už z určité

vzdálenosti - uděloval první rozkazy.

Istomin natáhl ruku po nablýskaném milicionářském samopalu zavěšeném

u skříně, ale pak sáhl na kříž, odmítavě mávl rukou, znovu se posadil ke

stolu a dopřál si ještě doušek čaje. Naproti němu se osaměle kouřilo z

plukovníkova šálku, vedle kterého ležel baret - návštěvník si ho tu ve

- 8 -

spěchu zapomněl. Náčelník stanice se ušklíbl a znovu, tentokrát

polohlasně, se začal s nyní nepřítomným velitelem přít. Šlo přitom pořád

o totéž - nyní však používal nové argumenty, které ho předtím v zápalu

hašteření nenapadly.

Na Sevastopolské koloval nejeden cynický vtip o tom, proč se sousední

stanice jmenuje zrovna Čertanovskaja; slovo „čert" v tom názvu přímo bilo

do očí. Mlýny vodních elektráren se rozprostíraly poměrně daleko jejím

směrem. Ačkoli byla považována za opuštěnou, nenapadlo nikoho ani ve

snu, aby ji prostě obsadil a rozvíjel její potenciál, jak se to už kdysi stalo

se stanicí Kachovskaja. Technické týmy, které pod vojenskou ochranou

montovaly nejvzdálenější předsunuté generátory, si dávaly bedlivý pozor

na to, aby je od Čertanovské vždy dělilo nejméně sto metrů. Téměř každý,

kdo se musel odebrat na takovou expedici a nebyl zrovna fanatický

ateista, se v duchu pokřižoval a mnozí se dokonce pro všechny případy

loučili s rodinami.

Čertanovskaja byla prokletá stanice, to vycítil každý, kdo se k ní přiblížil

na půl kilometru. Sevastopolští tam ve své naivitě na samém počátku

poslali po zuby ozbrojené úderné jednotky, aby rozšířili oblast svého

vlivu. Pokud se tyto oddíly vůbec vrátily, byly těžce zdevastované a

přinejmenším z poloviny zdecimované. Někdejší vynikající bojovníci pak

seděli u ohně, zajíkali se a slintali, a ačkoli je plameny olizovaly tak, že se

jim škvařil oděv, neustále se třásli. Jen pracně se rozpomínali na to, co

prožili — a jedno hlášení se nikdy nepodobalo druhému.

Říkalo se, že někde na opačné straně Čertanovské klesají odbočky hlavního

tunelu do hlubiny a vytvářejí tam obrovský labyrint jeskyní, ve kterém se

to údajně jen hemží nestvůrami. Na Sevastopolské nazývali tohle místo

„Brána" - byl to náhodně zvolený pojem, protože nikdo ze živých obyvatel

stanice do této části metra nikdy nevstoupil. Vyprávěla se však jedna

historka z doby, kdy trasa ještě nebyla prozkoumaná. Početná průzkumná

jednotka se tehdy údajně dostala až za Čertanovskou a objevila Bránu.

Pomocí vysílače — fungoval přibližně jako kabelový telefon - radista

oznámil, že stojí u vchodu do úzkého koridoru vedoucího téměř svisle

dolů. Dál už ze sebe nic nevypravil. Nejvyšší představitelé Sevastopolské

slyšeli jen pronikavé výkřiky plné hrůzy a bolesti. Průzkumníci se

kupodivu ani nepokusili střílet - nejspíš pochopili, že běžné zbraně by je

- 9 -

neochránily. Jako poslední zmlkl velitel jednotky, bezohledný žoldák ze

stanice Kitaj gorod, který svým soupeřům, jakmile je porazil, vždy

uřezával malík. Nacházel se zřejmě v určité vzdálenosti od mikrofonu,

který sklouzl z vysílače, protože jeho slovům bylo špatně rozumět. Když

se však náčelník stanice pozorněji zaposlouchal, co muž ve smrtelném

zápase zajíkavě pronáší, pochopil, že je to modlitba - jedna z těch prostých

naivních modliteb, které se malé děti učí od věřících rodičů. Potom se

spojení přerušilo.

Po této události byly veškeré další pokusy o průnik k Čertanovské

pozastaveny. Jistě, existovaly dokonce plány opustit Sevastopolskou a

stáhnout se až k Hanze. Vypadalo to však, že ta zatracená stanice tvoří

hranici, kde končí nadvláda lidí v metru. Netvoři, kteří se ji snažili

překonat, znamenali pro obyvatele Sevastopolské spoustu mrzutostí, ale

nebyli nezranitelní a při dobře organizované obraně se daly jejich útoky

snadno a téměř bez vlastních ztrát odrazit — dokud

stačila munice. Některé z těch příšer bylo sice možné zastavit jen trhavými

střelami nebo vysokonapěťovými pastmi, ale většinou se na tyhle útočníky,

kteří sice byli velice nebezpeční, ale nenaháněli smrtelnou úzkost,

vystačilo s běžnými zbraněmi. Nazývali je tu po domácku „upíři" — jako v

nějaké povídce od Gogola.

„Tamhle je ještě jeden! Nahoře, ve třetím potrubí!"

Horní reflektor se vylomil z držáků, třepotavě se na kabelu houpal jako

oběšenec a oslnivě osvětloval scenérii před opevněním. Jednou se zaměřil

na přikrčené postavy plížících se mutantů, vzápětí je zase schoval ve tmě a

potom se v jeho ostrém svitu ukázali strážní. Všude se míhaly zrádné stíny,

smršťovaly se, poté se zase rozpínaly a deformovaly v odporné grimasy,

takže se nedalo poznat, jestli je to člověk, nebo netvor.

Stanoviště mělo výhodnou polohu, protože právě tady se sbíhaly dva

tunely. Krátce před apokalypsou tu Metrostroj začal s rozsáhlými

opravami, které však nebyly nikdy dokončeny. Sevastopolští vybudovali

na tomhle strategickém uzlu pevnost — dvě kulometná stanoviště,

půldruhého metru silné ochranné valy z pytlů s pískem, pancéřové

zábrany, závory na kolejích, pasti s vysokonapěťovými výboji poblíž i dále

od základny a důkladně promyšlený systém včasného varování. Jakmile se

- 10 -

však - jako dnes - mutanti objevili ve vlnách, zdálo se, že i tenhle obranný

komplex zakolísal.

Kulometčík si pro sebe monotónně prozpěvoval beze slov. Z nozder

vyfukoval krvavé bubliny a udiveně hleděl na vlhké a leskle červené

dlaně. Vzduch kolem jeho pečeněgu se tetelil žárem, ale najednou se ten

zatracený krám zasekl. Střelec krátce zachrochtal, opřel se o rameno svého

souseda, statného bojovníka s uzavřenou titanovou helmou, a zmlkl. V

následující chvíli se rozlehl jekot pronikající až do morku kostí. Bestie

zaútočily.

Muž v helmě odsunul zakrváceného kulometčíka stranou, vstal, zvedl

kalašnikov a vypálil dlouhou salvu. Odporné šlachovité zvíře v matně

šedé kůži už stačilo skočit, roztáhnout sukovité přední pracky a teď se na

létajících blanách snášelo shora. Netvoři se pohybovali nepředstavitelně

rychle a váhavci neměli sebemenší šanci.

Proto byli službou na tomhle stanovišti pověřováni jen nejobratnější a

nejrychlejší muži.

Olověné krupobití rázně ukončilo vřeštění, ale mrtvý netvor ještě kousek

popoletěl. Vzápětí narazilo stopadesátikilové tělo na pytle s pískem a

zvířilo hustý oblak prachu.

„To bysme měli."

Zdánlivě nekonečný útok kreatur, který začal před několika minutami z

velkého odřezaného potrubí na stropě tunelu, zřejmě opravdu pominul.

Strážní opatrně opouštěli své úkryty.

„Pošlete sem nosítka! Doktora! Rychle, odneste ho na stanici!"

Obr, který usmrtil poslední zvíře, si připevnil na samopal bajonet a beze

spěchu se blížil k mrtvým a zraněným nestvůrám ležícím v bojové zóně.

Pokaždé přišlápl těžkou botou zvířecí tlamu s vyceněnými zuby k zemi a

krátce a cíleně mu zabodl bajonet do oka. Pak se unaveně opřel o pytle s

pískem, pohlédl do tunelu, nadzvedl konečně hledí helmice a dopřál si

doušek z polní lahve.

Když bylo po všem, dorazila posila ze stanice. I velitel předsunutého

stanoviště se konečně přibelhal. Měl rozepnutou maskovací blůzu, těžce

supěl a proklínal své rozmanité choroby.

„Kde teď seženu tři chlapy? To si je mám vyříznout z vlastního masa?"

„Co tím myslíte, Denisi Michajloviči?" zeptal se jeden ze strážných.

- 11 -

„Istomin chce, abysme hned vyslali průzkumný oddíl k Serpuchovské. Div

se nepodělá kvůli karavaně. Ale kde mám schrastit tři lidi? Zrovna teď.

„Ještě pořád nic nového?" zeptal se muž s polní lahví, aniž se otočil.

„Nic," potvrdil starý voják. „Ale ono ještě neuteklo moc času. Co je asi

nebezpečnější? Jestli nyní oslavíme naše pozice na jihu, nenajde se tam

možná už za týden nikdo, kdo by tu karavanu přijal!"

Jeho protějšek mlčky zavrtěl hlavou. Nepohnul se ani tehdy, když velitel

konečně přestal vrčet a zeptal se strážných, jestli by se někdo chtěl do téhle

tříčlenné průzkumné jednotky přihlásit.

Dobrovolníků se našlo dost. Mnozí strážní měli věčného posedávání na

stanici plné zuby a neuměli si prostě představit, že by mohlo být něco

nebezpečnějšího než obrana jižního tunelu.

Ze šesti lidí, kteří projevili ochotu, si plukovník vybral ty, které mohl podle

svého nejlepšího svědomí nejspíš postrádat. Byla to rozumná myšlenka -

nikdo z těch tří se už nikdy na stanici nevrátil.

Od odchodu dobrovolníků uplynuly tři dny. Veliteli se zdálo, že si lidé za

jeho zády šuškají a vrhají na něho kradmé pohledy. Dokonce i velmi

zaujaté rozhovory rázem zmlkly, jakmile se přiblížil, a v napjatém

mlčení, které vzápětí následovalo, měl pocit, že slyší nevyslovenou

výzvu: Vysvětli nám to, ospravedlň se.

Přitom dělal jen svou práci - staral se o bezpečnost předsunutých strážních

stanovišť na Sevastopolské. Byl dobrý taktik, nikoli však stratég. Beztak

měl příliš málo vojáků. Kdo mu dal právo je tak přetěžovat tím, že je posílá

na nějaké pochybné, ne-li rovnou zcela nesmyslné výpravy?

Před třemi dny byl o tom ještě bezvýhradně přesvědčený. Nyní ho však

každý ustrašený, nesouhlasný a pochybovačný pohled připravoval o

původní jistotu, a proto váhal. Lehce ozbrojený průzkumný tým

nepotřebuje na celou cestu z Hanzy a zpět ani den - i když se zohlední

možné půtky a zdržení na hranicích nezávislých stanic. To znamená...

Velitel rozkázal nikoho nevpouštět, zavřel se ve své malé kanceláři,

zabořil rozpálené čelo do rukou a začal si pro sebe mumlat. Snad posté

procházel všechny možnosti. Co se stalo s obchodníky? A kde se zdržela

průzkumná jednotka?

Na Sevastopolské neměli strach z lidí - nanejvýš snad z armády Hanzy,

špatná pověst této stanice, přehnaná vyprávění několika očitých svědků o

- 12 -

tom, jak vysokou cenu platí její obyvatelé za přežití - toho všeho se chopili

obchodníci a ústní propagandou to šířili po celém metru. Účinek na sebe

nedal dlouho čekat. Vedení stanice rychle pochopilo, jaké výhody taková

reputace přináší, a vzalo její upevňování do vlastních rukou. Informátoři,

kupci, cestující a diplomati směli od této doby vyprávět o Sevastopolské a

celém úseku na opačné straně Serpuchovské ty nejstrašnější výmysly.

Jen málokdo rozpoznal za touto dýmovou clonou přitažlivost a opravdový

význam stanice. V posledních letech se nic netušící

bandy pokoušely prolomit předsunutá strážní stanoviště, ale válečná

mašinerie Sevastopolské v čele s bývalými důstojníky je bez sebemenších

problémů rozdrtila.

Trojice průzkumníků každopádně dostala přesné instrukce: Pokud narazí

na jakoukoli hrozbu, musí se vyhnout konfrontaci a co nejrychleji se zase

vrátit.

Na lince se samozřejmě vyskytovala ještě Nagornaja - to sice nebylo tak

děsivé místo jako Čertanovskaja, ale přesto tu hrozilo značné riziko, ba i

záhuba. A stále se nesmělo zapomínat na stanici Nachimovskij prospekt,

jejíž brány se na povrchu zasekly, a proto byla jen nedostatečně chráněna

proti vetřelcům shora. Vyhodit východy do povětří nepřicházelo pro

Sevastopolskou v úvahu, protože stopaři používali výstup na

Nachimovském prospektu pro své výpravy. Samotný by se nikdo

neodvážil tudy projít, ale dosud se každá trojice vypořádala s netvory, kteří

tam občas číhali.

Zával? Spodní voda? Sabotáž? Neočekávané přepadení ze strany Hanzy?

Byl to plukovník, nikoli náčelník stanice Istomin, kdo teď musel odpovídat

ženám pohřešovaných průzkumníků. Neklidně a tázavě mu hleděly do očí -

v naději, že z nich vyčtou ujištění nebo útěchu. Musí to vysvětlit vojákům

z posádky. Ti se naštěstí zbytečně nevyptávají a jsou mu - prozatím - věrně

oddáni. A nakonec musí uklidnit všechny ustarané lidi, kteří se sejdou po

práci u staničních hodin, aby se podívali, jak dlouho je už karavana na

cestě.

Istomin se mu svěřil, že v posledních dnech čelil několikrát otázkám,

proč světlo na stanici zesláblo. Lidé požadovali, aby lampy svítily jako

dříve. Přitom nikoho ani nenapadlo snižovat příkon - osvětlení bylo

zapnuté naplno. Ne, za to nemohla stanice, ale srdce lidí, ve kterých se

- 13 -

šířila ponurá temnota. Proti ní nebyly nic platné ani ty nejvýkonnější

rtuťové výbojky.

Telefonní vedení na stanici Serpuchovskaja se pořád ještě nepodařilo

obnovit. Plukovníka to připravovalo o velmi důležitý pocit, který byl pro

obyvatele metra opravdu vzácný - pocit blízkosti k jiným lidem. Dokud

komunikace fungovala, karavany se pravidelně vydávaly na cestu a vracely

se a výprava do Hanzy netrvala ani den, měl každý svobodnou volbu

odejít nebo zůstat.

Všichni věděli, že o pouhých pět tunelů dál začíná vlastní metro, civilizace

- lidstvo.

Podobně se kdysi nejspíš cítili polární badatelé v arktickém ledu, když - ať

už z vědeckého zájmu nebo kvůli vyšším mzdám - přistoupili na

několikaměsíční boj proti chladu a samotě. Nacházeli se tisíce kilometrů od

pevniny, a přesto ji pořád měli nadosah, protože fungovalo rádio a jednou

za měsíc uslyšeli dunění letounu, ze kterého jim zase shodili pár beden s

masovými konzervami.

Avšak ledová kra, na které se nacházela Sevastopolskaja, se odlomila a

každou hodinou se vzdalovala - do ledové bouře, temného oceánu,

prázdnoty a nejistoty.

Čekání se nesnesitelně protahovalo a plukovníkova neurčitá starost se

zvolna měnila v ponurou jistotu - tři průzkumníky, které poslal k

Serpuchovské, už nikdy neuvidí. Vzít další tři bojovníky z předsunutých

stanovišť a rovněž je vystavit tomu neznámému nebezpečí bylo naprosto

vyloučené. Nemohl si prostě dovolit jejich jistou smrt, která navíc

neskýtala žádné východisko ze stávající situace. Přesto mu připadalo

předčasné spustit hermetické brány, uzavřít jižní tunely a vytvořit početnou

údernou jednotku. Proč o tom musí rozhodovat zrovna on? Ať už se

rozhodne jakkoli, bude to v každém případě špatně.

Velitel předsunutých stanovišť si povzdechl, pootevřel dveře, pokradmu se

rozhlédl a přivolal k sobě strážného. „Neměl bys pro mě cigaretu? Je to ale

poslední, příště mi už žádnou nedávej - bez ohledu na to, jak budu

žadonit. A nikomu o tom neříkej."

Když Naďa, podsaditá upovídaná žena s děravým angorským šátkem a v

ušpiněné zástěře, přinesla hrnec s masem a zeleninou, strážní ožili.

Brambory, okurky a rajčata byly považovány za největší pochoutku a s

- 14 -

výjimkou Sevastopolské nabízelo něco podobného jen pár nejlepších

restaurací na Okružní trase nebo v Polisu. Důvodem nebyly jen komplexní

hydrolytické kultury nezbytné k pěstování uskladněných semen, nýbrž i to,

že jen málokdo si v metru mohl dovolit hýřit proudem proto, aby trochu

vylepšil jídelníček vojáků.

Dokonce i samo vedení stanice dostávalo na stůl zeleninu pouze o svátcích,

protože se pěstovala hlavně pro děti. Istomin se musel div ne do krve

pohádat s kuchaři, aby je přesvědčil o tom, že mají - kvůli zvýšení morálky

— k vepřovému, které se podávalo vždy v liché dny, přidat po stu gramech

vařených brambor a jednom rajčeti.

A skutečně — když Naďa trochu neobratně odložila samopal a nadzvedla

pokličku na hrnci, vrásky v obličeji strážných se okamžitě vyhladily.

Nikomu z nich se už nechtělo mluvit o pohřešované karavaně nebo

ztracené průzkumné jednotce — beztak by jim to jen kazilo chuť k jídlu.

Postarší muž ve vatovaném kabátě s úzkými služebními odznaky metra s

úsměvem zamíchal brambory ve své misce a poznamenal: „Dnes musím

celý den myslet na Komsomolskou. Tak rád bych ji znovu viděl! Ty

mozaiky! Podle mě je to nejkrásnější stanice v celé Moskvě."

„Ach, nech toho, Homére," opáčil neholený tlouštík v ušance. „Prostě jsi

tam žil, tak je jasné, že ji máš pořád ještě rád. Ale co ty malby na skle na

Novoslobodské? Nebo nádherné sloupy a stropní fresky na Majakovské?"

„Mně se vždycky líbila Ploščaď Revoljucii," přiznal se ostýchavě vážný

muž v letech, kterého k nim přidělili jako ostřelovače. „Já vím, že to zní

hloupě, ale všichni ti zachmuření námořníci, piloti a pohraničníci se psy...

jako dítě jsem tím byl nadšený."

„No, podle mě to vůbec není hloupé," přitakala mu Naďa, zatímco

vyškrabávala zbytky z hrnce. „Zvlášť mezi mužskými sochami se najde

pár skvěle vypadajících chlapů. Hej, četaři, dělej, nebo ostrouháš!"

Urostlý ramenatý bojovník, který původně seděl stranou, klidně přistoupil

k ohništi, vzal si svou porci a vrátil se zpět - co nejblíže k tunelu a co

nejdál od lidí.

Tlouštík pokynul hlavou k mužovým širokým ramenům a šeptem se

zeptal: „Ukáže se tenhle vůbec někdy na stanici?"

- 15 -

„Ne, už přes týden sedí tady," odpověděl stejně tiše ostřelovač. „Nocuje ve

spacím pytli. Jak jen to může vydržet... Ale třeba to prostě potřebuje. Před

třemi dny, když ty bestie div nesežraly Rinata, pak každou z nich

chladnokrevně oddělal. Vlastnoručně. Stačilo mu na to patnáct minut.

Vrátil se a měl zakrvácené boty i samopal... Ale vypadal moc spokojeně."

„To není člověk, ale robot," poznamenal vyzáblý kulometčík. „V jeho

blízkosti bych ani nezamhouřil oko. Viděl jsi, co se mu stalo s obličejem?"

Stařík, kterému říkali Homér, pokrčil rameny a prohlásil: „Je to zvláštní,

ale já se cítím opravdu v bezpečí jenom s ním. Co byste po něm chtěli?

Ten chlap je v pořádku, jen to prostě taky trochu slíznul. Na co tady

potřebujeme krásu, ta se spíš hodí pro stanice. A když už o nich mluvíme -

ta tvoje Novoslobodskaja je pro mě vrchol nevkusu. Skleněná okna? No to

bych musel mít hodně v hlavě... To je příšerný kýč!"

„A kolchozní mozaika přes půl stropu snad ne?" „Prosím tě, kde jsi něco

takového viděl na Komsomolské?" Tlusťoch se dostal do ráže. „Celý to

zatracený sovětský umění má přece jediný téma - život v kolchozu a naše

hrdinské piloty!"

„Serjožo, piloty bych na tvém místě vynechal," varoval ho ostřelovač.

Znenadání zazněl tlumený hluboký hlas: „Komsomolskaja je sračka a

Novoslobodskaja jakbysmet."

Tlusťoch se překvapením zajíkl a vylekaně pohlédl do příšeří směrem k

veliteli. I ostatní oněměli. Neznámý se jejich rozhovorů nikdy neúčastnil. I

když se ho na něco zeptali, odpověděl - pokud vůbec - pouze

jednoslabičně.

Pořád ještě seděl zády k nim a upřeně zíral do temného jícnu tunelu. „Na

Komsomolské jsou stropy moc vysoké a sloupy tenké, takže celé

nástupiště leží jako na podnose. Kromě toho se přestupy dají jen těžko

zabarikádovat. A na Novoslobodské jsou stěny poseté trhlinami, i když je

tam pořád dokola natírají. Stačí jeden granát a pohrbíš celou stanici. Jo, a

ta tvoje skleněná okna jsou už dávno rozbitá. Byla moc křehká."

O takovém výběru kritérií by se dalo dlouho přít, ale nikdo se neodvážil

nic namítnout. Četař chvíli mlčel a jakoby mimoděk prohodil: „Zajdu na

stanici. Homér půjde se mnou. Střídání za hodinu. Do té doby přebírá

velení Artur."

- 16 -

Ostřelovač spěšně vstal a přikývl, ačkoli to velitel nemohl vidět. I stařec se

zvedl a začal si balit svých pár věcí, ačkoli ještě nedojedl. Když se

bojovník vrátil k ohni, měl už na sobě kompletní uniformu i s helmou a

objemným ruksakem.

„Hodně štěstí!" popřál ostřelovač.

Zatímco se obě rozdílné postavy - mohutný velitel a hubený Homér -

zvolna vzdalovaly v tunelu, sledoval je ostrostřelec zamyšleným

pohledem. „Nějak se do mě dala zima. Ještě trochu prosím přiložte,"

požádal.

Četař po cestě neutrousil ani slovo, jen se ujistil, že Homér skutečně

kdysi pracoval jako pomocný strojvedoucí a předtím jako prostý pochůzkář

trati. Stařík na něho nejdřív nedůvěřivě zamžikal, ale pak přikývl. Na

Sevastopolské pořád opakoval, že to dotáhl až na vlakvedoucího, a o

práci pochůzkáře raději mlčel, protože mu to připadalo trochu trapné.

Četař se přivítal se strážnými úsečným vojenským pozdravem. Muži

ustoupili a návštěvník vstoupil do kanceláře staničního vedení bez

zaklepání. Istomin a plukovník se překvapeně zvedli ze židlí a vyšli mu v

ústrety. Oba vypadali podivně zkroušeně, unaveně a bezradně.

Zatímco Homér u vchodu nesměle přešlapoval z jedné nohy na druhou,

četař odložil helmu, položil ji přímo na Istominovy podklady a přejel si

rukou po holé lebce. Ve svitu lampy bylo znovu vidět, jak strašlivě má

znetvořený obličej - levá tvář byla svraštělá jako po rozsáhlém popálení,

oko nad ní tvořilo jen úzkou škvíru a obrovská fialová jizva se kroutila od

ústního koutku až k uchu. Ačkoli se Homér domníval, že ten pohled už

zná, přeběhl mu znovu mráz po zádech, jako by to viděl poprvé.

„Vypravím se sám k Okruhu," vyhrkl četař, který ani nepozdravil.

Následovalo hluboké mlčení. Homér už věděl, že ten chlapík je mimořádný

bojovník, a proto mu vedení stanice projevuje mimořádnou úctu. Teď mu

však začalo docházet, že četař na rozdíl od všech ostatních obyvatel

Sevastopolské nepodléhá žádnému rozkazu. Od obou starších a

vyčerpaných mužů viditelně neočekával

schválení, ba naopak - spíš to vypadalo, že sám udělil rozkaz, který mají

vykonat. A zase - už pokolikáté? - se Homér sám sebe ptal: Kdo je ten

muž?

- 17 -

Velitel předsunutých stanovišť vrhl rychlý pohled na náčelníka stanice.

Obličej se mu zachmuřil, jako by chtěl něco namítnout, ale pak jen mávl

rukou. „Jak chceš, Lovče," utrousil. „Stejně si nedáš nic vymluvit."

- 18 -

KAPITOLA 2

NÁVRAT

Stařík choulící se u vchodu zpozorněl. Lovec. Hunter. Takové jméno na

Sevastopolské ještě nikdy neslyšel. Znělo jako přezdívka - stejně jako v

jeho případě; samozřejmě se nejmenoval Homér, ale Nikolaj Ivanovic. Po

autorovi řeckých hrdinských eposů ho pojmenovali až tady, na této stanici,

protože zbožňoval všechny možné historky a fámy.

„Nový četař," vysvětlil plukovník strážným v jižním tunelu před dvěma

měsíci. Změřili si urostlého muže v kevlarovém obleku a těžké helmě

pohledem vyjadřujícím nedůvěru i zvědavost. Ten se od nich lhostejně

odvrátil. Tunel a opevnění ho viditelně zajímaly mnohem víc než lidé, kteří

mu byli svěřeni. Těm, kteří k němu přistoupili, aby se představili, stiskl

ruku, ale nepronesl přitom ani slovo. Mlčky přikývl, zapamatoval si jejich

jména a vyfoukl jim do obličeje modrý cigaretový dým, jako by

naznačoval, že se mají držet v uctivé vzdálenosti. Ve stínu zdviženého

hledí se lesklo mrtvé oko zohavené hlubokou jizvou. Strážní se tehdy ani

později neodvážili zeptat, jak se jmenuje, a tak pro ně zůstal prostě jen

„četařem". Stanice si zřejmě najala jednoho z těch drahých žoldáků, kteří

vlastní jméno nepotřebovali.

Hunter. Lovec.

Homér bezradně postával u vchodu do Istominovy kanceláře a nezvučně

ševelil rty to podivné slovo. Nehodilo se k člověku, spíš k nějakému

středoasijskému ovčáckému psovi. Neznatelně se pousmál - kdysi

skutečně existovali takoví psi. Jak ho to všechno jen napadlo? Bojová rasa,

se zkráceným ocasem a až u samotné lebky kupírovanýma ušima - nezbylo

nic přebytečného.

Čím častěji si však to jméno opakoval, tím známější mu připadalo. Kde

už ho kdysi slyšel? Pravděpodobně mu utkvělo v paměti při nekonečném

proudu legend a klepů a uložilo se mu do podvědomí. Během doby se nad

ním vytvořila hutná vrstva jmen, faktů, fám a čísel - všech těch zhola

zbytečných údajů o životě jiných lidí, které Homér tak žádostivě

poslouchal a svědomitě si je pokoušel zapamatovat.

- 19 -

Hunter... Že by to byl těžký zločinec, na jehož hlavu Hanza vypsala

odměnu? Homér hodil do kalného rybníka své pamětí kámen a naslouchal.

Ne. Stalker? Stopař? To se nehodilo k jeho zevnějšku. Polní velitel? To

spíš. A jak to vypadá, navíc ještě legendární...

Znovu se pokradmu podíval na četařův výrazný, téměř ochrnutý obličej.

Psí jméno ho vystihovalo podivuhodně přesně.

„Potřebuju ještě dva muže. Homér půjde s námi, vyzná se ve zdejších

tunelech." Četař starce nepožádal o souhlas, ba ani se k němu neotočil.

„Toho druhého si můžete vybrat. Nějakého běžce, kurýra. Odcházím ještě

dnes."

lstomin spěšně přikývl, ale pak se vzpamatoval a pohlédl tázavě na

plukovníka. Ten zasmušile zamumlal, že souhlasí, ačkoli se v těchto dnech

do krve přel o každou duši. Homérovo mínění zřejmě nikoho nezajímalo,

ale jeho ani nenapadlo protestovat. Přes pokročilý věk ještě nikdy takový

úkol neodmítl. Mělo to své důvody.

Četař si vzal helmu ze stolu a vykročil k východu. Ve dveřích se na

okamžik zastavil a prohodil Homérovým směrem: „Rozluč se s rodinou a

vybav se na dlouhý pochod. Patrony si neber, dostaneš je ode mě." Pak

zmizel.

Homér za ním vyběhl, aby se aspoň zhruba dověděl, co ho na nastávající

výpravě čeká. Když se však ocitl na nástupišti, viděl, že Hunter se

vzdaluje neuvěřitelně dlouhými kroky. Neměl sebemenší šanci ho dohnat.

Zavrtěl hlavou a sledoval ho nevěřícným pohledem.

Četař si oproti svému zvyku nenasadil helmu. Možná byl prostě

pohroužený do vlastních myšlenek nebo potřeboval víc vzduchu. Prošel

kolem několika mladých dívek líně posedávajících na nástupišti. Byly to

pastýřky vepřů, které právě měly polední pauzu. Najednou jedna za ním

zašeptala: „Koukněte, holky, co je to za příšeru!"

„Prosím tě, kdes ho vyhrabal?" zeptal se Istomin, s úlevou dosedl na židli a

natáhl silné prsty po balíčku cigaretového papíru.

Říkalo se, že listí, které se požitkářsky kouřilo v této stanici, našli stopaři

na povrchu nedaleko Bitcevského parku. Plukovník jednou z legrace

přidržel u jednoho balíčku s nápisem Tabák Geigerův počítač - a ten

skutečně začal zlověstně tikat. Okamžitě se rozhodl, že s kouřením je

ámen. Kašel, který ho dosud zejména v noci trápil a vyvolával trýznivou

- 20 -

představu plicní rakoviny, trochu povolil. Naopak Istomin odmítl

připisovat historce o radioaktivitě přehnaný význam - a měl svým

způsobem pravdu, protože v metru beztak neexistovalo nic, co by více či

méně „nezářilo".

„Známe se už celou věčnost," odpověděl neochotně plukovník a po krátké

odmlce dodal: „Dřív to bylo jinak. Něco se s ním stalo."

„No to jistě, soudě podle jeho obličeje." Náčelník stanice si odkašlal a

nervózně se podíval ke vchodu, jako by se obával, že by Hunter mohl jeho

slova slyšet.

Velitel předsunutých stanovišť si rozhodně nechtěl stěžovat, že se četař tak

nečekaně vynořil z mlhy minulosti — zohavený bojovník se velmi brzy

stal nejdůležitější oporou jižní obranné linie. Denis Michajlovič však pořád

nebyl s to zcela uvěřit, že se jeho starý známý doopravdy vrátil.

Zpráva o Hunterově strašlivé a zároveň podivné smrti oběhla před rokem

rychlostí ozvěny celé metro. Když se pak před dvěma měsíci znenadání

objevil před plukovníkovými dveřmi, důstojník se spěšně pokřižoval.

Lehkost, s jakou zmrtvýchvstalý muž prošel kolem strážních stanovišť —

jako by doslova prošel skrz bojovníky —, vyvolala u Denise Michajloviče

pochybnost o tom, jestli všechno proběhlo úplně přirozeně.

Profil, který spatřil kovovým kukátkem ve dveřích, mu připadal podivně

známý: býčí šíje, lesklá holá lebka, mírně promáčklý nos. Noční host však

z nějakého důvodu zůstal napůl odvrácený, měl skloněnou hlavu a očividně

se vůbec nesnažil narušit napjaté ticho. Plukovník vrhl lítostivý pohled na

otevřenou láhev sladkého vína na stole, zhluboka si povzdechl a odsunul

zástrčku. Podle kodexu

byl povinen pomáhat vlastním lidem - bez ohledu na to, jestli jsou naživu

nebo ne.

Hunter zvedl pohled, až když se otevřely dveře. Teď už bylo jasné, proč

odvracel druhou stranu obličeje. Nejspíš se obával, že by ho plukovník

jinak nepoznal. Denis Michajlovič sice už viděl leccos a velení posádce na

Sevastopolské mu - ve srovnání s jeho divokými roky - připadalo spíš jako

čestná funkce, ale teď se bolestivě ušklíbl, jako by se spálil. Potom se

nejistě usmál, jako by se tím chtěl omluvit za svůj nedisciplinovaný

postoj.

- 21 -

Host neopětoval úsměv ani náznakem. Té noci se ani jednou neusmál.

Během uplynulých měsíců se strašlivé jizvy znetvořující jeho obličej sice

trochu zhojily, ale ten člověk neměl prakticky nic společného s oním

Hunterem, který utkvěl Denisi Michajloviči v paměti.

O své zázračné záchraně a dlouhé nepřítomnosti nepromluvil ani slovo a

plukovníkovy udivené otázky mu zřejmě nedolehly k sluchu. Požádal

Denise Michajloviče, aby se nikomu o jeho návratu ani slovem nezmínil.

Kdyby plukovník poslechl zdravý lidský rozum, informoval by neprodleně

stařešiny. Existoval však starý dluh, který musel Hunterovi splatit, a tak ho

nechal na pokoji.

Přesto tajně nařídil vyšetřování. Jeho hosta skutečně všichni považovali

za mrtvého. Nebyl zapleten do trestné činnosti ani po něm nevyhlásili

pátrání. Hunterova mrtvola se sice nikdy nenašla, ale - o tom nikdo ani

náhodou nezapochyboval - Hunter by dal určitě najevo, že je naživu. No

jistě, přikývl plukovník.

Zato se Hunter, lépe řečeno jeho rozplizlý a - jak to bývá v takových

případech obvyklé - značně vylepšený obraz, vyskytoval nejméně v deseti

polopravdivých mýtech a vyprávěních. Tato role mu podle všeho

vyhovovala, a tak kamarádům jejich iluze nebral, takže ti ho klidně zaživa

pohřbili.

Denis Michajlovič si vzpomněl na svůj starý dluh a vyvodil z toho jediný

správný důsledek - uklidnil se a přistoupil na hru s nepsanými pravidly.

Pokud byly přítomny další osoby, neoslovoval Huntera jeho jménem.

Pouze Istomina zasvětil, ale i v jeho případě se vyhnul přehnaným

podrobnostem.

Istomin si s tím zrovna hlavu nelámal, protože četař si svou denní

porci polévky brzy víc než zasloužil. Dnem i nocí držel stráž na

předsunutém stanovišti v jižním tunelu. Na stanici se ukázal nanejvýš

jednou týdně - při koupeli. A i kdyby se tady, v tom pekle, chtěl jen ztratit,

aby se ukryl před nějakými pronásledovateli, Istominovi by to vůbec

nevadilo. Dokázal ocenit služby legionářů s temnou minulostí - to jediné,

co od nich vyžadoval, byl boj; v tomto ohledu se tomu muži nedalo

skutečně nic vytknout.

Strážní si zpočátku stěžovali na pohrdavé chování nového četaře, ale po

první bitce zmlkli. Když viděli, jak metodicky a strojově přesně, v

- 22 -

jakémsi nelidském chladném opojení ničí vše, co se zničit dalo, dospěl

každý z nich k vlastnímu závěru. Nikdo se nepokusil uzavřít s ním

přátelství, ale poslouchali ho bez námitek, takže nikdy nemusel zvýšit

svůj tlumený a jakoby zlomený hlas. Bylo v něm slyšet hypnotické syčení

hada - sám náčelník stanice poslušně přikyvoval, když k němu Hunter

promlouval, a to ještě dřív, než domluvil, prostě jen tak, pro všechny

případy.

Poprvé za delší dobu byl v Istominově kanceláři cítit závan svěžího

vzduchu - jako by se v ní rozpoutala neslyšitelná bouře, která přinesla

toužebně očekávanou úlevu. Rázem nebyl žádný důvod k hádkám,

protože lepší bojovník než Hunter prostě neexistoval. Ovšem kdyby v

tunelu zahynul i on, zbývalo by obyvatelům Sevastopolské už jen jediné...

„Mám nařídit, aby připravili operaci?" zeptal se Denis Michajlovič.

„Máš tři dny, to musí stačit." Istomin poklepal zapalovačem o stůl a

přimhouřil oči. „Déle na ně čekat nemůžeme. Kolik lidí potřebujeme?"

„Úderná skupina je už připravena. Postarám se o další, to znamená znovu

asi dvacet mužů. Pokud o nich do pozítří nebude vidu ani slechu,"

plukovník naznačil hlavou pohyb k východu, „musíš vyhlásit všeobecnou

mobilizaci. Pak se pokusíme o průlom."

Istomin zvedl obočí, ale nic neodpověděl, jen dlouze potáhl z tiše šustící

cigarety. Denis Michajlovič sáhl po několika počmáraných listech na stole

a podle zvláštního systému, který chápal jen on, začal různá jména

kroužkovat.

Průlom? Náčelník stanice pohlédl oblakem tabákového koule přes

plukovníkův šedivý zátylek na mapu metra visící na stěně. Byla zažloutlá,

umaštěná a posetá malými špendlíky. Připomínala kroniku uplynulého

desetiletí - šipky naznačovaly průzkumné výpravy, kroužky obléhání,

hvězdičky stráže a vykřičníky zakázané oblasti. Bylo na ní dokumentováno

deset let, během nichž se ani jediný den neobešel bez krveprolití.

Pod Sevastopolskou, hned za stanicí Južnaja, veškeré značky končily.

Istomin si nevzpomínal na to, že by se odtud někdo vrátil. Linie šplhala

dolů jako dlouhý rozvětvený kořen, panensky čistá jako bílé skvrny na

mapách španělských dobyvatelů, když poprvé přistáli u pobřeží západní

Indie. Dobýt celou trasu však bylo pro obyvatele Sevastopolské jen zbožné

- 23 -

přání — nestačilo by na to ani sebevětší úsilí zdejších lidí oslabených

nemocí z ozáření.

A teď halila olověná mlha nejistoty i výběžek jejich Bohem zapomenuté

trasy, která vedla nahoru, k Hanze, k lidem. Kdyby plukovník svým

lidem zakrátko rozkázal, aby se připravili na boj, nikdo by neváhal. Na

Sevastopolské probíhala válka, jejímž cílem bylo vyhlazení lidí. Začala

před více než dvěma desetiletími a nikdy nebyla ani na minutu přerušena.

Žijete-li dlouhé roky tváří v tvář smrti, strach zmizí a vystřídá ho lhostejný

fatalismus. Převládnou fetiše, pověrčivost a zvířecí instinkty. Ale kdo

doopravdy ví, co je očekává mezi Nachimovským prospektem a

Serpuchovskou? Kdo může s jistotou říct, jestli vůbec překonají tu

záhadnou překážku a zda za ní existuje něco, kvůli čemu se vyplatí

bojovat?

Istomin si vzpomněl na svou poslední návštěvu Serpuchovské: tržní

stánky, bezdomovci na lavičkách, paravány, za nimiž spali a milovali se

místní obyvatelé, kteří ještě něco vlastnili. Na této stanici se nic

nevyrábělo, neexistovaly tu skleníky ani chlévy. Ne, Serpuchovští byli jen

protřelí zloději. Žili ze spekulace, prodávali dávno odepsané zboží, které

vykupovali od opožděných karavan za směšnou cenu, a prokazovali

občanům Okružní trasy služby, za které by ti lidé doma stanuli před

soudem. Tahle stanice byla parazitní houba, nádor na mohutném těle

Hanzy.

Za tímto pojmem se skrývalo společenství bohatých obchodních stanic,

příhodně nazvaných podle německého vzoru. Byla to bašta civilizace v

metru, které se jinak všude nořilo do bažiny barbarství a chudoby. V Hanze

působila skutečná armáda, elektrické světlo dosáhlo až do nejchudších

zákoutí a krajíc chleba se našel pro každého, kdo v této vytoužené svatyni

občanství získal pas. Dokonce i na černém trhu stály tyto pasy celé jmění, a

když pohraniční hlídka zadržela majitele padělaného pasu, zaplatil za to

hlavou.

Hanza vděčila za bohatství a sílu své výjimečné poloze. Okružní trasa

spojovala všechny ostatní linky hvězdicového komplexu jako dopravní

uzel, a tak se tu nabízela možnost přestoupit z libovolné trasy na všechny

ostatní. Ať už to byli podomní obchodníci přivážející čaj z VDNCh, nebo

drezíny přepravující patrony ze zbrojovek na Baumanské - všichni

- 24 -

nejraději vykládali své zboží na nejbližší celní stanici Hanzy a pak se zase

vraceli domů. Bylo to pro ně každopádně výhodnější, když prodali zboží

trochu levněji, než aby se vypravili na lov za vyššími zisky hlouběji do

metra, kde na ně kdykoli mohl čekat fatální konec.

Občas docházelo k tomu, že Hanza k sobě připojila sousední stanice, ale

častěji zůstávaly samy sobě napospas. Tvořily tiše trpěnou šedou zónu, kde

se rozvíjel obchod, se kterým nechtěli mít bossové Hanzy oficiálně nic

společného. Na těchto takzvaných paprskovitých stanicích se to

samozřejmě jen hemžilo hanzovními špiony. Ve skutečnosti obchodníci

Okružní trasy tyto stanice dávno koupili, ale čistě formálně zůstávaly i

nadále nezávislé. Tak na tom byla i Serpuchovskaja.

V jednom tunelu mezi ní a Tulskou onoho dne před dlouhou dobou uvízla

vlaková souprava. Istomin si čáru mezi oběma stanicemi na mapě

vyznačil katolickým křížem, protože vagony, které tam uprostřed tunelu

stály, byly osídleny sektáři. Ti přeměnili neživý vlak v cosi jako

osamělou usedlost obklopenou temnou pouští. Istomin neměl nic proti

sektářům jako takovým. Jejich misionáři se sice toulali po sousedních

stanicích a hledali padlé duše, ale až na Sevastopolskou se tihle psi Páně

nikdy nedostali a neobtěžovali ani procházející pocestné — snad s

výjimkou misionářských projevů. Karavany z okolních stanic s oblibou

používaly čistý a prázdný tunel mezi Tulskou a Serpuchovskou.

Istominovo jediné oko znovu putovalo po celé trase. Tulskaja? Tamní

osídlení vykazovalo první příznaky zdivočelosti. Její obyvatelé žili z

toho, co jim zanechaly ozbrojené konvoje pochodující k Sevastopolské a

protřelí obchodníci ze Serpuchovské. Někteří opravovali veškerý možný

mechanický šrot, jiní zase hledali u hranice s Hanzou příležitostné práče;

celé dny tam dřepěli a čekali, až si je najme nějaký předák s chováním

otrokáře. I oni třou bídu, pomyslel si Istomin, ale aspoň nemají ten

křivácký pohled gaunerů jako Serpuchovští - a na jejich stanici vládne řád.

Nebezpečí prostě lidi spojuje.

Další stanice byla Nagatinskaja. Na Istominově plánku byla označena

krátkou čárkou jako neobydlená, ale to bylo jen půl pravdy. Nikdo tam sice

dlouhodobě nepobýval, ale občas se tam potloukala nejrůznější chátra

chovající se jako divoká zvěř. V absolutní tmě, která tam panovala, se

schovávaly před cizíma očima vzájemně do sebe zaklesnuté dvojice. Jen

- 25 -

zřídkakdy mezi sloupy probleskl slabý ohýnek a osvítil stíny

pochmurných kumpánů, kteří se tam tajně scházeli.

Přes noc tu však zůstávali jen nic netušící nebo nevýslovně troufalí

jedinci, protože tuto stanici neobývali jen lidé. V šepotavé rosolovité

temnotě, která vyplňovala celou Nagatinskou, se tu a tam, když se člověk

pozorně zadíval, daly rozeznat opravdu děsivé siluety. A občas vzduch

prořízl ohlušující výkřik nahánějící dalším bezdomovcům - přinejmenším

přechodně - ochromující strach, zatímco tajemný tvor si odnášel nebohého

chlapíka do jeskyně, aby ho tam beze spěchu pozřel.

Dál než k Nagatinské se tuláci po metru neodvážili, takže tato trasa se až

k obranným objektům Sevastopolské proměnila v záhadnou zemi nikoho.

Takový pojem byl však výstižný jen do určité míry, protože i zmíněné dvě

stanice byly ovládány jistými bytostmi. Průzkumné oddíly ze

Sevastopolské se však ze všech sil snažily vyhnout podobnému osudovému

setkání.

Nyní se však v tunelech objevilo něco nového, naprosto neznámého -

něco, co pohltilo každého, kdo se pokusil projít touto zdánlivě dávno

prozkoumanou cestou. Jak měl Istomin vědět, že se s tím jeho stanice, i

když povolá do zbraně všechny bojeschopné obyvatele, vyrovná? Ztěžka

vstal ze židle, přistoupil k mapě a označil inkoustovou tužkou úsek mezi

Serpuchovskou a Nachimovským prospektem. Hned vedle přidal výrazný

otazník. Ten se měl vlastně ocitnout přesně vedle slova „prospekt", ale

jakýmsi záhadným způsobem se objevil u Sevastopolské.

Na první pohled by člověk uvěřil, že Sevastopolská je neosídlená. Na

nástupišti nebylo ani stopy po vojenských stanech, které lidem na většině

stanic sloužily jako příbytky. Místo toho se tu tyčila opevnění z pytlů s

pískem, která ve svitu několika kalných lamp vypadala jako temná

mraveniště. Tato palebná postavení však nebyla obsazena a improvizované

vyřezané kvádry sloužící jako opěrné pilíře pokrývala silná vrstva prachu.

Všechno působilo tak neživotným dojmem, že nepovolaná osoba, která by

tudy jen procházela, si nutně musela myslet, že stanice je už dávno

opuštěná.

Pokud by však nezvaného hosta napadlo, že se tu - byť jen krátce - zdrží,

riskoval, že tu zůstane navždy. Kulometčíci a ostřelovači sloužící dnem i

noci na sousední Kachovské by bleskurychle obsadili bojová stanoviště.

- 26 -

Místo slabých lamp na stropě by vzplály rtuťové reflektory a sežehly

sítnici vetřelců, ať už lidí nebo příšer, kteří odvykli oslnivému světu.

Nástupiště byla poslední a s neuvěřitelnou svědomitostí naplánovaná

obranná linie obyvatel Sevastopolské. Jejich příbytky se nacházely v

útrobách této klamavé stanice - pod nástupištěm. Pod obrovskými

žulovými deskami se - naprosto neviditelné pro cizí oči - nacházelo další

podlaží, stejně široké jako stanice nad ním, ale rozdělené do mnoha

jednotlivých buněk. Tam byly umístěny dobře osvětlené, suché a teplé

obytné prostory, monotónně bzučící vzduchové filtry a zařízení na

přípravu pitné vody i hydroponické skleníky... Obyvatelé stanice si

zřejmě připadali v bezpečí a blahobytu jen tehdy, pokud se stáhli ještě

hlouběji do podzemí.

Homér si dobře uvědomoval, že rozhodující bitva na něho nečeká v tunelu,

nýbrž doma. Zatímco si razil cestu úzkou chodbou kolem pootevřených

dveří bývalých služeben, kde teď byly ubytovány rodiny obyvatel

Sevastopolské, kráčel stále váhavěji. Měl by si ještě jednou promyslet

taktiku a projít odpovědi - ale čas mu už vypršel.

„Co si mám počít? Rozkaz je rozkaz. Sama přece víš, jak to teď tady

vypadá. Ani se mě na nic neptali. Netvař se tak, vždyť je to směšné! Ne, já

jsem se nikam nevnucoval. Odmítnout? Vyloučeno. To by byla dezerce,

chápeš to?" Tohle si mumlal pro sebe, tu rozčileně a energicky, za chvíli

zase mírně a prosebně.

Když stanul na prahu svého příbytku, znovu si v duchu všechno přehrál. Je

to zřejmě nevyhnutelný výstup, ale nenechá se zlomit. Zachmuřil se a s

bojovným odhodláním stiskl kliku.

Z devíti a půl čtverečního metru - to byl velký luxus, na který čekal celé

čtyři roky v různých stanech — dva zabírala vojenská pryčna, jeden

úhledně prostřený jídelní stůl a tři další obrovská hromada novin sahající

až ke stropu. Kdyby žil jako starý mládenec, už by ho ta hora dávno

pohřbila. Před patnácti lety se však seznámil s Jelenou, která v malinkém

příbytku nejen trpěla zaprášenou haldu starého papíru, ale dokonce ho ještě

pečlivě rovnala, čímž zabránila tomu, aby se jejich domov stal papírovými

Pompejemi.

Papír zdaleka nebyl tím jediným, co musela snášet. Nekonečné novinové

výstřižky s alarmujícími titulky jako Závody ve zbrojení se vyhrotily,

- 27 -

Američané testují novou raketovou obranu, Náš jaderný štít sílí, Smlouva

ABM jako mírová naděje a Pohár trpělivosti přetekl, kterými byly

polepené stěny komůrky od stropu až k podlaze jako tapetou; jeho

ponocování nad kupou školních sešitů, kdy v ruce držel prokousanou

propisovačku a plýtval elektrickým světlem - na svíčky se při takovém

množství papíru v příbytku nedalo ani pomyslet; či jeho žertovné pošetilé

přízvisko, které hrdě nosil, ačkoli ho ostatní vyslovovali s pohrdavým

úsměškem.

Dokázala snášet mnoho, ale ne všechno. Nad její síly byl Homérův

mladický zápal, který ho pokaždé zavedl do epicentra nějakého orkánu jen

proto, aby viděl, jak to tam vypadá - a to skoro na prahu šedesátky! A také

šlo o lehkomyslnost, s níž přijímal jakékoli úkoly od vrchnosti, aniž

pomyslel na to, že při jedné z posledních výprav se už téměř z druhého

břehu nevrátil.

Nechtěla ani domyslet, jak by to vypadalo, kdyby ho ztratila a musela zase

žít sama.

Když Homér jednou týdně odešel na hlídku, nikdy nezůstala sedět doma.

Prchala před starostlivými myšlenkami k sousedům nebo šla do práce,

ačkoli právě neměla směnu - kamkoli, jen aby se odreagovala a na chvíli

zapomněla, že její muž už teď možná leží někde mrtvý a ztuhlý na

pražcích. Jeho příznačná mužská lhostejnost vůči smrti jí připadala hloupá,

egoistická, ba zločinná.

Náhoda tomu chtěla, že po práci přišla domů, aby se převlékla. Právě

protahovala ruce vyspravovanou pletenou vlněnou vestou, když tu

zničehonic nehybně strnula. Mírně prošedivělé tmavé vlasy — ještě jí

nebylo ani padesát - měla rozcuchané a v bleděmodrých očích se zračil

strach. „Koljo... stalo se něco? Naložili ti dlouhou službu?"

Okamžitě ho přešla odvaha energicky překročit práh. Jistě, tentokrát byli

za rozhodnutí odpovědni jiní a on mohl s klidným svědomím tvrdit, že ho

k tomu donutili. Nyní však přece jen zaváhal. Třeba by ji měl nejdřív

uklidnit a oznámit jí to jakoby mimoděk později, dejme tomu u večeře...

„Jen o jedno tě prosím - nelži mi," varovala ho, když spatřila jeho těkající

pohled.

„Leno," začal, „musím ti něco říct..."

- 28 -

„Snad někdo..." Okamžitě se zeptala na to nejdůležitější a nejstrašnější.

Slovo „neumřel" se však neodvážila vyslovit, jako by se obávala, že by se

tím její nejhorší předtuchy mohly stát skutečností.

„Ne! Ne..." Homér zavrtěl hlavou a jakoby mimochodem dodal: „Uvolnili

mě z hlídky a vyslali na Serpuchovskou. Je to na levačku."

„Ale...," Jelena se zajíkla, „ale tam je přece... Copak se už vrátili ti, co..."

„Ale co, to všechno jsou jen povídačky," skočil jí rychle do řeči. „Vůbec

nic tam není." Situace se nevyvíjela příznivě - místo aby vyslechl její

láteření, tvářil se jako odvážný hrdina a vyčkal příznivého okamžiku pro

smíření, čekala ho teď mnohem obtížnější zkouška.

Jelena se otočila, přistoupila ke stolu, přesunula slánku z jednoho místa

na druhé a uhladila zvrásněný ubrus. „Zdál se mi sen..." Chraptivě se

zajíkla a odkašlala si.

„Ty se přece zdají pořád."

„Tenhle byl ošklivý," opáčila tvrdohlavě a nečekaně se rozvzlykala.

„Co je to s tebou? Copak jsem mohl... Je to rozkaz," vykoktal a pohladil ji

po prstech. Zároveň pochopil, že všechny nacvičené tirády mu teď budou

čerta starého platné.

„Ať se tam Jednooký vydá sám!" zvolala rozzlobeným plačtivým hlasem a

odtáhla ruku. „Nebo ten šílenec v baretu! Ale ten umí jenom

komandovat... Co by mohl ztratit? Beztak se oženil s vlastním samopalem!

Co může takový chlap vědět?"

Ženu, kterou se vám podaří rozplakat, utěšíte jen tím, že překonáte sebe

sama. Homér se zastyděl a upřímně ji litoval. Bylo by však příliš snadné,

kdyby teď ustoupil a slíbil, že rozkaz odmítne, jen aby ji uklidnil a osušil jí

slzy - a pak nevýslovně dlouho litoval promeškané šance - možná i

poslední, která ho v jeho beztak už příliš dlouhém životě čeká...

A proto mlčel.

Bylo načase svolat a instruovat důstojníky. Plukovník však pořád ještě

seděl v Istominově kanceláři. Cigaretový dým, který ho vždycky vyváděl z

míry a zároveň znamenal pokušení, už vůbec nevnímal.

Zatímco náčelník stanice přejížděl prstem po svém omšelém plánku metra

a zamyšleně si šeptal pod vousy, pokoušel se Denis Michajlovič pochopit,

co vězí za tím, že se na Sevastopolské jakoby odnikud zjevil Hunter? Proč

se usadil zrovna tady a proč si na veřejnosti skoro nikdy nenasazoval

- 29 -

helmu? To všechno mohlo znamenat jen to, že Istomin má pravdu - Hunter

se nachází na útěku a jižní předsunuté strážní stanoviště si vyhledal jako

úkryt. Nahrazoval však celou brigádu a sám byl naprosto nenahraditelný.

Ať by jeho vydání požadoval kdokoli a vypsal za Lovcův skalp jakoukoli

cenu, Istomin ani plukovník by ho nikdy nevydali.

Byl to ideální úkryt. Na Sevastopolské se nevyskytovali cizinci, a pokud se

zdejší karavanní obchodníci vydali na cestu do Velkého metra, drželi - na

rozdíl od upovídaných kolegů z jiných stanic - jazyk za zuby. V malé

Spartě, která zoufale lpěla na tomhle kousku země na konci světa, záleželo

především na spolehlivosti a bojové neúprosnosti. Tady ještě pořád měla

tajemství svou váhu.

Ale proč se Hunter toho všeho najednou vzdává? Proč se dobrovolně

vydává do Hanzy a riskuje, že ho poznají? Na tenhle rozkaz se přihlásil

sám - Istomin by se nikdy neodvážil ho tím pověřit. Určitě to není osud

pohřešovaných průzkumníků, co velitele zajímá. Nebojuje ani za

Sevastopolskou kvůli tomu, že by svou stanici bůhvíjak miloval - určitě

jedná z jiných pohnutek, které zná jen on sám.

Co když má Hunter splnit nějakou misi? To by vysvětlovalo mnohé - jeho

nečekaný příchod, tajnůstkaření, vytrvalost, se kterou drží v tunelu stráž, a

konečně i jeho rozhodnutí okamžitě vyrazit na Serpuchovskou. Proč si

však vymínil, že nebudou informováni ti druzí? Kdo kromě nich ho mohl

poslat? Kdo?

Ne, to není možné. Hunter, který působí jako opora Řádu? Člověk, jemuž

desítky, ne-li stovky lidí vděčí za život - kromě jiných i sám Denis

Michajlovič? Ne, takový člověk by nebyl schopen zradit...

Ale je vůbec odnikud se zjevivší Hunter ještě pořád jeden a tentýž muž? A

pokud jedná z něčího pověření, dostal něco jako signál? Znamená to snad,

že zmizení ozbrojené karavany a trojice průzkumníků nebyla náhoda,

nýbrž pečlivě plánovaná operace? A jakou roli v ní pak hraje samotný

velitel?

Plukovník energicky zavrtěl hlavou, jako by chtěl zapudit všechny takové

domněnky, které se ho držely jako pijavice a stále citelněji ho vysávaly.

Jak si může něco takového myslet o člověku, který mu zachránil život?

Kromě toho Hunter dosud stanici bezchybně sloužil a nedával sebemenší

podnět k pochybnostem. Denis Michajlovič si zakázal podezírat velitele

- 30 -

byť jen v duchu jako špiona nebo diverzanta, a proto se rázně rozhodl.

„Ještě šálek čaje a pak se vydám za svými chlapy," prohlásil s přehnanou

bujarostí a luskl prsty.

Istomin zvedl oči od plánku metra a unaveně se usmál. Právě se chystal

roztočit číselnici starého telefonu, aby zavolal adjutantovi, když vtom se

přístroj znenadání sám usilovně rozřinčel. Oba muži sebou škubli a

podívali se na sebe. Tenhle zvuk neslyšeli už celý týden. Pokud jim chtěl

službu konající voják něco ohlásit, vždy zaklepal na dveře. Jinak nebyl na

stanici nikdo, kdo by mohl náčelníkovi přímo volat.

„Tady Istomin," ohlásil se nesměle.

„Vladimíre Ivanoviči, máte na drátě Tulskou!" slyšel spěšný nosový hlas

telefonisty. „Je ale špatně slyšet... Asi naši lidi... Ale spojení..."

„Tak už nás spojte!" zařval náčelník a udeřil pěstí do stolu tak silně, že

telefon mučivě zacinkal.

Spojovatel okamžitě zmlkl. V telefonu bylo slyšet cvakání, pak šumění - a

nakonec se ozval nesmírně vzdálený, až k nepoznání zkreslený hlas.

Jelena se otočila tváří ke stěně, aby skryla slzy. Co má ještě dělat, aby ho

zadržela? Proč pokaždé tak lačně sáhne po první možností prásknout do

bot? Žalostně trapnou historku o rozkazu „shora" a „dezerci" - to všechno

slyšela bezpočtukrát. Co všechno mu dala a udělala za posledních patnáct

let, aby přestal myslet na hlouposti! Jeho to ale pořád táhlo do tunelu, jako

by doufal, že tam najde něco jiného než tmu, prázdno a zmar. Co jen tam

stále hledá?

Homér přesně věděl, jaké myšlenky se jí táhnou hlavou — tak přesně, jako

by mu je sdělila z očí do očí. Cítil se provinile, ale bylo příliš pozdě na to,

aby zařadil zpátečku. Otevřel ústa, aby ze sebe vypravil něco omluvného a

hřejivého, ale nakonec mlčel, protože věděl, že s každým takovým slovem

by jen přiléval oleje do ohně.

Nad Jeleninou hlavou plakala Moskva. Na stěně visela pečlivě zarámovaná

barevná fotografie Tverské ulice v osvěžujícím letním deští, vystřižená ze

starobylého genealogického almanachu. Kdysi dávno, když se Homér ještě

toulal po metru, představovalo jeho oblečení a tento snímek jeho veškerý

majetek. Ostatní nosili v kapsách zmačkané stránky s obnaženými

krasavicemi vytržené z pánských časopisů, ale pro Homéra to nebyla

- 31 -

důstojná náhražka. Ta fotografie mu naopak připomínala cosi nekonečně

důležitého, nevýslovně nádherného... a navždy ztraceného.

Bezmocně zašeptal: „Promiň," vyšel na chodbu, opatrně za sebou zavřel

dveře a unaveně si dřepl. U sousedů měli otevřené dveře a na prahu si hrály

dvě churavě bledé děti, chlapec a dívka. Když spatřily Homéra, zarazily

se. Zaplátovaný a hadříky vycpaný medvídek,

o kterého se právě přely, spadl na podlahu. Děti se vrhly k Homérovi a

volaly: „Strýčku Koljo, strýčku Koljo! Vyprávěj nám něco! Slíbil jsi, že

nám budeš něco vyprávět, až se vrátíš!"

Homér se neubránil úsměvu. Okamžitě zapomněl na neshody s Jelenou,

pohladil dívku po řídkých světlých vlasech a chlapci stiskl s vážným

pohledem ruku. „A o čempak?"

„O bezhlavých mutantech!" vykřikl nadšeně capart.

„To ne, já nechci mutanty!" odmítla vyděšeně dívka. „Jsou strašní, já se

jich bojím!"

Muž si povzdechl. „A co bys chtěla slyšet za příběh, Taňušo?"

Chlapec ji však rychle předešel: „Pak tedy o fašistech! Nebo o

partyzánech!"

„Ne. Chci slyšet vyprávění o Smaragdovém městě," upřesnila Táňa a

úsměv odhalil její neúplný chrup.

„Ten jsem vám přece vyprávěl už včera. Nechcete raději poslouchat o

válce Hanzy proti rudým?"

„O Smaragdovém městě, o Smaragdovém městě!" volali oba.

„Tak dobře," nechal se přemluvit Homér. „Kdesi daleko, daleko na konci

Sokolničeské trasy, za sedmi opuštěnými stanicemi, třemi zborcenými

mosty v metru a za tisíckrát tisícem pražců leží tajuplné podzemní město.

Je začarované a běžní lidé se tam nedostanou. Žijí v něm mágové a jen ti

mohou opustit město jeho branami a zase se tam vrátit. Nad ním se na

povrchu vypíná obrovský zámek s věžemi, ve kterém ti moudří kouzelníci

kdysi žili. Zámek se nazývá..."

„Verzita!" zvolal chlapeček a triumfálně pohlédl na sestru.

„Univerzita." Homér přikývl. „Když začala velká válka a na zemi dopadly

atomové rakety, uchýlili se mágové do svého města a začarovali vchod,

aby k nim nemohli proniknout zlí lidé, kteří začali válčit. A žijí..."

Odkašlal si a zmlkl.

- 32 -

Jelena stála na prahu, opírala se o zárubeň a naslouchala. Nevšiml si, kdy

se objevila na chodbě.

„Sbalím ti věci," prohlásila chraptivě. Homér k ní přistoupil a uchopil ji za

ruku. Neobratně ho objala - styděla se před dětmi - a tiše se zeptala: „Vrátíš

se brzy? Nestane se ti nic, vid?"

Homér za svůj dlouhý život nesčetněkrát s údivem zjistil, jak moc ženy

touží po slibech a ujištěních — ať už jsou splnitelné, či nikoli. „Všechno

dopadne dobře."

„Jste už tak staří, ale pořád se líbáte, jako kdybyste se právě vzali," ušklíbla

se dívka. Chlapec troufale zvolal: „Táta říká, že to všechno není pravda.

Žádné Smaragdové město neexistuje."

„To je možné." Homér pokrčil rameny. „Je to pohádka. Ale co bychom si

počali bez pohádek?"

Spojení bylo opravdu špatné. Strašlivým praskáním a šuměním se prodíral

hlas, který Istominovi připadal vzdáleně známý - zřejmě to byl jeden z

trojice průzkumníků vyslaných na Serpuchovskou.

„Na Tulské... Můžeme... Tulskaja..." pokoušel se objasnit muž.

„Rozumím, jste na Tulské!" křičel Istomin do sluchátka. „Co se stalo? Proč

se nevracíte?"

„... Tulskaja... Tady... nesmíte... Všechno, jen ne..." Věty byly znovu

narušeny poruchami vysílání.

„Co nesmíme? Opakuj, co nesmíme?"

„Neútočit! V žádném případě neútočit!" zaznělo znenadání jasně a zřetelně

z telefonu.

„Proč?" opáčil náčelník stanice. „Co se to, k čertu, u vás děje?"

Hlas už však nebylo slyšet. Stále sílilo šumění a vzápětí spojení oněmělo.

Istomin tomu zpočátku odmítal uvěřit a pořád svíral sluchátko v ruce.

„Co se to tam jenom děje?" zamumlal.

- 33 -

KAPITOLA 3

PO ŽIVOTĚ

Na pohled hlídače, který se s nimi loučil na nejvzdálenějším severním

kontrolním stanovišti, Homér nikdy v životě nezapomene. Zračil se v něm

obdiv i melancholie jako v případě padlého hrdiny. Za nimi se rozlehly

pozdravné výstřely čestné jednotky - jako při posledním loučení.

Takové pohledy nebyly určené žijícím. Homér si připadal tak, jako by se

vyšplhal po vratkých schůdcích do kabiny jednoho z malých letadel

neschopných přistát, které japonští inženýři kdysi přebudovali na

ďábelsky smrtonosné stroje. Císařská vlajka s rudými paprsky vlála ve

slaném větru, na letišti zalitém letním sluncem pobíhali mechanici,

motory burácely a tělnatý generál, v jehož vodnatých očích jiskřila závist

samuraje, zvedl ruku k vojenskému pozdravu...

„Kde pořád bereš tu dobrou náladu?" zeptal se zasněného starce zlostně

Achmed. Na rozdíl od Homéra ani v nejmenším netoužil zjišťovat, co se

děje na Serpuchovské. Na nástupišti mlčky stála jeho žena, na levé paži

držela nejstaršího syna a pravou rukou svírala plačtivý uzlíček, který si

opatrně tiskla k hrudi.

„Je to jako nečekaný útok fanatických Japonců. Člověk se zvedne a běží

přímo proti kulometům," pokusil se vysvětlit Homér. „Odvaha zoufalství.

Před námi je jen smrtící palba..."

„Není divu, že se tomu říká sebevražedný útok," zabručel Achmed a ohlédl

se k malé světlé skvrně na konci tunelu. „To je přesně to pravé pro takové

blázny, jako jsi ty. Normální člověk se nevrhá proti kulometné palbě.

Takové hrdinské skutky nikomu nic nepřinesou."

Starý muž hned neodpověděl. „No, je to o něčem jiném. Když cítíš, že

přišel tvůj čas, začneš o tom hloubat: Co po mně zůstane? Dosáhl jsem

něčeho?"

„Hm. Pokud jde o tebe, nejsem si jistý. Každopádně já mám děti. Ty na mě

určitě nezapomenou." Po odmlce Achmed dodal: „Přinejmenším ten

starší."

Homér se už chystal uraženě odpovědět, ale Achmedova poslední věta mu

vzala vítr z plachet. Jemu, starému a bezdětnému muži, samozřejmě

- 34 -

připadalo snadné nasazovat svou moly prožranou kůži. Toho mladého

chlapíka tady čeká naopak ještě dost dlouhý život na to, aby si už teď lámal

hlavu nad svou nesmrtelností.

Minuli poslední lampu - konzervovou sklenici obsahující žárovku a

mřížku z armovací oceli plnou spálených much a okřídlených švábů.

Chitinová směs se jen neznatelně pohybovala - pár zástupců hmyzu ještě

žilo a pokoušelo se vyškrábat nahoru jako postřelení odsouzenci z

masového hrobu.

Homér se na chvíli zastavil u roztřesené skomírající nažloutlé světelné

skvrny, která se namáhavě prodírala z té hřbitovní svítilny. Zhluboka se

nadechl a následoval své druhy. Ponořil se hrobové tmy sahající od hranic

Sevastopolské až téměř k Tulské - pokud ovšem tato stanice ještě existuje.

Vypadalo to, jako by smutná žena a její dvě malé děti srostly s žulovými

deskami na zemi. Nebyly na nástupišti samy. Trochu stranou stál jednooký

tělnatý muž s rameny zápasníka a hleděl za zvolna se vzdalující skupinkou.

Za ním hubený stařec ve vojenské kamizole potichu rozmlouval s

adjutantem.

„Teď můžeme jen čekat," shrnul Istomin a nepřítomně přesunoval

vyhaslý nedopalek z jednoho ústního koutku do druhého.

„Pro mě za mě si klidně čekej," opáčil podrážděně plukovník. Já vykonám

to, co musím."

„Byl to Andrej. Velící důstojník poslední trojice, kterou jsme tam poslali."

Vladimír Ivanovic pořád slyšel hlas ze sluchátka - nešel mu prostě z hlavy.

„No a?" Plukovník zvedl obočí. „Třeba mluvil na mučidlech. Existují

specialisti, kteří znají nejrůznější metody."

„To je nepravděpodobné." Náčelník stanice zamyšleně zavrtěl hlavou.

„Slyšel jsi přece jeho hlas. Tam se stalo něco jiného, co nelze vysvětlit.

Nečekaný útok by ničemu neprospěl..."

„Já ti to rád vysvětlím," ujistil ho Denis Michajlovič. „Na Tulské se usadili

banditi. Obsadili stanici, část našich lidí zabili a zbytek zajali jako

rukojmí. Dodávky energie samozřejmě nepřerušili, protože sami potřebují

proud a nemíní znervóznit Hanzu. Telefon pravděpodobně prostě vypnuli.

Jak jinak bychom si to mohli vysvětlit - telefon, který jednou funguje a

podruhé zase ne?"

- 35 -

„Ale jeho hlas byl takový...," zamumlal Istomin, jako by svůj protějšek

vůbec neslyšel.

„No tak jaký?" vybuchl plukovník. Pobočník z opatrnosti o několik kroků

ustoupil. „Vraž si hřebíky pod nehty a budeš řvát úplně jinak! A pomocí

štípaček ti celoživotně změním bas na soprán!" Bylo mu jasné, že okamžik

volby má za sebou. Nyní už překonal své pochybnosti, a proto byl zase na

koni. Jeho prsty se třásly touhou sevřít šavli. Ať si Istomin reptá jak chce.

Ten hned neodpověděl. Chtěl rozvášněnému plukovníkovi poskytnout

trochu času na vypuštění páry. „Počkáme," prohlásil nakonec. Znělo to

smířlivě, ale neúprosně.

Denis Michajlovič zkřížil paže na hrudi. „Dva dny."

„Dva dny." Istomin přikývl.

Plukovník se na místě otočil a odpochodoval do kasáren. On sám neměl v

úmyslu promarnit drahocenné hodiny. Velitelé úderných oddílů seděli už

zdánlivě nekonečnou hodinu po obou stranách dlouhého prkenného stolu

ve štábu a čekali. Jen dvě židle na protilehlých koncích zely dosud

prázdnotou - jeho a Istominova. Tentokrát však budou muset začít bez

vedení.

Náčelník stanice si vůbec nevšiml, že Denis Michajlovič odešel.

„Zvláštní, jak se naše role najednou vyměnily, že?" zeptal se zamyšleně.

Odpověď nenásledovala, a tak se otočil. Narazil jen na adjutantův

rozpačitý pohled. Pohybem ruky muže propustil. Plukovník se změnil k

nepoznání, napadlo ho. Obvykle se přece vždy až do poslední chvíle

zdráhal uvolnit byť jen jediného bojovníka. Ten starý lišák něco zavětřil,

ale jestlipak se dá tentokrát jeho nosu důvěřovat?

Instinkt radil Istominovi každopádně něco úplně jiného — zachovat klid.

Čekat. Podivný telefonát jeho podezření ještě podpořil - po zuby

vyzbrojená pěchota Sevastopolské by na Tulské narazila na tajuplného,

neporazitelného soupeře.

Vladimír Ivanovič se chvíli přehraboval v kapsách. Pak našel zapalovač a

připálil si. Zatímco mu nad hlavu stoupaly neúplné kroužky dýmu, strnule

zíral do temného jícnu tunelu. Civěl tam jako hypnotizovaný - jako králík

do neodolatelné hadí tlamy.

- 36 -

Dokouřil, znovu zavrtěl hlavou a loudavě vykročil zpět do kanceláře.

Pobočník se vyloupl ze stínu jednoho sloupu a v uctivé vzdálenosti ho

následoval.

Tlumené cvaknutí - a paprsek světa ozářil před nimi na dobrých padesát

metrů žebrovanou klenbu tunelu. Hunterova svítilna byla velká a výkonná

jako reflektor. Homér neslyšně vydechl. V posledních minutách si už

skoro myslel, že velitel vůbec nerozsvítí, protože to jeho oči prostě

nepotřebují.

Jakmile se zcela ponořili do temnoty, Hunter rázem přestal být normálním

člověkem - pokud to ještě vůbec byl člověk. Pohyboval se plynule a

rychle jako šelma. Zdálo se, že svítilnu zapnul jen kvůli svému doprovodu

- on sám se spíš spoléhal na vlastní smysly. Sundal si helmu a neustále

naslouchal zvukům v tunelu. Občas se zastavil a zhluboka nasál nosem

vzduch páchnoucí rzí. To potvrdilo Homérovo podezření.

Hunter nehlučně klouzal několik kroků před ostatními, aniž by se na ně jen

jednou ohlédl. Zdálo se, jako by na jejich existenci úplně zapomněl.

Achmed držel stráž v jižním tunelu jen zřídkakdy, a proto neznal velitelovy

podivné zvyklostí. Udiveně šťouchl starce do boku: Co to s ním je? Homér

bezradně rozpřáhl ruce. Jak mu to má co nejstručněji vysvětlit?

Na co je vůbec potřebuje? Vypadalo to, že Hunter se ve zdejších tunelech

cítí mnohem jistěji a bezpečněji než Homér. Přitom mu ale přisoudil roli

domorodého vůdce. Kdyby se starce zeptal, dověděl by se od něho

spoustu poznatků o tomto prostředí - legend, ale i reálných skutečností,

které občas bývaly hrůznější a bizarnější než ty zdánlivě

nejnepravděpodobnější historky, které si strážní z nudy vyprávěli u

osamělého ohniště.

Homér nosil v hlavě vlastní plán metra. Istominova mapa byla ve srovnání

s ním naprosto zanedbatelná. Tam, kde na plánku náčelníka stanice zely

bílé skvrny, by Homér celou volnou plochu vyplnil svými značkami a

poznámkami. Svislé šachty, otevřené, zčásti dosud zachované služebny,

spojnice jako velejemné pavučiny. Na jeho plánku například mezi

Čertanovskou a Južnou - tedy o stanici dál na jih - existovala odbočka. Ta

ústila do gigantického průchodu do depa Varšavskoje, které jako malé

cévky obepínaly desítky odstavných kolejí. Homér choval k vlakovým

soupravám posvátnou úctu, a proto k vozovně přistupoval jako k ponurému

- 37 -

a zároveň mystickému místu připomínajícímu cosi jako sloní hřbitov -

dokázal o něm mluvit dlouhé hodiny, pokud našel posluchače.

Úsek mezi Sevastopolskou a Nachimovským prospektem považoval

Homér za nesmírně obtížný. Bezpečnostní předpisy a zdravý lidský rozum

tu vyžadovaly držet se pohromadě, postupovat zvolna a opatrně a přitom

nespouštět z očí stěny a zemi pod nohama. V tomhle tunelu, kde stavební

oddíly ze Sevastopolské zazdily a zapečetily všechny průzory a škvíry, si

člověk zároveň musei nepřetržitě krýt záda.

Světlo lampy na chvilku protrhlo tmu, ale ta se za nimi opět zacelila.

Ozvěna jejich kroků se lámala o nesčetná žebra tunelových segmentů a

kdesi v dálce osaměle skučel vítr, lapený ve větrací šachtě. Ve stropních

spárách se houževnatě tvořily velké těžké kapky a pak kanuly na zem.

Nejspíš se opravdu skládaly jen z vody, ale Homér se jim raději vyhýbal -

prostě jen tak, z opatrnosti.

V dávných dobách, když na povrchu ještě horečnatě tepal život v

rozplizlém přízračném městě a metro pro jeho činorodé obyvatele nebylo

ničím jiným než bezduchým dopravním systémem, se tehdy ještě velmi

mladý Homér, kterému všichni říkali prostě jen Kolja, jednotlivými tunely

toulal s kapesní svítilnou a železnou přenosnou skříňkou na nářadí.

Běžní smrtelníci tam měli vstup zakázaný. Pro ty bylo určeno přibližně

sto padesát podzemních hal z oslnivě vyleštěného mramoru a úzké vagony

polepené pestrobarevnými reklamními upoutávkami. Ačkoli miliony lidí

dennodenně strávily dvě až tři hodiny v rozviklaných vlakových

soupravách metra, neuvědomovaly si, že mají možnost spatřit pouhou

desetinu neuvěřitelně obrovské podzemní říše. Aby nehloubali nad jejím

skutečným rozměrem nebo nad tím, kam vedou všechny ty nenápadné

dveře, železné závory, temné boční tunely a přestupy, uzavřené dlouhé

měsíce kvůli opravám, byla jejich pozornost odváděna křiklavými plakáty,

mátly je vzrušivě hloupé slogany, a dokonce i na pohyblivých schodech je

pronásledovaly toporné reklamní průpovídky. Tak to alespoň připadalo

Koljovi, když se začal podrobněji zaobírat záhadami tohoto státu ve státě.

Pestrobarevný plánek metra visící ve vagonech měl zvědavce přesvědčit

o tom, že mají co činit s ryze civilním objektem. Ve skutečnosti však byly

tyto bujaře barevné trasy protkané neviditelnou sítí tajných tunelů, které

jako těžkými hrozny oplývaly vojenskými a vládními bunkry. Ano,

- 38 -

mnohé úseky byly dokonce spojené se změtí katakomb vytvořených pod

městy ještě v pohanské době.

V Koljově raném mládí, když jeho země byla ještě příliš chudá, aby se

mohla silou a ambicemi měřit s ostatními, pokryla bunkry a protiletecké

kryty zbudované v očekávání posledního soudu silná vrstva prachu. Avšak

s penězi se vrátila i původní domýšlivost a s ní lidé, jejichž cesta nebyla

dlážděna dobrými úmysly. S pronikavým skřípotem otevřeli zrezivělé

několikatunové dveře, obnovili zásoby potravin a léků a zprovoznili

vzduchové a vodní filtry. Stihli to prakticky na poslední chvíli.

Získat zaměstnání u metra znamenalo pro Kolju, který přišel z jiného

města a měl jen holé ruce, totéž jako přijetí do zednářské lóže. Kdysi

nezaměstnaný vyděděnec se nyní stal členem mocné organizace, která mu

velkoryse platila za jeho skromné služby a slibovala účast na

nejzáhadnějších mystériích světového řádu. Kromě toho mu výdělek, který

byl uvedený v inzerátu, připadal nesmírně atraktivní, zvláště když se na

budoucího pochůzkáře tratí nekladly téměř žádné nároky.

Trvalo nějakou dobu, než z váhavých vysvětlení svých kolegů začal

chápat, proč musí společnost spravující metro lákat pracovníky na vysoké

platy a rizikové příplatky. Ne, to nebylo způsobeno nabitým rozvrhem

služeb ani dobrovolnou rezignací na denní světlo. Tady šlo o úplně jiná

nebezpečí.

Nezničitelným fámám o ponurém ďáblově díle nevěnoval Kolja jako

veskrze skeptický člověk sebemenší pozornost. Jednoho dne se však jeho

známý nevrátil z obchůzky krátkého slepého tunelu. Kupodivu se nikdo

nenamáhal s jeho hledáním - vedoucí směny jen rezignovaně mávl rukou.

Stejně bez jediné stopy jako samotný muž zmizely i veškeré doklady, které

potvrzovaly, že vůbec někdy pracoval v metru.

Jenom mladý a naivní Kolja se prostě nechtěl s přítelovým zmizením

smířit. Nakonec si ho jeden ze starších zaměstnanců vzal stranou,

několikrát se nervózně ohlédl a pošeptal mu, že „oni" si jeho přítele

„odvedli". Mladík se tak zcela srozumitelně a jednoznačně dověděl, že v

moskevském podzemí se děje cosi neblahého - a to dlouho předtím, než

nad obrovským městem na povrchu vypukl armageddon a žhnoucím

dechem v něm zničil veškerý život.

- 39 -

Ztráta přítele a zasvěcení do zakázaného vědění by Koljovi za normálních

okolností musely nahnat strach. Určitě by odešel, vzdal se té práce a našel

si nějakou jinou. Avšak to, co původně vypadalo mezi ním a metrem jako

sňatek z rozumu, se změnilo ve vášnivý vztah. Když už měl nekonečných

pochůzek po kolejích plné zuby, nechal se vyškolit na pomocného

strojvedoucího. Tím si vydobyl pevné místo v komplexní hierarchii

podzemní společností.

Čím důkladněji poznával ten zneuznaný div světa, labyrint nostalgicky

připomínající antiku, kyklopské město bez vládce, převrácený zrcadlový

obraz povrchu vytvořený v temném moskevském podzemí, tím hlouběji a

bezohledněji se do něj zamiloval. Zdejší podsvětí zbudované lidmi by si

zasloužilo poetické umění skutečného Homéra nebo alespoň obratné a

lehké pero jakéhosi novodobého Swifta, díky němuž by se zřejmě stalo

ještě větší atrakcí než létající ostrov Laputa... Byl to však jen Kolja, který

tajně uctíval a neobratně opěvoval metro. Nikolaj Ivanovič Nikolajev.

Nesmějte se.

Ucházet se o lásku vládkyně Měděné hory, no dobře, ale zamilovat se do

samotné Měděné hory?

Ta láska opravdu spočívala na obapolné vzájemnosti vedoucí až k

žárlivosti. Připravila Kolju o rodinu, ale zato mu zachránila život.

Hunter se zastavil tak nečekaně, že se Homér nestačil včas vzpamatovat

ze záplavy konejšivých vzpomínek a vrazil veliteli naplno do zad. Ten

starce beze slova odstrčil a znovu nehybně strnul. Jen sklonil hlavu a

nastavil zohavené ucho proti tunelu. Vypadalo to, že vnímá neslyšitelné

zvukové vlny a vytváří si obraz okolního prostoru Jako slepý netopýr.

Homér naopak cítil něco jiného - s ničím jiným nezaměnitelný pach

Nachimovského prospektu. Jak rychle prošli tunelem... Snad nebudou

muset ještě platit za to, že se tak snadno dostali až sem... Achmed - jako by

slyšel Homérovy myšlenky - strhl z ramene samopal a odjistil ho.

„Kdo to tam je?" zamumlal znenadání Hunter a otočil se tázavé k

Homérovi.

Ten se v duchu ušklíbl. Kdo by asi tak mohl vědět, co jim tam ďábelský

osud uchystal? Dokořán otevřenými branami Nachimovského prospektu

pronikaly shora dovnitř jako trychtýřem naprosto nepředstavitelné příšery.

Avšak i na této stanici se našli stálí obyvatelé. Ačkoli nebyli považováni

- 40 -

za nebezpečné, Homér se při styku s nimi neubránil zvláštnímu pocitu -

byla to lepkavá směs strachu a odporu.

„Malí... holohlaví," pokusil se je velitel popsat. To Homérovi stačilo. Ano,

jsou to oni. „Požírači mrtvol," upřesnil potichu.

Mezi Sevastopolskou a Tulskou a nejspíš i v jiných oblastech metra

získala tahle zvětralá nadávka v posledních letech nový význam -

doslovný. „Oni se živí masem?" zeptal se Hunter. „Spíš mršinami...,"

odpověděl nejistě stařec. Odporní tvorové podobní pavoukovitým

primátům nenapadali lidi. Živili se mrtvým masem, které si přivlekli z

povrchu. U Nachimovského prospektu se jich usadila početná smečka, a

proto byly okolní tunely nasáklé hnusné nasládlým zápachem tlení. Na

samotné stanici byl tak těžký, že se tam návštěvníkům točila hlava.

Mnozí si dlouho před Nachimovským prospektem nasazovali plynovou

masku, aby to bylo alespoň trochu snesitelné.

Homér měl tuto zvláštnost zdejší stanice v živé paměti, a proto spěšně

vytáhl ochrannou dýchací masku a přetáhl si ji přes ústa a nos. Achmed

neměl čas sbalit si věci, takže teď na něho jen závistivé pohlédl a zabořil

nos do ohbí lokte. Výpary šířící se od stanice je obklopily a poháněly dál.

Zdálo se však, že Hunter to vůbec nevnímá. „Je to něco jedovatého?

Spóry?" zeptal se Homéra.

„Zápach," zamečel oslovený muž za svou maskou.

Velitel se na starce zkoumavě podíval, jako by se chtěl ujistit, že si z něho

nestřílí. Pak jenom pokrčil širokými rameny. „Takže nic zvláštního."

Uchopil pohodlněji samopal s krátkou hlavní, naznačil jim, aby ho

následovali, a pružně vykročil.

Asi po padesáti metrech se ke strašlivému zápachu přidal jen stěží

slyšitelný nesrozumitelný šepot. Homér si utřel z čela těžké kapky potu a

pokusil se udržet své rozbušené srdce na uzdě. Byli už velmi blízko.

Kužel svítilny konečně něco nahmatal, zahnal tmu z roztříštěných

reflektorů slepě civících do prázdnoty, ze zaprášených prasklin, jimiž bylo

jako sítí protkáno přední sklo, z modrého pláště, který zřejmě velmi

houževnatě odolával korozi... Ocitli se u předního vagonu vlakové

soupravy, která jako obrovská zátka ucpala hrdlo tunelu.

Beznadějně nehybný vlak tu stál už dlouho. Kdykoli ho Homér spatřil,

pocítil dětinské přání vstoupit do zpustošené kabiny strojvůdce, pohladit

- 41 -

tlačítka přístrojové desky a se zavřenýma očima si představovat, že plnou

rychlostí sviští tunelem a za sebou vidí girlandu jasně osvětlených vagonů

plných lidí, kteří si čtou, klimbají, zírají na reklamní plakáty nebo se snaží

překřičet dunění motorů a rozmlouvat.

„Zazní-li výstražný signál Atom, je nutné vyhledat nejbližší stanici a

zastavit vlakovou soupravu v předepsaném místě. Je třeba otevřít dveře.

Pracovníkům civilní ochrany je nezbytné poskytnout veškerou podporu při

evakuaci zraněných a hermetickém uzavírání stanic metra..."

Pro případ posledního soudu obdrželi strojvůdci přesné a jednoduché

pokyny. Všude, kde to bylo možné, byly provedeny. Většina vlaků zůstala

stát na nástupištích a tam upadla do letargického spánku. Přeživší jedinci

v metru, kteří místo několika týdnů - jak se jim původně slibovalo - museli

setrvat v tomto úkrytu navždy, soupravy kompletně demontovali, aby se

vybavili potřebným inventářem a navýšili zásoby náhradních dílů.

Leckde je naopak zachovali a využívali jako příbytek. Homér, který stále

přistupoval k vlakům jako k oživlým bytostem, to však vnímal jako

hanobení mrtvol - asi jako kdyby si nechal vycpat oblíbenou kočku. Na

neosídlených místech jako byla stanice Nachimovskij prospekt, zase

zanechali nepřehlédnutelné stopy jak zub času, tak i vandalové, soupravy

však zůstaly vcelku.

Homér nedokázal odtrhnout od vlaku pohled. Šustot a sykot blížící se od

stanice ustoupily do pozadí. Znovu slyšel vytí strašidelných poplašných

sirén a pak hluboký signál vlaku, který šířil do onoho dne neslýchané

poselství - jednou dlouze, dvakrát krátce: Atom! Zaskřípaly brzdy a z

reproduktorů se ozvalo zmatené hlášení: „Vážení pasažéři, z technických

důvodů teď naše souprava nemůže pokračovat v jízdě.."

Strojvůdce mumlající do mikrofonu ani jeho zástupce Homér si

neuvědomovali, kolik bezvýchodnosti obsahuje ta formální věta.

Ohlušující skřípot hermetických bran... Jednou provždy oddělily svět

živých od světa mrtvých. Podle předpisu musely být zátarasy definitivně

uzavřeny nejpozději šest minut po vyhlášení poplachu, bez ohledu na to,

kolik lidí se ještě nachází na druhé straně. Ti, kteří by bránili tomuto

oddělení života od smrti, měli být bez váhání zastřeleni.

- 42 -

Dokázal by však vůbec řadový milicionář, který za běžných okolností

vyháněl ze stanice bezdomovce a opilce, střelit do břicha muže snažícího

se zablokovat obrovský železný stroj proto, aby ještě proklouzla dovnitř

jeho žena se zlomeným podpatkem? Opravdu by rázná biletářka v úřední

čepici, která za třicet let práce v metru

dovedla k dokonalosti přesni dvě věci, totiž znemožnit vstup a nelítostnou

píšťalkou upozornit na chuligány, nenechala projít starce lapajícího po

dechu se skromnou sponou na medaile a řády? Instrukce předpokládaly

přesně šest minut na to, aby se z člověka stal stroj - nebo také monstrum.

Jekot žen a výkřiky mužů, bezmocný dětský pláč, rány z pistolí a rachot

salv ze samopalů... Ze všech tlampačů zněla monotónně a bez sebemenšího

náznaku citové účasti výzva k zachování klidu. Četla ji jakási nevědomá

osoba, protože nikdo, kdo byl aspoň trochu v obraze, by nedokázal tak

disciplinovaně a lhostejně opakovat: „Prosím zachovejte klid!" Pláč,

zapřísahání... Další výstřely.

Přesně šest minut po vyhlášení poplachu a minutu před Armageddonem

zazněl pohřební zvuk do sebe zapadajících veřejí. Následovalo šťavnaté

cvaknutí západek.

A pak už jen ticho.

Jako v hrobce.

Aby mohli minout vagon, museli projít těsně podél zdi; strojvůdce zabrzdil

příliš pozdě, zřejmě ho rozptýlilo to, co se dělo na nástupišti. Po

železném žebříku vystoupili nahoru a zanedlouho se všichni tři ocitli v

obdivuhodně prostorném sále. Žádné sloupy, nýbrž jen půlkruhová

stropní klenba s vejčitými prohlubněmi pro lampy. Klenba byla obrovská,

rozprostírala se nad nástupištěm i oběma kolejemi s vlaky, které na nich

stály. Šlo o neuvěřitelně elegantní lehčenou konstrukci - jednoduchou a

lakonickou.

Hlavně se nedívat dolů, pod nohy — a taky ne dopředu.

Nevidět, co se z té stanice stalo.

Groteskní hřbitov, kde nikdo nedošel klidu, děsivá jatka posetá

ohlodanými kostrami, tlejícími těly a roztrhanými kusy mrtvol. Odporné

nestvůry sem lačně přivlekly vše, co se jim podařilo urvat v jejich rozsáhlé

říši. Bylo toho mnohem víc, než kolik dokázaly sežrat - takže vytvářely

zásoby, které hnily a rozkládaly se, ale přesto se tu hromadily další a další.

- 43 -

Kopce mrtvého masa se navzdory všem přírodním zákonům zachvívaly,

jako by dýchaly, a odevšad se šířil odporný zápach škrabající v hrdle.

Kužel světla zachytil jednu z těch zvláštních postav — dlouhé uzlovité

končetiny, ochablá vrásčitá Šedá kůže bez ochlupení, zkřivená záda.

Zpola osleplé zakalené a vytřeštěné oči neklidně bloumaly sem a tam a

obrovské ušní boltce se pohybovaly, jako by žily vlastním životem...

Netvor skřípavě vykřikl a zvolna, po všech čtyřech, ustupoval k otevřeným

dveřím vagonu. Stejně těžkopádně začali slézat z hromad mrtvol i ostatní

mrchožrouti. Rozzlobeně syčeli, zajíkali se. cenili zuby a prskali na

procházející muže.

Vzpřímení by i jinak nepříliš velkému Homérovi sahali sotva k hrudi;

kromě toho věděl, že ti zbabělci by se silného zdravého člověka

neopovážili napadnout. Avšak nevysvětlitelný děs, který cítil před těmi

nestvůrami, pramenil z jeho nočních můr: Leží v nich zesláblý a opuštěný

na jakési liduprázdné stanici a tyhle bestie se stále přibližují. Stejně jako

žralok ucítí kapku krve v oceánu na vzdálenost několika kilometrů, vytuší

i ony, že neznámý má smrt na jazyku, a spěchají k němu, aby si ho

důkladně prohlédly.

Stařecké obavy, přesvědčoval Homér pohrdavě sám sebe. Kdysi hodně

četl učebnice aplikované psychologie. Kdyby to tak ještě k něčemu bylo...

Naopak mrchožrouti se lidí příliš nebáli. Avšak použít na tyhle odporné,

ale jinak neškodné požírače zdechlin byť jen jedinou patronu by se na

Sevastopolské považovalo za trestuhodné plýtvání. Procházející karavany

se pokoušely prostě na ně nedbat, i když se ty potvory tu a tam chovaly

provokativně.

Na zdejší stanici se hodně rozmnožily. Čím dál trojice mužů postupovala

- pod vojenskými botami se s odporným praskotem lámaly malé kosti tím

víc mrchožroutů se nedobrovolně vzdávalo hostiny a zalézalo do svých

příbytků. Hnízda si vytvořili v útrobách vlakové soupravy. Za to je Homér

nenáviděl ještě víc

Hermetické brány u Nachimovského prospektu byly dokořán. Znamenalo

to, že pokud jste stanicí rychle prošli, dostali jste jen malou dávku záření,

která neohrožovala lidské zdraví. Nikdo se tu však nesměl příliš dlouho

zdržovat. Proto byly oba vlaky poměrně slušně zachovalé: Okenní skla

byla dosud celá, otevřenými dveřmi se dala rozpoznat zašpiněná, ale

- 44 -

nepoškozená sedadla, a modrá barva pořád ještě spolehlivě kryla vnější

kovový plášť.

Uprostřed sálu se vypínala skutečná mohyla ze zkroucených trupů

různých bytostí. Když se k ní Hunter přiblížil, znenadání se zastavil.

Achmed a Homér na sebe znepokojeně pohlédli a pokusili se rozpoznat,

odkud hrozí nebezpečí. Zdržení však mělo jiný důvod.

Na úpatí pahorku ohlodávali dva menší mrchožrouti kostru psa. Bylo

slyšet, jak požitkářsky cvakají zuby a vrčí. Nestihli se schovat. Zřejmě byli

příliš zaujatí hostinou a přeslechli signály soukmenovců nebo je prostě

přemohla hladová lačnost.

Oslepeni pronikavým světelným kuželem nepřestali přežvykovat, ale

pomalu ustupovali k nejbližšímu vagonu. Pak se však oba najednou

převrátili na břicho a tlumeně žuchnuli na zem - jako dva pytle plné

vnitřností.

Homér udiveně přihlížel, jak Hunter zasunul dvě těžké armádní pistole s

dlouhým tlumičem do pouzder v podpaží. Velitelův obličej byl

neproniknutelný a bezduchý jako vždy.

„Ti měli asi pořádnej hlad," zamumlal Achmed. S odporem i zvědavostí

sledoval temné kaluže, které se rozšiřovaly pod kašovitými lebkami

zabitých netvorů.

„To já taky," odtušil Hunter nezřetelným hlasem tak, že Homér sebou

škubl.

Velitele ani nenapadlo, aby se otočil. Vykročil a Homérovi připadalo,

jako by znovu slyšel právě ztichlé nenasytné vrčení. S vypětím všem sil

však pokaždé odolal pokušení vpálit do některého z těch zvířat kulku.

Sám k sobě konejšivě promlouval, dokud se zase zcela neovládl. Musel si

dokázat, že je dospělý muž, který se umí opanovat a nenechá se připravit

o zdravý rozum vlastními nočními můrami. Hunter oproti tomu ani v

nejmenším nezamýšlel potlačovat svou žádostivost.

Po čem ale vlastně touží?

Nehlučná smrt obou mrchožroutů vnesla do zbytku smečky život. Pach

čerstvé zhouby zahnal z nástupiště i nejodvážnější a nejhouževnatější

jedince. S tichým skuhráním a skučením se uchýlili do obou vlakových

souprav, přitiskli se k oknům nebo se schoulili u dveří a znehybněli.

- 45 -

Zdálo se, že netvoři necítí vztek. Viditelně vůbec nezamýšleli pomstít se

za to přepadení nebo se alespoň bránit. Jakmile trojice mužů opustí stanici,

bez váhání své usmrcené soukmenovce pozřou. Agresivita je vlastnost

lovců, pomyslel si Homér. Ten, kdo se živí zdechlinami, ji nepotřebuje,

protože nemusí zabíjet. Všechno živé beztak jednou zemře a stane se tak

přirozeně jejich potravou. Jim stačí jen trpělivě čekat...

V kuželu světla teď byly špinavě nazelenalými okny vidět jejich odporné

tlamy, křivá těla a ruce opatřené drápy, které zevnitř osahávaly to

ďábelské akvárium. V hrobovém tichu nepřetržitě sledovaly stovky párů

kalných očí nepočetnou skupinku. Hlavy kreatur se za procházejícími muži

synchronně otáčely. Se stejnou pozorností by si zřejmě prohlížely

návštěvníky malé zrůdy ve sklenicích s formalínem v petěrburském

Muzeu antropologie a etnografie, kdyby jim předvídavě nezašili víčka.

Ačkoli Homérova hodina pokání za jeho bezbožnost se stále více

přibližovala, nedokázal se přimět k tomu, aby věřil v Boha nebo ďábla.

Pokud však opravdu existuje očistec, určitě vypadá právě takhle. Sisyfos

byl odsouzen k tomu, aby bojoval proti zemské přitažlivosti, Tantalos k

mukám neukojitelné žízně. Na Homéra však čekala na stanici jeho smrti

pomačkaná uniforma strojvůdce a tenhle příšerný strašidelný vlak s

odpornými

pasažéry,

podobnými

středověkým

chrličům

vody,

představujícími výsměch všech bohů pomsty. A jakmile souprava vyjede

z nástupiště, zakřiví se tunel - jako v jedné z prastarých legend metra - do

tvaru Möbiusovy křivky, draka zakousnutého do vlastního ocasu.

Hunterův zájem o tuto stanici a její obyvatele pohasl. Skupina rychle

vykročila a brzy za sebou nechala zbytek sálu. Achmed a Homér si museli

hodně pospíšit, aby neztratili energicky odcházejícího velitele z očí.

Stařec pocítil přání otočit se, zařvat a vystřelit, aby vylekal všechny

troufalé zrůdy a zaplašil vlastní těžké myšlenky. Místo toho však cupital

se skloněnou hlavou dál a dbal hlavně na to, aby nešlápl na nějaké hnijící

zbytky mrtvých těl. Achmed ho snaživě napodoboval.

Všichni téměř překotně opouštěli Nachimovskij prospekt a nikoho už ani

náhodou nenapadlo, aby se otočil.

Světelný kužel Hunterovy lampy přeskakoval ze strany na stranu, jako by

sledoval neviditelného akrobata pod zdejší zlověstnou cirkusovou kopulí,

ale ani velitel už nesledoval, co světlo vlastně odhaluje.

- 46 -

Na zlomky vteřiny se v něm objevily čerstvé kosti a zpola ohlodaná,

jednoznačně lidská lebka — a vzápětí zmizely ve tmě. Vedle nich ležela

jako nesmyslné skořápka vojenská ocelová helma a neprůstřelná vesta.

Na helmě byl čitelný otisk bílou barvou: SEVASTOPOLSKAJA.

- 47 -

KAPITOLA 4

SPLETITOSTI

„Tati... tati! To jsem já, Saša!" Opatrné uvolnila řemen z otcovy nateklé

brady a sejmula mu helmu. Pak mu sáhla do zpocených vlasů, nadzvedla

gumu, stáhla plynovou masku a odhodila jí jako scvrklý smrtelně našedlý

skalp.

Jeho hruď se ztěžka zvedala, prsty škrábaly po žule a vodnaté očí na ni

zíraly bez jediného mrknutí. Neodpovídal.

Saša mu podložila hlavu ruksakem a vrhla se k bráně. Úzkými rameny se

zapřela proti mohutné veřeji, zhluboka se nadechla a zaskřípala zuby.

Několikatunová železná překážka neochotné povolila, posunula se a

skřípavě zapadla do zámku. Saša s hlasitým cvaknutím zasunula zástrčku a

zhroutila se na zem. Minutu, jen minutku, aby se nadechla... hned se k

němu zase vrátí.

Každá nová výprava stála otce pořád více sil — vzhledem k hubené kořisti

to vlastně bylo ryzí plýtvání. Ty expedice mu nezkracovaly život o dny,

nýbrž o týdny, ha měsíce. Donutila ho však k tomu nouze: Až nebudou mít

co na prodej, zbude jim jediné - sníst Sašinu ochočenou krysu, jedinou na

této životu nepřátelské stanici, a potom se zastřelit.

Kdyby to připustil, převzala by Saša od otce jeho práci. Jak často ho

prosila o ochrannou dýchací masku, aby mohla jít nahoru sama, ale on

zůstával neúprosný. Nejspíš věděl, že tenhle děravý kus gumy s dávno

ucpanými filtry se už hodí nanejvýš jako talisman, ale to by jí nikdy

nepřiznal. Lhal, že ví, jak se dají filtry vyčistit, dokonce i po

několikahodinové výpravě předstíral, že se cítí skvěle. Když nechtěl, aby

ho viděla zvracet krev, posílal ji pryč - údajně jednoduše proto, že chtěl být

chvílí sám.

Něco na tom změnit nebylo v Salině moci. Jí a jejího otce zahnali do

zdejšího Zapadákova a nechali je naživu — ne ze soucitu, ale spíš ze

sadistické zvědavosti. Obecně se nejspíš předpokládalo, že beztak nepřežijí

déle než týden, ale otcova vůle a vytrvalost se postaraly o to, že přežívali

už několik let. Všichni je nenáviděli, pohrdali jimi, ale pravidelné jim

dodávali potravu - samozřejmě nikoli zadarmo.

- 48 -

V přestávkách mezi jeho výpravami, oněch vzácných minutách, kdy seděli

ve dvou u mírně čadivého ohýnku, jí otec s oblibou vyprávěl o dřívějších

dobách. Už před lety pochopil, že si nemusí nic předstírat — ale pokud

nemá budoucnost, nemůže mu ji přece ani nikdo vzít.

Dříve měly moje oči stejnou barvu jako tvoje, prozradil jí. Barvu nebe... A

Saša měla pocit, že se na ty dny rozpomíná — na dobu, kdy se jeho nádor

ještě nezvětšil na obrovský hrbol a oči mu nevybledly, nýbrž se třpytily

jako její.

Když otec mluvil o „barvě nebes", měl samozřejmě na mysli onu azurovou

modř, kterou si dosud uchoval ve vzpomínkách, nikoli žhnoucí rudá oblaka

prachu, pod nimiž se nacházel, jakmile vystoupil na povrch. Denní světlo

nespatřil už déle než dvacet let a pro Sašu to byl zcela neznámý pojem. Jen

ve snech ho vídala, ale mohla s jistotou tvrdit, že její představa odpovídá

skutečnosti? Jak na tom jsou lidé, kteří jsou od narození slepí: Zdá se jim o

světě podobném našemu? Vidí vůbec něco ve snu?

Když malé děti zavřou oči, věří, že se celý svět ponořil do tmy; domnívají

se, že všichni kolem nich jsou v té chvílí stejně slepí jako ony. V tunelech

je člověk bezmocný a naivní jako ty děti, napadlo Homéra. Namlouvá si,

že je pánem světla a tmy, jen když zapne a zase vypne kapesní svítilnu.

Přitom i ta nejhlubší tma může být plná vidoucích očí. Od setkání s

mrchožrouty ho tahle myšlenka už neopouštěla. Odreagovat se. Musí se

odreagovat.

Zvláštní, že Hunter nevěděl, co ho na Nachimovském prospektu očekává.

Když se velitel před dvěma měsíci objevil na Sevastopolské, nedokázal si

žádný strážný rozumně vysvětlit, jak muž s tak působivě

nepřehlédnutelnou postavou mohl nepozorované projít kolem

všech severních strážních stanovišť. Ještě že velitel službu konajících

vojáků nepožadoval vysvětlení...

Pokud to ale nebylo přes Nachimovskij prospekt, jak se tedy Hunter

dostal na Sevastopolskou? Ostatní cesty k Velkému metru byly dávno

odříznuté. Opuštěná trasa Kachovské, v jejíchž tunelech ze známých

důvodů už celé roky nikdo nespatřil ani živáčka? Vyloučeno.

Čertanovskaja? Komická představa. Ani tak ostřílený a nemilosrdný

bojovník jako Hunter by se sám neprobil tou prokletou stanicí. Navíc

nebylo možné se tam dostat, aniž by se předtím neukázal na Sevastopolské.

- 49 -

Tím pádem se dalo zapomenout na sever, jih i východ. Homérovi zbývala

už jen jediná hypotéza: Tajuplný návštěvník se dostavil shora. Jistě,

všechny známé vchody i východy stanice byly pečlivě za barikádované a

dnem i noci strážené, ale i tak... mohl otevřít některou z větracích šachet.

Obyvatelé Sevastopolské nepočítali s tím, že tam nahoře, v troskách

spálených paneláků, by ještě někdo měl dostatek inteligence na to, aby

vyřadil z provozu jejich výstražný systém. Nekonečná šachovnice

několikapatrových obytných komplexů zbrázděná úlomky bojových hlavic

byla dávno zpustošená a liduprázdná. Poslední hráči to vzdali už před

desetiletími a znetvoření, strach nahánějící tvorové, kteří se tam teď

pohybovali, hráli novou partii podle svých pravidel. Z hlediska lidí nebylo

na odvetu ani pomyšlení.

Krátké výpravy při pátrání po všem užitečném, co se za více než dvacet let

ještě nerozpadlo, spěšné, ba téměř nesmělé loupežné cesty do vlastních

domů - jedině toho ještě byli schopni. V krunýři svých skafandrů na

ochranu proti záření vycházeli nahoru stopaři, aby snad posté prohledali

kostry okolní Chruščovky, ale nikdo z nich se neodvážil postavit jejím

současným obyvatelům. Nanejvýš se zmohli na jednu salvu ze samopalu,

stáhli se do bytů znečištěných krysami, a jakmile nebezpečí pominulo,

vrhli se překotně ke spásonosnému místu sestupu do podzemí.

Staré plánky hlavního města ztratily jakýkoli vztah ke skutečnosti. Tam,

kde se dříve na širokých výpadovkách dlouhé kilometry v dopravní zácpě

tísnila auta, se nyní rozkládaly bažiny nebo prostě

jen spálená holá země. Jen ti nejodvážnější stopaři se při svých výpravách

odvážili až kilometr od svých domovských děr, většina stalkerů se

spokojila s mnohem skromnější vzdáleností.

Stanice na opačné straně trasy Nachimovskij prospekt - Nagornaja,

Nagatinskaja a Tulskaja - neměly otevřené východy. Lidé, kteří žili v

těchto stanicích, se navíc báli chodit na povrch. Pro Homéra proto bylo

naprostou záhadou, odkud se v téhle pustině mohl objevit živý člověk. A

přesto se mu stále vtírala myšlenka, že Hunter se do jejich stanice dostal

seshora.

Pak už totiž existovala jen poslední možnost, odkud sem mohl jejich velitel

dorazit. Starého ateistu napadla proti jeho vůli, zatímco se pokoušel

- 50 -

překonat nedostatek dechu a následovat temnou siluetu, která před ním

klouzala tak, jako by se snad ani nedotýkala země.

Zdola...

„Mám takový nedobrý pocit," prohlásil Achmed váhavě a tak tiše, že to

Homér jen taktak zaslechl. „Nejsme tu ve správnou dobu. Můžeš mi věřit,

už jsem toho s karavanou něco nachodil. Na Nagorné se něco děje..."

Nepočetné bandy lupičů, které se po přepadení vždy stáhly co nejdál od

Okružní linie, aby si na nějaké temné stanici odpočinuly, se už dlouho

neodvažovaly ke karavanám Sevastopolské ani přiblížit. Jakmile lapkové

slyšeli rovnoměrný dusot pobitých vojenských holínek oznamující

příchod po zuby ozbrojené pěchoty, co nejrychleji vzali nohy na ramena.

Ne, karavany nebyly tak důkladně chráněny vůči lupičským bandám ani

proti mrchožroutům z Nachimovského prospektu. Nesmírně tvrdý výcvik,

absolutní nebojácnost, schopnost vytvořit během několika vteřin

ocelovou pěst a zničit jakýkoli zdroj nebezpečí sprškou kulek, to vše by z

konvojů Sevastopolské za běžných okolností učinilo nesporné vládce všech

tunelů až k samotné Sevastopolské — kdyby tu nebyla Nagornaja.

Hrůzy Nachimovského prospektu měli za sebou, ale Homér ani Achmed

necítili nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo úlevu. Nenápadná, ba

bezvýznamná Nagornaja se už pro mnohé jedince, kteří si u ní nepočínali s

patřičnou obezřetností, stala konečnou stanicí.

Nebožáci, kteří se náhodou dostali do sousední Nagatinské, se drželi co

nejdál od lačného chřtánu jižního tunelu vedoucího k Nagorné. Jako by je

to mohlo ochránit — jako by to, co vylézalo z toho tunelu za kořistí, bylo

příliš líné a těžkopádné, aby to popolezlo ještě kousek dál a vyhledalo si

oběť podle chutí...

Jakmile člověk vstoupil do Nagorné, mohl se spolehnout jen na své štěstí,

protože zákonitostí byly té stanici naprosto cizí. Někdy vás nechala mlčky

projít a poutníci si s mrazením v zádech prohlíželi krvavé otisky na stěnách

a rýhovaných sloupech, které navozovaly představu, že se na ně kdosi v

posledním zoufalství pokoušel vyšplhat. Avšak za pouhých pár minut

byla stanice s to uchystat další skupině takové přivítání, že ztráta poloviny

mužstva připadala přeživším jako vítězství.

Byla nenasytná. Nikoho nezvýhodňovala. Nebylo možné ji prozkoumat.

Pro obyvatele sousedních stanic ztělesňovala Nagornaja zvůli osudu.

- 51 -

Představovala nejtěžší překážku pro všechny, kteří se vydali na cestu z

Okruhu do Sevastopolské a naopak.

„Tolik pohřešovaných... Za tím nemůže být jen samotná Nagornaja."

Achmed byl — stejně jako mnozí obyvatelé Sevastopolské — pověrčivý,

a proto o té stanici mluvil jako o živé bytosti.

Homér věděl, co má Achmed na mysli. I on už několikrát přemýšlel o

tom, jestli to nebyla přímo Nagornaja, která pohltila ztracené karavany i

všechny průzkumné jednotky. Přikývl, ale vzápětí dodal: „Mohla by se tím

třeba udusit..."

„Co to povídáš?" zasyčel na něho rozzlobený Achmed. Ruka se mu třásla

hněvem, jako by chtěl upovídaného starce udeřit, ale nakonec se přece jen

ovládl. „Tebe by určitě spolkla bez problémů!"

Homér se s urážkou mlčky smířil. Nevěřil, že by ho Nagornaja mohla

slyšet a rozzlobit se na něho. Přinejmenším ne na tuhle vzdálenost...

Pověra, nic než pověra! Nebylo dost dobře možné vyjmenovat všechny

modly podzemí - někomu jste přitom vždycky šlápli na kuří oko. Homér už

nad tím dávno nehloubal, Achmed měl naopak zřejmě jiný názor.

Z kapsy kabátu vylovil cosi jako růženec z patron do makarova a malé

olověné idoly mu začaly klouzat mezi špinavými prsty. K tomu

pohyboval rty ve svém jazyce — pravděpodobně prosil Nagornou za

odpuštění Homérových hříchů.

Hunter svým nadpřirozeným čichem cosi vycítil. Dal jim rukou znamení,

zastavil se a pružně podřepí.

„Tamhle je mlha," zamumlal a nasál nosem vzduch. „Co je to?"

Homér a Achmed si vyměnili pohledy. Oba věděli, co to znamená — lov

byl zahájen. Teď budou potřebovat mimořádné štěstí, aby se živí dostali na

severní hranici Nagorné.

„Jak ti to mám říct?" opáčil neochotně Achmed. „Je to její dech

„Čí dech?" zajímal se lhostejně velitel a shodil ze zad batoh, aby si ze

svého arzenálu vybral vhodný kalibr.

Achmed zašeptal: „Dech Nagorné."

„To se ještě uvidí," pohrdavě se ušklíbl Hunter. Homérovi se zdálo, jako

by velitelův zohavený obličej ožil. Ve skutečnosti byl nehybný jako vždy,

jen na něj jinak dopadalo světlo.

- 52 -

Asi o sto metrů dál to uviděli i oba ostatní. V ústrety se jim po zemi plazil

těžký, sinale bledý opar. Nejprve jim zahalil boty, pak se obtočil kolem

kolen a nakonec vyplnil tunel až do výše opasku... Připadalo jim, jako by

zvolna sestupovali do přízračného moře, studeného a nehostinného, jako

by každým krokem klesali pořád hlouběji po příkře svažitém dnu - až se

jim kalná voda jednou uzavře nad hlavami.

Nebylo prakticky vidět ani na krok. Paprsky svítilen ulpěly v té podivné

mlze jako mouchy v pavoučí sítí - jakmile se konečně probojovaly o pár

kroků dál, zůstaly ochable viset v prázdnu, mdlé a zbavené sil. Zvuky

pronikaly k mužům jen tlumeně, jako prachovými poduškami, a každý

pohyb je stál nesmírně mnoho sil, jako by nekráčeli po pražcích, nýbrž se

brodili hustým bahnem.

I dýchat jim připadalo stále obtížnější - ne kvůli vlhkosti, ale kvůli

nezvykle hořké příchutí, kterou měl zdejší vzduch. Při každém vdechu se

museli překonávat — nemohli se zbavit pocitu, že ve skutečnosti do sebe

přijímají dech jakési obrovské neznámé bytostí, která zbavuje vzduch

veškerého kyslíku a napájí je místo něho svými jedovatými výpary.

Homér si pro všechny případy znovu nasadil ochrannou masku. Hunter ho

přejel zběžným pohledem, zajel rukou do plátěného pouzdra na rameni a

na svou obvyklou masku si nasadil další, tentokrát gumovou. Jen Achmed

zůstal i nadále bez ochrany dechu.

Velitel znehybněl a nastavil roztrhané ucho k Nagorné, ale hustá bílá

břečka mu bránila rozeznat útržky zvuků ze stanice a vytvořit si z nich

celistvý obraz. Znělo to, jako kdyby nedaleko nich dopadlo na zem něco

těžkého a vzápětí následovalo protáhlé zasténání v tónině, která byla příliš

nízká na člověka, ba vůbec na jakéhokoli živého tvora. Pak bylo slyšet, jak

něco železného začalo hystericky skřípat, jako by čísi mohutná ruka

zauzlovala jednu ze silných trubek vedoucích podél stěn.

Hunter škubl hlavou, jako by z ní chtěl setřást nějakou špínu, a krátkou

automatickou pistoli vystřídal armádní kalašnikov s dvojitým zásobníkem

a granátometem namontovaným přímo pod hlavní. „No konečně,"

zamumlal.

Nepochopili hned, že už vstoupili na stanici, protože mlha na Nagorné byla

teď hustá jako smetana. Homér si stanici prohlížel zapocenými skly

- 53 -

plynové masky a připadal si jako potápěč, který se ocitl na palubě

ztroskotaného zámořského parníku.

K tomu se hodily i ražené reliéfy na stěnách, které se občas daly na pár

vteřin rozeznat, než se před nimi nahromadily další cáry mlhy.

Znázorňovaly mořské racky, kteří byli vyraženi do kovu těžkými

sovětskými šablonami. Připomínali fosilní otisky ve vylomené hornině.

Zkamenění, napadlo zničehonic Homéra, osud člověka a jeho výtvorů...

Ale kdo nás kdy vykope?

Opar kolem nich žil, tekl různými směry a chvěl se. Občas se v něm

vynořily temné sraženiny - nejdřív promáčknutý vagon a zrezivělá

dozorčí kabina, pak šupinaté tělo nebo hlava jakési mýtické příšery.

Homéra zamrazilo při pomyšlení, kdo za všechna ta desetiletí, která

uplynula ode dne zániku, obsadil prostory pro posádku nebo si prohlédl

kupé první třídy. Doslechl se už hodně o tom, co se děje na Nagorné, ale

nikdy tomu nestál tváří v tvář...

„Tamhle to je! Napravo!" zařval Achmed a prudce zatahal starce za rukáv.

Z podomácku zhotoveného tlumiče zachrastil výstřel.

Homér se otočil tak rychle, že by to do jeho revmatického těla nikdo

neřekl, ale jeho nezaostřený paprsek světla odhalil jen kus rýhovaného

sloupu obloženého kovem.

„Vzadu! Tam vzadu!" Achmed vypálil další salvu. Jeho kulky však jen

roztříštily zbytky mramorových desek, které kdysi zdobily stěny stanice.

Ať už v rozplizlém příšeří spatřil cokoli, znovu se to rozplynulo a zřejmě

vyvázlo bez úhony.

Asi se moc nadýchal toho sajrajtu, napadlo Homéra. Vzápětí však koutkem

oka také něco zachytil... cosi gigantického, co se pohybovalo v

předklonu, protože čtyři metry vysoký strop stanice byl příliš nízký, a přes

obrovskou velikost to bylo nepředstavitelně hbité. Jen krátce se to vynořilo

na hranici viditelnosti z mlhy a zase v ní zmizelo, než stařec stačil namířit

samopal.

Homér se zoufale rozhlédl po veliteli.

Toho však nebylo nikde vidět.

„To... bude v pořádku. Neboj se." Otec se odmlčoval a lapal po dechu, ale

stále se ji pokoušel uklidnit. „Víš... v metru jsou lidi, kteří jsou na tom ještě

- 54 -

mnohem hůř..." Pokusil se o úsměv, ale zmohl se jen na strašlivou grimasu,

jako by mu dolní čelist odpadla od lebky.

Saša úsměv opětovala, ale po začouzené tváři se jí kutálela slaná kapka.

Aspoň že otec po několika dlouhých hodinách zase přišel k sobě. To jí

poskytlo dost času, aby si všechno pořádně promyslela.

„Tentokrát jsem nenašel vůbec nic," zasípal. „Promiň! Nakonec jsem

ještě zašel ke garážím. Bylo to dál, než jsem si myslel, ale objevil jsem tam

jednu nedotčenou. Zámek z nerezové oceli, dokonce naolejovaný. Nešel

rozlomit, tak jsem na něj připevnil rozbušku - bohužel poslední. Myslel

jsem, že tam bude auto, náhradní díly nebo tak něco. Odpálil jsem nálož,

vešel dovnitř - a prázdno. Vůbec nic. Proč ji tedy ti lumpi zamykali? Byla

kolem toho spousta hluku, modlil jsem se, aby to nikdo neslyšel. Ale když

jsem vyšel z garáže, byly všude ty potvory. Myslel jsem, že je to... Je to..."

Zavřel oči a zmlkl.

Saša ho znepokojeně uchopila za ruku, ale on jen nepozorovaně zavrtěl

hlavou, aniž se na ni podíval: Neboj se, všechno je v pořádku.

Už neměl sílu ani mluvit — a přitom jí chtěl všechno podrobně popsat.

Bezpodmínečně jí musí vysvětlit, proč se vrátil s prázdnýma rukama a

proč teď musí oba týden strádat, než se zase postaví na nohy. Než se však k

tomu dostal, upadl do hlubokého spánku.

Saša překontrolovala obvaz na jeho zraněném stehnu. Byl nasáklý černou

krví, a tak ho vyměnila. Vstala, přistoupila ke kleci s krysou a otevřela

dvířka. Zvíře nedůvěřivě vykouklo a vypadalo to, že se nejdřív ze všeho

chce schovat, ale potom Saše vyhovělo a vyskočilo na nástupiště, aby si

protáhlo tlapky. Na čich krysy se dalo spolehnout - v tunelech teď

nečíhalo žádné nebezpečí. Mladá žena se uklidnila a vrátila se k lehátku.

„Samozřejmě se zase uzdravíš a půjdeš nahoru," zašeptala otci. „Najdeš

garáž s nedotčeným autem. Nasedneme do něj a odjedeme daleko odsud.

Deset, možná patnáct stanic daleko — tam, kde nás nikdo nezná, kde

budeme pro všechny cizí. Nikdo nás tam nebude nenávidět, pokud takové

místo vůbec existuje..."

Nyní to byla ona, kdo mu vyprávěl kouzelnou pohádku, kterou tak často

slýchala od něho. Opakovala ji doslova — a teď, když sama vyslovovala tu

starou otcovu mantru, v ní uvěřila ještě stokrát silněji. Bude o něho pečovat

- 55 -

a léčit ho. Někde na tomhle světě přece musí existovat místo, kde budou

ostatním lidem zcela lhostejní.

Místo, kde by mohli být šťastní.

„Tamhle to je! Tam! Kouká to na mě!"

Achmed zavřískal, jako by ho to právě chytilo a sevřelo. Takhle ještě nikdy

nekřičel. Znovu zarachotil jeho samopal, ale pak se najednou zasekl. Po

Achmedově uvolněnosti už nebylo ani památky - roztřesenýma rukama se

pokoušel zasunout nový zásobník do drážky.

„Zaměřilo se to na mě... Na mě..."

Najednou nedaleko zaštěkala další automatická zbraň. Pak se na okamžik

odmlčela a znovu se ozvala, tentokrát sotva slyšitelně úsečnými salvami po

třech výstřelech. Hunter je tedy ještě naživu, a proto je osud nepřipravil o

poslední šanci. Práskající výstřely se vzdalovaly, pak se zase přibližovaly,

ale nedalo se říct, jestli kulky našly svůj cíl. Homér očekával, že uslyší

vzteklý řev zraněného netvora, ale na stanici se rozhostilo děsivé ticho -

její záhadní obyvatelé bud nemají tělo, nebo jsou nezranitelní.

Velitel teď pokračoval v podivném boji na opačném konci nástupiště -

neustále tam jiskřily světelné šňůry žhnoucích nábojů a hned zase

pohasínaly. Opojen bojem zblízka s přízraky nechal své chráněnce na

holičkách.

Homér se zhluboka nadechl a zvrátil hlavu. Už poměrně dlouho vnímal tu

nenasytnost a cítil ten studený těžký pohled - svou pokožkou, lebkou,

chlupy v zátylku. Teď už nebyl s to té předtuše odporovat.

Přímo pod stropem, vysoko nad nimi, se v husté mlze vznášela hlava. Byla

tak obrovská, že Homérovi hned nedošlo, co před sebou vlastně vidí. Trup

monstra zůstal skrytý v neprostupné tmě stanice a jeho strašlivá tvář se

houpala nad drobounkými človíčky, kteří se pokoušeli o obranu naprosto

neužitečnými zbraněmi. Netvor si dával s útokem na čas - zřejmě jim ještě

chtěl poskytnout krátkou, poslední lhůtu.

Homér oněměl hrůzou a podklesla mu kolena. Samopal mu vyklouzl z

ruky a řinčivě dopadl na koleje. Achmed zařval, jako by ho nabodávali na

rožeň. Netvor se beze spěchu posunul vpřed. Celý viditelný prostor před

nimi vyplňovalo tmavé tělo, mohutné jako skála. Homér zavřel oči, vnitřně

se připravil na loučení se životem a definitivní odchod. Jen jedno mu

- 56 -

přitom projelo hlavou, pouze jediná lítostivá a hořká myšlenka se mu

zavrtala hluboko do vědomí: Nedokázal jsem to...

Vtom však Hunterův granátomet vychrlil plamen. Tlaková vlna je dočasně

připravila o sluch. Zbraň se ozývala trvalým vysokým pískavým svistem,

zatímco na zem padaly cáry spáleného masa. Achmed se vzpamatoval jako

první. Chytil Homéra za límec, prudkým trhnutím ho postavil na nohy a

vlekl za sebou pryč.

Utíkali, klopýtali přes pražce, padali, ale pokaždé se znovu vyškrábali na

nohy, aniž cítili bolest. Vzájemně se drželi, protože v bělavé mlžné břečce

neviděli ani ruku před očima. Pádili, jako by jim nehrozila jen smrt, ale

něco ještě mnohem strašnějšího - definitivní nevratná ztráta tělesnosti,

absolutní - tedy jak fyzické, tak i psychické - zničení.

Neviditelní a téměř neslyšitelní, ale jen o pouhý krok nazpět, je následovali

démoni; doprovázeli prchající, ale nezaútočili na ně. Zdálo se, že si s nimi

pohrávají tím, že jim povolili iluzi záchrany.

Pak oba muži najednou spatřili místo rozbitých mramorových stěn

tunelové segmenty. Dokázali překonat Nagornou! Strážci stanice odpadli,

jako kdyby byli upoutáni na řetězech, které nyní držely napnuté až k

prasknutí. Na to, aby se muži zastavili a ohlédli, však bylo příliš brzy.

Achmed běžel vpředu, osahával rukama trubky na stěnách a popoháněl

starce, který klopýtal a pořád si chtěl sednout.

•Co je s velitelem?" zasípal Homér, když si za chůzi strhl z obličeje

dusivou plynovou masku.

•Jakmile skončí ta mlha, zastavíme se a počkáme. Už to musí být každou

chvíli, snad ještě takových dvě stě metrů... a jsme z toho sajrajtu venku.

Hlavně vypadnout z té mlhy," opakoval téměř fanaticky Achmed.

„Počítám kroky..."

Avšak ani po dvou stech, ani po třech stech krocích to nevypadalo, že by

se opar kolem nich rozpouštěl. Co si počneme, napadlo Homéra, jestli se

mlha rozšířila až k Nagatinské? Co když už pohltila Tulskou a

Nachimovskij prospekt?

„Tak to být nemůže... Musí se... Ještě pár kroků," zamumlal Achmed snad

posté a zničehonic na místě znehybněl.

Homér na něho zezadu narazil a oba muži skončili na zemi.

- 57 -

„Stěna skončila." Achmed zaraženě přejel rukou po pražcích, kolejích a

vlhkém betonovém podloží, jako by se obával, že stejně zrádně se mu

ztratí i pevná půda pod nohama.

„Tady přece je, co děláš?" Homér nahmatal šikmý sklon tunelého

segmentu, přidržel se ho a opatrně vstal.

„Promiň." Achmed mlčky přemýšlel. „Víš, tam na té stanici... Myslel jsem,

že se z ní už nevyhrabu. Jak se to na mě dívalo... Na mě, chápeš? Rozhodlo

se to, že si vezme mé. Měl jsem dojem, že tam zůstanu navždy - a nikdy se

nedočkám řádného pohřbu."

Mluvil pomalu, zřejmě se styděl za křik, který mu připadal zženštilý, a

pokoušel se ospravedlnit, ačkoli věděl, že nic takového nepotřebuje.

Homér zavrtěl hlavou. „To je v pořádku, já sám jsem si nadělal do gatí. No

a co? Půjdeme, teď už to opravdu nemůže být daleko."

Štvanice skončila, takže se mohli zhluboka nadechnout - beztak už by

nedokázali běžet dál. Pokračovali tedy pomalou chůzí a stále zpola slepí

šátrali po stěně. Tak se krok za krokem přibližovali k vykoupení. To

nejhorší měli za sebou, a ačkoli se mlha dosud nerozpustila, dříve či

později se jí zmocní lačný průvan tunelu, roztrhá ji na cáry a vyvane

větracími šachtami. Záhy se dostanou k jiným lidem a tam počkají na

svého velitele.

Došlo k tomu dokonce ještě dříve, než čekali. Že by zakřivení časoprostoru

probíhalo v záhadné mlze jinak?

Po zdi se plazily železné schůdky, po nichž se dalo vystoupit na nástupiště.

Okrouhlý průřez tunelu se změnil v obdélníkový a vedle koleje bylo možné

rozeznat prohyb, který kdysi nejednomu pasažérovi, jenž spadl do

kolejiště, zachránil život.

„Podívej," zašeptal Homér. „To přece vypadá jako stanice, ne? Je to

stanice!"

„Hej! Je tu někdo?" zakřičel Achmed ze všech sil. „Bratři! Kde jste kdo?"

Tělem mu otřásl nesmyslný triumfální smích.

Zažloutlé zesláblé světlo jejich baterek odhalilo v kalné temnotě nástěnné

desky z mramoru, kolem kterých čas ani lidé neprošli beze stopy. Nikde

neviděli barevné mozaiky, které byly pýchou Nagatinské - jako by se tu

žádná nedochovala... A co se stalo s mramorovým obložením sloupů? Že

by snad...

- 58 -

Ačkoli se Achmedovi nedostalo odpovědi, neustále volal a řičel smíchy.

No jistě, měli hrozný strach z mlhy a utíkali před ní jako smyslů zbavení,

ale s tím si teď už nelámal hlavu. Homér naopak neklidně hledal něco na

stěně a přejížděl po ní stále slabším světelným kuželem. Z podezření,

které se ho zmocnilo, mu přejel mráz po zádech.

Konečně našel, co hledal - železná písmena našroubovaná do puklého

mramoru: NAGORNAJA.

Člověk se nikdy nevrací na stejné místo náhodou.

To jí vidy tvrdil otec. Vrací se jen proto, aby něco změnil či napravil.

Občas nás samotný Hospodin chytí za límec a dopraví zpátky tam, kde se

nám naposledy ztratil z očí. Činí tak proto, aby na nás vykonal svůj

rozsudek - nebo aby nám poskytl druhou šanci.

Proto, vysvětlil jí otec, se nikdy nemůže vrátit z vyhnanství do rodné

stanice. Už neměl sílu na to, aby se mstil, bojoval a dokazoval vlastní

nevinu. A dávno přestal toužit po pokání. Byl to starý příběh, který ho stál

jeho tehdejší, ba skoro celý život. Byl však přesvědčený, že každému se

dostane to, co si zasluhuje.

Nyní žili ve věčném vyhnanství, protože Sašin otec neměl co napravovat

a Hospodin nepřivřel u této stanice oko.

Plán na jejich záchranu - totiž najít na povrchu auto, které za dlouhá

desetiletí ještě nezrezivělo, opravit ho, natankovat a vymanit se ze

začarovaného kruhu, který si na ně přichystal osud - se už dávno změnil v

pohádku na dobrou noc

Pro Sašu však existovala ještě jiná cesta k návratu do Velkého metra.

Když se v určitých dnech objevila u mostu, aby tam směňovala alespoň

zčásti opravené přístroje, staré šperky nebo ztrouchnivělé knihy za potravu

a pár nábojů, stávalo se, že jí obchodníci nabízeli mnohem víc

To pak svítili na její trochu hranatou, mladistvou postavu reflektorem

drezíny, vzájemně na sebe pomrkávali, mlaskali jazykem, volali dívku k

sobě a slibovali jí všechno možné. Na první pohled vypadala jako divoška.

Hleděla na ně mlčky a nedůvěřivě, napjatá jako šelma před skokem, a za

zády schovávala ostrou čepel. Splývavá mužská kombinéza nedokázala

zakrýt její tělesné vnady. Špína a strojní olej v obličeji dávaly ještě víc

vyniknout zářivě modrým očím, tak pronikavě azurovým, že někteří jedinci

odvraceli pohled. Světlé vlasy, neobratně zastřižené stejným nožem, který

- 59 -

držela v pravé ruce, jí stěží zakrývaly uši. Bolestně sevřené rty se nikdy

neusmály.

Muži na drezíně záhy pochopili, že tuhle vlčici si pár cetkami rozhodně

neochočí, a tak se ji snažili navnadit na svobodu. Nikdy jim neodpověděla.

Proto ji považovali za němou - což celou záležitost svým způsobem

dokonce zjednodušovalo. Jednu okolnost si však

Saša uvědomovala naprosto neomylně: Ať přistoupí na cokoli, nikdy

nedokáže koupit na drezíně dvě místa. Tihle lidé měli s jejím otcem příliš

otevřených účtů, které by ona sama nedokázala vyrovnat.

Jak tak před ní stáli, bez tváře a huhňající pod černými armádními

maskami, nebyli to pro ni jen běžní nepřátelé. Neshledávala na nich nic

lidského, nic, o čem by mohli snít - ani v noci, ve spánku.

Jednoduše tedy položila telefony, žehličky a čajníky na pražce, ustoupila o

deset kroků a počkala, dokud obchodníci zboží nesebrali. Pak jí hodili pár

balíků sušeného vepřového masa a rozsypali na koleje hrst patron - to aby

mohli přihlížet, jak leze sem a tam, aby je posbírala. Nakonec se drezína

pomalu rozjela a zmizela v pravém a reálném světě. Saša se otočila a

vykročila domů, kde na ní čekala hora z rozbitých přístrojů, šroubovák,

letovací lampa a starý bicykl předělaný na stejnosměrný generátor.

Vyhoupla se do sedla, zavřela oči a jela daleko, velmi daleko. Div přitom

nezapomněla, že se vůbec nepohnula z místa. A skutečnost, že odmítla

omilostnění, jí vlévala do žil ještě víc sil.

K čertu, co to znamená? Proč se ocitli zase tady? Homér se horečnatě

pokoušel najít vysvětlení toho, co se právě stalo.

Achmed se najednou odmlčel; zadíval se tam, kam Homér svítil baterkou.

„Drží se mě jako klíště...," zamumlal nehlasně, téměř neslyšitelně.

Opar kolem nich zhoustl natolik, že se jen stěží viděli. Bez lidí to v

Nagorné vypadalo jak v zakletém zámku Šípkové Růženky. Teď se však

stanice probudila k novému životu: Těžký vzduch zareagoval na jejich

slova neznatelnými záchvěvy, v hloubi mlhy se pohybovaly nezřetelné

stíny. A po Hunterovi ani stopy... Tvor z masa a krve nemůže vyhrát boj

proti přízrakům — jakmile si s nimi stanice pohraje, obtočí je svým

žíravým dechem a pozře zaživa.

„Odejdi," vyhrkl Achmed. „Chce mě. Ty to nemůžeš vědět, pobýval jsi tu

jen zřídkakdy."

- 60 -

„Nech si ty kecy!" zaštěkal na něho Homér a samotného ho překvapila

síla vlastního hlasu. Jen jsme v té mlze zabloudili. Vrátíme se!"

„Nemůžeme odejít. Můžeš si třeba vyběhat duši, ale pokaždé se vrátíš sem,

jestli zůstaneš se mnou. Sám to zvládneš. Odejdi, prosím tě o to."

„Tak dost!" Homér chytil Achmeda za ruku a táhl ho za sebou do tunelu.

„Za hodinu mi budeš děkovat na kolenou!"

„Vyřiď mé ženě..."

Neuvěřitelná, strašlivá síla vytrhla Achmedovu ruku z Homérova sevření -

směrem nahoru, do mlhy, do nicoty. Nešťastník už nestihl ani zakřičet,

nýbrž prostě zmizel, jako by se během jediného okamžiku rozpadl na

jednotlivé atomy, jako by prostě nikdy neexistoval.

Zato Homér řval jako smyslů zbavený, otáčel se kolem vlastní osy jako

šílenec a plýtval drahocennými patronami - jeden zásobník za druhým.

A pak znenadání ucítil silný úder v zátylku, jaký mu mohl uštědřit jen

jeden z těch démonů, a svět se rázem zhroutil.

- 61 -

KAPITOLA 5

VZPOMÍNKY

Saša přiběhla k oknu a prudce otevřela okenice. Dovnitř pronikl svěží

vzduch a měkké světlo. Parapet z dřevěných prken visel přímo nad

propastí, ze které stoupala vlahá ranní mlha. S prvními slunečními

paprsky se rozpustí a pak uvidí z okna nejen roklinu, nýbrž i vzdálené

výběžky porostlé borovicemi, mezi nimi zelené louky, domečky velké jako

krabička od sirek rozptýlené po celém údolí a zvonice luskovitého tvaru.

Časné ráno byla její doba. Cítila blížící se východ slunce a vstala o půl

hodiny dříve, aby se dostala včas na horu. Za malou, prostou, ale zářivě

bíle omítnutou, hřejivou a útulnou chaloupkou se po úbočí vinula pěšina

lemovaná světležlutými květinami. Pod nohama se drolil uvolněný štěrk -

občas se stávalo, že Saša během několikaminutové cesty na vrchol

párkrát upadla a rozedřela si přitom koleno.

Zamyšleně přejela rukávem po parapetu, který byl ještě vlhký od dechu

noci. Zdálo se jí o něčem ponurém a zlověstném, co jí zkřížilo současný

bezstarostný život, ale ostatky těch neklidných vidin se okamžitě

rozptýlily, jakmile ji na kůži začal lehce hladit chladivý vítr. Teď už

neměla chuť hloubat nad tím, co ji ve snu tolik skličovalo. Musela si

pospíšit, aby včas dosáhla vrcholku a pozdravila slunce. Potom hned

sklouzne po pěšině dolů a spěšně se vrátí, aby připravila snídani, probudila

otce a zabalila mu trochu potravin.

Zatímco se otec vypraví na lov, bude Saša ponechána o samotě. Až do

večeře bude chytat mezi lučním porostem, jehož květy byly stejně žluté

jako stříkané tapety ve vlacích, těžkopádné vážky a létající švábi.

Po špičkách se vyplížila po rozvrzaných prknech, pootevřela dveře a tiše se

zasmála.

Už je to několik let, co Sašin otec naposledy viděl tak šťastný úsměv na

tváři své dcery. V žádném případě ji nechtěl probudit. Noha mu otekla a

ztratil v ní cit, krvácení prostě ne a ne přestat. Říká se, že kousnutí od

toulavého psiska se nikdy nevyléčí...

Má na ni zavolat? Nebyl ale doma víc než čtyřiadvacet hodin, protože než

se vydal do garáží, vyhledal jeden panelák - „termitiště", jak tomu říkali,

- 62 -

dva bloky od stanice vyšplhal do patnáctého patra a tam na chvíli omdlel.

Saša po celou tu dobu určitě nezamhouřila oko - dcera nikdy nespala,

když byl na výpravě... Jen ať si odpočine, pomyslel si. Stejně všichni lžou

jako když tiskne. Mně se nic nestane.

Moc rád by věděl, co se jí právě zdá. On sám se nedokázal uvolnit ani ve

snu. Jen zřídkakdy ho podvědomí propustilo na několikahodinovou

volnou vycházku do bezstarostného mládí. Obvykle totiž i ve spánku

chodil mezi známými mrtvými domy s odstraněnými vnitřnostmi - a

dobrý sen byl takový, ve kterém našel nedotčený byt plný zázrakem

zachovalých přístrojů a knih.

Kdykoli usnul, doufal, že se vrátí do minulostí, do doby, kdy se seznámil

se Sašinou matkou a kdy už ve dvaceti velel posádce stanice. Tehdy

obyvatelé považovali metro za provizorní útulek a nepovažovali ještě

svou stanici za podzemní kolektivní ubytovnu pro nucené práce, kde si

odsedí doživotní trest.

Místo toho se však obvykle vracel do bližší minulosti, a to přímo k

událostem, které se odehrály před pěti lety. Znovu prožíval den, který měl

určit jeho osud - a co bylo mnohem horší, i osud jeho dcery...

Znovu tam stál, v čele svých bojovníků. Držel kalašnikov připravený k

výstřelu - s makarovem, který mu příslušel jako důstojníkovi, by si teď

tak akorát mohl prohnat hlavu kulkou. Kromě dvou desítek samopalníků

za ním se na stanici nenašel jediný člověk, který by mu byl věrný.

Dav šílel a stále se zvětšoval. Desítky rukou třásly zátarasem.

Zpočátku chaotická změť hlasů přešla postupně do rytmického chóru,

jako by někde mávala neviditelná dirigentská taktovka. Nespokojenci

zatím žádali jen to, aby odstoupil, ale nebude trvat dlouho a zatouží po jeho

hlavě.

Tohle nebyla spontánní demonstrace. Tady se viditelně chopili díla

provokatéři zvenčí. Mohl se pokusit je identifikovat a jednoho po druhém

zlikvidovat, ale teď už na to bylo příliš pozdě. Pokud chce ještě zabránit

vzpouře a zůstat u moci, zbývá mu jen jediné - zahájit palbu do davu. Na to

ještě není pozdě...

Jeho prsty pevně sevřely neviditelnou pažbu, zorničky pod oteklými

víčky sebou neklidně škubaly sem a tam, rty se pohybovaly a snažily se

artikulovat neslyšitelné rozkazy. Černá kaluž, ve které ležel, se s každou

- 63 -

minutou rozšiřovala. A čím víc se zvětšovala, tím rychleji z něho

vyprchával život.

„Kde jsou?"

Homéra cosi vytrhlo z temné bažiny bezvědomí. Třásl se jako okoun na

háčku, křečovitě sípal a zíral na velitele šíleným pohledem. Ještě pořád se

nad ním tyčili ti ponuří kyklopští obři, strážci Nagorné, a sahali po něm

dlouhými členitými prsty - bez námahy by mu odtrhli nohy od těla nebo

zlámali žebra. Obklopovali Homéra pokaždé, když zavřel oči, a jen

pomalu, ba neochotně se zase rozplývali, jakmile je otevřel.

Pokusil se prudce vstát, ale cizí ruka, která mu pořád ještě zlehka tiskla

rameno, se znovu sevřela jako ocelový hák, který ho vytrhl z noční můry.

Postupně zklidnil dech a soustředil se na zbrázděný obličej a temné oči

lesknoucí se jako strojní olej... Hunter! On ještě žije? Homér opatrně otočil

hlavu doleva a vzápětí hned doprava: Nacházejí se pořád na té začarované

stanici?

Ne, tohle byl prázdný čistý tunel. Mlhu, která halila příchody k Nagorné,

už skoro nebylo vidět. Hunter ho nepochybně nesl nejméně půl kilometru.

Homér se uklidnil a uvolnil se. Pro jistotu se však přece jen přeptal: „Kde

jsou?"

„Tady nikdo není. Jsi v bezpečí."

„Ti tvorové... oni mě omráčili?" Homér svraštil čelo a třel si bolestivý

otok v zátylku.

„To jsem byl já. Musel jsem tě praštit, jinak bych tvou paniku nezvládl.

Mohl jsi mě zranit."

Hunter konečně uvolnil železný stisk, toporně se vzpřímil a ruka mu

sklouzla po širokém důstojnickém opasku, na kterém viselo pouzdro se

stečkinem. Na protější straně opasku se nacházela kožená kapsa s obtížně

definovatelnou funkcí. Velitel ji otevřel a vytáhl plochou mosaznou láhev.

Zatřepal s ní, rozšrouboval uzávěr a dopřál si vydatný doušek, aniž

Homérovi nabídl. Přitom krátce přimhouřil oči a starce přitom zamrazilo -

velitelovo levé oko se nedovíralo.

„Kde je Achmed? Co je s ním?" Starý muž nemohl zapomenout na události

a znovu mu tělem projel ledový záchvěv. „Je mrtvý." Velitelova odpověď

zněla naprosto lhostejně. „Mrtvý," opakoval mechanicky stařec.

- 64 -

Ve chvíli, kdy mu monstrum vytrhlo přítelovu ruku, pochopil, že z

takových drápů nemůže nikdo vyváznout živý. Homér měl prostě štěstí, že

si Nagornaja nevybrala jeho. Znovu se ohlédl. Dosud nebyl s to uvěřit

tomu, že Achmed navždy zmizel. Upřeně civěl na svou ruku - byla

poškrábaná a zakrvácená. Nedokázal ho udržet. Na to jeho síly nestačily.

„Achmed věděl, že zemře," poznamenal potichu. „Proč si vzali zrovna

jeho, a ne mě?"

„Bylo v něm ještě hodně života," odpověděl velitel. „Oni se živí lidskými

životy."

Homér zavrtěl hlavou. „To je nespravedlivé. Má malé děti. Tolik věcí ho

tady drží. No jo, já vím, drželo... A já přece naopak pořád hledám..."

„Ty bys chtěl pod kytičky?" přerušil ho Hunter a ukončil rozhovor tím, že

starce jediným škubnutím postavil na hony. „Pohni se, jdeme dál. Máme

zpoždění."

Homér se rozběhl za Huntetem, jehož krok se ihned změnil v klus, a lámal

si hlavu s tím, proč se Achmed a on znovu ocitli na Nagorné. Stanice mu

zmátla smysly jako masožravá orchidea a vlákala ho zpátky k sobě. Přitom

se ani jednou neotočili, tím si byl zcela jistý. Už začínal sám pomalu věřit

na zakřivení prostoru, o kterém s oblibou vyprávěl svým důvěřivým

kamarádům, ale řešení bylo přitom mnohem prostší. Zastavil se a plácl se

do čela: spojovací kolej! Pár set metrů za Nagornou se mezi levým a

pravým tunelem nacházela jednokolejná odbočka, na které se vlaky mohly

otočit. Zahýbala v ostrém úhlu, a proto - když se oslepení mlhou

orientovali jen podle stěny — se nejdřív dostali na souběžnou kolej a

potom, když stěna náhle skončila, se nedopatřením vrátili na stanici.

Kdepak kouzlo!

Avšak teď si potřeboval vyjasnit ještě něco jiného. „Počkej!" zavolal na

Huntera. Ten ale pochodoval jako hluchý dál a zadýchaný stařec musel

ještě zrychlit. Když velitele dohnal, pokusil se mu podívat do očí a vyhrkl:

„Proč jsi nás nechal na holičkách?"

„Já vás?"

V Hunterově bezcitném kovovém hlase zazněl nádech jízlivosti. Homér se

kousl do jazyka. Je to fakt, byli to přece Achmed a on, kdo práskli ze

stanice do bot a nechali velitele samotného napospas démonům...

- 65 -

Čím víc přemýšlel o tom, jak zuřivě a beznadějně Hunter na Nagorné

bojoval, tím jasněji chápal, že obyvatelé té stanice vůbec nepřistoupili na

bitvu, kterou jim chtěl velitel vnutit. Že by se báli? Nebo v něm rozpoznali

spřízněnou duši?

Sebral veškerou odvahu - zbývala ještě jedna otázka, nejtěžší ze všech.

„Tam na Nagorné... Proč ti nic neudělali?"

Uplynulo několik minut; Homér se neodvažoval otázku zopakovat. Pak

Hunter sotva slyšitelně krátce a mrzutě opáčil: „Ty bys snad jedl zkažené

maso?"

Krása spasí svět, říkal jí vždy žertem otec.

Saša se pokaždé začervenala a spěšně zastrčila malovaný čajový sáček do

náprsní kapsy pracovní kombinézy. Malá čtvercová umělohmotná

taštička, která pořád ještě trochu voněla po zeleném čaji, byla její největší

poklad — a vzpomínka na to, že universum se neomezuje na torzo jejich

stanice se čtyřmi poškozenými tunely, zahrabané ve dvacetimetrové

hloubce pod městem mrtvých zvaným

Moskva. Ten obal byl cosi jako magický portál, který dokázal Sašu

přenášet přes desetiletí a tisíce kilometrů daleko. A bylo to ještě něco

jiného, nepředstavitelně důležitého.

Ve vlhkém klimatu, které tu panovalo, se papír velmi brzy rozpadl.

Hniloba a plíseň však nepožíraly jen knihy a časopisy - ničily celou

minulost. Bez obrazů a kronik začala beztak nejistá lidská paměť klopýtat

a propadat šílenství jako chromý člověk bez berlí.

Obal čajového sáčku byl však z umělé hmoty, které plíseň ani čas nemohly

ublížit. Otec jí kdysi vysvětlil, že uplyne několik tisíciletí, než se ten

materiál začne rozpadat. Její potomci tedy takovou vzácnost odkážou

vlastním dětem, napadlo ji.

Byl to - i když jako miniatura - skutečný obraz. Zlatý rám zářící stejně jako

toho dne, kdy sáček sklouzl z běžícího pásu, ohraničoval výhled, který

Saše vyrazil dech. Příkře svažité skalní stěny ponořené do snového oparu,

rozložité borovice pevně se držící téměř kolmých úbočí, burácející

vodopády řítící se z nesmírné výšky do bezedné propasti, purpurový svit

ohlašující východ slunce... Za celý život neviděla nic krásnějšího.

Dokázala dlouho jen tak sedět, držet sáček v ruce a prohlížet si ho. Ranní

opar, který zahaloval vzdálené hory, upoutal její pohled přímo magickou

- 66 -

silou. A ačkoli lačně hltala všechny knihy, které jí otec přinášel ze svých

výprav za kořistí a které později prodávala, nestačila všechna napsaná

slova na to, aby popsala, co cítí, když se dívá na několikacentimetrové

skalní stěny a vdechuje vůní jehličí zobrazených borovic. Byla to nesmírně

vzdálená realita toho světa, ze kterého čišela až nepravděpodobná

přitažlivost... Sladká touha a věčné očekávání toho, že spatří slunce jako

první... Nekonečné přemítání, co se to jenom skrývá za štítkem se značkou

čaje. Je to neobvyklý strom? Orlí hnízdo? Domek tulící se ke svahu, kde

bude žít s otcem?

Byl to právě on, kdo jí, své ještě ani ne pětileté dcerce, přinesl ten sáček -

tehdy ještě s obsahem, což byla velká vzácnost. Chtěl ji překvapit pravým

čajem - a ona musela sebrat všechnu odvahu a vypít ho jako lék. Plastikový

obal ji však od počátku podivně fascinoval. Tehdy jí otec vysvětlil, co ta

nepříliš umělecká ilustrace znázorňuje:

konvenční horskou krajinu v čínské provincii, vhodnou tak nanejvýš jako

otisk na čajový obal. Avšak i po deseti letech si ji Saša prohlížela se

stejným okouzlením jako onoho dne, kdy dostala čaj jako dárek.

Otec se naopak domníval, že sáček je pro Sašu jen chatrnou náhražkou za

celý svět. Jakmile upadla do toho blaženého vytržení a hleděla na spíše

nevhodně než vkusně namalovanou fantazii, pociťoval to jako

nevyslovenou výčitku za její zmrzačený, bezkrevný život. Vždy se

pokoušel držet zpátky, ale bez znatelného úspěchu. S obtížně skrývanou

mrzutostí se pak snad posté ptal, co jen na tomhle ohmataném obalu na

gram čajových zrníček považuje za tak velkolepé.

A ona zase nejméně posté nechala své malé mistrovské dílko rychle

zmizet v kapse pracovní kombinézy a rozpačitě odpověděla: „Ale tati...

Podle mě je to opravdu krása!"

Kdyby nebylo Huntera, který se až do Nagatinské ani na sekundu

nezastavil, trvala by cesta Homérovi třikrát déle. Nikdy by těmi tunely

neprošel tak sebevědomě a bezpečně.

Za tranzit Nagornou musela skupinka zaplatit strašlivou cenu, ale pořád

ještě byli dva ze tří mužů naživu; mohli přežít všichni tři, kdyby

nezabloudili v mlze. Tarif však nebyl vyšší než obvykle — na

Nachimovském prospektu ani na Nagorné se jim nepřihodilo nic, co by se

tam běžně nevyskytovalo.

- 67 -

Takže viníkem nebyly tunely vedoucí na stanici Tulskaja? Ted byly zcela

klidné, ale bylo to zlověstné napjaté ticho. Jistě, Hunter dokázal vycítit

nebezpečí na stovky metrů, dokonce i u stanice, kterou neznal, předem

tušil, co ho očekává. Ale copak není možné, že ho intuice zradí právě tady

- jak se to stalo už nejméně deseti zkušeným bojovníkům?

Možná že právě Nagatinskaja, k níž se nyní přibližovali, skrývá řešení

tajemství... Homér se jen s námahou dokázal soustředit - tempo přesunu

bylo příliš rychlé. Přesto se neubránil představám, co je čeká na stanici,

kterou kdysi míval tak rád. Starý sběratel mýtů si představoval, že na

Nagatinské vzniklo legendární „Satanské vyslanectví" nebo že její

obyvatele sežraly krysy, které při hledání

potravy migrovaly vlastními, lidem nepřístupnými tunely vedoucími sítí

metra.

I kdyby Homér putoval sám, ani za nic na světě by se nevrátil. Za všechny

dlouhé roky strávené na Sevastopolské se odnaučil strachu ze smrtí. A

když se vydal na tenhle pochod, uvědomoval si, že to může být jeho

poslední dobrodružství — a čas, který mu ještě zbývá, je na to ochoten

obětovat.

Za pouhou půlhodinu po setkání s netvory na Nagorné prožitá hrůza v jeho

vzpomínce vybledla. A nejen to — jak se teď zaposlouchal do vlastního

nitra, začal hluboko v duši cítit nezřetelný, váhavý pohyb. Kdesi tam

daleko dole vznikalo - nebo se probouzelo - to, na co tak dlouho čekal a po

čem tolik toužil. To, co hledal při svých nebezpečných výpravách, protože

to doma nikdy nemohl najít...

Nyní měl závažný důvod k tomu, aby se smrti ze všech sil vzpíral. Může si

ji dovolit teprve tehdy, až vyřídí svou práci.

Poslední válka byla urputnější než všechny předchozí a trvala proto jen pár

dní. Od druhé světové války uplynuly tři generace, poslední veteráni

zemřeli a pro žijící byl strach z podobného konfliktu neznámým pojmem.

Kolektivní šílenství, které tehdy miliony lidí oloupilo o jejich lidskost, se

opět stalo běžným politickým nástrojem.

Fatální hra o lidstvo se s každým dnem stále více osamostatňovala a

nakonec už nezbýval čas přijmout správná rozhodnutí. Použití atomových

hlavic byl v zápalu boje smeten pod stůl — v prvním aktu dramatu byla

tato zbraň pověšena na hřebíček a v předposledním se z ní zase začalo

- 68 -

střílet. Přitom samozřejmě nehrálo žádnou roli, kdo stiskl spoušť jako

první.

Všechna velkoměsta na Zemi se naráz změnila v hromadu sutin. Zanikla i

ta, která chránil raketový štít - při pohledu zvnějšku sice zůstala téměř

nedotčená, ale záření, chemické bojové látky a biologické zbraně většinu

obyvatelstva okamžitě vyhubily. Křehké a nespolehlivé rádiové spojení,

které někteří přeživší jedinci udržovali, se po několika letech definitivně

přerušilo. Od této doby konal svět pro obyvatele metra u hraničních stanic

prozkoumaných tras.

Jestliže Země byla předtím prozkoumána a osídlena až do posledního

zákoutí, změnila se teď zase ve stejný bezbřehý oceán chaosu a

zapomnění, o jakém mluvili už antičtí filozofové. A nepatrné ostrůvky

civilizace klesaly jeden po druhém do jeho hlubin, protože bez ropy a

elektřiny lidstvo očividně divočelo.

Nastala epocha skutečné pohromy.

Po dlouhá staletí se vědci pokoušeli krok za krokem obnovovat tkanivo

dějin z útržků prastarých papyrů, pergamenových svitků, neúplných

kodexů a foliantů. S vynálezem typografie se objevily první noviny a

tiskárny tkaly dál na tuto látku. V kronikách posledních dvou staletí

prakticky neexistovala bílá místa — veškerá gesta a každé zvolání těch,

kteří určovali osud světa, byly pečlivě zdokumentovány.

Nyní byly tiskárny na celém světě jako mávnutím kouzelného proutku

zničeny — nebo zůstaly stát beznadějně opuštěné. Tkalcovské stavy dějin

utichly. Na planetě bez budoucnosti je nikdo nepotřeboval. Útržky

tkaniny drželo pohromadě už jen velmi tenké vlákno...

prvních letech po katastrofě bloudil Nikolaj Ivanovič zoufale přeplněnými

stanicemi, aby našel svou rodinu. Dávno se vzdal všech nadějí, avšak

osiřelý a ztracený pořád pátral temným podzemím metra, protože v

tomhle druhu záhrobního světa nevěděl, co si má sám se sebou počít.

Ariadnino klubko — smysl života —, které mu mohlo ukázat správnou

cestu nekonečným labyrintem tunelů, mu vypadlo z ruky.

touze po starých časech začal sbírat časopisy, aby se rozpomněl a mohl

opět snít. Donekonečna listoval stránkami se zpravodajstvím a novinovými

komentáři, aby zjistil, jestli se té apokalypse dalo zabránit. A jednou začal

- 69 -

sám zvláštním osobitým zpravodajským stylem zapisovat události na

stanicích, které navštívil.

A tak se stalo, že Nikolaj Ivanovič místo ztracené niti získal to správné

vodítko — rozhodl se, že se stane kronikářem metra, autorem

nejnovějších dějin od zániku světa do jeho vlastního konce. Neuspořádané

a bezcílné shromažďování podkladů teď dostalo nový smysl — při

nepředstavitelně namáhavé a piplavé práci restaurovat poškozené tkanivo

času a vlastnoručně pokračovat v jeho předení.

Ostatní považovali vášeň Nikolaje Ivanoviče za neškodné hrátky. Ochotně

obětoval své zásoby na cestu za staré noviny, a kamkoli ho osud zanesl,

všude přeměnil svůj osobní koutek na opravdový archiv. Dobrovolně se

hlásil do strážní služby, protože právě tam, u ohně na metru 300, se

ostřílení chlapi častovali jako malí kluci divokými historkami, z nichž se

snažil vylovit sebemenší zrníčko hodnověrné informace o ostatních

oblastech metra. Z nepředstavitelného množství fám tak filtroval pravdivé

skutečnosti a puntičkářsky je zapisoval do školních sešitů.

I když se u té práce odreagoval, stále si uvědomoval marnost svého

počínání. Až zemře, všechny zprávy, které starostlivě uložil do sešitového

herbáře, se nedostatkem přiměřené péče rozpadnou v prach. Od toho dne,

kdy se už nevrátí ze služby, budou jeho noviny a kroniky dobré nanejvýš

na rozdělání ohně - a ani na to dlouho nevydrží.

Ze zažloutlého papíru zbude dým a popel, atomy vytvoří nová spojení,

vzniknou nové tvary, stručně a jednoduše hmota se nedá zjistit. Avšak to,

co chtěl vlastně uchovat, všechno to neuchopitelné, efemérní, co se tísnilo

na těch stranách, bude navždy definitivně ztraceno.

Tak prostě funguje člověk: To, co stojí v učebnicích, mu utkví v paměti jen

tak dlouho, dokud nevykoná závěrečnou zkoušku. A když potom vše

naučené zapomene, pocítí upřímnou úlevu. Lidská paměť je jako pouštní

písek, napadlo Nikolaje Ivanoviče. Čísla, data a jména druhořadých osob

beze stopy překryje, jako byste je napsali hůlkou do putující duny.

Něco se v ní udrží jen tehdy, pokud to dobude lidskou fantazii, přiměje

srdce k tomu, aby se rychleji rozbušilo a donutí člověka, aby si něco

přimyslel a pocítil. Dojímavý příběh velkého hrdiny a jeho lásky může

přežít celou generaci tím, že se usadí v lidských mozcích a je dlouhá staletí

předáván z jedné generace na druhou.

- 70 -

Jakmile to pochopil, proměnil se z rádoby vědce na alchymistu - a z

Nikolaje Ivanoviče se stal Homér. Od této doby už netrávil noci psaním

bůhvíjakých kronik, nýbrž hledáním vzorce pro nesmrtelnost. Pátral po

příběhu, který by byl tak dlouhověký jako Gilgameš,

a hrdinovi, který by se houževnatostí mohl měřit s Odysseem. Na vlákno

takového příběhu by pak Homér navlékl veškeré vědění, jež se mu podařilo

shromáždit. A ve světě, kde se papír měnil v teplo a minulost se

lehkomyslně obětovala za jediný okamžik v přítomnosti, aby legenda o

tom hrdinovi dobyla lidská srdce a vykoupila je z jejich kolektivní

amnézie.

Vytoužený vzorec však na sebe nechal čekat; hrdina se prostě ne a ne

objevit na jevišti. Opisování novinových článků Homéra nenaučilo, jak se

vytvářejí mýty, jak vdechnout život Golemovi a ztvárnit vymyšlený příběh

tak, aby byl přitažlivější než realita. Jeho pracovní stůl mu připadal jako

Frankensteinova laboratoř: všude zmačkané stránky s úryvky prvních

kapitol ságy, jejíž charaktery nebyly přesvědčivé a schopné přežít. Jediný

výsledek celonočních uměleckých seancí byly tmavé kruhy pod očima a

rozkousané rty.

A přesto se Homér svého nového poslání tak snadno nevzdával. Potlačoval

jakékoli podezření, že na to třeba nemá vlohy a na stvoření světů

potřebuje nadání, které mu zůstalo odepřeno.

Musí prostě ještě počkat na múzu, namlouval si... Ale co by taková múza

pohledávala v dusném vzduchu stanice, mezi čajovým rituálem doma a

směnou v zemědělské pěstírně, ba dokonce během strážní služby, na kterou

ho kvůli věku povolávali stále vzácněji? Ne, potřebuje nějaké vzrušení,

dobrodružství, vír vášní. Třeba to pak přece jen protrhne hráze jeho vědomí

a on bude moct začít s tvůrčím dílem...

Dokonce ani v nejtěžších časech nebyla Nagatinskaja nikdy zcela

neobydlená. Nešlo samozřejmě o ideální místo k životu - nic tu nerostlo a

východy na povrch byly zablokované. Leckomu však tahle stanice přišla

vhod, aby se na určitou dobu vypařil nebo si tu dal intimní dostaveníčko s

milenkou.

Teď však byla liduprázdná.

Hunter se neslyšnými kroky vyhoupl po schůdkách na nástupiště a zastavil

se. Homér ho následoval se slyšitelným sípotem a nervózně se rozhlížel na

- 71 -

všechny strany. Stanice byla temná, ve světle jejich baterek se třpytil jen

prach vznášející se ve vzduchu. Na zemi se tu a tam povalovaly nuzné

hromádky z hadrů a kartonu, které používali příležitostní hosté

Nagatinské.

Homér se opřel zády o sloup a pomalu sklouzl na podlahu. Nagatinskaja s

elegantními pestrobarevnými mramorovými mozaikami bývala jednou z

jeho oblíbených stanic. Nyní vsak byla tak tmavá a mrtvolná, že svůj

dřívější honosný vzhled ničím nepřipomínala. Jako gravírovaná tvář

nebožtíka na jeho náhrobku, zhotovená podle staré pasové fotografie, kdy

dotyčný ještě nemohl tušit, že nehledí do objektivu, nýbrž do věčnosti.

„Nikde ani živáčka," ozval se váhavě a zmateně Homér.

„Kromě jednoho," namítl velitel a kývl na něho.

„Myslel jsem...," začal stařec, ale Hunter ho energickým pohybem ruky

přerušil.

Na opačném konci stanice, tam, kde končila řada sloupů a kam dokonce

nedosáhl ani velitelův reflektor, něco pomalu vylézalo na nástupiště.

Homér sklouzl na zem, zapřel se rukama a těžkopádně se pak zvedl.

Hunterova svítilna zhasla a samotný velitel se rozplynul ve vzduchu.

Strachem propocený Homér odjistil zbraň a roztřeseně si přitiskl pažbu k

rameni. Zdálky mu k uším pronikly dva tlumené výstřely. Dodal si odvahy,

vykoukl zpoza sloupu a pak spěšně vykročil.

Uprostřed nástupiště stál vzpřímený Hunter. U nohou se mu svíjela

obtížně rozpoznatelná, hubená a žalostná postava. Vypadalo to, že sestává

z bedýnek a hadrů, a jen vzdáleně připomínala člověka - přesto šlo o

lidskou bytost. Věk ani pohlaví se nedaly jednoznačně zjistit - v

zašpiněném obličeji svítily jen oči. Tvor nezřetelně sténal a pokoušel se

odplazit do bezpečí před velitelem, který se nad ním tyčil. Ten mu podle

všeho prostřelil obě nohy.

„Kde jsou všichni? Proč tu nikdo není?" Hunter šlápl těžkou botou na

vlečku z páchnoucích roztrhaných hadrů, kterou bezdomovec za sebou

tahal.

„Všichni jsou pryč... vykašlali se na mě. Zůstal jsem tu úplně sám,"

zakrákal. Přitom přejel rukama po hladké žule, ale nepodařilo se mu

pohnout z místa.

„Kam odešli?"

- 72 -

„Na Tulskou..."

Homér stanul u obou mužů a hned si vzal slovo: „Co se tam děje?"

„Jak to mám vědět?" Bezdomovec se ušklíbl. „Všichni, kdo tam odešli,

tam pošli. Zeptej se jich. Já už nemám sílu potloukat se po tunelech.

Vypustím duši radši tady."

„Proč odešli?" naléhal velitel.

„Měli strach, šéfe. Se stanicí to šlo z kopce. Tak se rozhodli, že prorazí.

Nikdo se nevrátil."

„Vůbec nikdo?" Hunter zvedl hlaveň pistole.

„Nikdo. Jen jeden," opravil se muž. Když si všiml, že ústí zbraně na něho

stále míří, zkroutil se jako mravenec pod zapalovacím sklem. „Ten se

vydal na Nagornou. Já jsem spal. Třeba se mi to všechno jenom zdálo."

„Kdy to bylo?"

Bezdomovec zavrtěl hlavou. „Nemám hodinky. Možná včera, možná před

týdnem."

Nikdo se už na nic neptal, ale zbraň stále cílila na čelo vyslýchaného.

Hunter mlčel, jako kdyby měl vybité baterie. Dýchal podivně ztěžka; na

první pohled se zdálo, že ho rozmluva s tím pobudou stála spoustu sil.

„Můžu...," nadzvedl se bezdomovec.

„Nažer se toho!" zavrčel velitel, a než Homér pochopil, co se děje, stiskl

dvakrát spoušť. Černá krev z proděravělého čela vytryskla na

nešťastníkovy vytřeštěné oči. Zhroutil se na zem — a znovu nebyl nic víc

než hromádka hadrů a kartonů. Hunter ani nevzhlédl, nabil čtyři nové

patrony do zásobníku stečkina a skočil na koleje. „Brzy to zjistíme sami,"

zavolal na starce.

Homér se proti své vůli sklonil k mrtvole, uchopil kousek látky a zakryl jí

bezdomovcovu roztříštěnou hlavu. Ruce se mu pořád ještě chvěly. „Proč

jsi ho zabil?" zeptal se ochable.

„Zeptej se sám sebe," opáčil tlumeně Hunter.

I když sebral všechny síly, dokázal už jen otevřít a zavřít oči. Je to zvláštní,

že se vůbec ještě probral... Snad hodinu tady ležel v bezvědomí a v té

době mu celé tělo ztuhlo jako vrstva ledu. Jazyk se mu přilepil na patro a

na hrudi cítil tlak, jako by na ni spočíval pytel brambor. Teď se už nemůže

s dcerou ani rozloučit - přitom to byl jediný důvod, proč se vyplatilo ještě

jednou nabýt vědomí a trochu odsunout konec věčného boje o život.

- 73 -

Saša se už neusmívala. Zřejmě nyní neklidně snila. Ležela stočená na

lehátku, obě ruce ovinuté kolem těla, svraštělé čelo. I jako dítě ji vždy

budil, když ji pronásledovaly noční můry, ale teď mu síly stačily nanejvýš

na to, aby pohnul víčky. Nakonec mu i to připadalo příliš obtížné. Jestli

chce vydržet, než se Saša probudí, musí bojovat dál. Jeho boj trval už přes

dvacet let, každý den, každou minutu — a zatraceně ho to unavovalo. Byl

příliš vyčerpaný, než aby podstupoval další souboje, schovával se, lovil -

ale i dokazoval, doufal a lhal.

Zatímco se mu vědomí stále více zatemňovalo, cítil už jen dvě přání: ještě

jednou pohlédnout Saše do očí a potom... konečně dojít klidu. Pořád se mu

to však nedařilo. Znovu se mu před vnitřním zrakem vynořily obrazy

minulosti a smísily se s realitou. Musel se rozhodnout. Lámat jiné, nebo

být sám zlomen. Trestat, nebo se kát...

Gardisté sevřeli řady. Každý z nich mu byl osobně oddaný a ochotný

zemřít tady a nyní, nechat se roztrhat davem, střílet na neozbrojené lidi.

Byl velitelem poslední neporažené stanice v metru, prezident už

neexistující konfederace. Mezi těmi vojáky měl nezpochybnitelnou

autoritu, byl neomylný a jakýkoli jeho rozkaz bude splněn okamžitě a bez

přemýšlení. Převezme za všechno odpovědnost, jak to ostatně dělal vždy.

Pokud teď ustoupí, zmocní se stanice nejdřív anarchie a pak ji převezme

ono klokotající rudé impérium, které vystoupilo ze svých původních hranic

a pohřbívá pod sebou stále nová území. Pokud naopak zahájí na

demonstranty palbu, zůstane moc v jeho rukou - přinejmenším na určitou

dobu. A pokud se nezalekne hromadných poprav a mučení, možná navždy.

Přiložil samopal k rameni. V následujícím okamžiku vykonala jednotka za

ním stejný pohyb.

Tam vzadu panovalo šílenství. Nebylo to jen pár protestujících jedinců,

nýbrž obrovská beztvářná masa lidí. Vyceněné zuby, vytřeštěné oči,

zaťaté pěsti.

Odjistil. Jednotka odpověděla stejným cvaknutím.

Je načase uchopit osud za límec.

Zvedl hlaveň a stiskl spoušť. Ze stropu se sypalo vápno. Dav na chvíli

zmlkl. Pokynul bojovníkům, aby sklonili zbraně, a vystoupil o krok

vpřed. Rozhodl se.

A konečně ho ta vzpomínka propustila na svobodu.

- 74 -

Saša pořád ještě spala. Naposledy se nadechl a pokusil se na ni podívat,

ale nedokázal už ani pohnout víčky... Přesto spatřil místo věčné

neproniknutelné temnoty neuvěřitelně modrou oblohu - jasnou a světlou

jako oči jeho dcery.

„Stát!"

Homér překvapením div nepovyskočil a nezvedl ruce, ale nakonec se

přece jen vzpamatoval. Huhňavý výkřik - nejspíš z megafonu - z hlubin

tunelu ho zaskočil. Velitele naopak ani trochu neudivil. Napjatý jako kobra

těsně před útokem si nepozorovaně posunul těžký samopal na zádech.

Hunter nejenže nezodpověděl poslední starcovu otázku, ale navíc s ním

od té doby neprohodil ani slovo. Půldruhého kilometru z Nagatinské do

Tulské připadalo Homérových stejně nekonečných jako křížová cesta na

Golgatu. Bál se, že na konci tunelu na něho čeká smrt. Navíc pro něho bylo

stále obtížnější držet s Hunterem krok.

Aspoň má teď čas, aby se na to připravil, a tak začal vzpomínat na staré

časy. Myslel na Jelenu, bičoval se za svůj egoismus a prosil ji o odpuštění.

V jemném melancholickém světle znovu před sebou viděl onen magický,

mírně deštivý letní den na Tverském bulváru. S politováním si uvědomil,

že před odchodem nezařídil, co se má stát s jeho novinami.

Byl připraven na smrt - ať už ho roztrhají příšery, sežerou obrovské krysy

nebo se otráví bůhvíjakými plyny... Čím by se jinak dalo vysvětlit, že se

Tulskaja změnila v černou díru, které do sebe zvenčí všechno nasává a nic

už nevylučuje?

Když však při příchodu k této tajuplné stanici slyšel ten obvyklý lidský

hlas, nevěděl, co si má myslet. Že by byla prosté jen obsazená? Ale kdo

by dokázal odrovnat hned několik průzkumných jednotek ze Sevastopolské

a kdo systematicky ničil všechny poutníky přicházející z tunelů z této

stanici, aniž by přitom ušetřil ženy a starce?

„Třicet kroků vpřed!" přikázal hlas zdálky. Homérovi připadal překvapivě

známý. Kdyby mu zbýval čas k zamyšlení, určitě by zjistil, komu patří.

Není to náhodou někdo ze Sevastopolské?

Hunter si položil kalašnikov na paži a poslušně začal odpočítávat kroky.

Na velitelových třicet kroků jich Homér potřeboval celých padesát.

Před nimi se daly rozpoznat neurčité obrysy barikády vytvořené svévolně

z nějakých předmětů. Obránci kupodivu nepoužívali světlo...

- 75 -

„Zhasnout svítilny!" přikázal kdosi za hromadou. „Jeden z vás dvou

popojde ještě o dvacet kroků blíž."

Hunter odjistil a kráčel dál. Homér znovu osaměl; neodvážil se vzepřít

jasnému rozkazu. V hrobové tmě, která tu panovala, se opatrně uvelebil

na pražci, nahmatal stěnu a opřel se o ni.

Velitelovy kroky ztichly v požadované vzdálenosti. Kdosi se ho něco

nesrozumitelného zeptal a on zavrčel odpověď. Pak se situace přiostřila:

místo zpočátku zdrženlivých, ale napjatých hlasů teď bylo slyšel nadávky a

hrozby. Hunter zřejmě od neviditelných strážců požadoval něco, co mu

odmítli.

Nyní už na sebe skoro křičeli a Homér měl pocit, že dokáže rozlišit

jednotlivá slova... ale ve skutečnosti porozuměl jen jedinému, poslednímu:

„Trest!"

V té chvíli ukončil rozhovor rachot kalašnikova a vzápětí zaduněla salva

z těžkého kulometu Pečeněg. Homér se střelhbitě vrhl k zemi, prudkým

pohybem odjistil a nevěděl, jestli má střílet nebo ne, a pokud ano, na koho.

Všechno však skončilo dřív, než vůbec stačil zamířit.

V krátkých odmlkách mezi úsečnými morseovými signály kulometu a

samopalů se v břiše tunelu ozvalo protáhlé zaskřípání, které by si Homér

nespletl s ničím na světě.

Hermetická brána se zavřela! Tuny oceli narazily do drážky, takže výkřiky

a palba najednou zněly tlumeně.

Jediný přístup k Velkému metru se uzavřel.

Teď už Sevastopolské nezbývala sebemenší naděje.

- 76 -

KAPITOLA 6

Z OPAČNÉ STRANY

Stačil jediný okamžik a Homér by skoro uvěřil tomu, že si s ním jen

pohrála fantazie: nezřetelné obrysy barikád na konci tunelu, zdánlivě

známý hlas zkreslený megafonem... Když zhaslo světlo a utichly všechny

zvuky, připadal si jako odsouzenec, kterému před popravou přetáhli přes

hlavu pytel. V hrobové tmě a znenadání nastalém tichu se zdálo, jako by

celý svět zničehonic zmizel. Homér se dotkl vlastního obličeje, aby se

přesvědčil, že alespoň on sám se v té kosmické temnotě nerozpustil.

Pak se ale vzpamatoval, nahmatal baterku a podržel před sebou roztřesený

kužel světla. Namířil ho tam, kde před několika vteřinami došlo k

neviditelnému souboji. Asi třicet metrů od místa, kde se během boje kryl,

končil tunel slepou uličkou. Průchod prořízly jako ostří gilotiny na celou

výšku i šířku železné dveře.

Takže se nepřeslechl — kdosi skutečně ovládá hermetický zátaras. Homér

o jeho existenci věděl, ale nevěřil, že by byl ještě nedotčený. Jak se

ukázalo, dal se ještě pohodlně použít.

Jeho oči, oslabené prací s papírovými podklady, neobjevily hned lidskou

postavu opírající se o železnou stěnu. Homér uchopil samopal a postoupil o

krok. Nejdřív si myslel, že se někdo z druhé strany ve zmatku zapomněl

před bránou, ale pak ho poznal. Byl to Hunter.

Velitel se nehýbal. Homérovi stékal rozčilením po zádech pot. Váhavě se

přiblížil k Hunterovi. Nejspíš každou divili objeví na zrezivělém kovu

stopy krve... Ale kdepak. Ačkoli na jeho spolubojovníka stříleli v

prázdném tunelu z kulometu, byl zcela nedotčený.

Tiskl zohavené ucho na kov a naslouchal zvukům, které vnímal zřejmě

jen on.

„Co se stalo?" zeptal se obezřetné Homér, když se přiblížil.

Velitel na něho nedbal. Něco šeptal, ale jen sám pro sebe. Zdálo se, že

opakuje slova, která vyslovovali za zavřeným zátarasem. Uplynulo

několik minut, než se odtrhl od stěny a otočil k Homérovi. „Zase se

vrátíme."

„Co se stalo?"

- 77 -

„To jsou banditi. Potřebujeme posilu."

„Banditi?" ujistil se zmateně stařec. „Ten hlas předtím mi připadal..."

„Tulskaja je v nepřátelských rukou. Musíme na ni zaútočit. K tomu

potřebujeme posilu s plamenomety."

„Na co?" Homér vůbec ničemu nerozuměl.

„Pro jistotu. Jdeme zpátky." Hunter se otočil a začal se vzdalovat.

Než za ním Homér vykročil, prohlédl si pozorně bránu, opřel se o chladný

kov v naději, že rovněž pochytí útržky hovoru. Neslyšel však nic než ticho.

A zničehonic pochopil, že veliteli nevěří. Ať už byl nepřítel, který dobyl

stanici, kdokoli, choval se každopádně naprosto nesrozumitelně. Proč

použili hermetický zátaras? Aby se ochránili před dvěma lidmi? Co to je za

bandity, kteří s neznámými ozbrojenci vyjednávají, místo aby je pokosili,

než se k nim příliš přiblíží?

A konečně: Co znamená zlověstné slovo trest, které zmínili tajuplní

strážci?

Nic není drahocennější než lidský život, tvrdil vždycky Sašin otec.

Pro něho to nebyla prázdná slova ani otřepaná pravda. Byla doba, kdy ještě

smýšlel úplně jinak - nikoli nadarmo se stal nejmladším vojenským

velitelem celé trasy.

Ve dvaceti člověk ještě o vraždě a smrti moc nedumá. Celý život vám

připadá jako hra, která se dá v nejhorším případě začít znovu. Nebyla

přece náhoda, že se armády světa rekrutovaly z mladých mužů, kteří právě

vyšli ze školních lavic A o těch chlapcích, kteří si na válku jenom hráli,

rozhodoval jednotlivec, pro kterého byly tisíce bojujících a umírajících lidí

jen modré a červené šipky na nějakých mapách. Tenhle člověk nemyslel na

utržené nohy, vyhřezlá střeva a rozdrcené lebky, když rozhodoval, že

obětuje rotu nebo pluk.

Byla doba, kdy její otec pohrdal svými nepřáteli stejně jako sám sebou.

Tehdy přijímal úkoly, při kterých mu šlo o krk, se zarážející lehkostí.

Přitom rozhodně nebyl nerozvážný a vždy jednal přísně uvážlivě. Byl

chytrý, ctižádostivý, přitom vůči životu lhostejný, takže nedokázal cítit

jeho realitu a nelámal si hlavu myšlenkami na následky. Samozřejmě se

netrápil výčitkami svědomí. Ne, na ženy a děti nikdy nestřílel, ale

dezertéry vlastnoručně popravoval — a proti palebným pozicím protivníka

- 78 -

vždy vyběhl jako první. Většinou mu beztak bylo všechno jedno. Dokud

nepotkal Sašinu matku.

Jeho, muže přivyklého vítězství, fascinovala svou lhostejností. Jeho jediná

slabina, ješitnost, která ho předtím hnala proti kulometům, ho nyní vedla

do nové zoufalé zteče, která se nenadále změnila v dlouhodobé obléhání.

V

milostných

záležitostech

nemusel

dlouho

vyvíjet

zvláštní

dobyvatelskou aktivitu. Ženy se mu totiž vzdávaly samy od sebe. Jejich

povolnost ho korumpovala a s každou novou přítelkyní mohl uspokojit

svůj chtíč, ještě než se do ní stačil zamilovat, takže většinou hned po první

noci ztrácel o svedenou milenku jakýkoli zájem. Jeho bouřlivá povaha i

sláva připravovaly dívky o rozumný pohled na tento vztah, a tak se

prakticky žádná ani nepokusila použít starou dobrou strategii vyčkávání -

prostě nechat muže čekat, aby ho nejdřív lépe poznala.

Sašina matka mu zpočátku vůbec nevěnovala pozornost. Vyznamenání,

hodnost, triumfy na bojišti ani na poli lásky na ni nezapůsobily. Na jeho

pohledy nereagovala a vtipy u ní vyvolávaly jen nechápavé kroucení

hlavou. Dobýt tuhle mladou ženu se pro něho stalo opravdovou výzvou.

Byla to vážnější výzva než podmanění sousedních stanic metra.

Původně měla být jen dalším zářezem na pažbě samopalu. Zanedlouho

však pochopil, že čím dále se odsouvá jejich styk, tím je ta žena pro něho

důležitější. Chovala se tak, že každou příležitost strávit s ní alespoň

hodinu denně považoval za triumf. Přitom se zřejmě rozhodla, že ho trochu

potrápí. Zpochybňovala jeho zásluhy a vysmívala se jeho principům.

Spílala mu kvůli tomu, jak je bezcitný, a natolik otřásla jeho vnitřní

jistotou, že začal pochybovat o vlastní síle i cílech.

Všechno to snášel. Ne, dokonce se mu to líbilo. S ní začal přemýšlet. A

váhat. Nakonec cítil bezmocnost, protože nevěděl, jak se má té ženě

přiblížit, lítost kvůli všem minutám, které s ní nestrávil, ba dokonce strach,

že ji ztratí, aniž ji předtím získá. To byla láska. A pak ho odměnila jasným

znamením - stříbrným prstenem.

Teprve když už nevěděl, jak by bez ní dokázal žít, oddala se mu.

O rok později přišla na svět Saša.

Ty dva životy nemohl nechat na holičkách, takže si ani sám nemohl

dovolit jen tak umřít.

- 79 -

Pokud v pětadvaceti letech velíš nejsilnější armádě v tobě známé části

světa, jen obtížně se dokážeš zbavit představy, že i Země se na tvůj rozkaz

přestane točit. Na to, abys vzal druhému člověku život, nepotřebuješ ve

skutečnosti tolik moci; ničí moc však není tak velká, aby přivedla nazpět

zesnulého.

O tom se měl záhy na vlastní kůži přesvědčit. Ženu mu vyrvala tuberkulóza

a on nebyl s to ji zachránit. To byl okamžik, kdy se v něm cosi zlomilo.

Saše byly teprve čtyři roky, ale na matku si vzpomínala docela dobře. Do

paměti se jí nesmazatelně vryla i strašlivá prázdnota tunelu po matčině

úmrtí. Blízkost smrti se v jejím mikrosvětě projevila jako bezedná propast,

do které často shlížela. Okraje průrvy srůstaly jen velmi pomalu - uplynuly

dva nebo tři roky, než přestala ve spánku volat matku.

Otec to dělal dodnes.

Co když na to Homér nešel správně? Pokud se mu hrdina jeho eposu

nechce zjevit sám od sebe, proč nezačít s jeho budoucí milenkou? Třeba ho

její krása a mládí přilákají...

Když ji zpočátku velmi opatrně vykreslí, nepřidá se k ní pak jednou

hrdina, který se nyní schovává v nicotě? Má-li být jejich láska dokonalá,

musí se obě postavy ideálně doplňovat. To znamená, že

hrdina v Homérově epickém díle by se měl objevit jako ucelený hotový

charakter.

Svými myšlenkami se budou vzájemně podobat jako střepy roztříštěného

malovaného skla na Novoslobodské. I ony kdysi tvořily celek a jsou

určeny k tomu, aby se zase spojily... Homér neshledával nic špatného na

tom, že si tuto zdařilou ideu vypůjčil od starých klasiků.

Ono se to snadno řekne, ale hůř udělá. Homér prostě nedorostl toho, aby z

inkoustu a papíru vytvořil mladou ženu. Pochyboval i o tom, že by dokázal

přesvědčivě popsat pocity.

Jeho vztah k Jeleně vynikal jemnou a ohleduplnou něžností, ale poznali se

prostě příliš pozdě, než aby se upřímně a nepokrytě milovali. V jejich

věku už nešlo o ukojení vášně. Sešli se, aby za sebou nechali stíny

minulosti a zmírnili svou osamělost.

Pravá a jediná láska Nikolaje Ivanoviče zůstala tam nahoře. Bohatství

jejích citových odstínů však v uplynulých desetiletích natolik vybledlo, že

- 80 -

neměl pro svůj román žádný skutečný vzor. Vztah k manželce v sobě

beztak neměl nic heroického.

Právě v den, kdy nad Moskvou vypukla atomová bouře, Nikolajovi

nabídli, aby převzal místo nedávno penzionovaného strojvůdce Serova, což

pro něho znamenalo zdvojnásobení platu. Než však nastoupí na novou

pozici, měl si dopřát pár dní volna. Zatelefonoval ženě, která mu na to

oznámila, že uvaří žemlovku. Pak šla ven, aby koupila sekt a trochu

vyvětrala děti na procházce.

On však musel před dovolenou zvládnout ještě poslední směnu.

Když Nikolaj Ivanovič nasedl do vlakové soupravy jako strojvůdce,

věděl, že se do budoucna stane jejím novým kapitánem, šťastně ženatým a

na počátku tunelu vedoucího do krásné zářivé budoucnosti. Za pouhou

půlhodinu zestárl o dvacet let. A když přijel na konečnou stanici, byl z

něho zlomený, starý a osamělý muž. Snad proto pokaždé, když narazil na

jako zázrakem zachovalý vlak, cítil zvláštní touhu: usednout na místo

určené pro strojvůdce, zcela samozřejmě přejet rukou po přístrojové

desce a podívat se předním sklem do sítě tunelových segmentů. Představit

si, že může soupravu ještě opravit...

Aby zařadil zpátečku.

Vypadalo to, jako by velitel kolem sebe vytvářel jakési pole, které je

chránilo před všemi nebezpečími. A zdálo se, že si to uvědomuje. Do

Nagorné nepotřebovali ani hodinu. Tentokrát jim trasa nekladla žádný

odpor.

Homér to vždy cítil - ať to byli průzkumníci, obchodní cestující ze

Sevastopolské nebo jiní, běžní lidé, jakmile se odvážili vstoupit do tunelů,

stali se pro metro cizorodými organismy, mikroby, kteří pronikli do jeho

krevního oběhu. Poté co opustili hranice svých stanic, vzduch kolem nich

se rozpálil, realita dostala povážlivé trhliny

a zároveň se jako by odnikud znenadání vynořovali ti nejneuvěřitelnější

tvorové, které metro posílalo na konfrontaci s lidmi.

Naopak Hunter nebyl v těchto temných úsecích metra vnímán jako

cizorodé těleso. Vypadalo to, že leviathana, jehož cévním systémem se

pohyboval, nijak neruší. Jistě, obsah zhasl svítilnu, aby se sám změnil v

hroudu temnoty vyplňující tunel. Poté, jako by ho uchopily neviditelné

proudy a on rázem postupoval dvakrát rychleji. Ačkoli Homér za ním

- 81 -

spěchal opravdu s vypětím všech sil, zaostával a musel za ním volat, aby se

Hunter vzpamatoval a počkal na starce.

Při zpáteční cestě prošli Nagornou bez sebemenšího incidentu. Mlha se

rozpustila, stanice spala. Nyní bylo vidět z jednoho konce na druhý. Bylo

absolutní záhadou, kde se schovávali ti přízrační obři. Najednou to byla

obyčejná opuštěná stanice - solné usazeniny na vlhkém stropě, jemná

vrstva prachu na nástupišti, tu a tam kdosi načmáral uhlem něco

nepřístojného na začouzené stěny. Teprve při pozornějším pohledu se daly

rozeznat zvláštní kresby na zemi - jako by pocházely od podivného

divokého tanečního reje - a zaschlé hnědé skvrny na sloupech a

štukovaných stropech, které se drolily a odpadávaly, jako by je někdo

strouhal.

Avšak i Nagornaja jen krátce vzplála a zůstala za nimi. Pospíchali dál.

Dokud Homér následoval velitele, měl pocit, že i jeho obklopuje onen

magický zámotek nezranitelnosti. Stařec se divil sám sobě

odkud jen bere sílu na tak vyčerpávající pochod?

Na konverzaci mu však dech nestačil a od Huntera by se beztak odpovědi

nedočkal. Ten dlouhý den si Homér opakovaně kladl otázku, proč vlastně

spojil svůj osud s mlčenlivým a nemilosrdným velitelem, který vypadal,

jako by na něho chtěl každou chvíli zapomenout.

Omračující zápach Nachimovského prospektu se stále přibližoval. Homér

by tu stanici nejraději ze všeho nechal co nejdřív za sebou, ale velitel

zpomalil. Zatímco stařec stěží přežíval v plynové masce, Hunter dokonce

ještě větřil na různé strany, jako by z těžké dusivé hniloby mohl vycítit

jednotlivé nuance.

I tentokrát před ním mrchožrouti s neskrývaným respektem ustupovali,

odhazovali zpola ohlodané kosti a vyplivovali kusy masa na zem. Hunter

vylezl na pahorek uprostřed stanice, přičemž se do ostatků mrtvých těl

ponořil po kotníky, a dlouho se rozhlížel. Zřejmě nenašel, co hledal,

protože nespokojeně mávl dál a zase svižně vykročil.

Oproti tomu Homér si nemohl stěžovat, že by nic neobjevil. Uklouzl a

upadl na zem. Přitom vylekal mrchožrouta, který právě spásal vnitřek

vlhké neprůstřelné vesty. Mužův pohled padl na helmu Sevastopolské,

která se odkutálela stranou. V následující chvíli se průzory masky zamžily

- po obličeji mu začal stékat studený pot.

- 82 -

Zoufale se pokoušel potlačit dávení. Pomalu přilezl ke kostem a hledal

mezi nimi identifikační známku. Všiml si malého zakrváceného

zápisníku. Nejprve otevřel poslední stránku se záznamem: V žádném

případě neútočit.

Otec ji už v dětském věku naučil neplakat, ale teď neměla nic, čím by

mohla čelit osudu. Slzy jí samy od sebe stékaly po obličeji a z hrudi se

dralo tiché bolestné vrnění. Okamžitě pochopila, co se stalo, ale už několik

hodin se marně pokoušela to překonat.

Volal ji, aby mu pomohla? Chtěl jí před smrtí ještě sdělit něco důležitého?

Už nevěděla, kdy přesně usnula, a ani teď si nebyla doopravdy jistá, jestli

bdí. Možná existuje nějaký svět, ve kterém otec ještě žije - a ve kterém ho

nepřipravila o život svým spánkem, slabostí a egoismem.

Saša uchopila studenou, ale stále hebkou otcovu ruku, jako by mu ji chtěla

zahřát, a promlouvala k němu jako k sobě samé: „Najdeš auto. Půjdeme na

povrch, posadíme se do něj a odjedeme. Budeš se smát jako ten den, kdy

jsi přinesl nahrávač s hudebními cédéčky..."

Otec zpočátku seděl zpříma, opřený o sloup, a brada mu klesla na hruď,

takže to vypadalo, že si jen na chvíli zdříml. Potom mu však začal trup

pozvolna klouzat dolů, do tratoliště krve, jako by ho unavilo hrát si na

živého — a jako by už nechtěl Saše nic předstírat.

Vrásky, které vždy brázdily otcův obličej, nebylo skoro vidět.

Pustila jeho ruku, pohodlněji ho uložila a zabalila od hlavy k patě do

roztrhané pokrývky. Neexistovala žádná jiná možnost, jak ho pohřbít.

Mohla by ho samozřejmě nechat na povrchu, aby hleděl na oblohu, až se

jednoho dne zase vyjasní. Ale dávno předtím, než by k tomu došlo, by jeho

mrtvé tělo nahoře padlo za oběť netvorům, kteří se tam potulovali.

Naopak na jejich stanici se ho nikdo ani nedotkne. Ze ztracených jižních

tunelů nehrozilo nebezpečí - to jediné, co tam ještě žilo, byli okřídlení

švábi. Na severu tunel končil a přecházel ve zrezivělé, zpola propadlé

přemostění. Na druhé straně mostu žili lidé, ale nikoho by tam ani ve snu

nenapadlo, aby ho - třeba jen z ryzí zvědavosti - přešel. Bylo všeobecně

známo, že tam není nic než spálená, zpustošená oblast. A na okraji téhle

pouště stála strážní stanice, kterou obývali dva vyhnanci zasvěcení smrti.

Otec by jí nikdy nedovolil, aby tu zůstala sama; ostatně teď už by to byl

holý nesmysl. Kromě toho si uvědomovala, že je úplně jedno, jak daleko

- 83 -

uteče a jak zoufale se pokusí vzít z tohohle prokletého vězení nohy na

ramena - nikdy se ho nedokáže doopravdy zbavit. Teď už ne.

„Tati... Odpusť, prosím," zavzlykala. Neexistovalo však nic, čím by se

mohla jeho odpuštění zasloužit.

Stáhla mu z prstu stříbrný prsten a uložila ho do kapsy svých kalhot s

laclem. Pak uchopila klec s krysou - zvíře bylo pořád ještě klidné - a

pomalu vykročila k severu, takže na zaprášené žule zůstalo jen pár

krvavých skvrn.

Sestoupila už na koleje a právě vkročila do tunelu, když vtom se

na prázdné stanici, která se najednou podobala Bludnému Holanďanovi,

stalo něco podivuhodného. Z ústí protějšího tunelu zničehonic vyšlehl

dlouhý ohnivý jazyk a lačně zamířil k mrtvole jejího otce. Nedosáhl však

na něj, a tak se neochotně stáhl zpět do temné hlubiny - jako by respektoval

jeho právo na poslední spočinutí.

„Vracejí se! Oni se vracejí!" zaznělo z telefonu. Istomin vzdálil sluchátko

od ucha a nevěřícně vzhlédl. „Kdo oni?" Denis Michajlovič vyskočil ze

židle a rozlil přitom čaj. Tmavá skvrna se mu rychle šířila po kalhotách.

Zanadával na čaj a opakoval otázku.

„Kdo oni?" opakoval jako kolovrátek Istomin. „Velitel a Homér,"

zapraskalo ze sluchátka. „Achmed je mrtev." Vladimír Ivanovič si

kapesníkem osušil kotlety a utřel si pod černou gumou pirátské klapky na

oči spánky. Pokud některý z bojovníků zemřel, bylo jeho úkolem

informovat pozůstalé rodinné příslušníky.

Aniž by se nechal znovu spojit, vystrčil hlavu ze dveří a zavolal na

pobočníka: „Oba okamžitě ke mně! A ať u mě prostřou!"

Přecházel po kanceláři sem a tam a z jakéhosi důvodu rovnal fotografie

na stěně. Zastavil se u plánku metra, něco si pro sebe zašeptal a otočil se k

Denisi Michajlovičovi. Ten zkřížil paže na hrudi a široce se usmál.

„Voloďo, chováš se jako nezkušená dívka před prvním dostaveníčkem,"

podotkl s úsměvem plukovník.

„Zato ty nejsi ani trochu nervózní, viď?" odtušil pádně velitel stanice a

ukázal čelem na vlhké důstojnické kalhoty.

Já? Co tím myslíš? Já jsem připraven. Obě úderné jednotky jsou k

dispozici. Ještě den a můžeme vyrazit." Denis Michajlovič jemně pohladil

- 84 -

modrý baret, který před ním ležel na stole, vstal a nasadil si ho. Takhle

vypadal oficiálněji.

Z předsíně bylo slyšet spěšné kroky. Pobočník s tázavým pohledem

přidržel ve škvíře mezi dveřmi kalnou skleněnou láhev s jakýmsi

alkoholem. Istomin mávl odmítavě rukou - později, později! Pak konečně

zazněl známý tlumený hlas, dveře se rozletěly a na prahu se ukázala

mohutná postava. Za návštěvníkovými zády se tísnil ten starý vypravěč

různých pohádek, kterého Hunter bůhvíproč přivlekl s sebou.

„Zdravím vás!" Istomin se posadil na svou židli, vstal a znovu si sedl.

„Tak co máte?" otázal se plukovník řezavým hlasem.

Hunter klouzal těžkým pohledem z jednoho muže na druhého a pak se

otočil k veliteli stanice: „Tulskaja je obsazena potulnou bandou. Všechny

zavraždili."

Denis Michajlovič zvedl husté obočí. „Naše lidi taky?"

„Pokud vím, ano. Dostali jsme se až k bráně do stanice. Tam se rozpoutal

boj a oni uzavřeli zátaras."

„To jako hermetickou bránu?" Istomin zaťal prsty do okraje stolu a zvedl

se. „Co teď budeme dělat?"

„Zaútočíme," vyhrkli současně Hunter a plukovník.

„Ne, nesmíme zaútočit!"

To byl Homér, který dal nečekaně zezadu o sobě vědět.

Musela si jen vyčíhat správnou hodinu. Jestli se jí jednotlivé dny

naposledy, měla by se drezína už brzy objevit ve vlhkém nočním oparu.

Každá minuta, kterou by na tomto místě, u svahu, kde tunel vystupoval ze

země jako otevřená žíla, by ji stála den života. Nezbývalo jí však nic

jiného než čekat. Na druhé straně nekonečně dlouhého mostu by narazila

na uzavřenou hermetickou bránu, která se otvírala jen zevnitř — jednou

týdně, když se konal trh.

Dnes neměla Saša co nabídnout - a přitom potřebovala nakoupit víc než

kdykoli předtím. Bylo jí však jedno, co budou lidi z drezíny od ní

požadovat jako protislužbu za vstup do světa živých - chlad smrti a

nelidská strnulost se z jejího otce přenesly na ni.

Jak často dříve snila o tom, že se jednoho dne dostane na jinou stanici, kde

bude obklopena jinými lidmi, uzavře s někým přátelství, potká kohosi

výjimečného... Vyptávala se otce na jeho mládí - nejen proto, aby se zase

- 85 -

vrátila do zářivě jasného a šťastného dětství, ale protože sama sebe tajně

vídala jako matku a místo otce se jí vznášel před očima mlhavý obraz

nějakého krásného mladíka. Tak si vytvořila vlastní naivní představu o

lásce. Dělalo jí starost, že až se jednoho dne skutečně vrátí do Velkého

metra, mohlo by vyjít najevo, že se odnaučila stýkat s jinými lidmi. O

čem s ní vlastně budou chtít mluvit?

Avšak teď, kdy do příjezdu zdejšího převozu zbývalo už jen pár hodin, ba

dokonce snad minut, jí byli všichni ostatní, muži i ženy, naprosto lhostejní.

Samotná myšlenka na lidsky důstojnou existenci jí připadala jako zrada na

otci. Neváhala by ani vteřinu a souhlasila s dm, že zbytek svého života

stráví na této stanici, kdyby ho tím mohla zachránit.

Když se zbytek rozteklé svíčky v zavařovačce křečovitě mihotal ve

smrtelném boji, přenesla plamen na nový knot. Při jedné výpravě pro ni

otec ukořistil celou bednu plnou voskových svíček; několik jich vždy

nosila s sebou v širokých kapsách laclových kalhot. Líbila se jí představa,

že její tělo je stejné jako ty svíčky a že na ni přešla nepatrná část jejího

otce, když vyhasl. Jestlipak lidé z drezíny postřehnou v mlze její signál?

Dosud jen čas od času opatrně vyhlížela, aby se co nejméně pohybovala

venku. Otec jí to zakázal a jeho oteklé hrdlo bylo pro ni dostatečným

varováním. Na povrchu se Saša nikdy necítila ve své kůži, připadala si jako

chycený krtek, neklidně se rozhlížela a jen zřídkakdy se odvážila k

prvnímu mostnímu břevnu, aby se odtud podívala na řeku protékající dole.

Ted však měla času na rozdávání. Shrbila se, když ji roztřásl poryv

ledového větru, a popošla o několik kroků dopředu. Mezi sukovitými

pahýly stromů se v šeru rýsovaly propadlé hřebeny věžáků. V olejově

husté vodě řeky se plácalo něco obrovského a v dálce netvoři téměř lidsky

sténali.

Najednou se do těch zvuků vmísilo táhlé, naříkavé skřípání.

Saša vyskočila, zvedla sklenici se svíčkou nad hlavou a z mostu jí

odpověděl pokradmu nesmělý paprsek světla. Přijížděla k ní zchátralá

stará drezína; jen s námahou se prodírala mlhou připomínající spíš vatu a

slabý svit reflektoru vrážela do noci jako drobný klín. Saša se zarazila,

protože to byla jiná drezína než obvykle. Po kolejích se namáhavě vlekla,

jako by každá otočka kol znamenala pro lidi u řídicích pák enormní

námahu.

- 86 -

Nakonec se zastavila asi deset kroků před mladou ženou. Z rámu seskočil

obtloustlý velikán v primitivním ochranném obleku a ztěžka dopadl na

štěrk. V průzorech jeho plynové masky se zrcadlil ďábelsky roztančený

plamínek Sašiny svíčky, takže muži neviděla do očí. V ruce svíral starý

armádní kalašnikov s dřevěnou pažbou.

„Chci odsud pryč," prohlásila Saša a zvedla energicky hlavu.

„Jó tak pryyyč," opakoval jako ozvěna strašák a přitom udiveně a zároveň

jízlivě protáhl samohlásku. „A co za to nabízíš?"

„Já už nic nemám." Upřeně mu zírala do blikajících průzorů masky

orámovaných tenkou vrstvou ledu.

„Každej má co nabídnout. Zvlášť ženský." Převozník se ušklíbl, ale vzápětí

se zarazil. „To tady necháš tatíka samotnýho?"

„Já už nic nemám," opakovala Saša a sklonila pohled k zemi.

„Tak von přece jen chcíp," ozvalo se zčásti s úlevou, zčásti zklamaně z

masky. „Je to tak lepší. Tohle by se mu vůbec nelíbilo."

Hlaveň zachytila za zip Sašiných kalhot a začala ho pomalu stahovat

dolů.

„Nech toho!" zakřičela chraptivě a uskočila.

Zavařovačka se svíčkou spadla na koleje, střepy se rozlétly a tma okamžitě

slízla plamínek.

„Odsud se nikdo nevrátí, to jsi pořád ještě nepochopila?" Neotesanec se

na ni lhostejně podíval vyhaslými mrtvými skly. „Tvoje tělo nestačí na to,

abys mi zaplatila za jízdu. Jentaktak jím zaplatíš otcův dluh." Samopal se

mu otočil v rukou pažbou dopředu.

Saša ucítila prudkou ránu do spánku. Vědomí se nad ní smilovalo a

pohaslo.

Od Nachimovského prospektu nespouštěl Hunter Homéra z očí, takže

stařec si nemohl zápisník důkladněji prohlédnout. Velitel byl zničehonic

ztělesněním ohleduplností, ba soucitu, snažil se nejen o to, aby jeho

spolubojovník nezaostával daleko vzadu, ale dokonce mu přizpůsobil i

rychlost chůze, při které se ovšem musel hodně krotit. Několikrát se

zastavil a otočil - předstíral, že musí prověřit, jestli je někdo nesleduje.

Pronikavý kužel světla z jeho svítilny však vždy sklouzl Homérovi po

obličeji, takže stařec si na okamžik připadal jako u výslechu. Zaklel,

mžoural, pokoušel se vzpamatovat a doslova cítil, jak mu velitelův

- 87 -

pronikavý pohled klouže po celém těle, osahává ho a pátrá po nálezu z

Nachimovského prospektu.

Nesmysl! Hunter samozřejmě nemohl vůbec nic vidět, protože byl v té

chvíli příliš daleko. Nejspíš si všiml změny v Homérově chování a pojal

podezření. Avšak pokaždé, když se jejich pohledy setkaly, stékal starci po

zádech ledový pot. To málo, co si stačil přečíst, bohatě stačilo na to, aby o

velitelových úmyslech upřímně zapochyboval. Byl to deník.

Některé stránky byly slepené zaschlou krví. Ty nechal Homér nedotčené -

jeho unavené strnulé prsty by je jen roztrhaly. Zápisky na prvních listech

byly zmatené, autor nedokázal udržet na uzdě ani jednotlivá písmena.

Myšlenky se mu honily hlavou tak překotně, že je nezvládl souvisle

sledovat.

Nagornou jsme prošli beze ztrát, prozradil notes a hned poskočil dál: Na

Tulské panuje chaos. Nedá se projít k metru, Hanza nikoho nevpouští.

Zpátky taky nemůžeme.

Homér listoval dál. Koutkem oka si všiml, že velitel slezl z mohyly a

zamířil k němu. Deník mu v žádném případě nesmí padnout do rukou. Než

ho nechal zmizet ve svém batohu, stačil ještě přečíst: Máme situaci pod

kontrolou. Stanice je uzavřená, byl dosazen velitel. A hned na to: Kdo

chcípne jako další?

A nad touto otevřenou otázkou bylo ještě v rámečku datum. I když by

člověk podle zažloutlých stran notesu řekl, že popsané události jsou staré

nejméně deset let, byl tento záznam učiněn zřejmě teprve před několika

dny.

Starcův zkornatělý mozek složil s téměř už zapomenutou rychlostí

jednotlivé dílky mozaiky: tajuplného poutníka, kterého podle svého tvrzení

spatřil na Nagatinské nešťastný bezdomovec; zdánlivě známý hlas

strážného u brány, větu Zpátky taky nemůžeme. Před jeho vnitřním zrakem

se začal vytvářet celkový obraz. Možná to jsou právě škrábanice na těch

slepených stránkách, které všem událostem dávají smysl...

Přinejmenším si teď byl absolutně jistý, že na Tulské nedošlo k žádnému

přepadení. To, co se tam stalo, bylo mnohem komplexnější

a záhadnější. A Hunter, který se celou čtvrthodinu vyptával strážných u

brány do stanice, to ví stejně dobře jako Homér.

Proto nesmí veliteli ten notes ukázat.

- 88 -

A proto sebral odvahu a v Istominově kanceláři svému veliteli otevřeně

odporoval.

„Nesmíme zaútočit," opakoval.

Hunter k němu pomalu otočil hlavu - jako bitevní loď nastavující svou

hlavní zbraň. Istomin zasunul židli zpět a opřel se vestoje o stůl. Plukovník

se unaveně ušklíbl.

„Nemůžeme vyhodit bránu do povětří," pokračoval Homér. „Všude je tam

spousta spodní vody, okamžitě bychom zaplavili celou trasu. Tulskaja se

ještě jakžtakž drží, s každým dnem doufají, že se voda neprovalí. Souběžný

tunel, jak sami víte, je už deset let..."

„To tam snad máme zaklepat a čekat, až nám otevřou?" skočil mu do řeči

Denis Michajlovič.

„Pořád ještě je můžeme zvnějšku obejít," poznamenal Istomin.

Plukovníkovi překvapením zaskočilo a dostal záchvat kašle. Pak začal s

velitelem stanice rozčileně diskutovat. Obvinil ho, že chce z jeho

nejlepších mužů udělat mrzáky, ba dovést je do hrobu. To už však zvýšil

hlas i Hunter.

„Tulskou musíme vyčistit. Situace vyžaduje totální vyhlazení všech, kdo se

tam nachází. Z vašich lidí tam už nikdo není. Všichni jsou mrtví. Chcete-li

zabránit dalším ztrátám, je to jediná možnost. Vím, o čem mluvím. Mám

všechny nezbytné informace."

Poslední slova byla jednoznačně určena Homérovi.

Stařec se cítil jako drzý psík, kterého chytli za kůži na krku a pořádně jím

zatřásli, aby ho přivedli k rozumu.

Istomin si uhladil uniformu. „Je-li tunel z naší strany zablokován, existuje

jediná možnost jak se dostat do Tulské — z druhé strany, přes Hanzu. To

ale znamená, že k tomu žádné ozbrojené muže nepřemluvíme. To je

naprosto vyloučené."

Hunter mávl odmítavě rukou. „Já už nějaké najdu."

Plukovník sebou škubl.

„Ale když se chcete dostat zvnějšku do Hanzy, musíte projít dvěma

stanicemi přes Kachovskou trasu až do Kaširské," poznamenal velitel

stanice. Následovalo výmluvné ticho.

Hunter zkřížil paže na hrudi. „No a?"

- 89 -

„V oblasti Kaširské je v tunelu zvýšené záření," vysvětlil plukovník.

„Nedaleko odtud totiž dopadl fragment bojové hlavice. Nedošlo k

detonaci, ale záření je nebezpečně vysoké. Každý druhý, kdo se tam

vystaví radiaci, během měsíce zemře. Pořád ještě."

Rozhostilo se ticho. Homér využil odmlky a nepozorovaně - samozřejmě

z ryze taktických důvodů - zahájil ústup z Istominovy kanceláře. Nakonec

se slova chopil Vladimír Ivanovič. Zřejmě se obával, že nekontrolovatelný

Hunter se přece jen pokusí vyhodit do povětří hermetický zátaras u Tulské,

a proto připomněl: „Máme ochranné oděvy. Celkem dva. Můžeš si vzít

některého z našich nejlepších bojovníků. Budeme čekat." Vrhl letmý

pohled na Denise Michajloviče. „Co nám ostatně jiného zbývá?"

Plukovník si povzdechl. „Zajdeme k mládencům. Promluvíme si o tom a

pak si vyhledáš svůj doprovod."

„To je zbytečné." Hunter zavrtěl hlavou. „Potřebuju Homéra."

- 90 -

KAPITOLA 7

HRANICE

Drezína přejela přes široký, zářivě žlutý pruh táhnoucí se po zemi a stěnách

tunelu. Muž u řízení už nedokázal předstírat, že neslyší stále rychlejší

cvakání Geigerova počítače. Sáhl po brzdicí páce a omluvně zamumlal:

„Pane plukovníku... Bez ochrany dál nemůžeme..."

„Už jen sto metrů," požádal Denis Michajlovič. „Kvůli vysoké zátěži

dostaneš týden volna. Pro nás jsou to jen dvě minuty jízdy, ale ti dva by ve

skafandrech potřebovali půl hodiny."

„Tohle je nejzazší hranice, pane plukovníku," zavrčel strojvůdce, ale

neodvážil se zpomalit.

„Zastav!" přikázal Hunter. „Dál půjdeme pěšky. Záření je tu opravdu

vysoké."

Brzdy zaskřípaly, reflektor zavěšený na podvozku se rozhoupal a drezína

zastavila. Hunter a Homér, kteří seděli se svěšenýma nohama na

okrajovém rámu, seskočili na koleje. V černých skafandrech z látky

napuštěné olovem vypadali jako kosmonauti.

Tyto ochranné oděvy byly nepředstavitelně drahé a vzácné, v celém

metru jich existovalo zřejmě jen pár tuctů. Na Sevastopolské se nikdy

nepoužívaly — šetřily se na mimořádné akce. Odolávaly i tomu

nejintenzivnějšímu záření, ale zato v nich byl každý pohyb velmi

namáhavý, přinejmenším pro Homéra.

Denis Michajlovič nechal drezínu za sebou a kráčel pár minut vedle nich.

Vyměnil si s Hunterem pár vět - úmyslně zlomkovitých a zhuštěných, aby

jim Homér nemohl porozumět.

„Kde je vezmeš?" zeptal se mrzutě plukovník Huntera.

„Však oni mi už nějaké dají. Nic jiného jim ostatně nebude," odtušil

Hunter tlumeně a upřeně zíral před sebe.

„Nikdo tě nečeká. Pro ně jsi zemřel. Jsi mrtvý, rozumíš?" Hunter se na

okamžik zastavil a tiše, spíš k důstojníkovi než sám k sobě, promluvil:

„Kdyby to všechno bylo tak jednoduché." „Dezertovat z Řádu je horší než

smrt," zavrčel Denis Michajlovič. Hunter nevrle mávl rukou, jako by chtěl

plukovníkovi zasalutovat, ale zároveň přeříznout neviditelné kotevní

- 91 -

lano. Denis Michajlovič to gesto pochopil a zůstal stát na nábřeží,

zatímco oba ostatní muži vyrazili proti proudu a vzdalovali se od břehu.

Jejich velká výprava přes moře temnoty začala.

Plukovník přestal salutovat a dal strojvůdci na drezíně signál, aby

nastartoval. Připadal si podivně prázdný - neexistoval nikdo, komu by

mohl dát ultimátum, nikdo, proti komu by bojoval. Jako vojenský velitel

osamělého ostrůvku v moři mohl jen doufat, že nepočetná expediční

skupinka nezahyne, ale jednoho dne se z druhé strany vrátí, což bude do

jisté míry důkaz, že Země je přece jen kulatá.

Poslední strážní stanoviště v tunelu se nacházelo hned za Kachovskou a

bylo téměř liduprázdné. Pokud Homéra neklamala paměť, nikdo nikdy

Sevastopolskou od východu nenapadl.

Vypadalo to, že žlutý pruh nejen rozděluje tuhle nekonečnou betonovou

hadici na dva naprosto svévolné úseky, ale zároveň jako kosmický výtah

vzájemně spojuje dvě planety, které byly stovky světelných let vzájemně

odloučené. Na opačné straně trasy přecházela obydlená oblast

nepozorovaně do mrtvé měsíční krajiny, přičemž obě se sobě až šalebně

podobaly. Zatímco se Homér soustředil na to, aby si v botách vážících

několik kilogramů nešlapal na nohy, a slyšel, jak se jeho dech namáhavě

prodírá komplexním systémem hadic a filtrů, představoval si, že je

astronaut, kterého vysadili na satelitu nějaké vzdálené hvězdy. Dovoloval

si tuhle dětinskou fantazii, protože tak se snáze smiřoval s těžkým

skafandrem - na téhle družici totiž panovala zvýšená gravitace — i s

myšlenkou, že teď mnoho kilometrů budou široko daleko jedinými

živými tvory.

Věda ani science-fiction nedokážou předvídat budoucnost, přemýšlel

stařec. Homérovi v dětství slibovali, že v roce 2034 se člověk dávno stane

dobyvatelem poloviny galaxie nebo alespoň vlastního

slunečního systému. Autoři futurologických románů i vědci ovšem

vycházeli z toho, že lidstvo bude jednat racionálně a důsledně; jako by se

neskládalo z několika miliard setrvačných, lehkomyslných a požitkářských

individuí, ale představovalo cosi jako úl nadaný kolektivním rozumem a

jednotně orientovanou silou vůle, a jako by mělo s dobýváním vesmíru

nějaké vážné úmysly. Místo toho lidi tahle hra omrzela a celý projekt na

půl cestě smetli ze stolu. Zaměřili se nejprve na elektroniku a poté na

- 92 -

biotechnologii, aniž by ovšem v některé z těchto oblastí dosáhli alespoň

trochu působivých výsledků - snad jen s výjimkou jaderné fyziky.

A teď je tady, astronaut bez možnosti rozletu, schopný přežít jen díky

obrovskému neohrabanému skafandru, cizinec na vlastní planetě

připravený dobýt tunely mezi Kachovskou a Kaširskou. Na vše ostatní

mohl on i ostatní přeživší zapomenout. Beztak jim nebylo dopřáno spatřit

hvězdy.

Bylo to zvláštní. Tady, na druhé straně žluté linie, mu tělo sténalo pod

zvýšenou přitažlivostí, ale zato srdce bylo jako v beztížném stavu. Před

několika dny, když se Homér před výpravou na Tulskou loučil s Jelenou,

počítal s tím, že se zase vrátí. Když si ho však Hunter vybral jako

doprovod i podruhé, pochopil, že tentokrát je to opravdu vážná věc.

Kolikrát se dožadoval nějaké zkoušky a osvícení - teď ho konečně

vyslyšeli. Brát do zaječích by bylo hloupé a nedůstojné.

Věděl, že životní úkol se nedá prostě odbýt jako rychlovka. Osud se nedá

umluvit, je zbytečné si namlouvat, že něco sice nastane, ale snad o něco

později, příště... Žádné příště by už taky nakrásně nemuselo být, a pokud

se nyní nerozhodne, pro co by pak měl ještě žít? To má čas, který mu ještě

zbývá do konce, skutečně živořit jako bezvýznamný Nikolaj Ivanovič, jako

staniční podivín, jako starý, slintající a záhadně se šklebící breptal, kterého

nikdo neposlouchá?

Avšak k tomu, aby se z karikatury Homéra změnil v jeho opravdového

dědice a z milovníka mýtů na jejich tvůrce a aby povstal z popela jako

nový člověk, musel nejdřív spálit své staré Já. Věřil, že pokud bude i

nadále o sobě pochybovat, podléhat touze po domově a ženě a stále se

ohlížet do minulosti, nutně přehlédne něco nesmírně důležitého, co ho

očekává. Musí přistoupit k rozhodujícímu řezu.

Z téhle nové výpravy se sotva vrátí bez úhony, pokud vůbec může s

návratem počítat. Samozřejmě mu bylo líto Jeleny. Zpočátku vůbec

nechtěla uvěřit, že se Homér už za jediný den vrátil, a navíc zdravý a bez

úhony. A neúspěšně se pokoušela odradit ho i od této cesty do nicoty.

Když se s ním pak znovu se slzami v očích loučila, už jí nic nesliboval.

Přitiskl ji k sobě a podíval se přes její rameno na hodinky. Bylo načase

vyrazit. Přitom si uvědomoval, že deset let života se nedá jen tak jednoduše

amputovat; zcela určitě by ho trápily fantomové bolesti.

- 93 -

Myslel, že ho to bude nutkat, aby se stále otáčel. Jakmile však překročil

velký žlutý pruh, připadalo mu, jako by skutečně zemřel. Jeho duše se

vymanila z obou těžkých a nepohyblivých schránek a vzlétla. Byl

svobodný.

Zdálo se, že pro Huntera neznamená skafandr sebemenší námahu.

Prostorný ochranný oděv nafoukl jeho svalnatou vlčí postavu do podoby

neforemného pahorku, ale na pohyblivosti mu v ničem neubral. Kráčel sice

vedle supícího Homéra, ale jen proto, že svého průvodce od

Nachimovského prospektu nespouštěl z očí.

Po všem, co viděl na Nagatinské, Nagorné a Tulské, nebylo pro Homéra

zrovna snadné přistoupit na další výpravu s Hunterem. Jeden aspekt ho

však nakonec přesvědčil: Velitelova přítomnost v něm vyvolala onen druh

metamorfózy, kterou tak dlouho toužebně přivolával a od které si sliboval

znovuzrození. Starci bylo jedno, proč ho Hunter znovu vláčí s sebou - ať

už jako lodivoda, či chodící proviant. Pro Homéra bylo hlavní to, aby si

nenechal tenhle stav ujít a využil ho, dokud ještě trvá, aby dostal pořádný

nápad a něco napsal...

A nejen to - když ho Hunter povolal, nemohl se Homér zbavit pocitu, že i

tak ostřílený a nelítostný bojovník od něj něco chce. Nešlo o to, že mu v

tunelech ukazoval cestu a varoval ho před možnými nebezpečími. Možná

že si velitel díky starcově přítomnosti bral něco přímo z něho, aniž se

Homéra předem zeptal...

Ale co to bylo? Co Hunterovi tolik chybělo?

Bojovníkova vnějšková bezcitnost už nemohla starého muže oklamat. Za

slupkou jeho ochromeného obličeje vřelo magma, které se

tu a tam vylévalo přes krátery jeho věčně otevřených očí. Byl neklidný. I

on něco hledal.

Hunter se podle všeho dokonale hodil do role epického hrdiny v Homérově

budoucí knize. Zpočátku stařec ještě váhal, ale po několika pokusech ho

přijal, ačkoli ho leccos na velitelově charakteru - jeho vášeň pro zabíjení,

úsečnost a úsporná gesta - varovalo. Hunter připomínal vrahy, kteří policii

posílají zakódované vzkazy, aby je mohla snáze dopadnout. Homér

nevěděl, jestli v něm velitel spatřuje zpovědníka, životopisce nebo dárce

bůhvíčeho, ale cítil, že ta zvláštní závislost spočívá na vzájemnosti - a že

záhy bude silnější než jeho strach.

- 94 -

Homér se skutečně nemohl zbavit pocitu, že Hunter stále oddaluje

nesmírně důležitý rozhovor. Velitel se k němu stále otáčel, jako by se ho

chtěl na něco zeptat, ale pokaždé otázku spolkl. Třeba ale stařec zase

jednou vydával své přání za skutečnost a nebyl ničím jiným než

nepotřebným svědkem, kterému Hunter někde v tunelu zakroutí krkem.

Velitelův pohled stále častěji ulpíval na starcově batohu, ve kterém byl

uložený ten zlověstný deník. Nejspíš vycítil, že Homérovy myšlenky

krouží kolem určitého předmětu, a pomalu, ale jistě se k němu přibližoval.

Stařec se křečovitě pokoušel nemyslet na zápisky - avšak marně.

Měl sotva čas se sbalit, a proto strávil s deníkem o samotě jen pár minut.

Samozřejmě to nestačilo, aby navlhčil všechny zakrvácené listy a oddělil je

od sebe, ale část stránek přece jen stačil proletět. Byly plné křížem krážem

psaných poznámek. Navíc nesouhlasilo pořadí, jako by autorovi slova stále

unikala a on je jen s vypětím všech sil alespoň někam zapsal. Aby

poznámky dávaly smysl, musel je Homér srovnat ve správném pořadí.

Žádný kontakt. Telefon němý. Zřejmě sabotáž. Někdo z vyhnanců, ze

msty? Ještě před námi.

Situace bezvýchodná. Pomoc se nedá čekat odnikud. Vyzvat

Sevastopolskou by znamenalo konec pro našince. Nezbývá tedy než

vytrvat... Jak dlouho ještě?

Nepouštějí nás ven... Zbláznili se. Když ne já, tak kdo? Uprchnout! A pak

tam bylo ještě něco. Hned za posledními slovy, která naléhavě varovala

před útokem na Tulskou, stál podpis - nezřetelný, vytištěný hnědým

pečetním voskem krvavých prstů. Homér to jméno už dříve slýchal, ba

dokonce ho i sám nezřídka vyslovil.

Ten deník patřil radistovi, který byl před týdnem vyslán s karavanou do

stanice Tulskaja.

Prošli kolem odbočky do podzemního depa, které by nepochybně už dávno

zelo prázdnotou, kdyby tu nehrozilo tak silné ozáření. Černý tunel, který

tam vedl, byl zřejmě ve velkém spěchu zabarikádován svařenými dílci z

betonářské oceli. Na plechovém štítku, který z jedné tyče visel na kusu

drátu, je vítala rozšklebená umrlčí lebka a pod ní bylo vidět stopy

červeného varovného nápisu, který však časem oprýskal nebo ho někdo

úmyslně seškrábal.

- 95 -

Ta zamřížovaná šachta magicky přitahovala Homérův pohled. Když ho od

ní nakonec s námahou odtrhl, bezděčně si uvědomil, že zdejší trasa nejspíš

není tak mrtvá, jak se domnívali na Sevastopolské.

Potom prošli Varšavskou — strašidelnou, zrezivělou a plesnivou stanicí,

která vypadala jako kaluž vody. Kachlovými stěnami prosakovala kalná

tekutina a pootevřenými branami sem pronikal studený vítr z povrchu,

jako by se nějaký obří tvor zvenčí pokoušel oživit stanici umělým

dýcháním. Hysterické tikání Geigerových počítačů je nabádalo, aby odsud

zase co nejrychleji odešli.

Blížili se už ke Kaširské, když jeden z přístrojů vypověděl službu a

ukazatel druhého uvízl na konci stupnice. Homér ucítil na jazyku hořkou

pachuť.

„Kam dopadla střela?" zeptal se Hunter.

Velitelův hlas bylo špatně slyšet - asi jako kdyby Homér ponořil hlavu do

vany naplněné vodou až po okraj. Zastavil se - konečně se naskytla

příležitost pro krátký, ale o to vítanější odpočinek - a ukázal rukavicí na

jihovýchod. „U Kantěmirovské. Vycházíme z toho, že se přitom zřítila

střecha vstupní haly nebo větrací šachta. Přesně to nikdo neví."

„To znamená, že Kantěmirovskaja je opuštěná?"

Jistě. Na opačné straně od Kolomenské není ani živáčka."

„Mně tvrdili...," začal Hunter, ale pak se odmlčel a dal Homérovi znamení,

aby byl také potichu. Vypadalo to, jako by přijímal jakési sotva vnímatelné

vlny. Nakonec se zeptal: „Ví někdo, co se stalo na Kaširské?"

„A odkud?" Homér si nebyl jistý, jestli jeho ironický odstín hlasu pronikl

dechovým filtrem ven.

„Tak já ti to povím. Záření je tam natolik silné, že by nás to oba za pouhou

minutu seškvařilo. Nepomohl by ti žádný skafandr. Vrátíme se."

„Cože? Nazpět? Na Sevastopolskou?"

„Ano. Vyjdu tam na povrch. Třeba tam proniknu i shora," upřesnil

zamyšleně Hunter. Vypadalo to, jako by už plánoval svou cestovní trasu.

Stařec se zarazil. „Ty chceš jít sám?"

„Nemůžu se pořád o tebe starat. Musím dávat pozor, abych přitom sám

nezařval. Ve dvou bysme stejně neprošli. Není ani jisté, jestli to dokážu

sám."

- 96 -

„Copak to nechápeš? Musím jít s tebou, chci..." Homér horečnatě hledal

nějaký důvod, záminku.

„... ještě vykonat něco smysluplného, než vypustíš duši?" dokončil velitel

větu. Mluvil lhostejným hlasem; Homér věděl, že filtry jejich plynových

masek prosívají veškeré příměsi, takže dovnitř proudí jen sterilní vzduch

bez chuti a zápachu a ven vycházejí mechanické bezduché hlasy.

Stařec zavřel oči a křečovitě se pokoušel rozpomenout na vše, co ví o

krátkém pahýlu Kachovské linky, co si pamatuje o ozářeném konci

Samoskvorecké trasy a cestě ze Sevastopolské na Serpuchovskou...

Všechno, jen se neotáčet a nevracet se do onoho nuzného a ubohého

života, který mu nemůže nabídnout nic víc než falešné naděje na velké

romány a nesmrtelné legendy.

„Následuj mě!" zakrákal znenadání a vrávoravě vykročil s takovou

hbitostí, která jeho samotného udivila - na východ, ke stanici Kaširskaja,

přímo do pekla.

Zdálo se jí, že se snaží přepilovat železný kruh, kterým byla připoutána

ke stěně. Pilník skřípal a pořád sklouzával. Jakmile pronikla půl milimetru

do oceli, musela vždy na chvíli přestat, aby se vlasové tenká, sotva

viditelná rýha před jejíma očima zase zvětšila.

Saša se však nevzdávala. Dokrvava sedřenýma rukama znovu uchopila

nástroj a pokračovala v neúnavném boji proti kovu. Rytmus jejích

pohybů byl přísně předepsaný. Nejdůležitější bylo, aby ho dodržovala a

neprojevovala žádnou slabost. S touhle prací se nedalo přestat.

Připoutané kotníky u nohou měla oteklé a strnulé. Dobře věděla, že i kdyby

se jí podařilo zdolat železo, stejně by nemohla utéct, protože by jí nohy

vypověděly službu... Probudila se a namáhavě otevřela oči.

Pouta se jí nezdála - opravdu je měla nasazená na rukou. Ležela na špinavé

ložné ploše staré důlní drezíny, které monotónně skřípala a trýznivě se

kamsi pomalu vlekla. Ústa měla ucpaná zašpiněným hadrem a v

rozedřených zakrvavených spáncích tepala bolest. Nezabil mě, napadlo ji.

Proč?

Z místa, kde ležela, viděla z celého tunelu jen malý výřez stropu. V

nerovnoměrném neklidném kuželu světla blikaly svařené švy tunelových

prstenců. Najednou klenba zmizela a objevila se oprýskaná bílá barva. Co

je to za stanici?

- 97 -

To místo nevěstilo nic dobrého - nebylo klidné, nýbrž panovalo v něm

ticho jako v hrobě. Nejenže tu nebylo ani živáčka — tady vládla mrtvolná

strnulost, a navíc tma jako v pytli. Přitom si vždycky myslela, že stanice

na druhé straně mostu jsou plné lidí a všude panuje neuvěřitelný hluk. Že

by se zmýlila?

Strop nad Sašou se už nepohyboval. Její únosce těžce vzdechl, zaklel,

sešplhal na nástupiště a obešel ho, přičemž jeho pobité podpatky zvláštně

vrzaly. Vypadalo to, že se snaží prozkoumat nejbližší okolí. Zřejmě si

sundal plynovou masku, protože najednou uslyšela, jak pohrdavě

zamumlal: „Jo tak tady jsi. No ono je to už ňáká chvíle." S úlevou vydechl

a pak udeřil - ne, šlápl na něco neživého, těžkého... Plný pytel?

Poznání zasáhlo Sašu jako blesk. Zakousla se do páchnoucího

hadrového roubíku, začala tlumené sténat a její tělo se křečovitě prohnulo.

Teď už věděla, kam ji ten tlusťoch v ochranném obleku dopravil - a komu

platila jeho slova.

Už jen samotný nápad, že by mohl nechat Huntera za sebou, byl absurdní.

Tomu stačilo pár pružných kočičích skoků a dohnal Homéra. Uchopil ho

za rameno a bolestivě starcem zatřásl. „Co se to s tebou děje?"

„Už jen kousek...," zasípal Homér. „Něco mě napadlo. Existuje chodba,

která vede přímo na Samoskvoreckou trasu, ještě před Kaširskou. Když

tudy projdeme, dostaneme se hned do tunelu a nemusíme chodit přes

stanici. Vyhneme se jí a vyjdeme přímo u Kolomenské. Už to nemůže být

daleko. Prosím..."

Homér využil okamžik, kdy Hunter zaváhal, vytrhl se mu, ale uvízl v

širokých nohavicích ochranného obleku, padl na koleje, znovu se

vyškrábal na nohy a vzdorně šlapal dál. Hunter uchopil starce se stejnou

lehkostí, jako by šlo o krysu, otočil ho tváří k sobě a naklonil se k němu

tak, že se průzory jejich dýchacích masek ocitly ve stejné výši. Několik

vteřin na starce jen zíral, ale potom uvolnil sevření. „Tak dobře," zavrčel.

Od této chvíle vlekl velitel Homéra za sebou, aniž se na sebemenší

chvilku zastavil. Starci bušila krev v uších tak hlasitě, že přehlušila cvakání

Geigerova počítače, strnulé nohy ho téměř neposlouchaly a u plic měl

pocit, že se námahou rozskočí.

Temnou skvrnu úzkého průlezu skoro přehlédli. Vmáčkli se dovnitř a

běželi ještě několik dlouhých minut, než zase vyšlí ven u nového tunelu.

- 98 -

Velitel se spěšně ohlédl, vrátil se do chodby a obořil se na Homéra: „Kam

jsi mě to zavedl? Už jsi tady vůbec někdy byl?"

Asi třicet metrů dál vlevo, tedy ve směru, kudy se museli vydat, byl tunel

od země až do stropu uzavřen něčím, co vzdáleně připomínalo pavoučí

síť

Homérovi se nedostávalo vzduchu k mluvení, a proto jen zavrtěl hlavou.

Byla to čistá pravda — osud ho sem ještě nikdy nezavedl. To, co o tomhle

místě slyšel, Hunterovi raději neprozradí.

Velitel uchopil samopal do levé ruky, vytáhl z batohu dlouhý nůž

připomínající podomácku vyrobenou mačetu a prořízl lepkavě bělavou

gázu. Vysušené krunýřky létajících švábů, kteří v sítí uvízli, se rozechvěly

a cvakaly jako zrezivělé rolničky. Rána se na okrajích začala okamžitě

zavírat, jako kdyby samovolně zarůstala.

Hunter odsunul zpola průhledný kus pavoučího zátarasu stranou, otvorem

prostrčil baterku a posvítil do bočního tunelu. Zabere jim to celé hodiny,

než si uvolní cestu - chodba byla protkaná lepkavými vlákny jako

vícevrstvé pletivo, a to tak daleko, kam až sahal světelný kužel.

Hunter se podíval na přístroj k měření záření, vydal podivný hrdelní zvuk

a jako smyslů zbavený začal trhat síť nataženou mezi stěnami. Pavučiny

povolovaly jen velmi neochotně, stály víc času, než měli muži k dispozici.

Po deseti minutách postoupili jen o třicet metrů a síť byla stále hustší -

vypadalo to, že ucpala průchod jako vatový tampon.

Když se konečně dostali k větrací šachtě, pod kterou ležela na pražcích

odporná dvojhlavá kostra, odhodil velitel nůž na zem.

Uvízli v pavučině stejně pevně jako švábi, a i kdyby tvor, který ty

obrovské sítě utkal, byl už dávno mrtvý, postará se záření o to, že i oni tu

velmi brzy vypustí duši.

Zatímco Hunter hledal nějaké východisko, Homéra znenadání napadlo, co

slyšel o tomhle místě. Klekl si na jedno koleno, vyklepal z náhradního

zásobníku několik patron, uvolnil perořízkem kulky a vysypal na dlaň

střelný prach.

Hunter okamžitě pochopil. Zanedlouho stáli opět na počátku spojovacího

tunelu, nasypali na vatovou podložku hromádku z hrubého šedého prachu

a podrželi u ní zapalovač.

- 99 -

Prach zasyčel, zakouřilo se z něj - a najednou se stalo něco

neuvěřitelného. Plamínek se začal současně šířit všemi směry, putoval

nahoru po stěnách, dosáhl stropu a nakonec se zmocnil celého tunelu.

Lačně požíral pavučinu a hnal se stále hlouběji do tmy. Jako dunivý

plamenný prstenec nezadržitelně postupoval vpřed, osvětloval začouzené

segmenty tunelu a tu a tam po sobě zanechával na stropě spálené cáry. Na

své cestě ke Kolomenské se ohnivý kruh viditelně

zúžil a nasával vzduch jako gigantický píst. Potom tunel zatočil a plamen,

který za sebou táhl purpurově plápolavou šerpu, jim zmizel z dohledu.

Homér měl dojem, že ve značné dálce slyšel v rovnoměrném dunění ohně

nelidský zoufalý vřískot a chraptivé syčení. Stařec však byl tímhle

představením pořád tak hypnotizován, že nedůvěřoval zcela ani vlastním

smyslům.

Hunter vrátil nůž do batohu a místo něj vyndal dva nové, ještě zabalené

filtry do plynové masky. „Ty byly vlastně připravené pro zpáteční cestu."

Vyměnil si filtr a podal druhou krabičku Homérovi. „Po požáru je teď

záření stejně vysoké jako tehdy."

Stařec přikývl. Plamen zvířil a promíchal radioaktivní částice, které se

dlouhé roky usazovaly na pavučině a pronikaly do jejích vláken. V černém

vakuu tunelu se teď zřejmě rojily miliardy smrtících molekul. V tomto

prázdném prostoru visely nesčetné mikroskopické miny a blokovaly jim

cestu. Obejít překážky bylo vyloučené.

Muselo se jít přímo jejich středem.

„Kdyby tě tak teď viděl papík," vysmíval se jí tlusťoch.

Saša seděla přesně naproti otcově mrtvole, která se skloněným obličejem

ležela ve vlastní krvi.

Únosce jí už stáhl ramínka laclových kalhot z ramen. Pod nimi měla tričko

s vybledlým obrázkem vesele se smějícího zvířátka. Pokaždé když zvedla

oči, oslepil ji únosce svítilnou, aby mu neviděla do obličeje. Vytáhl jí

roubík z úst, ale Saša beztak neměla v úmyslu o něco prosit.

„Matce se vůbec nepodobáš. Škoda, už jsem doufal..." Sloní nohy ve

vysokých zakrvácených holínkách znovu obešly sloup, o který se opírala.

Teď slyšela jeho hlas zezadu. „Tvůj fotřík si asi myslel, že se časem na to

zapomene. Jsou ale zločiny, které nejde promlčet. Například křivé

obvinění. Zrada." Jeho rozplizlé obrysy se vynořily ze tmy na opačné

- 100 -

straně. Zastavil se nad mrtvým otcem, kopl do něho botou a plivl na něj

hustý hlen. „Škoda že ten dědek už pošel a já jsem mu přitom nemoh

pomoct." Tlusťoch nechal světelný kužel klouzat chmurnou beztvářnou

stanicí, ve které se povalovaly

hromady zbytečných krámů. U rámu jízdního kola bez kol se zastavil.

„Hezky jste si to tady zařídili. Myslím, že kdybys tu nebyla, tatík by se už

dávno voběsil."

Zatímco prosvětloval stanici, pokoušela se Saša alespoň kousek odplazit,

ale za okamžik ji baterka znovu dostihla.

„A docela dobře to chápu." Únosce se jediným skokem znovu ocitl vedle

ní. „Podařilo se mu udělat pěknou ženskou. Jen škoda, jak jsem říkal, že se

vůbec nepodobáš matce. Nejspíš ho to vnitřně taky užíralo. No, teď už je to

putna." Nabral ji špičkou boty do boku tak silně, že se převalila. „Musel

jsem se sem probít celým metrem." Saša sebou trhla a začala si chránit

hlavu. „No vidíš, Péťo, jak lehce se dá všechno předpovědět." Znovu se

otočil k Sašinu otci. „Dřív jsi svoje soky tahal rovnou k soudu. A moc ti

děkuju za celoživotní vyhnanství místo popravy! Jo, život je fakt dlouhej a

okolnosti se mění - ovšem ne vždycky ve tvůj prospěch. Vrátil jsem se, i

když jsem na to potřeboval o deset let dýl, než jsem plánoval."

„Člověk se nikdy nikam nevrací náhodou," zašeptala Saša otcova slova.

„To sedí," opáčil výsměšně tlusťoch. „Hej, kdo je to tam?" Na opačném

konci nástupiště se ozvalo zašustění a pak něco těžkého žuchlo na zem.

Bylo slyšet jakési syčení a něco, co znělo jako opatrné našlapování velkého

zvířete. Pak se rozhostilo klamné ticho a Saša stejně jako její únosce cítila,

že se k nim z tunelu cosi blíží.

Muž potichu odjistil, klekl si vedle dívky na koleno, přitiskl pažbu k

rameni a vyslal roztřesený světelný kužel na okolní sloupy. To, že se v

jižním tunelu, který byl dlouhá desetiletí beznadějně opuštěný, něco

pohybuje, byla stejná záhada, jako kdyby na některé centrální stanici

zničehonic ožily mramorové sochy.

V neklidně putující světelné skvrně se krátce objevil neurčitý stín. Podle

obrysů i hbitosti určitě nepatřil člověku. Jakmile se však světlo vrátilo na

stejné místo, nebylo po tajuplném tvorovi ani stopy. Za pár vteřin ho

panicky hledající paprsky znovu objevily - tentokrát však ve vzdálenosti

pouhých dvaceti kroků.

- 101 -

„Medvěd?" zašeptal tlusťoch nevěřícně a stiskl spoušť.

Kulky narážely do sloupů a zakusovaly se do stěn, ale zdálo se, jako by se

zvíře rozplynulo ve vzduchu, a žádná střela nezasáhla cíl. Pak se muž

zničehonic nesmyslně svalil, kalašnikov zařinčel o zem a nešťastník si

přitiskl ruce na břicho. Svítilna se odkutálela stranou, takže světelný kužel

se rozléval těsně nad zemí a osvětloval zdola jeho zkroucenou postavu.

Z příšeří beze spěchu vystoupil člověk - podivuhodně měkkými, téměř

neslyšnými kroky, ačkoli měl na nohou těžké vojenské boty. Ochranný

oděv byl i na jeho svalnatou postavu příliš velký, takže zdálky mohl být

skutečně považován za medvěda.

Neměl plynovou masku. Holá zjizvená hlava připomínala vyprahlou

poušť. Část obličeje měla výrazné, i když trochu hrubé a tvrdé rysy. Dal by

se vcelku označit za pohledný, kdyby nebyl mrtvolně strnulý. Sašu při tom

pohledu bezděčně zamrazilo. Druhá polovina však byla strašlivě zřízená -

spleť jizev ji změnila v dokonale odpornou masku. Přesto by měl mužův

vzhled v sobě spíš něco odpudivého než děsivého, kdyby tu nebyly jeho

oči. Stále těkající, napůl šílený pohled bylo to jediné, co té nehybné tváři

propůjčovalo život. Život bez duše.

Tlusťoch se pokusil vstát, ale hned se zase zhroutil na zem a zakřičel

bolestí. Neznámý svalovec k němu přidřepl, namířil mu dlouhou hlaveň

pistole s tlumičem na zátylek a stiskl spoušť. Křik okamžitě utichl, ale

ozvěna několik vteřin bloudila klenutou stanicí a podobala se ztracené

bytosti, kterou někdo připravil o tělo.

Výstřel mu utrhl bradu. Sašin únosce jí teď ukázal svou tvář - zahleněný

rudý trychtýř. Dívka sklonila hlavu a tiše se rozvzlykala. Strašlivý

neznámý se zvolna vzpřímil a zamyšleně na ni namířil pistoli.

Potom se rozhlédl a změnil rozhodnutí. Pistole zmizela v pouzdře a on sám

ustoupil, jako by se chtěl od svého činu distancovat. Otevřel si plochou

polní láhev a přiložil ji ke rtům.

Na malé jeviště, osvětlené postupně slábnoucí tlusťochovou svítilnou,

nyní vstoupila další postava - stařík. Ztěžka supěl a tiskl si dlaň na žebra.

Měl na sobě stejný ochranný oděv jako zabiják, ale pohyboval se v něm

velice neobratně. Jakmile dostihl svého průvodce, klesl vyčerpaně na zem.

Nevšiml si ani, že je tu všechno v tratolišti krve. Teprve když si trochu

- 102 -

odpočinul a otevřel oči, spatřil obě zohavené mrtvoly - a mezi nimi

němou, k smrti vyděšenou dívku.

Jen co se jeho srdce stačilo uklidnit, hned se zase rozbušilo. Ještě než

Homér pro to našel výstižná slova, neomylné věděl, že ji objevil. Po všech

marných pokusech nechat po nocích před svým vnitřním zrakem povstat

hrdinku románu a vymyslet její rty, ruce, šaty, vůni, pohyby a myšlenky

najednou stanul před člověkem z masa a krve, který přesné odpovídal jeho

představám.

Vlastně ne, původně si představoval něco jiného — elegantnějšího,

rovnoměrnějšího... a nepochybně dospělejšího. Tahle byla příliš hranatá a v

jejích očích neviděl hřejivou roztouženost, nýbrž dva úlomky z tvrdého

ledu. Věděl ale, že to je on, kdo se mýlí — nemohl dost dobře tušit, jaká

bude ve skutečnosti.

Její uštvaný pohled, strach vepsaný do tváře, spoutané ruce — to všechno

ho fascinovalo. Jistě, uměl leckteré příběhy skvěle převyprávět, ale napsat

takovou tragédii, jakou prožila tahle mladá žena, to by zdaleka přesahovalo

jeho schopností. Její bezmocnost, to, jak byla vydaná osudu napospas, jak

se zázračně zachránila a způsob, jak se její osud prostoupil s jeho a

Hunterovým životním údělem — to mohlo znamenat jen jedno: vydal se

správnou cestou.

Věřil jí, ještě než pronesla jediné slovo. Kromě všeho ostatního se totiž

tahle dívka s rozmrhanými a neobratně přihlazenými vlasy, zašpičatělýma

ušima, začouzenými tvářemi, křehkými, odhalenými a podivuhodně

bělostnými rameny a dětsky plným rozkousaným dolním rtem vyznačovala

zvláštním druhem krasy, takže se k jeho zvědavosti přidružil i soucit a

spontánní něžná náklonnost.

Homér k ní přistoupil a přidřepl. Skrčila se i přimhouřila oči. Divoška,

pomyslel si Nenapadlo ho nic, co by jí mohl říct, a tak ji jemně pohladil po

rameni.

„Musíme jít dál," zavrčel Hunter.

„A co bude s..." Homér ukázal tázavým pohledem na dívku.

„Nic. To se nás netýká."

„Nemůžeme ji tu přece nechat samotnou!" „No tak co vyřeší kulka," opáčil

drsně velitel.

- 103 -

Já s vámi nechci jít," ozvala se dívka překvapivě jasným hlasem. Jenom mi

sundejte pouta. Klíče má asi tamten." Ukázala na beztvářnou mrtvolu na

zemi.

Několika úspornými pohyby Hunter prohledal mrtvolu a vytáhl z náprsní

kapsy svazek plechových klíčů. Hodil je dívce, podíval se na Homéra a

zeptal se: „Spokojen?"

Stařec hrál o čas. „Co ti ten hajzl udělal?" zeptal se dívky.

„Nic," odpověděla a namáhavě se lopotila se zámkem. „Nezašlo to tak

daleko. Není to netvor, jen obyčejný člověk. Děsivý, hloupý a mstivý. Jako

všichni."

„Všichni ne," namítl stařec, ale neznělo to moc přesvědčivé.

„No jistě, všichni," opakovala. Bolestí sevřela rty, ale podařilo se jí

postavit se na oteklá chodidla. „Ale co, není vždycky jednoduché zůstat

člověkem."

Jak rychle se dokázala zbavit strachu! Teď už oči neklopila k zemi, ale

hleděla na oba muže přísné a vyzývavě. Sklonila se k jednomu z mrtvých

těl, opatrně ho otočila na záda, srovnala nebožtíkovi paže a políbila ho na

čelo. Potom se otočila k Hunterovi, přimhouřila oči a v jednom koutku úst

jí zacukalo. „Děkuju."

Nevzala si zbraně ani jiné věci. Sešplhala na kolej a s lehkým kulháním

zamířila k tunelu.

Velitel ji sledoval ponurým pohledem. Rukou klouzal po opasku, jako by

se nemohl rozhodnout mezi nožem a polní lahví. Nakonec se rozhodl.

Napřímil se a zvolal za ní: „Počkej!"

- 104 -

KAPITOLA 8

MASKY

Klec ještě ležela tam, kde násilnický tlusťoch srazil Sašu k zemi. Dvířka

byla dokořán a krysa pryč... No dobře, pomyslela si Saša, i krysa má právo

na svobodu.

Nedalo se nic dělat, musela si nasadit plynovou masku svého únosce. Měla

pocit, že cítí zbytek jeho páchnoucího dechu, ale mohla být ráda, že

neměl nasazenou masku, když ho Hunter zastřelil.

Uprostřed mostu se záření opět nečekaně zvýšilo.

Podobalo se to zázraku, že se v obrovském skafandru, ve kterém plandala

jako larva švába v zámotku, vůbec dokázala pohybovat. Plynová maska

byla sice od širokého obličeje mrtvého násilníka roztažená, ale přesto jí

dobře přiléhala. Saša se pokoušela dýchat ze všech sil, aby vyhnala z hadic

a filtrů vzduch určený pro nebožtíka. Když však hleděla kulatými

okovanými skleněnými průzory ven, nemohla se zbavit pocitu, že vklouzla

do cizího těla. Ještě před hodinou vězel v tomhle ochranném obleku ten

strašlivý démon, který ji postihl - a teď se musela, aby přešla přes ten most,

stejně tak přenést do něho a pozorovat svět jeho očima.

A nejen jeho - i očima těch lidí, kteří ji a otce vyhnali z Kolomenské a

celé dlouhé roky je nechali žít jen proto, že jejich lačnost byla silnější než

nenávist. Bude muset Saša dál nosit tuhle černou gumovou masku, aby se

ztratila v davu? Bude muset předstírat, že je někdo jiný, kdosi bez tváře a

citů? Kdyby jí to aspoň pomohlo změnit se vnitřně - zapomenout na

všechno, co prodělala, a pevně věřit tomu, že může znovu začít s čistým

štítem!

Přála si, aby ji ti dva nenašli jen pouhou náhodou, ale aby sem byli posláni

kvůli ní. Věděla ovšem, že to není pravda. Nechápala, proč ji vzali s

sebou - jestli je to pro radost, ze soucitu nebo aby si něco vzájemně

dokázali. V několika slovech, kterými ji stařec počastoval, se tetelilo jisté

účastenství, ale při všem, co dělal, dbal na svého průvodce, mluvil, jen

když musel, a zřejmě ho trápilo, jak nevypadat přehnaně lidsky.

Zato druhý muž se od chvíle, kdy dívce dovolil, aby s nimi šla na nejbližší

obydlenou stanici, ani jednou po ní neohlédl. Saša úmyslně trochu

- 105 -

zaostala, aby si ho alespoň zezadu mohla v klidu prohlédnout. Zřejmě její

pohled vycítil, protože se okamžitě křečovitě napjal a škubl hlavou, ale

neotočil se - možná z ohledu na její ženskou zvědavost, ale možná i proto,

aby si nemyslela, že se o ni jakkoli stará.

Mohutné tělo holohlavce a jeho animální chovám, kvůli kterému si ho

tlusťoch spletl s medvědem, ho charakterizovaly jako osamělého

bojovníka. Ten dojem však neměl nic společného s jeho nespornou

fyzickou silou. Vycházela z něho energie, která by byla stejně citelná, i

kdyby byl vyzáblý a nízkého vzrůstu. Takový muž může kohokoli přinutit

k poslušnosti - a kdyby se někdo odvážil odporovat jeho rozkazu, bez

váhání ho zničit.

A dlouho předtím, než Saša dostala strach z toho člověka pod kontrolu a

ujasnila si jeho i svou pozici v životě, jí ještě neznámý vnitřní hlas — hlas

ženy v jejím nitru - napovídal, že i ona ho bude následovat.

Drezína jela podivuhodně rychle. Homér skoro necítil odpor páky, protože

velitel naproti němu odváděl práci za dva. Stařec ze slušnosti zvedal a

spouštěl paži, ale nestálo ho to prakticky žádnou sílu.

Kompaktní most metra se brodil mnoha pilíři temnou vodou podobnou

hustému oleji.

Betonové obložení na některých místech už odpadlo od železné kostry a

patky byly tak zešikmené, že se jedna ze dvou kolejí zlomila a zřítila do

hlubiny.

Byl to ryze funkční most, standardní model s krátkou životností jako

všechny novostavby v okolí a všechny vnější čtvrti hlavního

města navržené na rýsovacím prkně. Nebylo na nich nic, ale opravdu

vůbec nic estetického. Přesto si Homér, když se nadšeně rozhlížel na

všechny strany, musel vzpomenout na magické padací mosty Petrohradu a

elegantní mostní konstrukci Krymského mostu s jeho litinovými řetězy.

Za více než dvacet let, která už teď žil v metru, vyšel jen třikrát na povrch.

Pokaždé se pokoušel shlédnout tolik, kolik mu volnost pohybu dovolila.

Osvěžit vzpomínku, upřít slábnoucí oči jako objektivy na město a

stisknout mírně zrezivělou spoust vizuální paměti, aby nahromadil co

nejvíc dojmů pro budoucnost. Třeba už nikdy nebude mít příležitost dostat

se na tak krásná místa nahoře jako Kolomenskaja, Rečnoj vokzal nebo

- 106 -

Ťoplyj stan - všechny tři velmi vzdálené a okrajové stanice, na které dříve

— jako mnozí Moskvané

neprávem pohlížel s jistým nádechem pohrdání.

S každým rokem Moskva vůčihledně stárla, chátrala a rozpadala se. Homér

cítil potřebu dotknout se mostu pozvolna odcházejícího na věčnost - jako

dívka před ním na Kolomenské ještě jednou pohladila jiného nebožtíka.

Most, šedé výstupky tovární budovy, osiřelé úly obytných domů. Kochat

se pohledem na ně, dotýkat se jich a cítit, že skutečně existují, že tohle

tady není sen. A rozloučit se s nimi

pro všechny případy.

Výhled byl špatný, stříbrný svit měsíce nepronikl hustou vrstvou mraků,

takže stařec okolí spíš tušil, než vnímal. Ale to nevadilo — byl přece

beztak zvyklý nahrazovat realitu představivostí.

Ostatně Homér myslel jen na to, co teď viděl. Zapomněl na legendy, které

si předsevzal vytvořit, pustil z hlavy tajuplný deník, kterým se v

posledních hodinách stále zabývala jeho fantazie. Připadal si jako dítě na

školním výletě - nasával do sebe pohled na rozplizlé obrysy výškových

domů, neustále otáčel hlavou sem a tam a hlasitě mluvil sám se sebou.

Ostatní dva si přejezd zdaleka tak neužívali. Velitel hleděl ve směru jízdy

a občas zastavil, aby pozorným pohledem zjistil, co pod jejich nohama

způsobilo ten či onen zvuk. Jinak věnoval veškerou pozornost onomu

vzdálenému, pro jeho průvodce neviditelnému bodu, kde se koleje zase

zavrtávaly do země.

Dívka seděla za ním a oběma rukama svírala ukořistěnou plynovou

masku. Bylo na ní vidět, že se tady nahoře necítí dobře. V tunelu

připadala Homérovi velká, ale jakmile se ocitli venku, zmenšila se, jako by

se stáhla do neviditelné ulity, a nedokázal ji zvětšit ani prostorný ochranný

oděv, který vzala mrtvému násilníkovi. Z mostu mohla sledovat fascinující

výjevy, ale podle všeho jí vůbec nezajímaly - většinou jen zírala přímo

před sebe na zem.

Minuli trosky stanice Technopark. Ta byla krátce před válkou velmi

spěšně dokončena a její současný žalostný stav nezavinily ani tak bombové

útoky jako spíš zub času. Potom se konečně přiblížili k tunelu.

Oproti bledé noční temnotě se zdálo, že vchod do tunelu vyzařuje

absolutní tmu. Skafandr teď Homérovi připadal jako skutečné brnění a on

- 107 -

sám se cítil jako středověký rytíř vstupující do bájemi opředené dračí

jeskyně.

Zvuky nočního města nechali za sebou na prahu, tam, kde jim Hunter

přikázal vystoupit z drezíny. Teď už bylo slyšet jen opatrné kroky tří

společníků a jejich úsečná slova, která se odrážela od tunelových

segmentů jako ozvěna. Tenhle tunel měl zvláštní zvuk. Homér zřetelně

vnímal uzavřenost prostoru, jako kdyby vlezli hrdlem do skleněné lahve.

„Tamhle je zavřeno." Zdálo se, jako by si Hunter chtěl potvrdit své obavy.

Světelný kužel z jeho baterky narazil na překážku první. Před nimi se jako

neproniknutelná stěna tyčila hermetická brána. Na místě, kde se dotýkala

kolejí, bylo vidět lesklé spoje a z masivních kloubových závěsů vyčnívaly

hnědé kusy vazelíny. Na hromadě tu ležela stará prkna, suché chrastí a

ohořelá polena, jako by se tu někdo nedávno pokoušel rozdělat oheň. Brána

se jednoznačně používala, ale zřejmě jen jako východ — na této straně

nebylo vidět zvonek ani jiné signální zařízení.

Velitel se otočil k dívce: „Vypadá to tady vždycky takhle?"

„Občas někdo vyjede ven a zamíří k nám na druhý břeh za obchodem.

Myslela jsem, že dnes..." Vypadalo to, jako by se chtěla ospravedlnit.

Věděla, že tu není vchod, a zatajila jim to?

Hunter zabušil rukojetí mačety na bránu, jako by obsluhoval obrovský

kovový gong. Ocel však byla příliš silná a místo tlumeně se rozléhajícího

zvuku se ozval jen dutý šramot. Na druhé straně by to sotva mohl někdo

slyšet - pokud tam vůbec někdo přebýval. Žádná odpověď. Zázrak se

nekonal.

V rozporu se zdravým rozumem Saša doufala, že ti dva dokážou bránu

otevřít. Nevarovala je, že vchod do Velkého metra je uzavřen. Bála se

totiž, že by se mohli vypravit jinam a ji nechat tam, kde ji našli.

Ve Velkém metru však na ni nikdo nečekal a otevřít, vylomit nebo vyrazit

bránu nebylo možné. Holohlavec hledal na zátarasu slabá místa nebo tajné

zámky, ale Saša už věděla, že se z této strany nedá otevřít. Otvírala se

pouze zevnitř ven.

„Vy zůstanete tady," nařídil oběma vztekle. „Prohlédnu si zátaras v druhém

tunelu a zkusím najít větrací šachty." Krátce se odmlčel a dodal: „Zase se

vrátím." Pak zmizel.

- 108 -

Stařec sebral pár větví a prken a rozdělal malý ohýnek. Potom se posadil

na pražce a začal se přehrabovat v batohu. Saša si sedla vedle něho a

pokradmu ho pozorovala. Uspořádal zvláštní představení, možná pro ni,

třeba ale také jen pro sebe.

Když ze zavazadla vytáhl ošoupaný špinavý notes, vrhl na Sašu podezíravý

pohled, trochu se od ní odsunul a sklonil se nad stránky. Vzápětí s

podivuhodnou hbitostí vyskočil a ohlédl se, je-li holohlavec skutečně

pryč. Pomalu se odplížil deset kroků směrem k východu z tunelu, a teprve

když ani tam nikoho neobjevil, spokojil se s těmito bezpečnostními

opatřeními. Opřel se o bránu, postavil ruksak mezi sebe a Sašu a pohroužil

se do četby.

Četl neklidně, mumlal si pod vousy něco nesrozumitelného, vytáhl

rukavice, sáhl po lahvi s vodou a vystříkl z ní několik kapek na knížečku.

Pak četl dál. Zanedlouho si najednou začal otírat ruce o nohavice, mrzutě

se plácl do stehna, sáhl z nějakého důvodu na plynovou masku a spěšně

pokračoval v četbě. Jeho vzrušení vyrušilo Sašu z vlastních myšlenek, a

proto se k němu přisunula blíže. Stařec však byl příliš zaujatý, než aby se o

ni staral.

Jen skleněnými průzory masky se dalo rozpoznat, jak se mu zelené oči

horečnatě lesknou. Občas se s viditelnou námahou odtrhl

od četby, jako kdyby se potřeboval pořádně nadechnout. To pak ustrašeně

zíral na kulatý kousek noční oblohy na konci tunelu, ale tam se nic

nezměnilo: Holá lebka definitivně zmizela. A zároveň ho zase beze zbytku

pohltil notes.

Teď už chápala, proč stříkal vodu na papír - pokoušel se oddělit slepené

stránky. Zřejmě se mu to moc nedařilo a jednou dokonce vykřikl, jako by

se řízl - povedlo se mu jednu stránku roztrhnout. Zaklel a vynadal sám

sobě. Teprve pak si všiml, že ho dívka pozorně sleduje. Rozpačitě si

upravil plynovou masku, ale nedostala z něho ani slovo, dokud notes

nedočetl do konce.

Potom spěšně přistoupil k ohni a hodil zápisky do plamenů. Nepodíval se

na Sašu, která ovšem pochopila, že nemá smysl se na nic vyptávat. Beztak

by ji jen obelhal, nebo by neprozradil vůbec nic. Navíc ji teď mnohem víc

zaměstnávaly jiné věci. Odhadovala, že holohlavec je pryč už nejméně

hodinu. Nenechal je tady trčet jako nepotřebný balast? Posadila se ke starci

- 109 -

a potichu mu řekla: „Druhý tunel je taky uzavřený. A všechny šachty v

okolí jsou zazděné. Existuje jen tenhle jediný vchod."

Muž se na ni roztržitě podíval. Nejspíš se musel dost přemáhat, aby se

soustředil na to, co právě vyslechl. „On nějakou cestu najde. Cítí ji jako

pes." Zhruba na minutu se odmlčel a potom se - nejspíš jen ze zdvořilosti

— zeptal: „Jak se jmenuješ?"

„Alexandra," odpověděla vážně. „A ty?"

„Nikolaj...," podal jí ruku, ale zničehonic křečovitě ucukl, ještě než se jí

Saša stačila dotknout. Vypadalo to, jako by si to rozmyslel. „Homér.

Jmenuju se Homér."

„Homér... To je podivná přezdívka," opáčila zamyšleně.

„Tak se prostě jmenuju," trval upjatě na svém.

Má mu vysvětlit, že dokud bude s nimi, čekají je jen zavřené dveře? Kdyby

sem oba muži přišli sami, mohla být brána klidně dokořán.

Kolomenskaja prostě nechtěla Sašu pustit ze spárů. Trestala ji za to, jak se

chovala k otci. Pokoušela se uprchnout, ale řetěz byl napnutý k prasknutí a

ona ho nedokázala přetrhnout. Stanice ji už jednou donutila k návratu —

nepochybně to udělá i podruhé.

Ačkoli se snažila takové myšlenky a představy zahnat jako krvelačný

hmyz, stále přilétaly, kroužily kolem ní a lezly jí do uší a očí.

Stařec se Saši ještě na něco zeptal, ale nedočkal se odpovědi. Oči zastřel

závoj ze slz a znovu slyšela otcův hlas: Nic není drahocennější než lidský

život. Teprve nyní skutečně pochopila, co tím chtěl říct.

Pro Homéra už nebylo záhadou to, co se dělo na Tulské. Vysvětlení bylo

jednodušší a strašlivější, než si myslel. A teď, když rozluštil všechny

záznamy v notesu, pro něho začal ještě horší příběh - deník se pro něho

změnil v menetekel, zavedl ho na cestu, z níž nebylo návratu. Protože o

všem věděl, nikdy se toho nezbaví — na to může notes pálit, kolikrát se

mu zachce.

Kromě toho díky dalším závažným, ba nevyvratitelným indiciím vzrostla

jeho nedůvěra vůči Hunterovi, ačkoli ani v nejmenším netušil, co si s ní

má počít. To, co se v deníku dočetl, zcela odporovalo velitelovým

tvrzením. Hunter lhal, a to zcela vědomě. Homér musel zjistit, k čemu je ta

lež prospěšná, ba jestli má vůbec nějaký smysl. Na tom záviselo, jestli

- 110 -

bude Huntera nadále následovat a jestli jeho dobrodružství skončí jako

hrdinský epos nebo zuřivým masakrem bez přeživších svědků. První

zápisky v notesu byly datované dnem, kdy karavana bez problémů minula

Nagornou a přiblížila se k Tulské, aniž se setkala s jakýmkoli odporem.

Brzy budeme u Tulské. Tunely jsou klidné a prázdné, informoval radista.

Postupujeme rychle vpřed, to je dobré znamení. Velitel počítá s tím, že

nejpozději zítra se zase vrátíme. O několik hodin později ustaraně

zaznamenal: Tulskou nikdo nehlídá. Poslali jsme tam průzkumníka.

Zmizel Velitel rozhodl, že na stanici vstoupíme společně. Vykonali jsme

přípravy na zteč. Zase o něco později: Je těžké pochopit, co se to tady

děje... Mluvili jsme s usedlíky. Vypadá to špatně. Asi nějaká nemoc.

Zanedlouho jasné tvrzení: Několik lidí na stanici se něčím nakazilo...

Neznámé onemocněni... Členové karavany se zřejmě nejdřív pokoušeli

nemocným pomoct: Felčar neví, jak to léčit. Říká, že je to něco jako

vzteklina... Strašné bolesti, lidé ztrácejí příčetnost a napadají ostatní. A

hned nato: Jakmile je choroba oslabí, jsou víceméně neškodní. Horší je

ale... Právě na tomto místě se stránky slepily

a Homér je musel postříkat vodou, aby je od sebe oddělil. Světloplachost.

Nevolnost. Krvácení z úst. Kašel. Pak otečou a promění se v... Slovo bylo

pečlivě začerněno. Není jasné, jak se to přenáší. Vzduchem? Kontaktem?

Tenhle záznam už pocházel z následujícího dne. Návrat skupiny se

opozdil.

Proč nepodali hlášení, ptal se sám sebe Homér. Zároveň ho napadlo, že

už někde četl odpověď. Listoval pár stránek nazpět... Žádný kontakt.

Telefon němý. Zřejmě sabotáž. Někdo z vyhnanců, ze msty? Zjistili to už

před naším příchodem. Zpočátku vyháněli nemocné do tunelů. Že by

některý z nich přeřízl kabel?

Na tomto místě se Homér odtrhl od písmen a upřeně se zadíval do temného

prostoru, aniž cokoli viděl. Za předpokladu, že někdo přerušil kabelové

spojení — proč se nevrátili na Sevastopolskou?

Je to zlé. Než to vypukne, uplyne týden. Co když ještě víc... ? Než nastoupí

smrt, trvá to další týden až dva. Nikdo neví, kdo je nemocný a kdo zdravý.

Žádný detoxikační prostředek neexistuje. Nemoc je absolutně smrtelná.

Následující den radista zapsal další poznámku, kterou už Homér znal: Na

Tulské panuje chaos. Nedá se projít k metru, Hanza nikoho nevpouští.

- 111 -

Zpátky taky nemůžeme. O dvě stránky dál pokračoval: Zdraví střílejí na

nemocné, hlavně na ty agresivní. Zahnali nakažené do kóje... Ti kladou

odpor a chtějí ven. A pak následoval horor: Vzájemně se rozsápali na

kusy...

I radista měl strach, ale železná disciplína skupiny zabránila tomu, aby se

jeho obavy proměnily v paniku. I uprostřed smrtelné epidemie stála

sevastopolská jednotka jako jeden muž.

Máme situaci pod kontrolou. Stanice je uzavřená, byl dosazen velitel, četl

Homér. Všichni jsme zdrávi, ale ještě uplynulo málo času.

Pátrací jednotka ze Sevastopolské zřejmě dorazila na Tulskou v pořádku,

ale samozřejmě tam rovněž uvízla. Rozkaz zní zůstat tady, dokud

nepomine inkubační doba, aby nebylo žádné riziko pro... Nebo navždy,

zapsal ponuře radista. Situace je bezvýchodná. Pomoc se nedá čekat

odnikud. Jakmile vyzveme Sevastopolskou, povedeme vlastní lidi do

zkázy. Nic naplat, musíme to tu vydržet... Jak dlouho ještě?

Tajuplnou hlídku u hermetické brány stanice Tulskaja tedy postavili sami

Sevastopolci. Proto jejich hlasy připadaly Homérovi

tak známé - byli to lidé, se kterými o několik dní dříve osvobodili od

nějakých potvor tunel k Čertanovské. Tím, že se dobrovolně zřekli návratu,

chtěli uchránit vlastní stanici před nákazou...

Většinou z člověka na člověka, ale zřejmě i vzduchem. Vypadá to, že

někteří jsou proti tomu imunní. Začalo to už před několika týdny, a přesto

mnozí ještě neonemocněli... Ale pořád jich přibývá. Žijeme v umrlčí

komoře. Kdo jako příští vypustí duši? Zrychlený rukopis tu působil jako

hysterický výkřik. Potom se však radista zřejmě zase uklidnil a

rovnoměrně pokračoval: Musíme něco podniknout. Ostatní varuji.

Přihlásím se dobrovolně. Ne na Sevastopolskou, ale najít místo, kde je

poškozený kabel. Musíme tam bezpodmínečně dojit.

Uplynul další den, kdy autor nejspíš sváděl nelehký boj s velitelem

karavany a do úmoru diskutoval s dalšími vojáky - den, kdy propadal stále

většímu zoufalství. To, co se jim pokoušel vysvětlit, zaznamenal v deníku,

když se zase uklidnil: Oni to prostě nechápou! Blokáda trvá už celý týden.

Sevastopolskaja pošle další trojici, a ani ta se nevrátí. Pak se vypraví na

cestu všichni a zahájí velkou zteč. Avšak kdokoli se dostane k Tulské,

ocitne se automaticky v rizikové zóně. Někdo se určitě nakazí a přinese to

- 112 -

domů. To by byl konec. Musíme zabránit útoku na stanici! Proč tomu

jenom nerozumí...

Další pokus přesvědčit vedení skončil stejným nezdarem jako všechny

předchozí: Nenechají mě odejít. Zbláznili se. Když ne já, tak kdo? Musím

uprchnout.

Předstíral jsem, že už teď souhlasím s tím, abychom čekali dál, napsal o

den později. Pak jsem se nechal přidělit na hlídku k bráně. Jednou jsem

prostě oznámil, že chci najit místo, kde je poškozený kabel, a bez ptaní

jsem vzal nohy na ramena. Postřelili mě do zad. Kulka tam ještě vězí.

Homér obrátil list. Ne pro mě. Pro Natašu a Serjožku. Myslel jsem, že

odtud neuniknu. Ale oni musí žít. Aby Serjožka... Tady pero vyklouzlo z

autorových zesláblých prstů. Možná to připsal i později, protože někde

nebylo dost místa nebo už prostě nehrálo žádnou roli, kde něco napíše. Pak

se chronologie zase obnovila: Díkybohu, Nagornou jsem se prosmýkl! Už

mě opustily všechny síly. Jdu a jdu. Ztratil jsem vědomi Jak dlouho jsem

spal? Nevím. V plicích krev? Od kulky, nebo jsem onemocněl?

Nemůžu... Křivka posledního písmene se

změnila v přímku jako encefalogram umírajícího. Potom však asi ještě

procitl a dokázal větu dokončit: ... najít to vadné místo.

To, co se nyní objevilo na papíře s tmavě rudými sraženinami, bylo stále

nesouvislejší. Konečně Nachimovskij prospekt Jsem tu. Vím, kde je

telefon. Musím je varovat... Jen to ne! Zachránit... Chybíš mi... Dostal jsem

spojení. Jestlipak to slyšeli? Brzy to skončí. Je to legrace. Jsem unavený.

Nemám už patrony. Chci usnout, než ti... Stojí tam a čekají. Ještě jsem

naživu... vypadni.

Závěr deníku napsal zřejmě dříve. Krasopisem tam zopakoval varování,

aby nikdo neútočil na Tulskou, a připojil své jméno - jméno člověka, který

obětoval život, aby tomu i za nejvyšší cenu zabránil.

Homérovi však bylo jasné, že to poslední, co radista zapsal, než jeho signál

navždy ztichl, byla tato věta: Ještě jsem naživu... vypadni.

Dvojici krčící se u ohně obklopilo tíživé ucho. Homér se už nesnažil

přimět dívku k hovoru. Mlčky se holí přehraboval v popelu, kde mokrý

zápisník neochotně hořel jako vzpurný kacíř, a čekal na to, až zeslábne

bouře, která zuřila v jeho nitru.

- 113 -

Osud se mu vysmíval. Jak vroucně ho žádal o rozluštění záhady stanice

Tulskaja! Jak byl hrdý, když objevil zápisník, a jak z celého srdce doufal,

že dokáže sám rozmotat spletitá vlákna tohoto příběhu. A jak to dopadlo?

Ted když znal odpověď na všechny otázky, proklínal sám sebe za

zvědavost.

Jistě, když strčil deník na Nachimovském prospektu do kapsy, měl

nasazenou dýchací masku. I teď měl na sobě ochranný skafandr. Nikdo

však neví, jak se ta nemoc přenáší!

Zachoval se jako strašný idiot, když si namlouval, že už mu nezbývá moc

času. Jistě, motivovalo ho to a zároveň mu to pomohlo překonat váhavost a

strach. Smrt však má vlastní vůli a nesnáší, když jí někdo něco přikazuje.

Takže nyní mu deník uvedl konkrétní lhůtu: Od infekce dělí smrt jen pár

týdnů. A i kdyby šlo o celý měsíc - kolik toho ještě musí vyřídit za těch

mizerných třicet dní!

Co si má počít? Přiznat se svým průvodcům, že je nemocný, a vrátit se na

Kolomenskou, aby tam zemřel - pokud ne na nákazu, pak hladem nebo z

ozáření? Na druhé straně je fakt, že jestli v sobě už

nosí tu hroznou chorobu, stačil s nejvyšší pravděpodobností nakazit i

Huntera a dívku, kteří s ním dýchali stejný vzduch. Zvláště Lovec ji měl

téměř nadosah — vždyť přece na Tulské rozmlouval se strážnými.

Nebo má doufat, že ho nemoc ušetří, zatajit ji a vyčkávat? Samozřejmě

nikoli jen tak pro nic za nic, ale aby mohl s Hunterem pokračovat v cestě

— a aby nezeslábl vír událostí, který se ho zmocnil a ze kterého mohl

nadále čerpat svou inspiraci.

Jestli totiž v důsledku objevu toho prokletého deníku zahyne Nikolaj

Ivanovič, zestárlý a zbytečný obyvatel Sevastopolské, někdejší pomocný

strojvůdce, červ připoutaný gravitací k zemi, zazáří o to krásněji — i když

velmi pomíjivě — jako motýl na denním světle kronikář a autor mýtů

Homér. Třeba mu teď osud konečně seslal tragédii hodnou velikánova pera

a závisí už jenom na něm, jestli ji za třicet dní, které mu na to byly

poskytnuty, dokáže probudit na papíře k životu.

Má právo nechat takovou šanci nevyužitou? Má právo na to, aby se změnil

v poustevníka, zapomněl na svou legendu, dobrovolně se vzdal skutečné

nesmrtelnosti, a tak o ni připravil i všechny své blízké? Co by byl větší

- 114 -

zločin a hloupost: nést morovou pochodeň půlkou metra, nebo spálit

rukopisy i sebe sama?

Homér toužil po slávě a zároveň podléhal malomyslnosti. Už dávno si

vybral a teď už jen hledal argumenty na podporu své volby. Čemu by to

prospělo, kdyby se na Kolomenské jako v hrobce nechal zaživa

mumifikovat vedle dvou mrtvol? Nebyl stvořený pro hrdinské činy. Pokud

jsou bojovníci ze Sevastopolské ochotni zaútočit na Tulskou a jít tak na

jistou smrt, je to jen jejich rozhodnutí. Aspoň neumřou o samotě a v

zapomnění.

Ale jaký by to mělo smysl, kdyby se obětoval Homér? Huntera by beztak

nezadržel. Stařec v sobě nesl nákazu, aniž tušil, co dělá — Lovec to však

naprosto přesně věděl už od Tulské. Není divu, že trval na úplné genocidě

všech obyvatel stanice, a to včetně sevastopolské karavany. A žádný div,

že chtěl bezpodmínečně použít plamenomety.

Pokud ale byli už oba infikováni, postihne epidemie nevyhnutelně i

Sevastopolskou - a tam ze všech nejdřív lidi, v jejichž blízkosti se

zdržovali. Jelenu. Náčelníka stanice. To by znamenalo, že stanice nebude

mít za tři týdny vedení, vypukne chaos a choroba nakonec usmrtí i všechny

ostatní.

Ale proč se Hunter vrátil na Sevastopolskou, když věděl, že se možná

také nakazil? Homérovi začalo pozvolna docházet, že velitel nejedná

intuitivně, ale krok za krokem uskutečňuje nějaký plán. Nemohl ovšem

tušit, že stařík znovu zamíchá karty...

Byla tedy Sevastopolskaja odsouzena k zániku a jejich výprava už postrádá

jakýkoli smysl? I kdyby se Homér chtěl vrátit domů, aby se alespoň ve

smrti spojil s Jelenou, nebylo to možné. Samotná cesta z Kachovské na

Kaširskou stačí na to, aby se jejich ochranné masky staly zcela

nepotřebnými. Navíc se musí co nejrychleji zbavit i skafandrů, které byly

ozářeny desítkami, možná i stovkami rentgenů. Co si má teď počít?

Dívka se schoulila do klubíčka a usnula. Oheň konečně pohltil zamořený

deník i poslední větve a uhasl. Homér chtěl šetřit baterie ve svítilně, a proto

se rozhodl, že bude co nejdéle čekat ve tmě.

Ne, bude velitele následovat dál! Aby zmenšil nebezpečí nákazy, vyhne se

kontaktu s jinými osobami, batoh s osobními předměty tu nechá ležet a

zničí oblečení, přičemž bude stále doufat v příznivý osud, aniž ovšem

- 115 -

přitom zapomene na třicetidenní odpočet. Každý den bude nyní pracovat

na své knize. Však ono se už všechno nějak vyřeší, namlouval si. Hlavně

musí následovat Huntera.

Pokud se Lovec ovšem ještě objeví...

Už to bylo přes hodinu, co zmizel v ponurém otvoru na konci tunelu.

Homér se sice snažil dívku klidnými slovy ukonejšit, ale sám nebyl vůbec

přesvědčený o tom, že se k nim velitel zase vrátí.

Čím víc o něm zjistil, tím méně mu rozuměl. Bylo stejně nemožné o

veliteli pochybovat a věřit mu. Nezapadal do žádné obecné představy,

neprojevoval obvyklá lidská hnutí mysli. Ten, kdo se mu svěřil, se vystavil

síle přírodního živlu. Pro Homéra už bylo pozdě, protože to udělal. Nemělo

smysl, aby toho teď najednou začal litovat.

Ve tmě mu už ticho nepřipadalo tak neproniknutelné. Jako tenkou slupkou

bylo tu a tam slyšet zvláštní šepot, vzdálené vytí, šustot... Homérovi to

připadalo jako vrávoravá chůze mrchožroutů, pak zase neslyšný klouzavý

pohyb obrovských příšer na Nagorné a nakonec výkřiky umírajících. Po

necelých deseti minutách to nevydržel.

Rozsvítil baterku a škubl sebou.

Dva kroky od něho stál Hunter. Měl ruce zkřížené na hrudi a upřeně zíral

na spící dívku. Zastínil si dlaní oči před oslepujícím kuželem světla a

klidně prohlásil: „Hned otevřou."

Saše se zdál sen... Byla zase sama na Kolomenské a čekala, až se otec vrátí

z jedné ze svých četných výprav. Bylo už pozdě, ale musela na něho

bezpodmínečně počkat, pomoct mu ze skafandru, zbavit ho dýchací masky

a nabídnout něco malého k snědku. Stůl dávno prostřela a nevěděla, čím by

se měla zaměstnat. Chystala se odejít od brány vedoucí na povrch, ale co

když se otec zrovna objeví a ona ho zmešká? Kdo by mu otevřel. A tak

seděla na chladné zemi u východu, hodiny plynuly, střídal se den za dnem

a otec stále nepřicházel, ale ona své místo neopustí, dokud brána...

Probudil ji tlumený hluk otevírající se závory — byl to stejný zvuk jako na

Kolomenské. Usmála se. Otec se vrací. Potom se však rozhlédla a rázem

si uvědomila skutečnost.

To jediné reálné na jejím pomíjivém snu bylo skřípání těžkých zástrček na

železné bráně. Za chvíli se mohutné křídlo zátarasu zachvělo a zvolna se

- 116 -

odsunulo stranou. Světlo se prodralo škvírou, vzduchem se vznášel pach

spálené nafty. Vchod do Velkého metra...

Zátaras nehlučně vklouzl do široké drážky a uvolnil pohled do nitra

tunelu vedoucího na Avtozavodskou a dále k Okruhu. Na kolejích stála

velká drezína se spuštěným motorem. Vpředu měla jeden velký reflektor a

posádku tvořilo několik mužů. Muškou samopalů hleděli na dva mžourající

poutníky, kteří drželi dlaně před očima.

„Chci vidět vaše ruce!" zazněl rozkaz.

Saša následovala starcova příkladu a poslušně zvedla obě paže. Byla to

stejná drezína, která k nim v obchodních dnech zajížděla přes most. Ti lidé

o mně vědí skoro vše, napadlo ji - nejpozději teď stařík s podivným

jménem lituje, že si uvázal spoutanou dívku na krk, aniž se zeptal, jak se

vlastně dostala na tuhle Bohem zapomenutou stanici.

„Sundat masky. Průkazy!" přikázal hlas z drezíny.

Saša si odhalila obličej a přitom proklínala vlastní hloupost. Nikdo ji

nemůže osvobodit. Rozsudek vynesený nad otcem, a tudíž i nad ní, stále

ještě platí. Jak mohla být tak naivní a věřit, že tihle dva ji dopraví do metra

- a že si jí na hranici nikdo nevšimne?

Muži ji okamžitě poznali. „Hele, ty sem nesmíš! Máš deset vteřin na to,

abys zmizela. A kdo je tohle? Je to tvůj..."

„Co se děje?" zeptal se zmateně stařík.

„Dejte mu pokoj. Ne, to není on!" zakřičela Saša.

„Vypadněte!" Hlas muže se samopalem byl ledový. „Nebo vás..."

„I tu dívku?" zeptal se nejisté druhý hlas.

„Seš snad hluchej?"

Zřetelně slyšeli, jak celá posádka drezíny odjistila samopaly. Saša

ustoupila a pevně zavřela oči. Během několika hodin už potřetí stanula

tváří v tvář smrti. Pak zaslechla krátké tiché zahvízdání. V následujícím

tichu marně čekala na poslední rozkaz. Nakonec to už nevydržela a

otevřela jedno oko.

Motor pořád běžel. V bílém světle reflektoru, který byl bůhvíproč

převrácený vzhůru, se vznášela šedomodrá oblaka dýmu. Teď je už světlo

neoslepovalo, takže Saša viděla lidi nacházející se na drezíně.

Leželi jako poházené panenky na voze nebo vedle něj na kolejích.

Bezvládně svěšené paže, nepřirozeně otočené krky, zalomené trupy.

- 117 -

Otočila se. Za ní stál holohlavec. Sklonil hlaveň pistole a pozorně sledoval

drezínu, která se teď podobala spíš řeznickému pultu. Pak zbraň znovu

zvedl a stiskl spoušť.

„Tak to by bylo," prohlásil tlumeně, ale spokojeně. „Vezměte si jejich

uniformy a dýchací masky."

„Proč?" Starcův obličej byl zrůzněný hrůzou.

„Musíme se převléct. Použijeme jejich drezínu, abychom se dostali na

Avtozavodskou."

Saša upřeně zírala na zabijáka. V nitru se jí svářil strach s nadšením a

odpor se mísil s vděčností. Právě neuvěřitelně snadno vyřídil tři chlapy

naráz, čímž porušil nejdůležitější přikázání jejího otce. Ale udělal to jen

proto, aby jí - no jistě, a taky staříkovi - zachránil život. Je to opravdu jen

náhoda, že se toho dopustil už podruhé za sebou? Nezaměnila náhodou

ukrutnost za přísnost?

Jedno věděla naprosto jistě - nebojácnost toho muže jí dává zapomenout

na jeho ošklivost...

Holohlavec přistoupil k drezíně jako první a začal z usmrcených nepřátel

strhávat gumové skalpy. Najednou s tlumeným výkřikem uskočil, jako by

spatřil samotného ďábla, zvedl před sebe obě ruce a několikrát zopakoval:

„Temný démon!"

- 118 -

KAPITOLA 9

VZDUCH

Strach a zděšení nejsou v žádném případě jedno a totéž. Strach člověka

pobízí a nutí jednat a objevovat nové cesty, zatímco zděšení ochromuje

tělo i mysl a zbavuje všeho lidského. Homér už toho v životě viděl dost,

aby uměl rozdíl mezi oběma emocemi rozpoznat.

Strach byl veliteli cizí, ale zděšení ho zřejmě ještě dokázalo ovládnout.

Homéra však udivilo něco jiného, a sice to, co Huntera donutilo takhle

zareagovat.

Mrtvola pod dýchací maskou skutečně vypadala nanejvýš neobvykle. Pod

černou gumou se objevila tmavá lesklá kůže, masité rty a široký, trochu

rozpláclý nos. Od té doby, co už neexistovala televize se svými

hudebními kanály, tedy více než dvacet let, Homér neviděl člověka s

tmavou pletí. To, že mrtvý je černoch, poznal na první pohled. Je to

zvláštní, to jistě. Ale co je na tom tak děsivého?

Velitel se už zase dokonale ovládal. Podivný záchvat netrval ani minutu.

Posvítil na plochý obličej, cosi nesrozumitelně zavrčel a začal odpornou

mrtvolu nešetrnými pohyby svlékat. Homér by mohl skoro přísahat, že

slyšel, jak se přitom zlomilo několik prstů.

„Nejspíš se mi vysmívají... Se srdečnými pozdravy, co?... A tohle rady, na

tom je snad něco lidského?... To je spíš za trest...," mumlal chraptivě

Hunter.

Že by si spletl mrtvého s někým jiným? Zohavoval nebožtíka z pomsty za

stejné ponížení, které zažil na vlastní kůži, nebo musel vyrovnat nějaký

starší a vážnější účet? Zatímco se Homér snažil potlačit odpor; když

svlékal druhou mrtvolu - na níž už nebylo nic zvláštního —, občas se

pokradmu ohlédl na velitele.

Dívka se plenění nezúčastnila a Hunter ji nechal na pokoji. Seděla v

určité vzdálenosti na kolejích s obličejem zabořeným do dlaní. Homérovi

se zdálo, že zaslechl pláč.

Lovec nakonec naházel mrtvoly ven před bránu. Za necelých čtyřiadvacet

hodin po nich nezbude ani stopy. Ve dne město ovládali tak hrůzní netvoři,

- 119 -

že i nebezpečné noční šelmy se raději uchýlily do svých doupat a bez

sebemenšího zakňučení trpělivě čekaly, až přijde jejich čas.

Cizí a pořád ještě čerstvou krev nebylo na tmavé uniformě sice vidět, ale

chladivě se lepila na břicho a hruď, jako by se toužila vrátit do živého

těla. Vyvolávalo to odpudivé podráždění na kůži - a v mozku.

Homér se sám sebe ptal, jestli byla tahle maškaráda bezpodmínečně

nutná. Utěšoval se tím, že se tak aspoň vyhnou dalším obětem na

Avtozavodské. Jestli vyjde Hunterův odhad, bez problémů je tam propustí,

protože je budou považovat za místní... Ale co když ne? Napadlo ho vůbec,

že by měli za sebou zanechat co nejméně zbytečných obětí?

Velitelova krvežíznivost se Homérovi hnusila, ale zároveň ho

fascinovala. Sebeobranou se nedala ospravedlnit ani třetina jeho vražd, a

přesto za nimi vězelo něco víc než běžný sadismus. Starce však trýznila

jiná otázka: Nevydal se Lovec na Tulskou nakonec jen proto, aby uspokojil

svou touhu po krvi?

Nešťastníci, kteří na té stanici padli do léčky, zřejmě nenašli spásný

prostředek proti tajuplné horečce. To však neznamená, že žádný

neexistuje! Tady v podzemí se pořád ještě dala najít místa, kde dál kypělo

vědecké myšlení, kde se bádalo, vyvíjely se nové léky a připravovala

účinná séra. Například Polis, srdce metra, ve kterém se sbíhaly čtyři tepny,

byla posledním náznakem města rozprostírajícího se nad labyrintem

tunelů mezi stanicemi Arbatskaja, Borovickaja, Alexandrovskij sad a

Biblioteka imeni Lenina. Tam se usadili hlavně lékaři a vědci. Nebo

obrovský kryt poblíž Taganské, který sloužil jako tajné vědecké město

Hanzy.

Kromě toho Tulskaja možná vůbec nebyla první stanice, kde ta epidemie

vypukla. Co když ji někde jinde úspěšně potlačili? Proč

se tak lehce vzdávat naděje na záchranu? Homér v sobě teď nosil

časovanou bombu choroby, a proto samozřejmě podléhal vlastním

sobeckým zájmům. Rozumově se už téměř smířil s nastávající smrtí, ale

instinkty se proti ní zpěčovaly, takže musel hledat nějaké východisko.

Kdyby našel možnost záchrany pro Tulskou, mohl by ochránit před

zánikem i vlastní stanici a snad dokonce i sebe sama...

Naopak Hunter se podle všeho zdráhal uvěřit, že na tu nemoc existuje lék.

Stačilo mu pár slov, která prohodil se strážnými na Tulské, aby všechny

- 120 -

její obyvatele odsoudil k smrti a sebe navíc povýšil na vykonavatele

vlastního rozsudku. Nejdřív zmátl velení Sevastopolské povídačkou o

churavějících banditech, pak jim vnutil své rozhodnutí a nyní pracoval na

jeho neúprosném naplnění - postarat se o to, aby Tulskaja zanikla v

plamenech.

Ale třeba ví o událostech na stanici něco, co znovu všechno postaví na

hlavu? Cosi, co nikdo netuší - Homér ani muž, který zanechal osobní deník

na Nachimovském prospektu...

Když velitel skončil s mrtvolami, strhl prudkým pohybem z řemene polní

láhev a vysál z ní veškerou tekutinu do poslední kapky. Co jen to v ní měl?

Alkohol? Byl ten nápoj pro něho životní potřebou, nebo se jím snažil jen

zahnat jakousi pachuť? Užíval si okamžik slasti, hledal zapomnění nebo

snad doufal, že alkohol něco umrtví v jeho duši?

Stará čoudící drezína byla pro Sašu něčím jako strojem času v pohádce,

kterou jí občas vyprávěl otec. Nepřepraví je prostě jen z Kolomenské na

Avtozavodskou, ale z přítomnosti zpět do minulosti – i když její život v

tomhle kamenném vaku, apendixu za hranicí prostoru a času, si sotva

zasluhoval označení „přítomnost".

Dosud si přesně vzpomínala na to, jak tam jela. Otec tehdy seděl vedle ní

spoutaný, přes oči měl staženého kulicha a v ústech roubík. Ona byla

ještě malá holčička a celou cestu proplakala. Jeden voják z popravčí čety

pro ni prsty vytvářel různá zvířátka, jejichž stíny mihotavě tančily na

malém žlutém jevišti, které se s nimi na stropě tunelu přesouvalo tak

rychle, jako by chtělo s drezínou závodit.

Když přejeli na druhou stranu, vyslechl si otec rozsudek. Revoluční

tribunál ho omilostnil a trest smrti nahradil celoživotním vyhnanstvím.

Postrčili ho na koleje, hodili za ním nůž, samopal s náhradním

zásobníkem a starou dýchací masku. Sašu posadili vedle něho. Voják,

který jí ukázal koně a psa, jí stačil ještě zamávat. Jestlipak je to jeden z

těch, které Hunter zastřelil?

Když si nasadila černou plynovou masku jednoho nebožtíka, zesílil v ní

pocit, že vdechuje vzduch neznámého člověka. Každý sebemenší úsek

její cesty zaplatil někdo životem. Holohlavec by ty lidi nejspíš beztak

zastřelil, ale teď se Saša jen svou přítomností stala jeho komplicem.

- 121 -

To, že se otec už nechtěl vrátit domů, nevyplývalo jen z toho, že ho

vyčerpalo nekonečné bojování. Jednou prohlásil, že všechna jeho ponížení

a strádání nemají větší váhu než cizí život, a tak raději trpěl sám, než aby

ublížil někomu jinému. Saša vždy věděla, miska vah se životy, které měl

otec na svědomí, byla hodně plná a těžká a že se jen prostě pokouší nastolit

určitou rovnováhu.

Hunter mohl dát o sobě vědět dříve a znejistět lidi na drezíně už jen tím, že

by se včas objevil. Saša nepochybovala o tom, že by je dokázal odzbrojit

bez jediného výstřelu. Nikdo z usmrcených by mu nebyl rovnocenným

protivníkem.

Proč jen tohle všechno udělal?

Stanice jejího dětství nebyla tak daleko, jak si myslela. Neuplynulo ani

deset minut a před nimi se objevila světla. Příjezd do Avtozavodské nebyl

střežený, obyvatelé se zřejmě spoléhali na hermetické brány. Asi padesát

metrů od nástupiště holohlavec zpomalil, přikázal staříkovi, aby převzal

řízení, a sám se postavil ke kulometu.

Drezína vjela do stanice téměř nehlučně a velmi pomalu. Nebo to byl

samotný čas, který se pro Sašu prodloužil, aby si během několika chvil

všechno prohlédla a rozpomněla se?

Onoho dne otec přikázal svému pobočníkovi, aby ji schoval, než bude po

všem. Muž ji odvedl do jedné z mnoha služebních místností hluboko v

nitru stanice, ale i tam bylo slyšet, jak se naráz ze stovek hrdel rozlil

divoký řev. Její průvodce se okamžitě rozběhl

nazpět, aby pomohl veliteli. Saša ho následovala prázdnými chodbami až

ven, na hlavní prostranství stanice...

Zatímco klouzali podél nástupiště, všimla si prostorných rodinných stanů

a vagonů předělaných na kanceláře, dětí hrajících si na honěnou, starců,

kteří měli hlavy u sebe a něco si šuškali, mrzutých žen čistících zbraně... A

viděla otce a za ním nepočetnou skupinku zčásti rozlícených, ale zčásti

také ustrašených mužů, jak se pokoušejí udržet na uzdě obrovský dav lidí,

ve kterém to jen vřelo. Přiběhla k němu a přitiskla se mu k zádům.

Překvapeně se otočil, setřásl ji a vztekle udeřil pobočníka do obličeje. Něco

se v něm však zlomilo. Jednotka, která už se zalícenými zbraněmi čekala

na povel k palbě, dostala rozkaz nestřílet. Jediný výstřel mířil do vzduchu -

- 122 -

otec prohlásil, že je ochoten vyjednávat o pokojném předám stanice

revolucionářům.

On prostě vždy nezvratně věřil tomu, že člověk dostává znamení.

Musí je jen poznat a správně vyložit.

Čas se však nezpomalil jen proto, aby Saša mohla znovu prožít poslední

den svého dětství. Všimla si totiž ozbrojených mužů, kteří se zvedli, aby

drezínu zastavili. Viděla, jak se Hunter jediným kočičím pohybem

přesunul za kulomet a namířil jeho těžkou kalenou hlaveň na zaskočené

strážné.

Jako prásknutí bičem ji pronikl do uší rozkaz zastavit drezínu. Rázem

pochopila, že za pár vteřin tu zemře tolik lidí, že ji pocit nedostatku

vlastního vzduchu neopustí až do konce jejích dnů.

Cítila, že ještě může zabránit krvavé lázni a ochránit ty lidi, sebe samotnou

a ještě jednoho člověka před čímsi nevýslovně strašlivým.

Strážní už odjistili samopaly, ale trvalo jim to příliš dlouho - holohlavec

měl před nimi několikavteřinový náskok...

Udělala to první, co jí přišlo na mysl.

Vyskočila, přitiskla se na jeho sukovitá svalnatá záda, zezadu ho objala a

sepnula ruce na jeho nehybné hrudi, která jako by ani nedýchala.

Holohlavec sebou škubl, jako by ho někdo udeřil, a zaváhal. I vojáci na

druhé straně se zbraněmi připravenými ke střelbě strnuli.

Stařec okamžitě pochopil.

Z drezíny se vyvalil černý oblak dýmu a rychle se rozjela - a stanice

Avtozavodskaja zůstala za nimi.

V minulosti.

Během jízdy ke stanici Paveleckaja nepronesl nikdo ani slovo. Hunter se

z dívčina nečekaného objetí vymanil tím, že jí roztáhl paže jako příliš

těsnou obruč.

Kolem jediného strážního stanoviště prosvištěli nejvyšší rychlostí. Salva,

kterou za nimi zaskočení vojáci vyslali, uvízla ve stropě nad jejich

hlavami. Velitel ještě stihl vytáhnout pistoli a odpověděl třemi

nehlučnými kulkami. Jednoho strážného zřejmě zasáhl, zbývající dva se

přitiskli k plochým výběžkům tunelových segmentů a vyvázli tak se

zdravou kůží.

- 123 -

Tohle snad nikdy nepochopím, pomyslel si Homér, který stále ještě zíral na

dívku krčící se na zemi. Doufal, že po nástupu hlavní ženské postavy se

rozvine milostný příběh, ale takový vývoj mu připadal přece jen trochu

překotný. Nebylo mu prostě dáno, aby všemu porozuměl, natož aby to

zaznamenal a umělecky ztvárnil. Teprve když vjeli na Paveleckou,

zpomalili. Stařec tuhle stanici už znal - vypadala jak vystřižená z hororu.

Zatímco klenba novějších stanic v okrajových úsecích moskevského metra

spočívala na prostých sloupech, opírala se Paveleckaja o řadu vzdušných

půlkruhových oblouků vymykajících se jakémukoli lidskému měřítku. A

jak už to ve strašidelných románech obvykle bývá, visela nad ní

neobyčejná kletba. Přesně v osm hodin večer se stanice, na které ještě před

chvilkou panoval čilý ruch a shon, změnila v děsivě liduprázdné místo.

Ze všech přičinlivých, ba občas i prohnaných obyvatel zůstalo na nástupišti

jen pár hazardérů. Všichni ostatní se vypařili i s dětmi, zařízením

domácnosti, taškami přetékajícími zbožím - a nenechali tu po sobě ani

lavice a lehátka.

Uchýlili se do úkrytu, téměř kilometr dlouhého přestupu na Okružní trasu,

a celou noc se tam třásli strachem. Na povrchu, tedy tam, kde stálo

Pavelecké nádraží, se probouzely strašlivé obludy a řádily jako smyslů

zbavené. Nádraží a celé okolí měly údajně pod neotřesitelnou nadvládou.

Dokonce i když usnuly, neodvážil se tam ani živáček. Obyvatelé Pavelecké

jim byli vydáni zcela bezprizorně napospas, protože zátarasy, které v

jiných stanicích neprodyšně uzavíraly eskalátory, tady zcela chyběly,

takže vstup na povrch byl otevřený dokořán.

Podle Homérova názoru by se jen obtížně hledalo méně vhodné místo na

odpočinek a nocleh, ale Hunter smýšlel jinak. Zastavil drezínu na

vzdálenějším konci stanice, sejmul si dýchací masku a ukázal na

nástupiště. „Do zítřka zůstaneme tady. Najděte si místo k přenocování."

S těmi slovy je opustil. Dívka za ním chvíli hleděla a potom se schoulila na

tvrdém železném plátu drezíny. I Homér se podle možností co

nejpohodlněji uvelebil, zavřel oči a pokusil se usnout. Byla to marná snaha.

Neustále ho zaměstnávala myšlenka na nakažlivou nemoc, kterou v sobě

ponese všemi zdravými stanicemi. Dívka vedle něho také ještě nezavřela

oči.

- 124 -

„Díky," ozvala se najednou. „Zpočátku jsem si myslela, že jsi stejný jako

on."

„Nevěřím, že by se našel ještě někdo jako on," odtušil Homér.

„Jste přátelé?"

„Jako žralok a jeho lodivod." Smutně se usmál a napadlo ho, jak je to

srovnání výstižné. Byl to samozřejmě Hunter, který usmrtil všechny ty lidi,

ale několik krvavých cárů šlo i na Homérův účet.

Posadila se. „Co tím myslíš?"

„Kam jde on, jdu i já. Myslím, že se bez něho neobejdu - a on... No, možná

má pocit, že ho nějak očišťuji. Ale ve skutečnosti nikdo pořádně neví, co

se mu honí hlavou."

Dívka si přisedla blíž ke starci. „A co od něho očekáváš?"

„Mám pocit, že dokud jsem s ním... nepřicházím o inspiraci."

„Co je to inspirace?"

„Vnuknutí. Vlastně to znamená vdechnutí."

„Proč chceš něco takového vdechnout? Co ti to přinese?"

Homér pokrčil rameny. „To není nic, co bychom sami vdechovali, je nám

to vdechnuto."

Dívka nakreslila něco prstem na špinavou podlahu drezíny. „Dokud

dýcháš smrt, nebude se nikdo chtít dotknout tvých rtů. Každého odpudí

mrtvolný zápach."

„Když vidíš smrt, napadne tě leccos," odpověděl úsečně Homér.

„Proto ale ještě nemáš právo přivolávat smrt, kdykoli musíš přemýšlet."

„To taky nedělám" ospravedlnil se stařík. Jen mu stojím po boku, ale mně

nejde o smrt - tedy jen o ni. Chtěl jsem, aby se v mém životě něco

odehrálo, aby se znovu nastartoval a všechno se změnilo. Prostě aby to se

mnou otřáslo tak, že mi to pročistí hlavu." „Máš za sebou špatný život?"

zajímala se s účastí dívka. „Spíš nudný. Když je jeden den jako druhý,

proletí kolem tebe tak rychle, až ti připadá, že ten poslední den se blíží

přímo šílenou rychlostí," pokusil se Homér o vysvětlení. „Obáváš se, že

už nestihneš nic vyřídit. A každý z těch dnů je naplněn tisíci drobnostmi.

Jakmile se zbavíš jedné, rychle se nadechneš a vrhneš se na další. Nakonec

nemáš sílu ani čas, abys vykonala něco skutečně důležitého. Vždycky si

pomyslíš: No dobře, zítra s tím začnu. Ale žádný zítřek nikdy nenastane,

pořád žijeme jen v nekonečném dnešku."

- 125 -

„Už jsi viděl hodně stanic?" Zřejmě ho neposlouchala moc pozorně.

„Nevím," odpověděl překvapený Homér. „Asi všechny." Já jenom dvě."

Dívka si povzdechla. „Nejdřív jsem žila s otcem na Avtozavodské, potom

nás vyhnali na Kolomenskou. Vždycky jsem si přála spatřit ještě aspoň

jednu. Ale tahle je nějaká divná." Klouzala pohledem po řadě oblouků.

Jako tisíc vchodů a mezi nimi žádná stěna. Ted jsou pro mě všechny

otevřené, ale já už tam nechci. Bojím se." „Ten druhý... byl tvůj otec?"

Homér zaváhal. „Zabili ho?" Dívka se znovu stáhla do ulity a dlouho

mlčela, než odpověděla. „Ano."

Homér se zhluboka nadechl. „Zůstaň u nás. Promluvím s Hunterem,

nebude nic namítat. Řeknu mu, že tě potřebuju, abych..." Bezradně

rozpřáhl ruce - nevěděl, jak jí vysvětlit, že se od této chvíle stala jeho

múzou.

„Pověz mu, že mě potřebuje hlavně on." Vyskočila na nástupiště a

poodešla od drezíny. Přitom si prohlížela každý jednotlivý oblouk, kolem

kterého procházela.

Nebyla ani trochu koketní a nic nepředstírala. Nezajímala se o střelné

zbraně a stejně lhostejný, ba cizí jí připadal obvyklý ženský arzenál

dojímavých pohledů a půvabně něžných gest. Netušila, že jediným

mrknutím může vyvolat orkán a že mnohý muž by byl s to kvůli

naznačenému úsměvu se sám obětovat nebo zabít někoho

jiného. Nebo prostě jen dosud nedokázala tohle všechno správně použít?

Ať už to bylo jakkoli, nepoužívala takové zbraně. Pichlavě přímým

pohledem donutila Huntera k tomu, aby změnil rozhodnutí, jediným

pohybem na něj hodila svou síť a odradila ho od vraždy. Podařilo se jí

snad prolomit jeho ulitu? Dotkla se Lovcova srdce? Nebo ji skutečně na

něco potřebuje? Nejpravděpodobněji je asi poslední domněnka — už

jenom představa, že by velitel mohl mít nějaké slabiny, které by ho sice

nečinily zranitelným, ale přece jen citlivějším, pokládal Homér za zcela

bizarní.

Nemohl prostě usnout. Ačkoli si dusivou plynovou masku vyměnil za lehčí

ochranný filtr, připadalo mu dýchání stále obtížnější. Měl pocit, jako by

mu někdo utahoval hlavu ve svěráku.

Homér zanechal všechny osobní věci v tunelu. Kouskem zasedlého mýdla

si vydrhnul ruce, špínu z nich smyl vodou z kanystru prokvetlou řasami a

- 126 -

rozhodl se, že od této chvíle dýchací masku už nesundá. Co by mohl ještě

udělat, aby ochránil lidi ve své blízkostí?

Nic. Opravdu už nic. Nepomohlo by ani to, kdyby odešel, potloukal se po

tunelech a změnil se ve zpustlého opuštěného tuláka. Skutečnost, že má

teď k smrti tak blízko, ho bezprostředně přenesla o více než dvacet let

nazpět, do doby, kdy ztratil všechny lidi, které miloval. To dodávalo jeho

plánům nový punc opravdovosti.

Kdyby to bylo v Homérově moci, postavil by jim honosný pomník.

Přinejmenším si však zasluhovali obyčejný náhrobní kámen. Věkem je od

sebe dělilo několik desetiletí, ale zemřeli v jeden a tentýž den — jeho

žena, děti i rodiče.

A potom kamarádi ze třídy a přátelé z učiliště, herci a hudebníci, kterých si

velmi vážil, prostě všichni, kteří onoho dne ještě přišli do práce nebo už

domů, případně uvízli v zácpě na poloviční cestě tam či onam.

Ti, kteří zahynuli hned, i ti, kteří se ještě dlouhé dny pokoušeli přežít v

zamořeném a zpola zničeném hlavním městě a z posledních sil škrábali na

neprodyšně uzavřené bezpečnostní zátarasy metra.

Ti, kteří se okamžité rozplynuli na nepatrné atomy, a ti, kteří strašlivě

otekli a zaživa se rozpadli, sžíráni nemocí z ozáření.

Průzkumníci, kteří tehdy jako první vyšli na povrch, trpěli ještě mnoho dní

po návratu poruchami spánku. Homér se s některými z nich setkal u

ohniště na přestupní stanici. V jejich očích spatřil nesmazatelný dojem,

který v nich zanechalo město — ty oči se podobaly zmrzlým řekám

překypujícím mrtvými rybami. Tisíce zdemolovaných aut s mrtvými

pasažéry, která ucpala moskevské bulváry a výpadovky. Všude mrtvoly.

Nebyl tu nikdo, kdo by je odklidil - až se vlády nad městem nakonec

chopily nové bytosti.

Průzkumníci se vyhýbali školám a školkám, aby zůstali ušetřeni

nejhoršího. Avšak k tomu, aby přišli o rozum, bohatě stačilo, když některý

z nich náhodou zaprášeným oknem rodinného automobilu zachytil strnule

upřený pohled ze zadního sedadla.

Naráz pohasly miliardy životů. Miliardy slov zůstaly nevyřčeny, miliardy

snů neuskutečněny, miliardy urážek neodpuštěny. Nikolajův nejmladší

syn už dost dlouho žadonil o velké balení barevných fixů, dcera se

- 127 -

obávala krasobruslařského tréninku a žena mu ještě před usnutím líčila, jak

spolu ve dvou stráví krátkou dovolenou u moře...

Když pochopil, že ta malá přání a vášně byly jejich poslední, připadaly

mu zničehonic mimořádně důležité.

Nejraději by pro každého z nich vyryl pamětní desku, ale nápis na

gigantickém masovém hrobě lidstva by byl jistě také důstojný počin. A

nyní, když jemu samotnému už na to prakticky nezbýval žádný čas, věřil,

že na to našel ta správná slova.

Nevěděl ještě, v jakém pořadí a čím je připevnit a jak je ozdobit, ale cítil,

že v dějinách, které se odehrávají před jeho očima, se najde i místo pro

všechny neklidné duše, pocity, nepatrná zrníčka vědění, která tak

svědomitě shromažďoval, a nakonec i pro něho samého. Tahle dramatická

zápletka na to byla vhodná jako žádná jiná.

Jakmile se nahoře rozední a obchodníci se zase odváží vstoupit do stanice,

pokusí se sehnat nepopsaný zápisník a propisovačku. Musí si pospíšit -

pokud nyní nedostane na papír obrysy budoucího románu, který se před

ním vznášel kdesi v dálce jako fata morgána,

rozplynou se zase kdykoli ve vzduchu a kdoví, jak dlouho bude potom

ještě muset sedět na duně a upřeně zírat k obzoru v naději, že z nepatrných

zrníček písku a mihotavého vzduchu znovu povstane jeho osobní věž ze

slonoviny?

Na to mu už asi nezbude čas.

S ironickým úsměvem na rtech Homéra napadlo: Je přece úplně jedno, co

ta dívka říká - byl to pohled do prázdných očních důlků věčnosti, co ho

přimělo konat. Pak si vzpomněl na oblouky jejího obočí, dva světlé

paprsky na tmavém zašpiněném obličeji, na rozkousané rty, slepené

slámově světlé vlasy — a znovu se usmál.

Zítra na trhu bude muset hledat ještě něco jiného, pomyslel si a usnul.

Na Pavelecké byla noc vždy neklidná. Svit páchnoucích pochodní se

mihotal po začouzených mramorových stěnách, tunely neklidně

vydechovaly, jen na úpatí eskalátoru sedělo pár postav a sotva slyšitelně

rozmlouvaly. Stanice vypadala jako po vymření. Každý doufal, že divoké

obludy z povrchu nezatouží po mršině.

- 128 -

Občas však nejzvědavější z těch živočichů objevili vchod vedoucí do

hlubiny, zavětřili čerstvý pot, zaslechli rovnoměrný tlukot lidských srdcí

a vycítili, jak teplá krev proudí cévami. A proto tu a tam sestoupili dolů.

Homér konečně upadl do polospánku. Rozčilené hlasy z opačné strany

nástupiště se mu jen namáhavě a zkresleně prodíraly do vědomí. Potom

ho však z dřímoty vytrhlo rachocení kulometu. Stařík vyskočil a nahmatal

na podlaze drezíny zbraň.

K ohlušujícím kulometným salvám se vzápětí přidaly i výstřely z mnoha

samopalů. Volání strážných teď už neznělo jen nervózně, ale i zoufale. Ať

už ze zbraní všech možných kalibrů stříleli na cokoli, zdálo se, že tomu

nezpůsobili sebemenší újmu. O organizované obraně před neznámým

pohyblivým cílem nemohlo být ani řeči — tady lidé kolem sebe stříleli

jako smyslů zbavení a viditelně mysleli jen na to jak si zachránit vlastní

kůži.

Homér konečně našel kalašnikov, ale neodvážil se vstoupit na nástupiště.

Na poslední chvíli stačil odolat pokušení nahodit motor a prásknout do bot

- ať už kamkoli. Zůstal na drezíně a jenom natáhl krk, aby skrz půloblouky

lépe viděl na místo boje.

Řev a kletby strážných najednou přerušil ohlušující vřískot, který se

rozlehl překvapivě blízko. Kulomet se zakoktal, kdosi strašlivě vykřikl a

vzápětí ztichl, jako by mu něco utrhlo hlavu. Znovu zarachotily

samopaly, ale tentokrát šlo jen o jednotlivé dávky a nakrátko. Podzemím

znovu zaduněl vřískot - ale teď se zdálo, že přece jen o něco dál... A

zničehonic tvorovi, který vydal ten zvuk, odpověděla ozvěna - a to v

bezprostřední blízkosti drezíny.

Homér počítal do deseti a roztřesenýma rukama nastartoval motor. Jeho

druhové se co nevidět vrátí a pak odjedou - dělal to teď pro ně, ne pro

sebe... Drezína se zachvěla, objevil se oblak dýmu a motor se zahřál. Vtom

se cosi mezi oblouky nepochopitelně rychle zablesklo. Stačilo to však ze

staříkova zorného úhlu zmizet tak rychle, že se mu v hlavě nestihl ani

vytvořit nějaký konkrétní obraz.

Pevně se chytil za zábradlí, položil chodidlo na plynový pedál a zhluboka

se nadechl. Jestli se do deseti vteřin neobjeví, nechá všechno, jak to tu stojí

a leží, a...

- 129 -

Aniž by chápal, proč to dělá, udělal krok na nástupiště a držel před sebou

svůj zbytečný samopal. Potřeboval se prostě jen ujistit, že už svým lidem

nemůže pomoct.

Přitiskl se k oblouku a rychle nahlédl do prostoru uprostřed stanice...

Chtěl vykřiknout, ale chyběl mu na to vzduch.

Saša vždy věděla, že svět se neomezuje jen na dvě stanice, na kterých

dosud žila. Nikdy by ji však nenapadlo, že by mohl být tak nádherný.

Dokonce i nudná, ba bezútěšná Kolomenskaja jí připadala jako útulný

příbytek, známý až do posledního zákoutí. Avtozavodskaja - prostorná, ale

chladná - se od ní i otce namyšleně odvrátila a zapudila je. To jí dívka

nemohla zapomenout.

Oproti tomu její vztah k Pavelecké nebyl ničím zatížený a Saša s každou

minutou stále intenzivněji cítila, že se do ní zamilovala. Lehké vysoké

sloupy, velké přívětivé oblouky, ušlechtilý mramor, jehož jemné žilky

propůjčovaly stěnám vzhled jemné lidské kůže...

Jestliže Kolomenskaja byla chudobná a Avtozavodskaja ponurá, tvářila se

tato stanice jako žena. Svou bezstarostnou a hravou atmosférou

nezapomínala Paveleckaja i po desetiletích na svou bývalou krásu.

Zdejší lidé nemohou být strašní nebo zlí, napadlo dívku. Ona a její otec by

tedy ve skutečnosti museli překonat pouze jedinou nepřátelskou stanici,

aby se dostali na tohle magické místo... Opravdu stačilo, aby žil o jediný

den déle, aby uprchli z vyhnanství a znovu získali svobodu... Určitě by

holohlavce přiměla k tomu, aby je oba vzal s sebou...

V dálce zaplápolal oheň, kolem kterého se tísnili strážní. Paprsek světla z

reflektoru šátral po vysokém stropě, ale Sašu to tam netáhlo. Kolik let si

myslela, že musí uprchnout z Kolomenské a setkat se s jinými lidmi, aby

byla šťastná! Teď však toužila po jednom jediném člověku, aby s ním

sdílela své nadšení, údiv, že Země je skutečně ještě o třetinu větší, i naději,

že se všechno zase napraví. Ale kdo by mohl ji, Sašu, potřebovat? Nikomu

by nebyla nic platná, bez ohledu na to, co namlouvala sama sobě a

staříkovi.

A tak se pomalu loudala opačným směrem, tam, kde v pravém tunelu

zčásti zmizel zpola rozpadlý vlak s rozbitými okny a otevřenými dveřmi.

Nastoupila, přecházela z jednoho vagonu do druhého a prohlížela si je -

první, druhý, pak třetí. V posledním objevila zázračně nedotčenou pohovku

- 130 -

a natáhla se na ni. Rozhlédla se a pokusila se si představit, že vlak co

nevidět vyjede a dopraví ji na nové stanice, světlé a plné hlučných lidských

hlasů. Nedostávalo se jí však víry ani fantazie, aby těmi tunami ocelového

šrotu pohnula z místa. S bicyklem jí to připadalo mnohem snazší.

Pak znenadání hra na schovávanou skončila. Zvuky boje postupně

zaplňovaly jednotlivé vagony, až nakonec dostihly i dívku.

Už zase?

Vyskočila a vyběhla na nástupiště - jediné místo, kde mohla být aspoň

trochu platná.

Na cucky rozcupovaná mrtvá těla strážných ležela vedle prosklené kabiny

s nehybným reflektorem, kolem vyhaslého ohniště i uprostřed haly. Další

bojovníci zřejmě včas rezignovali na jakýkoli odpor

a vzali nohy na ramena, aby našli útočiště v přestupní chodbě, ale smrt je

dostihla na půli cesty.

Nad jedním tělem se zlověstně skláněla přízračná postava. Ačkoli na ni

zdálky bylo jen Špatně vidět, rozeznal Homér hladkou bílou kůží, mohutný

rosolovitý hřeben a netrpělivě poškubávající nohy s mnoha výrazně

vystouplými klouby. Bitva byla ztracena.

Kde je Hunter? Homér se znovu opatrně předklonil a strnul... Za nejbližším

sloupem vzdáleným pouhých deset kroků na něho z více než dvoumetrové

výšky shlížela strašlivá tlama. Netvor stejně jako stařík vykukoval zpoza

sloupu, jako by si chtěl s lidskou kořistí hrát nebo ji k sobě nalákat. Z

dolního pysku mu kapala krev a těžká Čelist neúnavně přežvykovala jakýsi

strašlivý cár masa. Pod plochým čelem sice nebylo nic, ale to, Že obluda

neměla oči, jí zřejmě vůbec nebránilo v tom, aby vnímala jiné živočichy,

neomylně se k nim přiblížila a zaútočila.

Homér sebou Škubl a stiskl spoušť, ale jeho zbraň zůstala němá. Přízrak

dlouze a pronikavě zaječel a skočil doprostřed sálu. Stařík zběsile Šátral po

závěru, ačkoli věděl, že to nemá smysl...

Najednou to však vypadalo, že netvor o něho ztratil zájem. Jeho pozornost

viditelně upoutalo cosi přímo na nástupišti. Stařík se prudce otočil a

sledoval směr, kam příšera slepě zírala. Vzápětí se mu na okamžik

zastavilo srdce.

Na okraji nástupiště stála dívka a ustrašeně se rozhlížela. „Utíkej!" zařval

Homér, ale ve skutečnosti ze sebe vypravil jen bolestivé zakrákání.

- 131 -

Bílý přízrak jediným skokem překonal několik metrů a stanul přímo před

mladou ženou. Ta vytáhla nůž, který se dal použít nanejvýš na vaření, a

naznačila jím hrozivý výpad.

Netvorova odpověď na sebe nedala čekat. Mávl jednou z předních

pracek, dívka spadla na zem a zbraň odlétla vysokým obloukem stranou.

Homér už stál na drezíně, ale nemyslel na útěk. S těžkým zasípáním

pohnul kulometem a pokusil se namířit na poskakující bílou siluetu. Byla

to marná snaha, protože nestvůra už stála příliš blízko dívky. Strážné, kteří

by netvora mohli do určité míry ohrozit, během několika minut roztrhal.

Ted zatlačil obě bezmocné lidské bytosti do kouta a zdálo se, Že si s nimi

chce pohrát, než je usmrtí.

Navíc se nakláněl nad Sašou, takže ji stařík neviděl. Že by už svou oběť

sežral?

Pak sebou vlak prudce škubl, ustoupil, poškrábal se drápy na stále se

zvětšující skvrně na zádech a s divokým zařváním se otočil, aby pohltil

dalšího útočníka.

K netvorovi se potácivě blížil Hunter. V jedné ruce držel samopal, druhá

mu ochable visela u těla. Bylo vidět, jak ho každý pohyb bolí.

Velitel vypálil na zrůdu další salvu, ale ta projevila překvapivou

houževnatost. Na chvilku zakolísala, ale vzápětí obnovila rovnováhu a

vrhla se vpřed. Hunterovi došly náboje, ale podařila se mu podivuhodná

otočka, po níž zabořil do trupu netvora svou mačetu. Přízrak se na něho

vrhl, pohřbil ho pod sebou a přidusil útočníka vlastní vahou.

Najednou k nim přiskočila druhá zrůda, jako by měla definitivně pohřbít

poslední zbytky naděje. Nehybně strnula nad škubajícím se tělem svého

druha, strčila prackou do bílé kůže, jako by ho chtěla probudit a pak

pomalu otočila tlamu bez očí k Homérovi.

Takovou Šanci si nemohl nechat ujít. Kulometné náboje roztrhaly torzo

přízraku a roztříštily mu lebku. Když živočich padal k zemi, rozdrtily za

ním ještě na prach několik mramorových desek. Stařík potřeboval chvilku

na to, aby se mu srdce uklidnilo a dokázal uvolnit křečovitě sevřené prsty.

Potom zavřel oči, strhl si masku a zhluboka se nadechl mrazivého vzduchu

nasyceného pachem čerstvé krve.

Všichni hrdinové padli, na bitevním poli zůstal osamocen.

Jeho kniha skončila dříve, než vůbec mohla začít.

- 132 -

KAPITOLA 10

PO SMRTI

Co zůstane po zesnulých? Co zůstane po každém z nás? Náhrobky se

propadnou, zarostou mechem a za několik desetiletí se nápisy na nich už

nedají přečíst.

I v dřívějších dobách býval hrob, o který se nikdo nestaral, přidělován

novému nebožtíkovi. Navštěvovali ho většinou jen děti nebo rodiče

zesnulého, vnukové zřídka a pravnukové téměř nikdy.

To, čemu se říkalo věčný klid, trvalo ve velkoměstech jen půl století a pak

bývaly ostatky ze svého spánku vyrušeny - buď aby se zvětšila hustota

hrobů nebo aby se místo posledního spočinutí zoralo, protože muselo

ustoupit výstavbě nové obytné čtvrti. Země bylo příliš málo — jak pro

živé, tak i pro mrtvé.

Půl století, to byl luxus, který si mohl dovolit jen ten, kdo zemřel před

zánikem světa. Koho by však zajímala jednotlivá mrtvola, když na

smrtelné posteli ležela celá planeta? Žádný obyvatel metra se nedočkal

pocty zvané pohřeb. Nikdo nemohl doufat, že krysy snad jeho mrtvé tělo

ušetří.

Dříve měly lidské ostatky tak dlouhé oprávnění existovat, jak dlouho živí

pozůstalí na zesnulého vzpomínali. Člověk vzpomíná na příbuzné, přátele,

spolupracovníky. Jeho paměť však sahá jen o tři generace nazpět, něco

přes padesát let.

Se stejnou lehkostí, s jakou vypouštíme z paměti obraz našeho dědečka

nebo spolužáka, budeme i my někým jednou propuštěni do absolutní

nicoty. Vzpomínka na člověka může přetrvat jeho ostatky, ale jakmile

odejde i ten poslední, kdo na něho vzpomíná, rozplyneme se i my s ním v

nekonečném čase.

Fotografie — kdo je dnes ještě pořizuje? A kolik se jich uchovávalo v

době, kdy ještě fotografovali všichni? Dříve se na konci každého plného

rodinného alba nechávalo trochu místa na staré zahnědlé snímky, ale

málokdo z těch, kteří se jimi probírali, dokázal s jistotou říct, který z jeho

předků je na vybledlých fotkách zachycen. Navíc fotografie zesnulých se

- 133 -

beztak dají interpretovat jen jako svého druhu posmrtná maska, rozhodně

nejde o otisk jejich duše za života.

A pak - snímky se rozpadají jen o něco pomaleji než těla, která jsou na

nich zobrazena.

Co tedy zůstává? Děti?

Homér se dotkl prstem plamene svíčky. Neodpovídalo se mu snadno,

protože Achmedova slova ho stále ještě bolela. On sám byl odsouzen k

bezdětnému životu, nebyl schopen zajistit pokračování vlastního rodu, ale

nemohl dělat nic jiného než tuto cestu k nesmrtelnosti vyloučit.

Znovu sáhl po tužce.

Nejspíš nám jsou podobné. V jejich rysech se odrážejí naše, zázračným

způsobem spojené s těmi, které jsme milovali. V jejich gestech a mimice

poznáváme s nadšením a občas i s obavou sami sebe. Přátelé potvrzují, že

nám synové a dcery jako by z oka vypadli. To všechno je příslibem

určitého prodloužení nás samotných, až už jednou nebudeme existovat.

Ani my sami přece nejsme pravzor, podle kterého se vyhotovují všechny

následující kopie, ale jen přízrak, vždy z poloviny sestávající z vnitřních a

vnějších charakteristik našich otců a matek, stejně jako oni se zase skládají

z polovin svých rodičů. To v nás tedy není vůbec nic jedinečného?

Opravdu představujeme jen nekonečnou směs maličkých mozaikových

kamínků, které existují nezávisle na nás a skládají se do podoby miliard

náhodných obrazů, které samy o sobě nemají žádnou vlastni hodnotu a

hned se zase rozpadají?

Vyplatí se tedy vůbec, abychom byli pyšní na to, když u svých dětí

objevíme malý náznak něčeho, co považujeme za své vlastni, ale ve

skutečnosti to už půl milionu let putovalo tisíci různých těl?

Co tedy po mně zůstává?

Homér to měl obtížnější než ostatní. Vždy záviděl těm, jimž víra skýtala

vyhlídku posmrtného života. Kdykoli se řeč stočila na konec živou,

připadal si, jako by se v duchu znovu přenesl na stanici Nachimovskij

prospekt s jejími odpornými mrchožrouty. Ale třeba nesestává pouze z

masa a krve, které dříve Čí později rozžvýkají a stráví mrchožrouti. Ale

pokud v sobě ještě něco má, rozhodně to neexistuje nezávisle na jeho těle.

Co zůstalo po egyptských panovnicích? Co po řeckých hrdinech? Co po

renesančních umělcích? Zbylo něco po nich - a existují dosud v tom, co po

- 134 -

sobě zanechali? Jaký druh nesmrtelnosti tedy člověku vlastni zůstává?

Homér si znovu pročetl to, co napsal, na chvíli se zamyslel, potom

opatrně vytrhl listy ze sešitu, zmačkal je, položil na Železný talíř a zapálil.

Za minutu zbyla z práce, která mu zabrala poslední tři hodiny, jen

hromádka popela.

Zemřela.

Takhle si Saša vždy představovala smrt. Poslední paprsek světla pohasl,

všechny zvuky ztichly, tělo nic necítí, nevnímá nic než věčnou temnotu.

Temnotu a ticho, z nich lidé přišli a kam se zase neodvratně vrátí. Znala

všechny ty pohádky o ráji a pekle, ale podsvětí jí připadalo neškodné.

Trávit věčnost v absolutní slepotě, hluchotě a dokonalé nečinnosti jí

připadalo stokrát strašnější než jakékoli kotle s vroucím olejem.

Poté se však před ní zamihotal maličký plamínek. Natáhla k němu ruku, ale

bylo to mimo její chápání - tančící roztřesená světelná skvrna od ní utíkala,

zase se přibližovala, lákala ji a vzápětí zase odháněla, hravě a lákavě.

Ihned věděla, co to je: světlo v tunelu.

Když zemře člověk v metru, jak jí vyprávěl otec, bloudí jeho duše zmateně

ponurým labyrintem tunelů, které nikam nevedou. Nechápe, Že už není

spojená s tělem, že její pozemský život skončil a že musí bloudit tak

dlouho, dokud kdesi v dálce nespatří svit přízračného ohně. To si pak za

ním musí pospíšit, protože ten oheň byl poslán, aby duši zavedl tam, kde

dojde klidu. Tu a tam se ale stane, že oheň se nad duší smiluje a vrátí ji

do jejího ztraceného těla.

O takových lidech se říká, že se vrátili z onoho světa. Správnější by však

bylo tvrdit, Že je ještě jednou propustila temnota.

Světlo v tunelu Sašu pořád nevýslovně lákalo. Nakonec se poddala a

přistoupila na jeho hru. Necítila nohy, ale to nebylo nutné. Aby mohla

unikající světelnou skvrnu sledovat, musela na ni upřeně hledět, jako by ji

chtěla přemluvit a ochočit.

Zachytila světlo pohledem. Provádělo ji neproniknutelnou tmou a

labyrintem tunelů, ze kterého by sama nikdy nenašla cestu - až na poslední

stanici její životní trasy. A potom před sebou něco uviděla. Její průvodce

začal skicovat obrysy vzdálené místnosti, kde byla očekávána.

„Sašo!" volal za ní nějaký hlas. S údivem si uvědomila, že ho zná, ale už

neví, komu patří. Zachvívaly se v něm důvěrně známé něžné odstíny.

- 135 -

„Tati?" vydechla nevěřícně.

Dostali se na místo určení. Strašidelný tunelový oheň se zastavil, proměnil

se v obyčejný plamen, vyskočil na knot rozteklé svíčky a uvelebil se tam

jako kočka, která se vrátila z potulky...

Něčí studená mozolnatá ruka spočinula na její. Saša váhavě odvrátila

pohled od plamene - obávala se, že by mohla každou chvíli zase upadnout

na zem. Jen co se probrala, cítila v podpaží pichlavou bolest a ve spáncích

ji začala tepat krev. Z temnoty se vrávoravě vynořilo několik kusů prostého

nábytku: dvě Židle, noční stolek... Ona sama ležela na pohovce - tak

měkce, že vůbec necítila záda. Jako by získávala vlastní tělo nazpět teprve

postupně, jakoby po etapách.

„Sašo?" opakoval hlas.

Upřela pohled na toho, kdo tu mluvil, a spěšně ruku odtáhla. U její postele

seděl stařík, se kterým jela na drezíně. Jeho dotek neprozrazoval žádný

nárok, nebyl nepřiměřeně tvrdý ani neslušný. Pocítila stud a zklamání —

jak jen mohla hlas cizího člověka zaměnit s otcovým? Proč ji tunelové

světlo zavedlo zrovna sem?

Stařec se pousmál. Zdálo se, že je spokojený už jen s tím, že se zase

probrala. Teprve nyní si v jeho očích všimla hřejivého lesku, který dosud

znala jen od jediného člověka. Tak proto se zmýlila... Znovu se zastyděla,

tentokrát ovšem před starým mužem.

„Odpusť mi," ozvala se. V následujícím okamžiku si znovu připomněla

poslední minuty na Pavelecké. Prudce se posadila. „Co je s tvým

přítelem?"

Vypadalo to, že dívce není do pláče ani do smíchu. Možná jí na to ale jen

prostě chyběla síla.

Naštěstí drápy příšery, které byly ostré jako břitva, dívku minuly, pracka ji

zasáhla jen naplocho. I tak to znamenalo celý den v bezvědomí. Teď už je

mimo ohrožení života, jak ji ujistil Homér. Své vlastní problémy jí stařík

zamlčel.

Saša - během jejího bezvědomí si Homér zvykl jí takhle říkat - brzy

vyčerpala veškeré síly a opřela se o polštáře. Starý muž se vrátil ke stolu,

kde na něho čekal otevřený zápisník s celými šestadevadesáti stranami.

Točil tužkou v ruce a pokračoval na místě, které předtím dočasně ukončil,

aby přispěchal na pomoc sténající a horečkou rozpálené dívce.

- 136 -

... Avšak tentokrát se návrat karavany zpozdil - dokonce tak nápadně, že

to připouštělo pouze jediný závěr: Muselo se stát něco nepředvídaného a

strašného, čemu nemohli zabránit ani po zuby ozbrojení a v boji zakalení

vojáci provázející výpravu, ani dlouhá léta udržované dobré vztahy s

vedením Hanzy.

Celá záležitost by nebyla tak znepokojivá, kdyby se alespoň dalo

komunikovat. S telefonní linkou na Okružní trase však nebylo něco v

pořádku, spojení se přerušilo už v pondělí a jednotka, kterou poslali, aby

našla místo poruchy, se vrátila bez hmatatelného výsledku.

Homér zvedl oči a trhl sebou - dívka stála za ním a hleděla mu přes rameno

na jeho škrábanici. Zdálo se, že zvědavost je to jediné, co ji udrží na

nohou.

Stařík zahanbeně obrátil zápisník deskami nahoru. „Čekáš na vnuknutí?"

zeptala se ho. „Jsem teprve na úplném začátku," zamumlal Homér. „A co

se stalo s tou karavanou?"

„Nevím." Začal pečlivě kreslit rámeček kolem titulu. „Příběh není ještě

zdaleka u konce. Lehni si, musíš teď odpočívat."

„Ale to přece záleží na tobě, jak ta kniha skončí," opáčila a nehnula se z

místa.

„V téhle knize nezáleží na mně vůbec nic." Homér odložil tužku na stůl.

„Já si to nevymýšlím. Prostě jen zapisuji, co se stalo."

„No tak to na tobě závisí ještě mnohem víc," pronesla zamyšleně dívka.

„Vyskytuji se tam i já?"

Stařík se zasmál. „Právě jsem tě chtěl poprosit o svolení."

„Promyslím si to," odvětila vážně. „Proč tu knihu píšeš?"

Homér vstal, aby s ní mohl mluvit z očí do očí. Už po posledním

rozhovoru se Sašou mu bylo jasné, že její mládí a chybějící zkušenosti o

ní vytvářejí nesprávnou představu. Na liduprázdné stanici, kde na ni

narazili, se zdálo, že jeden rok tu platí za dva. Neodpovídala ani tak na

otázky, které položil nahlas, jako spíš na ty, které zůstaly nevysloveny. A

sama kladla jen takové otázky, na které ani on sám neznal odpověď.

Navíc měl dojem, že pokud sází na její upřímnost - jak by se jinak mohla

stát jeho hrdinkou? - musí i on sám být k ní upřímný, nechovat se k ní

jako k děcku a neuchylovat se k významnému mlčení. Musel se jí svěřit se

vším, co si přiznal jen sám sobě.

- 137 -

Odkašlal si a odpověděl: „Chci, aby lidé na mě vzpomínali. Na mě a

všechny, kteří mi stáli po boku. Aby věděli, jaký byl svět, který jsem

miloval. Že uslyší to nejdůležitější o tom, co jsem poznal a pochopil. Že

můj život nebyl zbytečný - a že po mně něco zůstalo."

„Vkládáš tedy do toho svou duši?" Naklonila hlavu na stranu. „Ale to je

přece jen zápisník. Může shořet nebo se ztratit."

„Není to bezpečná úschovna pro duši, že?" Homér si povzdechl. „Ne, ten

notes potřebuju jen na to, abych vše uspořádal ve správném pořadí. A

abych nezapomněl na nic důležitého, dokud příběh neskončí. Až bude

završen, musí ho uslyšet jen pár lidí. Představuju si, že pak už asi nebude

zapotřebí papíru ani těla k jejímu šíření."

„Určitý jsi toho viděl hodně, co by nemělo upadnout v zapomnění."

Dívka pokrčila rameny. „Já nemám nic, co by stálo za písemné

zaznamenání. Vypusť mě z té knihy. Neplýtvej na mě papírem."

„Ale vždyť ty máš ještě všechno před sebou...," začal Homér a neubránil

se pomyšlení, že on to s ní už neprožije.

Dívka nezareagovala a stařík se už začal obávat, že se před ním zcela

uzavře. Hledal správná a výstižná slova, aby všechno zase vzal zpátky, ale

stále víc se přitom zamotával do svých pochybností.

„Co je to nejkrásnější, na co si vzpomínáš?" zeptala se znenadání. „To

opravdu nejkrásnější ze všeho?"

Zaváhal. Byla to zvláštní představa, že má nějakému člověku otevřít

nitro, které sám poznal teprve před dvěma dny. Ani Jeleně se s takovými

věcmi nesvěřoval - vždy vycházela z toho, že na stěně jejich komůrky visí

obyčejná městská krajina. Pochopila by vůbec dívka, která strávila celý

život v podzemí, co jí povídá? Rozhodl se, že na to přistoupí. „Letní déšť,"

odpověděl. Saša svraštila čelo, což vypadalo komicky. „Co je na něm tak

krásného?"

„Už jsi někdy viděla déšť?"

„Ne." Dívka zavrtěla hlavou. „Otec mě nechtěl pouštět ven. Přesto jsem

tam dvakrát nebo třikrát vyšplhala, ale vůbec se mi tam nelíbilo. Je to

strašné, když kolem sebe nemáš žádné stěny." Pak pro všechny případy

upřesnila: „Déšť - to je, když shora padá voda."

- 138 -

Homér ji už neposlouchal. Znovu si vybavil onen den ze vzdálené

minulosti. Jeho tělo se jako médium nabídlo přivolanému duchu, muž upřel

pohled do prázdna a mluvil a mluvil...

„Celý měsíc nás sužovalo sucho a horko. Moje žena byla těhotná; vždycky

měla problémy s dechem a pak ještě to vedro... Na porodní klinice

fungoval na celé stanici jeden jediný ventilátor a ona si stěžovala na dusno.

I mně se dýchalo těžce, protože mi jí bylo líto. Bylo to zlé - dlouhé roky

jsme se neúspěšně pokoušeli počít dítě a lékaři neskrývali obavu, že by

mohla porodit mrtvý plod. Ležela na pozorování, ale bylo by pro ni lepší,

kdyby zůstala doma. Termín porodu už uplynul, ale po bolestech ani stopy.

Člověk si samozřejmě nemůže vzít každý den volno. Někdo mi řekl, že

když se plod příliš dlouho přenáší, stoupá riziko mrtvě narozeného dítěte.

Už jsem nevěděl kudy kam. Jen co jsem skončil v práci, pádil jsem do

nemocnice a držel hlídku pod jejím oknem. V tunelech nebylo telefonické

spojení, a tak jsem na každé stanici kontroloval, jestli jsem nezmeškal

nějaké hovory. A tu jsem zničehonic dostal zprávu od lékaře: Prosím ihned

mi zavolejte. Než jsem našel nějaké aspoň trochu klidné místo, pochoval

jsem v duchu ženu i dítě, já starý ustrašený hlupák. Vytočil jsem tedy..."

Homér se odmlčel a naslouchal signálu, čekal, jestli to na druhé straně

někdo zvedne. Dívka ho nepřerušovala. Své otázky odložila na později.

„Pak mi neznámý hlas oznámil: Blahopřeji, je to kluk. Zní to tak

jednoduše: Je to kluk. Tehdy vyrvali manželku ze spárů smrtí a pak ještě

tenhle zázrak... Vyběhl jsem nahoru - a pršelo. Chladný déšť. Vzduch byl

svěží a průhledný - jako by město leželo pod prašnou umělohmotnou fólií a

najednou ji někdo odstranil. Listy se leskly, obloha se konečně zase

pohybovala a domy vypadaly jako nové. Běžel jsem po Tverské ke

květinovému stánku a plakal radostí. Měl jsem s sebou deštník, ale

neotevřel ho, chtěl jsem zmoknout, toužil jsem ho cítit, ten déšť. Neumím

to popsat... jako bych se sám znovu narodil a poprvé spatřil svět. A i svět

byl svěží a nový, jako by mu právě někdo přestřihl pupeční šňůru a poprvé

ho vykoupal. Jako by všechno bylo nové a špatné, to, co se nepovedlo, se

dalo napravit. Rázem jsem měl dva životy - čeho nedosáhnu já, to za mě

dokáže můj syn. Všechno nám leželo u nohou. Nám všem..."

Homér se znovu odmlčel. Viděl, jak se desetipodlažní stalinské domy

pozvolna rozplývají v narůžovělém večerním oparu. Ponořil se do

- 139 -

činorodého hluku Tverské, dýchal nasládlý vzduch s nezaměnitelným

zápachem výfukových plynů, zavřel oči a nastavil tvář přeháňce. Když se

zase vzpamatoval, leskly se mu na tvářích a v očních koutcích stále ještě

malé dešťové kapičky.

Rychle si je otřel rukávem.

„Víš," ozvala se neméně rozpačitě dívka, „možná je déšť opravdu něco

krásného. Já takové vzpomínky nemám. Podělíš se o ně se mnou? Jestli

chceš," usmála se na něho, „můžeš o mně napsat ve své knize. Někdo přece

musí být odpovědný za to, jak to celé dopadne."

„Na to je ještě moc brzy," namítl nesmlouvavě lékař.

Saša nevěděla, jak tomu byrokratovi vysvětlit důležitost své prosby.

Znovu se nadechla k dalšímu útoku, ale pak se spokojila jen s nevrlým

pohybem zdravé ruky a odvrátila se.

„Musíte být trpělivá. Ale protože jste už na nohou a zřejmě se cítíte dobře,

mohla byste se trochu projít." Lékař zabalil své nástroje do obnošené

igelitové tašky a podal Homérovi ruku. „Za pár hodin se vrátím. Vedení

stanice nařídilo ve vašem případě zvlášť pečlivé ošetřování. Jsme přece

vašimi dlužníky."

Homér přehodil Saše přes ramena zašpiněný vojenský kabát. Vyšla ven a

následovala lékaře kolem dalších oddělení lazaretu. Míjela řadu pokojů a

místnůstek plných stolů a lehátek, pak vyšla po schodech nahoru, nechala

za sebou dvě odpočívadla a ocitla se před nenápadnými nízkými dveřmi

vedoucími do obrovského dlouhého sálu. Zastavila se na prahu - a

najednou nebyla s to udělat ani krok. Ještě nikdy nic takového neviděla.

Nikdy by si nedokázala představit, že na jediném místě může být tolik

živých lidí.

Tisíce tváří bez masek! A tak odlišných - viděla osoby všeho věku, od

křehkých nemohoucích starců až po kojence. Nesčetné muže, vousaté,

oholené, urostlé i trpasličího vzrůstu, vyčerpané i překypující energií,

vyzáblé i svalnaté, zohavené v boji, poznamenané vrozenými vadami,

neuvěřitelné krasavce i takové, kteří byli navenek nesympatičtí, ale

vyzařovali tajuplnou přitažlivost. A neméně žen - trhovkyní se širokým

pozadím, rudými tvářemi, v šátcích a vatovaných kabátech, ale i štíhlé

bledé dívky v neuvěřitelně křiklavých šatech a zamotaných řetízcích na

krku.

- 140 -

Všimnou si, že je Saša jiná? Dokáže se v tomhle davu ztratit? Předstírat, že

je jedna z nich? Nebo se na ni vrhnou a rozsekají ji na kousky - jako horda

krys exotického albína? Zpočátku měla dojem, že se na ni upírají snad

všechny oči. Při každém pohledu, který jí neunikl, jí tělem projela horká

vlna. Za čtvrt hodiny si však na to zvykla - někteří na ni hleděli

nepřátelsky, jiní zvědavě, další zase dokonce příliš dotěrně, ale pro

naprostou většinu přítomných byla vzduch. Lhostejně se na ni podívali a

hned se tlačili dál, aniž jí věnovali sebemenší pozornost.

Připadalo jí, že roztržité nezaostřené pohledy fungují jako strojní olej

promazávající soukolí toho hektického mechanismu. Kdyby se ti lidé o

sebe příliš zajímali, vyvolalo by to tak velké tření, že by veškerý ruch a

provoz během velmi krátké doby utichl.

Na to, aby člověk s tímhle davem splynul, se nemusel převlékat ani měnit

účes. Stačilo, když ostatním nehleděl příliš hluboko do očí, ale oči po

krátkém kontaktu — který byl beztak mrazivý — zase sklopil. Pokud se

Saša rovněž namaže tou zdůrazněnou lhostejností, snadno proklouzne

kolem obyvatel stanice, kteří se nacházeli v neustálém pohybu a pořád do

sebe naráželi, a neuvízne tak na jediném místě.

V prvních minutách ji udeřila do nosu kypící směsice lidských pachů, ale

její čich si na to brzy zvykl; naučil se odfiltrovat důležité součásti a

všechno ostatní ignorovat. Nakyslým puchem špinavých těl navíc

pronikaly svůdné mladistvé vůně, ba občas dokonce dav zaplavila jako

vlna příjemná vůně - to když kolem prošla žena, která použila drahý

parfém. Do toho se mísil opar z grilovaného masa a morové výpary

skládek. Stručně řečeno, Saše tenhle přestup mezi oběma stanicemi voněl

životem, a čím déle nasávala jeho omamný pach, tím sladší jí připadal.

Na to, aby prozkoumala ten nekonečně dlouhý koridor, by nejspíš

potřebovala celý měsíc. Všechno tu bylo nevýslovně strhující...

Viděla stánky se šperky vytvořenými z desítek žlutých ražených kovových

kotoučků. Na ty by se vydržela dívat dlouhé hodiny. Zastavila se u

obrovských výloh s knihami, které obsahovaly víc tajného vědění, než by

kdy dokázala vstřebat.

Vyvolávač lákal chodce ke stánku s nápisem KVĚTINY. Nabízel obrovský

výběr štěstíček, na kterých byly zobrazené nejrozmanitější kytice. Saša

- 141 -

jako dítě jednu takovou kartičku se životním přáním dostala, ale tady jich

bylo nepřeberné množství!

Viděla kojence sající z prsou svých matek a starší dětí, které si hrály se

skutečnými kočkami. Dvojice laskající se očima - i jiné páry, které dělaly

totéž rukama.

Muži se pokoušeli alespoň letmo se jí dotknout. Mohla by si jejich

pozornost a zájem vykládat i jako pohostinnost nebo přání něco

jí prodat, ale zabarvení hlasu při určitých slovech jí odrazovalo, ba přímo

se jí hnusilo. Co od ní pořád chtějí? To tady nemají dost žen? A nacházely

se mezi nimi skutečné krásky - měly na sobě barevné šaty a vypadaly jako

otevřená poupata na těch štěstíčkách. Saša se domnívala, že si z ní muži jen

dělají legraci.

A dokázala by vůbec sama vyvolat mužovu zvědavost? Zničehonic v ní

začala hlodat dosud nepoznaná pochybnost. Třeba si to všechno vykládá

špatně... Ale proč by to mělo být jinak? Cosi se v ní bolestně zachvělo,

tam, pod obloukem žeber, v hebké prohlubni jejího těla... jen o něco

hlouběji. Právě na místě, jehož existenci pro sebe objevila teprve před

čtyřiadvaceti hodinami.

Aby zahnala vnitřní neklid, znovu vykročila podél prodejních stánků

nabízejících všechno možné zboží - neprůstřelné vesty, bižuterii, oblečení i

přístroje -, ale mladou ženu to už nezajímalo. Jakýsi vnitřní hlas zatlačil

hlučný dav do pozadí a obrazy, které jí vykreslovala vzpomínka, byly

plastičtější než všichni uspěchaní lidé kolem ní.

Stála za jeho život? Dokázala by ho ještě odsuzovat po všem, co se stalo?

A hlavně - jaký smysl mají teď ještě tyhle hloupé myšlenky? Právě nyní,

kdy už pro něho nemůže nic udělat...

Najednou, ještě než pochopila proč, všechny pochybnosti zmizely a srdce

se jí zklidnilo. Pozorně se zaposlouchala a zaslechla... ozvěnu dávné

melodie zaznívající zvenčí a zachvívající se vedle mnohohlasného

davového chóru, aniž se s ním mísila.

Hudba... Pro Sašu, stejně jako pro každého člověka, znamenala především

matčiny ukolébavky. S tím se však musela na dlouhé roky spokojit - otec

nebyl hudebně založený a jen nerad zpíval; ani potulní hudebníci a jiní

kejklíři mu nebyli na Avtozavodské vítáni. A když strážní u ohňů

skřehotali melancholické nebo naopak ohnivé vojenské písně, nerozezněli

- 142 -

přitom ve skutečnosti rozladěné překližkové kytary ani Sašiny struny

napjaté v jejím nitru.

Avšak to, co teď slyšela, nebylo žádné nudné skřehotání. Nejvíc ze všeho

to připomínalo perlivý sladký hlas mladé ženy, ba dívky, ale nedosažitelně

vysoký pro jakékoli lidské hrdlo, a zároveň nezvykle silný. S čím by se

jinak takový zázrak dal srovnat?

Nápěv neznámého nástroje kolemstojící okouzlil, zvedl je do výše a odnesl

do nepředstavitelné dálky, do světů, které byly pro všechny lidi zrozené v

metru naprosto neznámé, a proto ani netušili, jaké možnosti se v nich tají.

Hudba přiměla lidi snít a uvěřit tomu, že se všechny sny mohou uskutečnit.

Probouzela v nich nepochopitelnou touhu a zároveň slibovala, že ji ukojí.

A poskytovala Saše pocit, jako by na opuštěné stanici, kde dlouho bezcílně

bloudila, najednou našla lampu a v jejím svitu zároveň i východ.

Stanula před zbrojířovým stanem. Přímo před ní se vypínalo překližkové

prkno, na kterém byly přišroubovány různé nože - od malých kapesních

nožíků až po vražedné dýky s čepelí dlouhou jako mužská dlaň. Strnule,

jako okouzlená si prohlížela všechna ostří.

V nitru se jí rozhořel divoký boj. O své místo se naléhavě hlásila prostá a

svůdná myšlenka. Stařík jí dal s sebou hrst patron, právě dost na ten černý

nůž se zoubkovanou čepelí - široký ostrý exemplář, který se hodil na její

plán jako nic jiného.

Za minutu se rozhodla a překonala veškeré pochybnosti. Nákup uschovala

v náprsní kapse laclových kalhot - co nejblíže místu, jehož bolest chtěla

překonat. Když se vrátila do lazaretu, necítila tíhu vojenského kabátu ani jí

ve spáncích nebušila krev.

Mladá žena neviděla nad hlavy davu a muzikant, který v dáli vyluzoval ty

čarovné tóny, pro ni zůstal neviditelný. Melodie ji však zřejmě toužila

dostihnout, přimět k návratu a oslovit ji.

Marně.

Znovu se ozvalo zaklepání na dveře.

Homér zasténal, zvedl se z pokleku, otřel si rty o rukáv a zatáhl za řetízek

splachovače. Na špinavě zelené látce kabátu mu ulpěl hnědý pruh.

Zvracel dnes už popáté, ačkoli skoro nic nesnědl.

Tyhle příznaky můžou mít různé důvody, namlouval si. Proč by to musel

být zrovna zrychlený průběh nemoci? Třeba za to může...

- 143 -

„Už budete hotová?" zahartusil netrpělivý ženský hlas.

No to snad ne! Že by ve spěchu zaměnil písmena na dveřích? Přejel si

ušmudlaným rukávem přes zpocený obličej, nasadil neotřesitelně

suverénní výraz a odsunul zástrčku.

„Typickej ochlasta!" Nevkusně vyparáděná ženská ho odstrčila stranou a

zabouchla za sebou dveře.

Jojo, pomyslel si Homér, jen ať ho klidně považují za násosku. Postavil se

před zrcadlo nad umyvadlem a opřel se o něj čelem. Za chvíli se mu

zklidnil dech a viděl, jak se rosí sklo - rouška mu sklouzla a visela pod

bradou. Spěšně si ji zase natáhl na obličej a zavřel oči. Ne, nesmí pořád

myslet na to, že všem lidem, se kterými se setká, přináší smrt. Změnit se to

nedalo. Je-li nakažený, je celá stanice tak jako tak odsouzená k smrti.

Počínaje tou ženou, která v nesprávnou dobu musela „na holčičky". Jak

by se asi zachovala, kdyby jí teď oznámil, že jí zbývá nanejvýš měsíc

života?

Jak pošetilé, pomyslel si. Pošetilé a hloupé. Chtěl je zvěčnit, všechny, které

potká na své životní pouti. Osud však z něho učinil anděla smrti, a to

anděla neohrabaného, holohlavého a vysíleného. Cítil se, jako kdyby mu

přistřihli křídla a okroužkovali ho. Vryli mu do duše třicetidenní lhůtu - tak

dlouho má čas konat.

Byl to trest za přeceňování vlastní osobnosti a pýchu?

Ne, už nesmí mlčet. A existuje jen jediný člověk, kterému se může svěřit.

Toho by Homér beztak nedokázal nadlouho ošálit. Pro oba bude jistě

jednodušší, budou-li hrát s otevřenými kartami.

Nejistě vykročil k lazaretu.

Místnost se nacházela na nejzazším konci chodby a obvykle před ní seděla

zdravotní sestra. Ted však bylo její místo prázdné. Škvírou mezi dveřmi

pronikalo přerušované sténání. Bylo rozumět jednotlivým slovům, ale

ačkoli Homér dlouho poslouchal bez jediného pohnutí, nedokázal je spojit

do smysluplných vět.

„Silněji... bojovat... musí... ještě smysl... odpor... vzpomínat... ještě ujde...

chyba... odsoudit..."

Slova přešla ve vrčení, jako by se bolest stala nesnesitelnou a bránila

mluvčímu zachytit vrtkavé myšlenky. Homér vešel dovnitř.

- 144 -

Hunter ležel v bezvědomí natažený na zmačkaném mokrém prostěradle.

Obvaz, který zpevňoval velitelovu lebku, mu sklouzl na oči, propadlé tváře

se leskly kapičkami potu, zarostlá spodní čelist bezvládně poklesla. Jeho

široká hruď se zvedala a klesala stejně namáhavě jako kovářský měch,

který jen s potížemi udržoval v tom velkém těle oheň.

V čele postele stála zády k Homérovi dívka. Štíhlé ruce měla zkřížené za

zády. Při pozornějším pohledu si na pozadí tmavé látky jejích kalhot

všiml černého nože, jehož rukojeť křečovitě svírala.

Zvonění.

Znovu. A znovu.

Tisíc dvě stě třicet pět. Tisíc dvě stě třicet šest. Tisíc dvě stě třicet sedm.

Arťom nepočítal tóny snad proto, že by se chtěl ospravedlnit před

velitelem. Dělal to jen proto, aby cítil alespoň nějaký pohyb. Až se vzdálí

od bodu, u kterého začal počítat, znamená to, že se s každým zazvoněním

blíží k bodu, kde bude mít tohle šílenství za sebou.

Sebeklam? Ano, snad. Ale poslouchat to zvonění a vědět, že nikdy

neustane, bylo nesnesitelné. Ačkoli zpočátku, při jeho úplně prvním

nasazení, se mu dokonce líbilo - to monotónní zvonění vnášelo jako

metronom řád do kakofonie jeho myšlenek, vyprázdnilo mu hlavu a

zklidnilo pádící pulz.

Avšak minuty, které ten zvuk ukrajoval jako krajíčky veky, se vzájemně

podobaly natolik, že si Arťom připadal jako v časové smyčce, z níž se

nedostane, dokud to neskončí. Ve středověku používali takové mučení:

Zločince svlékli donaha a umístili ho pod sud, ze kterého mu nepřetržitě

kapala na hlavu voda. Výsledkem bylo to, že nebožák postupně přicházel o

rozum. Tam, kde selhala napínací lavice, se prostá voda postarala o

vynikající výsledky...

Arťom se natolik upínal k telefonní lince, že se neodvažoval ani na vteřinu

odejít. Celou směnu se pokoušel nepít, aby ho naléhavá potřeba neodlákala

od přístroje. Minulé dny to nevydržel, vyklouzl z místnosti, spěšně odběhl

na záchod a hned se urychleně vrátil. Ještě na prahu se zaposlouchal - a

ucítil, jak mu po zádech stéká ledový pot: Frekvence nesouhlasila, signál

teď přicházel rychleji, ne tak pozvolna jako předtím. To mohlo znamenat

pouze jediné - okamžik, na který tak dlouho čekal, nastal v jeho

- 145 -

nepřítomnosti. Ustrašeně pohlédl ke dveřím, jestli snad někdo nenahlíží

dovnitř, znovu rychle vytočil číslo a přitiskl sluchátko k uchu.

přístroji zacvakalo a zvonění začalo znovu od začátku, v navyklém rytmu.

Od té doby obsazovací tón už nezazněl a nikdo to na druhé straně

nezvedal. Arťom se však už nikdy neodvážil zavěsit, jen tu a tam přendal

sluchátko od jednoho ucha, které už bylo pěkně rozpálené, ke druhému,

přičemž se snažil, aby se nepřepočítal.

Nadřízené o případu neinformoval. Ostatně ani on sám si už nebyl jistý,

jestli tehdy opravdu slyšel něco jiného než věčně stejný rytmus. Dostal

jasný rozkaz: Telefonovat — a už týden žil jen tímto úkolem. Jakýkoli

prohřešek by ho přivedl před vojenský tribunál, kde se mezi chybou a

sabotáží nedělal rozdíl.

Telefon mu navíc pomáhal se zorientovat, jak dlouho ještě musí sedět.

Arťom neměl vlastní hodinky, ale když ho velitel instruoval, rozeznal na

jeho hodinkách, že signál se opakuje každých pět vteřin. Dvanáct tónů tedy

znamenalo minutu, 720 hodinu a 13 680 směnu. Sypaly se jako nepatrná

zrníčka písku z jedné obrovské skleněné nádoby do druhé, jež byla

bezedná. A v úzkém hrdle mezi nimi uvízl Arťom a naslouchal času.

Sluchátko nezavěsil jen proto, že každou chvíli mohl kolem projít velitel,

aby ho zkontroloval. Jinak... To, co tu dělá, postrádá jakýkoli smysl. Na

druhém konci linky už zřejmě nikdo není naživu. Stačilo, aby Arťom

zavřel oči, a viděl pořád stejný výjev...

Viděl zevnitř zabarikádovanou kancelář náčelníka stanice a samotného

náčelníka s obličejem přitisknutým na desku stolu. Muž dosud svíral v ruce

makarov. Prostřelenýma ušima už nemohl slyšet telefonní signál. Ti

venku nemohli vylomit dveře, ale klíčovými dírkami a dveřními škvírami

pronikalo zoufale rachotivé zvonění ven, plazilo se po nástupišti, na kterém

ležely nadýmající se mrtvoly... Po nějakou dobu nebyl telefon vůbec

slyšet, tak ohlušující byl lomoz davu, vrzání kroků a dětský pláč, ale teď už

klid mrtvých nerušil žádný zvuk. Jen postupně odumírající záložní

agregáty dosud červeně blikaly.

Zvonění.

Znovu.

Tisíc pět set šedesát tři. Tisíc pět set šedesát čtyři.

Žádná reakce.

- 146 -

KAPITOLA 11

DARY

„Podej hlášení!" Říkejte si, co chcete, ale na překvapení byl velitel jako

zrozený. V posádce se o něm vyprávěly legendy. Tenhle někdejší žoldák

byl známý šikovností, s jakou ovládal sečné a bodné zbraně, a byl neblaze

proslulý tím, že kdykoli dokázal zmizet jako pára nad hrncem. Ještě

předtím, než se usadil na Sevastopolské, zcela sám zmasakroval

nepřátelská stanoviště jen proto, že uměl využít sebemenší nepozornosti

strážných.

Arťom vyskočil, ramenem si přidržel sluchátko u ucha, zasalutoval a

přerušil - nikoli bez jisté lítostí - odpočítávání. Velitel přistoupil k rozpisu

služeb, podíval se na hodinky, zapsal vedle data 3. prosince číslice „9:22",

podepsal se a obrátil k Arťomovi.

„Poslušně hlásím, že nic. Chci říct, že to nikdo nebere."

„Pořád mlčí?" Velitel několikrát pohnul čelistmi a s lupnutím si uvolnil

svaly v zátylku. „To je prostě k nevíře."

„Co?" zeptal se znepokojeně Arťom.

„Že už by to postihlo i Dobryninskou. Je možné, že se nákaza rozšířila i v

Hanze? Chápeš, co se stane, jestli to zasáhne Okružní linii?"

„Ale my přece nevíme nic přesného," opáčil nejistě Arťom. „Třeba to už

skutečně začalo. Jsme tu bez kontaktu."

„A co když je vedení poškozené?" Velitel se předklonil a začal bubnovat

prsty na stůl.

„Pak by to bylo stejné jako s vedením na základnu." Arťom kývl směrem k

tunelu vedoucímu k Sevastopolské. „Je úplně hluchá. Tady aspoň ještě

slyšíme vyzváněcí tón. To znamená, že technika funguje." „Jenže základna

nás už zřejmě nepotřebuje," poznamenal klidně velitel. „Nikdo odtud

dlouho ani nevytáhl paty. Možná že už žádná základna neexistuje. A ani

Dobryninskaja. Hele, Popové, jestli tam už nikdo nežije, zdechneme tu co

nevidět i my, a to všichni. Nikdo nám nepřijde na pomoc. Tak na co ještě

vyhlašovat karanténu? Nejspíš bychom se na to měli vykašlat, co říkáš?"

Znovu zapracovaly čelisti, jako kdyby přežvykoval.

- 147 -

Arťom se polekal. To byla ale neslýchaně kacířská slova! Bezděčně

musel myslet na velitelův zvyk nejdřív střelit dezertéry do břicha, než jim

přečetl rozsudek. „Ne, pane veliteli, karanténa je nezbytná."

„Tak tak... Dnes onemocněli další tři. Dva odsud a jeden z nás. A Akopov

to má za sebou."

„Akopov?" Arťom polkl a zavřel oči. V ústech mu zničehonic vyschlo.

„Roztříštil si hlavu o kolej," pokračoval velitel rovnoměrným klidným

hlasem. „Měl dojem, že tu bolest už nevydrží. Není to první případ. Musí

to strašně bolet, když se půl hodiny na kolenou pokoušíš rozbít si hlavu,

co?"

„To jo." Mladíkovi se zatočila hlava.

„A jak jsi na tom ty? Nevolnost? Záchvat slabosti?" zeptal se starostlivě

velitel a posvítil mu malou baterkou do obličeje. „Otevři ústa. Řekni aaa.

Dobrá, teď dobře poslouchej, Popové, postarej se o to, aby to tam konečně

někdo vzal. Na té Dobryninské to prostě musí někdo zvednout a říct ti, že

na Hanze mají očkovací látku a že jejich zdravotní oddíly tady budou

každou chvíli. A že odsud odvedou zdravé jedince. A uzdraví nemocné. A

že nemusíme věčně trčet v tomhle pekle. Že se zase vrátíme domů ke svým

ženám - ty ke Galje a já k Aleně a Věře. Chápeš?" „Rozkaz." Arťom

křečovitě přikývl. „Tak pohni zadkem."

Jeho dlouhý nůž nevydržel váhu padajícího netvora a zlomil se přímo u

rukojeti. Čepel pronikla do trupu útočníka tak hluboko, že se ji zpočátku

ani nepokoušel vytáhnout. Sám holohlavec, jehož

celé tělo bylo zbrázděné od drápů bestie, upadl skoro na tři dny do

bezvědomí.

Saša mu nemohla pomoct, ale přesto ho rozhodně musela vidět. Chtěla

mu alespoň poděkovat, i když ji neslyšel. Lékaři ji však k němu nepustili.

Tvrdili, že raněný muž teď nejvíc ze všeho potřebuje klid.

Nevěděla přesně, proč holohlavec zabil ty lidi na drezíně. Ale jestli střílel,

aby zachránil Sašu, bylo to pro ni dostatečné ospravedlnění. Pokusila se

tomu věřit, ale nedařilo se jí to. Pravděpodobnější bylo přece jen jiné

vysvětlení - místo doprošování raději zabíjel.

Na Pavelecké to však vypadalo úplně jinak: Následoval Sašu, a dokonce

byl ochoten za ni položit život. Takže se nakonec nemýlila. Skutečně mezi

nimi existuje nějaké pouto?

- 148 -

Když na ni tehdy na Kolomenské zavolal, čekala kulku, nikoli výzvu, aby

šla s nimi. Jakmile se však poslušně otočila, okamžitě si na něm povšimla

proměny, ačkoli v jeho strašlivém obličeji se jako vždy nepohnul ani sval.

Byly to jeho oči - znenadání těmi nehybnými černými zorničkami na ni

hleděl někdo jiný. Byl to člověk, který o ni projevil zájem.

Kdosi, komu teď vděčila za život.

Má mu věnovat svůj stříbrný prsten - se stejným náznakem jako kdysi její

matka? Co když holohlavec tomu znamení neporozumí? Ale jak jinak mu

má poděkovat?

Darovat mu nůž jako náhradu za ten, o který kvůli ní přišel, to bylo aspoň

něco.

Když ji ta prostá myšlenka osvítila a ona stanula před zbrojířovým

obchodem a představovala si, jak mu předává nůž, jak se on přitom na ni

podívá a co asi řekne, úplně zapomněla na to, že tím vrahovi kupuje nový

nástroj, kterým bude podřezávat lidem hrdla a párat jim břicha.

Ne, v té chvíli pro ni nebyl bandita, ale hrdina, nikoli zabiják, nýbrž

bojovník - ale hlavně muž. A potom se jí v hlavě usadila ještě další

nezřetelná myšlenka nebo spíš tušení: Od té doby, co zlomil svůj nůž,

nechce prostě nabýt vědomí. Možná kdyby měl zase celý nůž... jako

amulet... A tak mu ho koupila.

Nyní, jak tak stála u jeho postele a skrývala dárek za zády, doufala, že na

ni zareaguje nebo alespoň vycítí blízkost ostré čepele. Pacient sebou

škubal, vydával skřekavé zvuky, začal sténat nesouvislá slova, ale k

vědomí se neprobral. Nemohl se vymanit z ocelového sevření temnoty.

Saša dosud ani jednou nevyslovila jeho jméno — ani hlasitě, ani v duchu.

Ted si ho jakoby na zkoušku zašeptala a pak nahlas pronesla: „Hunter."

Holohlavec ztichl. Zdálo se, že naslouchá - jako by se nacházel

nepředstavitelně daleko a její hlas mu pronikal k sluchu jako sotva

slyšitelná ozvěna. Přesto neodpověděl. Saša to zopakovala znovu, hlasitěji,

naléhavěji. Věděla, že to nevzdá, dokud pacient neotevře oči. Chtěla se stát

jeho světlem v tunelu.

Z chodby zazněl nečekaný výkřik a bylo slyšet dusot vojenských bot. Saša

si rychle dřepla a položila nůž na stolek v čele lehátka. „To je pro tebe,"

hlesla.

- 149 -

Najednou jí ocelové prsty sevřely ruku tak silným hmatem, že by jí snad

dokázal zlámat všechny kosti. Oči zraněného byly otevřené, ale pohled mu

nepříčetně bloudil sem a tam. „Díky," zamumlal. Dívka se nijak nesnažila

ruku uvolnit.

„Co tady děláš?" Šlachovitý chlapík v zamaštěném bílém plášti bezohledně

vrazil holohlavci injekční jehlu do paže, takže pacient okamžitě ztratil

vědomí. Pak ošetřovatel vyzdvihl Sašu do výšky a mezi zaťatými zuby

procedil: „Copak to nechápeš? Jeho stav... Lékař zakázal..."

„To ty jsi úplně mimo! Potřebuje něco, čeho by se mohl zachytit.

Injekcemi mu tak akorát rozpícháte ruce..."

Muž postrčil mladou ženu k východu. Ta o několik kroků popoběhla,

otočila se a rozhněvaně na něho pohlédla.

„Ať už tě tady nevidím!" zahulákal ošetřovatel a vzápětí si všiml nože. „A

co je jako tohle?"

„To... patří jemu," vykoktala Saša. „Přinesla jsem mu ho. Kdyby

nezasáhl... ti netvoři by mě roztrhali na kusy."

„A mě zase roztrhne doktor jak hada, jestli se to doví," zavrčel smířlivěji

chlapík. „Tak už padej!"

Chvíli zaváhala, znovu se otočila k Hunterovi, který teď po anestetiku

hluboce spal, a dokončila to, co chtěla původně říct: „Děkuji. Zachránil jsi

mě."

Když se otočila k odchodu z místnosti, uslyšela znenadání jeho chraptivý

hlas: „Chtěl jsem jen zabít... tu příšeru.. "

Dveře se jí zabouchly před nosem a v zámku zarachotil klíč.

Ten nůž měl plnit jiné poslání. Homér to pochopil okamžitě, když slyšel,

jak dívka oslovuje nemocného velitele - vyzývavě, sladce a zároveň

naříkavě. Zpočátku se chtěl ozvat, ale pak si to rozmyslel a stáhl se do

ústraní. Tady viditelně nebyl nikdo, koho by musel ochraňovat. To jediné,

co mohl udělat, bylo co nejrychleji odejít, aby Sašu nevyplašil.

Třeba měla pravdu. Na Nagatinské Hunter na své druhy jednoduše

zapomněl a předhodil je jako pochoutku přízračným kyklopům. Ale v

tomhle boji... Co když ta mladá žena pro velitele skutečně něco znamená?

Zamyšleně se šoural chodbou ke svému pokoji. Minul ošetřovatele, který

do něho vrazil, ale stařík si toho ani nevšiml.

- 150 -

Bylo načase předat Saše předmět, který jí koupil. Jak to vypadalo, mohla

by ho brzy potřebovat.

Ze zásuvky od stolu vyndal balíček a otáčel jím v rukách. Za pár minut

vběhla do místnosti dívka - nervózní, zmatená a velmi rozčilená. Posadila

se na svou postel, přitáhla nohy k tělu a upřeně se zahleděla do kouta.

Homér trpělivě čekal, jestli vypukne bouře nebo sama od sebe pomine.

Saša si mlčky začala kousat nehty. Nastal čas jednat.

„Mám pro tebe dárek." Stařík vyšel zpoza stolu a položil balíček vedle

dívky na přikrývku.

„Proč?" zalapala po dechu, ale ulitu neopustila.

„No proč si asi lidé dávají dárky?"

„Aby zaplatili za dobro," odpověděla s neskrývaným přesvědčením Saša.

„Dobro, kterého se jim dostalo nebo které potřebují."

„Tak řekněme, že ti platím za dobro, které jsi mi už dala." Homér se usmál.

„O víc tě neprosím."

„Já jsem ti nic nedala," opáčila.

„A co moje kniha?" Žertem se zatvářil ublíženě. „Už jsem tě do ní zahrnul,

takže teď musíme zúčtovat. Nerad zůstávám něco dlužen. No tak dělej,

rozbal to."

„Taky nerada něco dlužím," poznamenala Saša a roztrhla oba. „Co je to?

Och!"

V ruce držela červené umělohmotné kolečko, plochou krabičku, jejíž dolní

a horní polovina se daly odklopit. Dříve to bývala levná cestovní

pudřenka, ale obě přihrádky - pro pudr a růži - byly dávno prázdné. Zato

zrcátko na vnitřní straně víka se dochovalo nepoškozené.

„Tady se vidím líp než v louži." Očima rozšířenýma údivem se dívala na

svůj obraz v zrcadle. Vypadal zvláštně. „Na cos mi to věnoval?"

„Podívat se na sebe je občas prospěšné." Homér se zazubil. „Člověk tak

hodně pochopí o sobě samotném."

„Co bych měla o sobě pochopit?" V Sašině hlase znovu zazněla opatrnost.

„Jsou lidé, kteří za celý život nikdy nespatřili vlastní obraz v zrcadle, a

proto se považují za někoho úplně jiného. Vnitřní zrak občas šálí a

neexistuje nikdo, kdo by na to člověka upozornil. Ti lidé žijí velmi dlouho

se svým omylem, než náhodou narazí na zrcadlo. A když pak stanou před

- 151 -

svým zrcadlovým obrazem, často nejsou schopni uvěřit, že vidí sebe

sama."

„A koho vidím já?"

„Pověz mi to." Zkřížil paže na hrudi.

„Sebe samu. No... prostě dívku." Aby se ujistila, natočila proti zrcadlu

nejdřív jednu tvář, potom druhou.

„Mladou ženu," opravil ji Homér. „A to dost zanedbanou."

Znovu se několikrát otočila sem a tam, podívala se na staříka, jako by se

chtěla na něco zeptat, rozmyslela si to, na chvilku se odmlčela, pak

sebrala všechnu odvahu a vyhrkla: „Jsem ošklivá?"

Homér si odkašlal. Jen s námahou udržel koutky úst na uzdě. „Těžko říct.

Pod tou špínou se to dá jen těžko poznat."

Saša zvedla obočí. „V čem je problém? Copak muži nevycítí, jestli

je žena pěkná nebo ne? To se vám pořád musí všechno ukazovat a

vysvětlovat?"

„Vypadá to tak - a právě toho ženy často zneužívají k tomu, aby nás

podvedly." Homér se neubránil širokému úsměvu. „Make-up může na

ženském obličeji způsobit zázrak. Ale ve tvém případě nejde o

restaurování portrétu, spíš o jeho odhalení. Pokud z antické sochy vyčnívá

ze země jen pata, dá se těžko soudit o jejím celkovém vzhledu." Vzápětí

smířlivě dodal: „Ačkoli je s největší pravděpodobností překrásná."

„Co znamená antická?" zeptala se Saša nedůvěřivě.

„Stará." Homér se pořád ještě bavil.

„Mně je teprve sedmnáct!"

„To se zjistí až později. Po vykopávkách."

Stařík se s kamenným výrazem opět posadil ke stolu, otevřel zápisník na

poslední popsané straně a začal si své záznamy znovu pročítat. Postupně

se jeho obličej zachmuřil.

Až je někdo vykope... Dívku, jeho samotného a všechny ostatní. Dříve o

tom často přemýšlel. Co když po tisíciletích budou archeologové zkoumat

ruiny staré Moskvy, z níž už nebudou znát ani její jméno, a objeví jeden z

vchodů do podzemních labyrintů? Pravděpodobně se budou domnívat, že

narazili na gigantický masový hrob. Těžko někdo uvěří, že v těch

temných katakombách žili lidé. Dospějí k závěru, že tato kdysi vyspělá

kultura ke konci své existence výrazně zdegenerovala, pokud své vůdce

- 152 -

pohřbívala do hrobky s veškerým vybavením domácnosti, zbraněmi,

sluhy a konkubínami.

Jeho kniha měla ještě něco přes osmdesát volných stran. Jestlipak to

postačí k tomu, aby se mu do ní vešly oba světy - ten na povrchu i ten,

který se nacházel v metru?

„Ty mě neposloucháš?" Dívka mu zatřásla paží.

„Cože? Promiň, zamyslel jsem se." Otřel si čelo.

„Jsou antické sochy opravdu krásné? Myslím jako, jestli to, co lidé dříve

považovali za krásné, je krásné i dnes?"

Stařík pokrčil rameny. „Ano."

„A zítra taky?" „Je to docela možné. Pokud tu ovšem ještě bude někdo,

kdo by to posoudil."

Saša zmlkla a pohroužila se do vlastních myšlenek. Homér viditelně

nechtěl rozhovor nijak uspěchat; i on se znovu začal zaobírat svými

úvahami.

Nakonec se udiveně zeptala: „To znamená, že bez člověka by

neexistovala žádná krása?"

„Pravděpodobně ne," odpověděl roztržitě. „Pokud by ji nikdo nevnímal...

Zvířata přece nejsou schopna.

„Ale pokud se zvířata od člověka odlišují tím, že nedělají rozdíl mezi

krásným a ošklivým, může člověk vůbec existovat bez krásy?"

Homér pokýval hlavou. „Ale jistě. Narazíš na mnoho lidí, kteří ji k životu

nepotřebují."

Nyní vyndala dívka z kapsy jakýsi podivný předmět - malý čtvercový

kousek umělé hmoty, na jejímž povrchu byla kresba. Ostýchavě a

zároveň hrdě ho podala Homérovi, jako by mu ukazovala velký poklad.

„Co je to?"

„To mi pověz ty." Na obličeji se jí mihl šibalský úsměv. „No tak," opatrně

uchopil umělohmotný čtverec, přečetl si nápis na jeho povrchu a vrátil ho

dívce, „to je obal čajového sáčku. S obrázkem."

„S obrazem," opravila ho a dodala: „Krásným obrazem. Kdyby

neexistoval, stalo by se ze mě... zvíře."

Homér se na ni podíval. Cítil, jak se mu oči plní slzami a že se mu stále

obtížněji dýchá. Sentimentální idiote, spílal si v duchu. Hlasitě si odkašlal

- 153 -

a povzdechl. „Tys ještě nikdy nebyla na povrchu? Ve městě? Myslím

kromě toho jediného případu?"

„No a?" Mladá žena si čajový obal zase uschovala. „Chceš mi říct, že to

tam vůbec nevypadá jako na mém obrazu? Že nic takového neexistuje? To

vím i bez tebe. Mohu ti popsat, jak vypadá město — domy, mosty, řeka.

Jsou zpustošené a prázdné."

„Právě naopak," odtušil Homér. „Nikdy jsem neviděl nic krásnějšího.

Počínáš si, jako bys chtěla celé metro posuzovat podle jediného pražce. Jak

ti to jen mám popsat? Budovy vyšší než jakákoli skála.

Široké ulice, na kterých život kypí jako voda v horské bystřině. Nikdy

nepohasínající obloha, zářící mlha... Ješitné, rychle pomíjející město -

stejně jako každý jednotlivec z jeho milionového obyvatelstva. Ztřeštěné,

chaotické. Ovlivněné pokusem sloučit neslučitelné, zbudované bez

jakéhokoli projektu. Nikoli věčné, protože věčnost je chladná a nehybná,

ale zato překypující životem!" Zaťal pěsti, ale pak jen bezmocně mávl

rukou. „Tomu nemůžeš rozumět. Musela bys to vidět na vlastní oči..." V té

chvíli byl přesvědčen, že stačí, aby Saša vyšla na povrch, aby se jí všechno

jevilo takové, jak jí to právě popsal. Vůbec ho nenapadlo, že nikdy

neviděla město v jeho tehdejším živém stavu.

Homér si s někým promluvil a zavedl ji - s doprovodem strážných, jako by

šli na popravu - veřejnosti nepřístupnými prostory Hanzy a celou tamější

stanicí až ke služebním místnostem, kde se nacházely sprchy.

To jediné, co obě Pavelecké měly společného, byl název. Podobaly se

dvěma sestrám, které po porodu od sebe odloučily. Jedna vyrůstala v

bohaté rodině, zatímco druhá na zastávce na znamení nebo prostě v tunelu.

Radiální stanice byla špinavá a zchátralá, ale zato odlehčená a prostorná.

Okružní stanice působila spíše shrbeným hranatým dojmem, ale byla velmi

dobře osvětlená a nablýskaná, což svědčilo o činorodé, ba až úzkostlivě

pečlivé povaze. V tuhle dobu se tam nic moc nedělo. Kdo nepracoval,

upřednostnil zřejmě ruch radiální stanice před uměřenou strohostí Okruhu.

V převlékárně byla Saša sama. Na stěnách viděla žluté kachle a na podlaze

šestihranné, zčásti roztříštěné dlaždice. Kromě toho tady byly natřené

železné skříně na boty a oblečení, žárovka na roztřepeném kabelu, dvě

lavice potažené rozřezanou koženkou... Pořád se na to nemohla dosyta

vynadívat.

- 154 -

Hubená lázeňská pomocnice jí podala neuvěřitelně bílý ručník a těžkou

kostku šedého mýdla. Dokonce jí dovolila, aby se ve sprše zevnitř zavřela.

Ručník složený do malého čtverce, trochu vlezlý pach mýdla — to všechno

patřilo do nesmírně vzdálené minulostí, když ji ještě rozmazlovali jako

milovanou velitelovu dcerku. Už zapomněla, že takové věci ještě pořád

někde existují.

Spěšně vyklouzla z kalhot ztuhlých špínou, přetáhla si přes hlavu tričko,

shodila ze sebe kalhotky a vklouzla ke zrezivělé trubce s odtokem značky

„domorobo". Musela vynaložit jistou sílu, aby otočila ventilem, přičemž

si div nespálila prsty — voda byla vroucí! Přitiskla se ke stěně, aby se

vyhnula horkým stříkancům, a otočila druhým kohoutem. Konečně se jí

podařilo vytvořit správnou teplotu, přestala poskakovat... a div se ve vodě

nerozpustila - doslova i blahem.

S vodní pěnou odtékal mřížkou odpadu prach, popel, strojní olej, krev —

jak Sašina, tak i jiných lidí —, únava, pocit viny a starosti. Chvíli trvalo,

než odtékající voda trochu zesvětlela.

Bude to stačit, aby si z ní stařík už neutahoval? Dívala se na růžové

rozmáčené nohy, jako by jí nepatřily, pak ji zaujaly nezvykle bílé ruce.

Bude to stačit, aby muži viděli, jak je krásná?

Třeba má Homér pravdu a bylo pošetilé navštívit zraněného velitele a

nedat se předtím aspoň trochu do pořádku. Zřejmě se musí tyhle věci ještě

naučit.

Jestlipak si všimne, že se Saša změnila? Zavřela kohoutky, vrátila se do

šatny, otevřela své nové zrcátko... Ne, to prostě není možné, aby si toho

nevšiml.

Teplá voda uvolnila a odstranila všechny její pochybností. To, co řekl

holohlavec o netvorovi, nebylo určené pro ni — byla to součást jeho

vášnivého sporu, který vedl ve snu. Nezapudil ji. Musí jen vyčkat, až se

zase probere z bezvědomí. Kdyby teď byla u něho, okamžitě by pochopil.

A co pak? Proč by zrovna teď na to měla myslet? Byl dost zkušený, aby se

mu mohla svěřit s čímkoli.

Vzpomínala, jak se v horečce převaloval. Věděla - aniž si to dokázala

vysvětlit že ji Hunter hledal. Dokázala ho uklidnit, přinést mu úlevu,

pomoct najít rovnováhu. Cítila, jak ji zaplavuje horkost, čím víc na něho

myslí.

- 155 -

Špinavé kalhoty jí odebrali a slíbili, že je vyperou. Místo nich dostala

ošoupané džíny a děravý rolák. Nové oblečení jí bylo těsné, a když ji

vedli pohraničními stanovišti zpět do lazaretu, ulpívaly

na ní pohledy všech mužů. Když stanula u své postele, měla pocit, že se

musí znovu vysprchovat.

Stařík nebyl na pokoji, ale dlouho sama nezůstala. Za několik minut se

otevřely dveře a do místností nahlédl lékař.

„Můžete ho teď navštívit," upozornil ji. „Už se probral."

„Kolikátého dnes máme?"

Velitel se zapřel o loket, ztěžka zahýbal hlavou sem a tam a zíral na

Homéra. Ten se bezděčné chytil za zápěstí, ačkoli už dávno hodinky

nenosil, a bezradně rozpřáhl ruce.

Vypomohl pečovatel. „Druhého. Listopadu."

„Tři dny." Hunter ztěžka dopadl zpět na polštáře. „Tři dny tu polehávám.

Musíme vyrazit, jinak to nestihneme."

„Ty se daleko nedostaneš," poznamenal pečovatel. „Neměl jsi v sobě skoro

kapku krve."

„Musíme vyrazit," opakoval velitel. „Čas se krátí... Banditi..." Najednou se

zarazil. „Na co potřebuješ roušku?"

Homér byl na takovou otázku připraven. Měl celé tři dny na to, aby si

vybudoval obranné linie a zorganizoval protiútok. Hunterovo bezvědomí

ho uchránilo před zbytečnými zpověďmi - a teď už měl k dispozici

důkladně promyšlenou lež.

Sklonil se nad postel zraněného a zašeptal: „Žádní bandité neexistují.

Když jsi ležel v horečkách... celou dobu jsi mluvil. Vím všechno."

„Co víš?" Hunter ho chytil za límec a přitáhl k sobě.

„O epidemii na Tulské... Už je to v pořádku." Homér zadržel gestem

ošetřovatele, který mu chtěl přispěchat na pomoc. „Já to zvládnu. Musím

si s ním promluvit. Kdybyste byl tak laskav..."

Muž neochotně ustoupil, nasadil na jehlu kryt a nechal je o samotě.

„O Tulské..." Hunter stále ještě hleděl na Homéra zmatenýma zrudlýma

očima, ale jeho železný stisk se pomalu uvolňoval. „Jinak nic?"

Jen že na té stanici vypukla neznámá infekce a přenáší se vzduchem - a že

naši lidé vyhlásili karanténu a čekají na pomoc."

- 156 -

„Jasně. No dobře..." Velitel ho pustil. „Ano, je to epidemie. A ty ses bál, že

ses nakazil?"

„Opatrnosti není nikdy dost," odpověděl opatrně Homér.

„To jistě. Tak jo... Nebyl jsem u nich moc blízko a průvan šel jejich

směrem... Nejspíš se nic nestalo."

Homér si dodal odvahy. „A na co je tedy ta historika o banditech? Co

chceš dělat?"

„Nejdřív se dostat na Dobryninskou a vyjednávat. Pak vyčistit Tulskou.

Potřebujeme plamenomety. Jinak to nejde..."

„Vypálit celou stanici? A co bude s našimi lidmi?" Stařík doufal, že ta

slova jsou jen další velitelův vyhýbavý manévr — jako vše, co

naservíroval vedení Sevastopolské.

„To jsou beztak jen chodící mrtvoly. Jiné východisko není. Všechny

kontaktní osoby jsou nakaženy. Veškerý vzduch. Slyšel jsem o té

nemoci..." Hunter zavřel oči a olízl si popraskané rty. „Žádný lék

neexistuje. Už to jednou před pár lety vypuklo. Dva tisíce mrtvých."

„Ale pak ta nemoc zase ustoupila, ne?"

„Došlo k obléhání. Plamenomety." Velitel otočil k Homérovi znetvořenou

část obličeje. „Žádný jiný prostředek nemáme. Když to vypukne a jen

jediný člověk nám unikne... znamená to konec pro všechny. Ano, to s

bandity byla lež. Jinak bych totiž z Istomina nikdy nevymámil povolení je

všechny zabít. Má moc měkké srdce. Přivedu si lidi, kteří se na nic

neptají."

„Ale co když se najdou jedinci, kteří jsou proti tomu imunní? Co když tam

jsou ještě zdraví? Já... Říkal jsi... Třeba bychom mohli ještě někoho

zachránit..."

„Není žádná imunita," přerušil ho energicky velitel. „Všechny kontaktní

osoby se nakazily. Nenajdeš tam žádné zdravé jedince, jen takové, kteří

tomu odolali déle. A pro ty to bude ještě horší. Čeká je prostě delší a

mučivější trápení. Věř mi, že pro ně bude lepší, když je... když přijdou o

život."

„A co ti to přinese?" Homér se odsunul od Hunterova lůžka. Velitel

unaveně zavřel víčka - a stařík si znovu všiml, že se oko na zohavené

polovině obličeje úplně nedovřelo. Pacient vyčkával s odpovědí tak

dlouho, až chtěl Homér zase přivolat lékaře.

- 157 -

Potom však velitel začal mluvit - pomalu, protáhle, se zaťatými zuby, jako

by ho hypnotizér vyslal do nekonečně vzdálené minulosti pátrat po

ztracených vzpomínkách: „Já musím. Chránit lidi. Odstranit všechna

nebezpečí. Jen proto jsem tady."

Našel nůž? Pochopil, že je od ní? Co když se nedovtípil nebo v tom

neviděl žádný slib? Spěchala chodbou a usilovně potlačovala takové

mrzuté myšlenky. Neměla tušení, co mu poví... Škoda že nestála u jeho

postele, když se probral...

Vyslechla téměř celý rozhovor. Tiše stála na prahu a škubla sebou, když

mluvil o nevyhnutelném zabíjení. Všemu samozřejmě nerozuměla, ale to

ani nemusela. To nejdůležitější slyšela. Neměla důvod čekat déle, a proto

hlasitě zaklepala na dveře.

Když se k ní stařík otočil, zračilo se mu v obličeji zoufalství. Sotva se

pohyboval, jako by uklidňující injekci dostal tentokrát on, a oči mu

vyhasly. Mátožně na Sašu kývl - vypadal jako oběšenec, kterému právě

zatáhli smyčku.

Dívka se posadila na okraj stoličky, kousla se do rtu a zadržela dech, než

vstoupila do nového neprobádaného tunelu. „Líbí se ti můj nůž?"

„Jaký nůž?" Holohlavec se rozhlédl a spatřil černou čepel. Nedotkl se jí,

jen na Sašu nedůvěřivě zamžoural. „Co to má znamenat?"

Cítila se, jako kdyby ji někdo udeřil do obličeje. „To je pro tebe. Tvůj se

zničil, když jsi... Děkuju..."

Na chvilku zavládlo v místnosti nepříjemné mlčení. Pak se ozval

holohlavec: „Zvláštní dárek. To bych od nikoho nechtěl dostat."

Měla dojem, že v jeho slovech slyšela něco jako narážku, cosi

mnohoznačného, nevysloveného. Přistoupila na tu hru, aniž znala její

přesná pravidla, a začala hledat vhodná a výstižná slova. To, co přitom

vzniklo, bylo neobratné a neodpovídající, ale Sašin jazyk nebyl prostě

zvyklý popisovat, co se v ní odehrává.

„Taky cítíš, že v sobě nosím kousek tebe? Kousek, který ti vyrvala... tys

ho hledal... a já ti ho mohu vrátit.

„O čem to tu mluvíš?"

Jako by ji polil ledovou vodou. Sašu zamrazilo, ale vydržela to.

„Ale ano, cítíš to - že se mnou budeš zase celistvý. Že s tebou můžu a

musím být. Proč bys mě jinak bral s sebou?"

- 158 -

„Chtěl jsem svému partnerovi prokázat laskavost." Měl bezbarvý dutý hlas.

„Proč jsi mě chránil před lidmi na drezíně?"

„Beztak bych je zabil."

„A proč jsi tedy zastavil tu příšeru?"

„Musím je všechny zničit."

„Tak to mě měla radši sežrat!"

„Ty se neraduješ, žes zůstala naživu?" zeptal se udiveně. „No tak vyjdi po

eskalátoru nahoru. Tam ti jich ještě zbylo dost." „Já... Ty chceš, abych..."

„Já po tobě nechci vůbec nic." „Pomůžu ti s tím přestat!" „Marně se na mě

upínáš." „Ale copak necítíš, že..."

„Necítím vůbec nic." Jeho slova měla pachuť železité vody. Ani strašlivé

drápy přízračného netvora ji nemohly zasáhnout hlouběji. Saša ublíženě

vyskočila a vyběhla ven.

Naštěstí v jejím pokoji nikdo nebyl. Vrhla se do kouta a schoulila se tam.

Šátrala v kapse po zrcátku, aby ho vyhodila, ale nenašla ho. Nejspíš jí

vypadlo v holohlavcově pokoji.

Když osušila slzy, věděla, co musí dělat. Na sbalení moc času

nepotřebovala. Stařík jí jistě odpustí, když si odnese jeho kalašnikov -

věděla, že by jí prominul všechno. Ve vedlejší místnosti našla viset na

věšáku svůj ochranný oděv, který na ni čekal vyčištěný a

dekontaminovaný. Jako by nějaký mág vykuchal mrtvého tlusťocha a

proklel ho, že bude věčně následovat Sašu a plnit její vůli.

Vklouzla do něj, prošla chodbou a přechodem a zamířila nahoru na

nástupiště. Kdesi po cestě znovu zaslechla letmý záchvěv oné kouzelné

hudby, jejíž zdroj tehdy nedokázala najít. Ani teď neměla čas na dlouhé

hledání. Jen na okamžik strnula... ale potom překonala pokušení a

vykročila za svým cílem.

Přes den stála u pohyblivých schodů pouze jedna hlídka. Jakmile se

rozednilo, nechali netvoři z povrchu stanici v klidu.

Saše stačilo necelých pět minut, aby pochopila situaci. Cesta nahoru byla

vždy otevřená. Oproti tomu nemožné bylo dostat se po eskalátoru dolů.

Přenechala dobromyslnému strážnému zpola plný zásobník samopalu a

vstoupila na první stupínek schodiště vedoucího přímo do nebe.

Pak se vykasala příliš široké nohavice a vykročila.

- 159 -

KAPITOLA 12

ZNAMENÍ

Doma, na Kolomenské, to nebylo na povrch vůbec daleko - přesně 56

plochých schodů. Paveleckaja se však nacházela mnohem hlouběji pod

zemí. Zatímco Saša šplhala po rozvrzaném a kulometnými salvami

provrtaném eskalátoru, neviděla východ. Její svítilna byla právě tak silná,

aby z nadvlády temnoty vyrvala roztříštěné světelné sloupy a zrezivělé,

nakřivo zavěšené tabulky s tmavými obličeji a velkými nesmyslnými

písmeny nad nimi.

Proč se chce dostat na povrch? Proč vyhledávat smrt?

A kdo ji tam dole dívku ještě potřebuje? Kdo ji doopravdy postrádá - tedy

jako člověka, nikoli jako jednu z postav jakési nenapsané knihy?

Proč si pořád něco předstírat...

Když Saša zanechala otcovo mrtvé tělo na zpustošené Kolomenské,

myslela, že naplní svůj záměr a uprchne. Ostatně oba se chystali k útěku

hodně dlouho. Tím, že v sobě nese malou část z něho, dopomůže ke

svobodě i jemu - aspoň tak si to myslela. Avšak od té doby se jí otec ani

jednou nezjevil ve snu, a když se pokoušela přivolat ve fantazii jeho obraz,

aby se s ním podělila o to, co viděla a zažila, zjevil se jí vždy nezřetelně a

nepronesl jediné slovo.

Otec jí tedy podle všeho neodpustil a nechtěl, aby ho tímto způsobem

zachránila.

Pod knihami, které čas od času přinesl a které si pokud možno přečetla

nebo alespoň prolistovala, než je směnila za potraviny a patrony, jí

mimořádně učaroval starý botanický atlas. Nehonosil se zrovna

uměleckými ilustracemi, byly to jen zažloutlé černobílé

fotografie a kresby tužkou, ale v jiných knihách, které se jí dostaly do

rukou, nebyly vůbec žádné ilustrace. Ze všech rostlin měla nejraději

svlačce. Lépe řečeno, cítila jejich důvěrnost blízkost, vnímala s nimi jakési

duchovní příbuzenství. Stejně jako ty květiny potřebovala i ona něco, oč

by se mohla opřít. Aby mohla růst směrem vzhůru. Aby se dostala na

světlo.

- 160 -

Právě teď by potřebovala mohutný kmen, o který by se mohla opřít nebo

ho obejmout. Ne aby žila z mízy cizího těla nebo aby ho oloupila o světlo a

teplo, to ne. Bez něj byla prostě příliš měkká a ohebná - měla slabou páteř

na to, aby stála rovně. Kdyby byla odkázána sama na sebe, musela by se

plazit po zemi.

Otec ji vždy nabádal, že nesmí být na nikom závislá a nikomu důvěřovat.

Kromě něho nikdo na tom Bohem zapomenutém místě neexistuje a on

věděl, že nebude žít navěky. Nejraději ze všeho by viděl, jak dcera vyrůstá

ne jako břečťan, nýbrž jako lodní kýl rozrážející vlny. Přitom však

zapomněl, že to odporuje ženské povaze.

Saša by bez něho přežila. I bez Huntera. Spojení s jiným člověkem však

pro ni byl jediný důvod proč přemýšlet o budoucnosti. Když na jedoucí

drezíně objala velitele, získal její život novou oporu. Uvědomovala si, jak

je nebezpečné svěřovat se druhým lidem a jak je nedůstojné být na nich

závislý. O to víc překonávání ji stálo, aby odhalila své nitro Hunterovi.

Chtěla se o toho muže jen opřít, ale on myslel, že ji bude mít jako kouli u

nohy. A protože ji nikdo nepodpíral, a navíc se ještě namočila do špíny,

připadalo jí pod vlastní důstojnost, aby pokračovala v hledání. On ji

vyhnal. Vyzval ji, aby šla na povrch - no dobře, tak ať je po jeho. Jestli se

jí tam něco stane, je to jeho vina; bylo pouze v jeho moci, aby tomu

zabránil.

Konečně schody skončily. Saša stanula na okraji velkého mramorového

sálu, jehož rýhovaný kovový strop se na několika místech propadl. V určité

vzdálenosti pronikaly těmi otvory dovnitř oslnivé paprsky. Měly

podivuhodnou šedobílou barvu a jejich stříkance dolétly dokonce až do

kouta, kde mladá žena stála. Zhasla baterku, zadržela dech a pomalu

kráčela dál.

Stopy po střelách a odletujících úlomcích na stěnách u východu

z eskalátoru naznačovaly, že tu byli lidé. Avšak už o pár kroků dál vládly

jiné bytosti. Z hromad suchého trusu a všude rozházených ohlodaných

kostí a kusů kůže Saša usoudila, že se ocitla uprostřed jeskyně obývané

divokými šelmami.

Zakryla si oči před oslnivým světlem a zamířila k východu. Čím víc se

přibližoval zdroj světla, tím hlubší temnota vládla ve vzdálených

- 161 -

zákoutích rozlehlé haly, kterou právě procházela. Postupně si zvykala na

světlo, ale zároveň tím ztrácela cit pro temnotu.

Sousední sály byly plné převrácených stánků, spousty nepředstavitelného

odpadu a technických přístrojů zbavených vnitřností. Lidé z Pavelecké

zřejmě využívali tyto prostory jako překladiště a uskladnili tu vše z okolí,

co se dalo ještě trochu použít — až je jednoho dne odsud vytlačili silnější

netvoři.

Občas měla pocit, že v temných zákoutích zahlédla sotva postřehnutelný

pohyb, ale připisovala to své stále sílící slepotě. Temnota, která se tam

uhnízdila, byla už příliš neprostupná na to, aby v hromadách odpadu

rozeznala spící bestie.

Těžké oddechování přehlušil monotónně skučící průvan. Saša si toho

všimla, až když procházela jen pár metrů od mírně kolísající hromady.

Zastavila se, pozorně naslouchala a upřeně zírala na obrysy převráceného

kiosku. Tam, mezi jeho troskami, objevila podivný hrb - a strnula.

Pahorek, ve kterém byl stánek pohřbený, dýchal. Skoro všechny ostatní

hromady kolem ní se také rovnoměrně pohybovaly. Aby se ujistila,

rozsvítila baterku a namířila ji na jednu haldu. Příznačně bledý paprsek

světla odhalil vrásčitou bílou kůži, poté sklouzl na obrovský trup a

pohasl, aniž dosáhl na jeho konec. Byl to stejný jedinec jako příšera, která

Sašu div nezabila — jen o něco větší.

Netvoři se nacházeli ve stavu zvláštní strnulosti a zdálo se, že si mladé

ženy nevšimli. Najednou však jedno zvíře zamručelo, zkoseným chřípím

se hlučně nadechlo a pohnulo se... Saša rychle schovala baterku a

pospíchala pryč. Každý krok tím strašlivým skladištěm ji stál nevýslovné

přemáhání. Čím dál se vzdalovala od vchodu do metra, tím těsněji u sebe

netvoři leželi a o to obtížnější bylo najít cestu kolem jejich těl.

Na návrat však bylo příliš pozdě. A teď už ji ani nezajímalo, jak se dostat

zpátky do metra. Snažila se jen o jediné - nepozorovaně proklouznout

mezi těmi živočichy, dostat se na volné prostranství, rozhlédnout se,

ucítit... Hlavně aby se ty potvory neprobudily a pustily ji ven... Zpáteční

cestu nepotřebuje.

Neodvažovala se téměř ani dýchat, ba pokoušela se na nic nemyslet -

třeba to netvoři slyší - a pomalu se blížila k východu. Pod botou jí zrádně

- 162 -

zapraskala roztříštěná dlaždice. Ještě jeden nesprávný krok, náhodné

zaharašení - a oni se probudí a během okamžiku ji roztrhají na kusy.

Nemohla se zbavit utkvělé představy, že teprve nedávno, snad včera, nebo

dokonce dnes přesně takhle bloudila mezi spícími obludami - ten pocit jí

z nějakého důvodu připadal povědomý.

Najednou se zastavila.

Věděla, že člověk občas může cítit v zádech cizí pohled. A ačkoli ty

kreatury neměly oči, bylo to, čím osahávaly prostor kolem sebe, cítit

mnohem zřetelněji než jakkoli přesvědčivá strnulost.

Nemusela se otočit, aby pochopila, že jeden z netvorů za ní se probral a

otočil k ní těžkou hlavu.

Přesto to udělala — otočila se.

Dívka zmizela, ale Homéra přešla chuť ji hledat. Všechno mu teď bylo

zcela lhostejné.

Pokud radistův deník ponechal alespoň jiskřičku naděje, že nemoc starce

ušetří, Hunter ji nemilosrdně zadupal. Homér začal s velitelem pečlivě

připravený rozhovor, cosi jako odvolání proti svému rozsudku smrti.

Lovec ho však neomilostnil - a nejspíš to ani nemohl udělat. Vinu za svůj

nevyhnutelný osud nesl jen sám Homér.

Už jen pár týdnů, možná dokonce o něco méně. Už jen deset stran v jeho

knížečce s umělohmotnou obálkou.

Přitom toho měl ještě tolik co říct. Pro Homéra to nebylo jen přání, nýbrž

povinnost, protože se zdálo, že jejich nedobrovolný odpočinek pomalu,

ale jistě končí.

Uhladil papír, aby pokračoval ve vyprávění tam, kde ho naposledy

přerušil lékař. Jeho ruka však znovu napsala: Co po mně zbude?

A co zůstane po všech těch nešťastných zajatcích na Tulské? Možná už

ztratili i sebemenší naději, třeba ale ještě čekají na pomoc - v každém

případě je čekal strašlivý konec. Vzpomínka? Bylo tak málo lidí, na které

si vůbec někdo vzpomene.

Vzpomínky totiž nebyly žádné zvlášť pevné a odolné mauzoleum. Až se

Homér v nepříliš vzdálené budoucnosti rozžehná se životem, zaniknou s

ním všichni jeho někdejší známí. A i jeho zcela osobní Moskva se rozplyne

jako pára nad hrncem.

- 163 -

Kde se nachází? Na Pavelecké? Okolí teď bylo holé a mrtvolné; během

posledních hodin ho zplanýrovali těžkou vojenskou technikou, aby

záchranky a policejní eskorty měly volný průjezd. V postranních ulicích

civěly do prázdna zničené městské vily jako shnilé, napůl vykotlané

zuby... Homér si dokázal krajinu nad sebou snadno představit, i když

odsud ještě nikdy nevystoupil na povrch.

Před válkou býval tam nahoře docela často. Se snoubenkou si domluvil

schůzku v kavárně vedle metra a pak s ní šel na večerní promítání do kina.

Vzpomínal si, že se tady poblíž podrobil placenému a s ležérní nedbalostí

odbytému lékařskému vyšetření kvůli řidičáku. Kromě toho z téhle stanice

často jezdil s kolegy do přírody na grilování...

Na čtverečkovaném papíru jeho zápisníku se mu zničehonic zjevilo

prostranství před stanicí v podzimní mlze a dvě věže rozplývající se v

mlžném oparu - to byla moderní nová administrativní budova na Okruhu,

ve které pracoval jeden z jeho přátel, a točená špička věže drahého hotelu,

postaveného vedle stejně honosného a drahého koncertního sálu. Jednou

se zeptal na ceny vstupenek: Stály jen o něco víc, než kolik si Nikolaj

tehdy vydělal za dva týdny.

Viděl, a dokonce i slyšel zvonící hranaté modrobílé tramvaje přeplněné

nespokojenými pasažéry, jejichž mrzutost v tom neškodném návalu

působila téměř dojemně. Zahradní okruh slavnostně osvícený tisíci

reflektory a blikajícími ukazateli jako jediná obrovská girlanda. Váhavě

poletující a jaksi nepatřičné sněhové vločky, které roztály ještě dříve, než

se stačily dotknout černého asfaltu. Nekonečný proud lidí, myriády

elektrizujících částic, nabitých, neustále se srážejících, chaoticky se

přesunujících sem a tam - avšak ve skutečnosti po zcela konkrétní a velmi

dobře promyšlené dráze.

Viděl průchod mezi sedmi administrativními budovami postavenými v

byzantském stalinském stylu, kterým se těžkopádný proud lidských těl

vléval ze Zahradního okruhu na náměstí. Nesčetné množství oken svítilo

po obou stranách bulváru jako maličká akvária. K tomu neonové záblesky

reklamních štítů a gigantické billboardy zakrývající velkou ránu, do níž

měla být posléze zasazena nová mnohapodlažní protéza... kterou však už

nikdo nedokončí.

- 164 -

To všechno viděl a chápal, že ten nádherný obraz beztak pouhými slovy

nedokáže popsat. Opravdu nakonec zůstanou jen mechem zarostlé

zhroucené pomníky obchodního střediska a elegantního hotelu?

Neukázala se - ani po jedné, ani po třech hodinách. Znepokojený Homér

prohledal celou stanici, vyptával se obchodníků a muzikantů i hlídek na

přechodu do Hanzy.

Nic. Jako by se propadla do země.

Stařík si už nevěděl rady. Znovu otevřel dveře pokoje, ve kterém ležel

velitel. To byl vlastně poslední člověk, se kterým by mohl o pohřešované

dívce mluvit, ale co jiného mu zbývalo? Odkašlal si a vstoupil.

Hunter vleže těžce dýchal a pohled měl upřený na strop. Jeho pravá paže

ležela na přikrývce, na zaťaté pěstí bylo vidět čerstvé oděrky. Z malých

škrábanců kapala na deku krev, ale velitele to ani v nejmenším

nevzrušovalo.

„Kdy můžeš vyrazit?" zeptal se Homéra, aniž by se k němu otočil.

„Pro mě za mě třeba hned." Stařík zaváhal. „Já jen že... Nemůžu najít tu

dívku. A jak chceš ve svém stavu odejít? Jsi přece ještě úplně.

„Já to přežiju," odtušil velitel. „Kromě toho smrt není to nejhorší. Zabal si

věci. Za půldruhé hodiny budu na nohou a odcházíme na Dobryninskou."

„Mně stačí hodina," upozornil rychle Homér. „Ale nejdřív ji musím najít.

Chci, aby šla s námi... Bezpodmínečně ji potřebuju, rozumíš..."

„Za hodinu odcházím," skočil mu do řeči Hunter. „S tebou nebo bez tebe -

a bez ní."

„Já to prostě nechápu. Kam jenom mohla zmizet?" Homér si zoufale

povzdechl. „Kdybych jen tušil..."

„Já to vím," prohlásil lhostejně velitel. „Ale odtud bys ji stejně nepřivedl.

Jdi si zabalit věci."

Homér ustoupil a zamžoural. Byl zvyklý spoléhat se na nadlidský instinkt

svého druhu, ale teď se zdráhal mu uvěřit. Co když Hunter zase lže -

tentokrát proto, aby se zbavil přebytečné zátěže? „Říkala mi, že ji

potřebuješ..."

„Já potřebuju tebe." Hunter se k němu otočil. „A ty mě." „Na co?" zašeptal

Homér.

- 165 -

Velitel to zaslechl. „Na tobě hodně záleží." Pomalu zavřel oči a zase je

otevřel. Staříkovi připadalo, jako by bezcitný velitel chtěl na něho zamrkat.

Rázem mu na čele zaperlil studený pot.

Postel zavrzala, když se na ní Hunter se zaťatými zuby posadil. „Tak už

jdi. Sbal se, ať nezmeškáš."

Než Homér vyšel z místnosti, na chvilku se zastavil a zvedl červenou

pudřenku, která osaměle ležela na podlaze. Víko bylo prasklé a úchytky se

zohýbaly a uvolnily. Zrcátko bylo rozbité.

Stařík se rozčileně otočil. „Já bez ní nemůžu odejít," ujistil Huntera.

Netvor byl dvakrát větší než Saša. Hlavou narážel na stropu. Tlapy

vyzbrojené drápy mu visely až na zem.

Dívka věděla, jak bleskurychle se tahle zvířata pohybují a že až

nepochopitelně rychle dokážou zaútočit. Aby ji příšera dostihla a jediným

pohybem skolila, stačilo jen mávnutí předními končetinami. Živočich však

z jakéhosi důvodu zaváhal.

Střílet nemělo smysl a Saša by ani nestihla zdvihnout samopal.

Nerozhodně ukročila dozadu, směrem k průchodu. Netvor vydal naříkavý

zvuk, kolébavě se přiblížil k dívce... Ale nic jiného se nestalo. Zastavil se

tam a dál na ni zíral svým neexistujícím slepým pohledem.

Saša se odvážila k dalšímu kroku. A vzápětí přidala další. Neotáčela se od

zvířete a nedávala mu najevo strach. Jen se pomalu přibližovala k

východu. Bestie ji jako očarovaná následovala, ve vzdálenosti několika

metrů, jako by ji chtěla doprovodit ke dveřím.

Teprve když dívku dělilo od nesnesitelně oslnivého průchodu jen deset

metrů, neovládla se a rychle se rozběhla. Netvor zařval a vrhl se vpřed.

Saša doslova vylétla ven a s přimhouřenýma očima pádila dál. Nakonec

klopýtla, udělala přemet a sklouzla po drsné tvrdé zemi.

Čekala, že zvíře ji co nevidět dostihne a roztrhá na kusy, ale její

pronásledovatel o ni z nějakého důvodu ztratil zájem. Uplynula

nekonečná minuta, pak ještě jedna... Kolem dívky se rozhostilo hrobové

ticho.

Měla zavřené oči a přehrabovala se v kapsách. Hledala podomácku

zhotovené brýle, které koupila od strážného. Tvořila je dvě dna od

tmavozelených lahví, obroučky z plechových kroužků a gumový řemínek.

- 166 -

Daly se přetáhnout přes plynovou masku tak, že kulatá skla přesně

doléhala na průzory.

Teď mohla otevřít oči. Jen velmi zvolna zvedala víčka. Nejdřív

nedůvěřivě, se skloněnou hlavou, ale pak stále odvážněji se rozhlížela po

tom zvláštním místě, na kterém se nyní ocitla.

Nad hlavou měla oblohu - skutečnou oblohu, zářící, nekonečnou. Tady

bylo víc světla, než dokázal vytvořit jakýkoli reflektor. Všechno bylo

ponořené do rovnoměrně zeleného odstínu. Na několika místech visely

nízké mraky, ale mezi nimi se otevírala opravdová bezedná propast.

Slunce! Spatřila ho za tenkým oparem - kruh o velikosti kapsle, rozpálený

doběla, tak oslnivý, že mohl každým okamžikem vypálit do Sašiných brýlí

otvor. Bojácně se odvrátila, chvíli vyčkala a pak se přece jen odvážila

dalšího kradmého pohledu. Teď už to pro ni bylo malé zklamání: Šlo

vlastně o žhnoucí díru na nebi - a něco takového by měl být předmět

zbožštění? Ale ne, vyzařovalo z něho kouzlo, přitažlivost, něco

dojemného. Když vycházela z temné jeskyně obývané netvory, zářil

východ stejně intenzivně. Co když slunce je rovněž takový východ,

napadlo ji znenadání, kudy se dá projít na místo, kde nikdy není tma?

Nedalo by se jím uniknout Zemi právě tak, jak nyní za sebou nechala

podzemí? Všimla si, že ze slunce vychází slabé, sotva citelné teplo - jako

ze živé bytosti.

Stála uprostřed kamenné pouště, kolem dokola viděla samé napůl rozpadlé

staré domy. Řady černých oken se vypínaly do výšky téměř v deseti

řadách, tak obrovská byla ta budova. A takových staveb tu bylo nesčíslně,

vzájemně se překrývaly a jedna se tlačila před druhou, jako kdyby si

přály, aby je dívka co nejlépe viděla. Za vysokými domy vykukovaly ještě

vyšší - a za nimi se rýsovaly obrysy absolutních gigantů.

Bylo to neuvěřitelné, ale Saša je všechny viděla! Byly sice ponořené do té

hloupé zeleně, stejně jako země pod jejíma nohama, vzduch i ta šílená

žhnoucí bezedná obloha, ale přesto se před ní otvíraly nepředstavitelné

dálavy.

Ačkoli její oči dávno přivykly temnotě, nebyly pro ni přece jen nikdy

stvořené. V nočních hodinách u rokle, přes kterou vedl most metra, viděla

jen ošklivé stavby v okruhu asi sta metrů za hermeticky uzavřenou

- 167 -

branou; za nimi byla tma příliš hustá, a ani Saša, která se narodila pod

zemí, nedokázala jejími vrstvami proniknout.

Nikdy předtím si vážně nepoložila otázku, jak velký je svět, ve kterém žije.

Pro ni vždy existoval jen ten malý pošmourný zámotek, pár set metrů

každým směrem - a za nimi začínala poslední propast, okraj univerza,

absolutní tma. A ačkoli věděla, že Země je ve skutečnosti mnohem větší,

nikdy si ji nedokázala představit. Teď chápala, že by to bylo naprosto

beznadějné. Bylo zvláštní, že vůbec nepocítila strach, tak sama uprostřed

nezměrné pustiny. Když dříve vylezla z tunelu až na okraj světové

propasti, cítila se vždy tak, jako by se zbavila ulity - ta jí teď připadala

jako skořápka, ze které se jí konečně podařilo vyklouznout. Za denního

světla bylo každé nebezpečí zdaleka vidět a Saša měla dost času na to, aby

se schovala a bránila. Najednou v ní váhavě vzklíčil dosud nepoznaný

pocit. Zdálo se jí, že přišla domů.

Vítr hnal po náměstí kulatá klubka z trnitých větví, monotónně skučel mezi

rozeklanými řadami domů, vanul dívce do zad, dodával jí odvahu a

povzbuzoval ji k tomu, aby ten nový svět prozkoumala.

Beztak neměla na výběr. K tomu, aby se vrátila do metra, by musela

znovu vstoupit do budovy, v níž se nacházely všechny ty děsivé potvory - a

teď už určitě nespaly. Ve vchodech se občas vynořila

jejich bledá těla a vzápětí zase zmizela. Viditelně nesnášely denní světlo.

Ale co se stane, až nastane noc? Pokud chtěla před smrtí ještě spatřit něco

z toho, co jí popsal stařík, musí se odsud dostat co možná nejdál.

A tak bez váhání vyběhla.

Ještě nikdy si nepřipadala tak malá a nicotná. Připadalo jí neuvěřitelné, že

ty obrovské budovy dokázali postavit lidé velcí jako ona. Na co je

potřebovali? Že by lidé předtím už degenerovali a zmenšovali se?

Připravila je tak snad příroda na tvrdý život v těsných tunelech a

stanicích? Tyhle stavby naopak musely vzniknout rukama hrdých předků

dnešních malých lidiček. Určitě to byli silní, velcí a impozantní tvorové

podobní domům, ve kterých žili.

Nyní se budovy rozestoupily a země byla pokrytá kamenitou, šedou, na

některých místech popraskanou krustou. Svět byl zničehonic ještě větší -

odsud se otvíral pohled do takové dálky, že se Saše zastavilo srdce a

zatočila se jí hlava.

- 168 -

Opřela se o stěnu jakéhosi paláce pokrytou plísní a mechem. Pahýl věže s

hodinami sahal zdánlivě až do oblak. Pokoušela si představit, jak to

město vypadalo, když ještě žilo...

Po ulici - nepochybně to byla ulice - chodili urostlí krásní lidé v úžasně

barevných šatech, ve kterých i nejpestřejší oděvy na Pavelecké vypadaly

nuzně a směšně.

Opalizujícím davem projížděly automobily podobné vagonům metra. Byly

ale tak malé, že se do nich vešli jen čtyři pasažéři.

Domy nevypadaly tak ponuře. V oknech nezely temné otvory, ale lesklo se

v nich dokonale čisté sklo. Saša před sebou viděla malé lehké můstky,

které v různých výškách spojovaly jednotlivé domy.

Ani obloha nebyla tak prázdná. Plula po ní nepopsatelně velká letadla,

která se svými břichy div nedotýkala střech. Otec jí kdysi vysvětlil, že při

létání nemávají křídly, ale dívka si je beztak představovala jako

těžkopádné obří vážky, jejichž křídla téměř neviditelně kmitají a jen slabě

odrážejí nazelenalé sluneční paprsky.

A pršelo.

Byla to vlastně jen voda padající z oblohy, ale vyvolávala naprosto

strhující pocit. Nebeská voda smývala nejen špínu a únavu - to

dokázala i teplá voda ze závěsné sprchy. Ne, tahle voda ji očišťovala

zevnitř a udělovala jí rozhřešení za všechny její chyby. Bylo to magické

omývání, které jí odplavovalo ze srdce veškerou hořkost a zatrpklost,

obnovovalo a omlazovalo její osobnost a propůjčovalo jí přání žít - a v

neposlední řadě jí na to poskytovalo sílu. Přesně tak, jak to popisoval

stařík...

Saša tolik věřila v takový svět, a tak silně ho přivolávala, že ho nakonec

kolem sebe začala vidět. Slyšela lehký svist průhledných křídel ve výšce,

veselé cvrlikání davu, rovnoměrné údery kovových kol a šumění vlahého

deště. A najednou ji znovu napadla i melodie, kterou slyšela předevčírem -

teď se připojila k tomu koncertu...

V hrudi ucítila bolestné píchnutí. Vyskočila a vyběhla na ulici, naproti

nekonečnému proudu lidí, vyhnula se maličkým vagonům, které uvízly v

tlačenici, a nastavila obličej těžkým kapkám. Stařík měl pravdu - tady je to

nádherné, přímo pohádkově krásné. Musí jen odstranit patinu a plíseň času

- 169 -

a minulost se rozzáří - jako pestrobarevné mozaiky a bronzové reliéfy na

liduprázdných stanicích metra.

Zastavila se na břehu zelené řeky. Most, který kdysi přes ni vedl, se hned

vpředu u předmostí zřítil, takže druhého břehu se nedalo dosáhnout...

Magie zmizela.

Obraz, jenž ještě před chvilkou působil tak skutečným a barvitým

dojmem, vybledl a pohasl. Vyprahlé prázdné domy, popraskaná kůže

ulic, dva metry vysoká stepní tráva na jejích okrajích, divoký

neproniknutelný porost, který opanoval zbytky nábřeží, kam až oko

dosáhlo - to bylo všechno, co zbylo z jejího skvostného přízračného

světa.

Saša hluboko v nitru pocítila křivdu, že ten svět nikdy nespatří na vlastní

oči. Měla na výběr jen mezi smrtí a návratem do metra. Nikde na světě

neexistoval žádný z těch urostlých lidí v barevných šatech. Kromě ní

nebylo živé duše na této široké ulici končící v jakémsi nesmírně

vzdáleném bodě, tam, kde se obloha setkává s opuštěným městem.

Počasí bylo nádherné. Žádné srážky.

Dívka už nedokázala ani plakat. Teď prostě toužila jen po smrti.

Jako by její přání mělo být vyslyšeno, rozprostřel vysoko nad ní obrovský

černý stín křídla.

Co má dělat, jestli si bude muset vybrat? Nechat odejít velitele, vzdát se

knihy a zůstat na stanici, dokud nenajde dívku? Nebo ji navždy ze svého

románu vyškrtnout, následovat Huntera a jako pavouk číhat na to, až v

pavučině uvízne další hrdinka?

Rozum Homérovi zakazoval, aby se od velitele odloučil. Proč by jinak

podstupoval celé to namáhavé putování a proč by vystavoval sebe i celé

metro smrtelnému nebezpečí? Nemá prostě právo dávat v sázku své dílo -

to jediné, co ospravedlňovalo všechny obětí, minulé i budoucí.

Jakmile však zvedl z podlahy rozbité zrcátko, bylo mu rázem jasné, že

pokud opustí Paveleckou, aniž se doví o dívčině osudu, dopustí se zrady.

Zrady, která se dříve či později vymstí jemu samotnému i knize. Věděl, že

Sašu ze své paměti už nikdy nedokáže vymazat.

Ať si Hunter říká, co chce, Homér musí udělat vše, co je v jeho silách, aby

našel dívku, nebo se alespoň přesvědčil o tom, že už není naživu. Stařík ji

tedy začal hledat s dvojnásobným úsilím.

- 170 -

Okružní trasa? Vyloučeno - bez dokumentů by se nikdy na Hanzu

nedostala. Útěk do nějaké místnosti pod průchodem? Homér prohledal

jednu po druhé, ptal se každého, koho potkal, jestli dívku nepotkal.

Nakonec se mu kdosi svěřil s tím, že ji pravděpodobně zahlédl - a že měla

na sobě ochranný oblek. Stařík nevěřil svým uším. Nová informace ho

dovedla po Sašiných stopách až ke strážnému na úpatí eskalátoru.

„Co je mi do toho?" odtušil líně strážný v budce. „Ať si jde, kdy chce.

Aspoň jsem jí dal na cestu dobré brýle... Ty už ale tady neprojdeš, beztak

ml už pořádně vynadali. Tam nahoře hnízdí naši noční návštěvníci. Tudy

nikdo neprojde. Když mě o to požádala, div jsem se smíchy nechytil za

břicho." Měl zorničky velké jako hlavně pistole a zíraly do dálky, aniž

vnímaly Homéra. „Hezky se vrať, dědo. Brzy se setmí."

Hunter to věděl! Ale co myslel tím, když řekl, že Homér by dívku odtud

stejně nemohl přivést? Je snad ještě naživu?

Rozčileně klopýtal zpět k lazaretu. Prošel nízkou chodbou, sešplhal po

úzkých schodech, bez zaklepání prudce otevřel dveře...

Pokoj byl prázdný - stařík neviděl Huntera ani jeho zbraně. Na podlaze se

povalovaly jen hnědé kusy obvazu nasáklého krví. Vedle nich prázdná

kovová placatice. Zčásti vyčištěný skafandr z vedlejší místnosti zmizel.

Velitel tu prostě Homéra zanechal jako zatoulané psisko.

Člověk dostává znamení. To bylo odjakživa otcovo přesvědčení. Každý si

jich musí jen všimnout a správně vyložit.

Saša vzhlédla a strnula. Pokud by jí někdo chtěl něco naznačit, jen těžko by

si vymyslel něco jednoznačnějšího.

Nedaleko poškozeného mostu se z temného houští vypínala stará kulatá

věž s podivně zdobenou kupolí — nejvyšší budova široko daleko. Byl na

ní už patrný zub času - stěny byly poseté hlubokými trhlinami a samotná

věž se nebezpečně nakláněla. Dávno by se zřítila, kdyby ji nedržel zpříma

zázrak... Jak to jen mohla přehlédnout?

Kolem budovy se ovíjela gigantická popínavá rostlina. Kmen měla

přirozeně o něco tenčí než věž, ale její síla viditelně stačila na to, aby

podepřela pozvolna se rozpadající stavbu. Ten podivuhodný porost se

spirálovitě obtáčel kolem věže, přičemž z hlavní větve rašily tenčí a z nich

ještě tenčí odnože. Všechno dohromady vytvářelo cosi jako sít, která držela

budovu pohromadě.

- 171 -

Ta rostlina byla určitě stejně slabá a ohebná jako její nejmenší a nejnovější

výhonek. Kdysi se zachytila na domněle věčných a nezničitelných

výstupcích a balkonech věže. Kdyby nebyla budova tak vysoká, rostlina by

do takové výše nikdy nenarostla.

Saša si ohromeně, ba jako očarovaná prohlížela zelenou síť a budovu,

kterou dokázala zachránit. Všechno teď pro ni získalo smysl a zároveň se jí

vrátila vůle bojovat. Bylo to vlastně zvláštní, protože pro ni samotnou se

vůbec nic nezměnilo — a přesto proti očekávání vyrašil šedou krustou

zoufalství nepatrný zelený výhonek naděje.

Jistě existují věci, které už nemůže napravit. Skutky, které se kdysi staly,

slova, která už nelze vzít nazpět. Přesto se v tom příběhu našlo

ještě mnohé, co mohla změnit, i když ještě nevěděla jak. Nejdůležitější

bylo to, že v sobě znovu ucítila novou sílu.

Saša nyní věřila, že vytušila důvod, proč ji žravý netvor nechal odejít bez

újmy - někdo ho na neviditelném řetězu zadržel, aby se jí dostalo ještě

jedné šance.

Plná vděčnosti vůči osudu byla nyní ochotná odpustit, znovu diskutovat a

bojovat. Od Huntera na to potřebovala jen nepatrné znamení. Jediný

náznak.

Znenadání nad ní zapadající slunce pohaslo a znovu vzplálo. Zvedla hlavu

a koutkem oka zahlédla černý, nesmírně rychlý stín, který se jí objevil nad

hlavou. Na okamžik zatemnil i nejjasnější těleso na obloze.

Vzduch prořízl ohlušující hvízdot a vzápětí strašlivé zavřeštění. Netvor

padal z nebe na Sašu jako kámen. Na poslední chvíli se instinktivně vrhla

k zemi, což ji zachránilo. Stín ji minul jen o vlásek. Obrovská nestvůra

klouzala s roztaženými blanitými křídly nad zemí, mohutným vzmachem

znovu nabrala výšku a začala poletovat v půlkruhu, aby opět přešla do

útoku.

Saša sáhla po zbrani, ale hned si to zase rozmyslela. To monstrum by

nezastavila ani přímá salva, natož aby ho skolila. Kromě toho by ho musela

zasáhnout! Rozběhla se nazpět tam, odkud se vypravila na krátkou exkurzi.

Ani se nesnažila myslet na to, jak by se mohla zase vrátit do metra.

Létající netvor vyrazil lovecký skřek a znovu se na ni vrhl. Dívka se

zamotala do širokých nohavic skafandru a svalila se na břicho. Dokázala se

však bleskově otočit na záda a vypálit krátkou salvu. Kulky útočníka na

- 172 -

chvíli odradily, aniž ho ovšem vážněji zranily. Pár takto získaných vteřin

však Saša využila k tomu, že se vyškrábala na nohy a zamířila k nejbližším

domům. Konečně věděla, jak se má před agresorem chránit.

Na obloze teď kroužily už dva stíny. Udržovaly se ve vzduchu těžkými

údery širokých blanitých křídel. Dívčin plán byl jednoduchý - bude-li se

držet blízko domovních zdí, pak se k ní tahle velká a neohrabaná monstra

nedostanou. Jak by odsud mohla uniknout... Ne, teď už nemá žádnou

alternativu.

Dokázala to! Přitiskla se ke zdi a doufala, že ji ti strašliví netvoři nechají

na pokoji Ale kdepak, zřejmé už lovili obratnější kořist. Přistáli - nejdřív

jeden, pak druhý - asi dvacet metrů od ní, svěsili křídla k tělu a pomalu k ní

zamířili

Další dávka ze samopalu je neodstrašila, ba spíše jen vydráždila. Vypadalo

to, že kulky jim uvízly v tlusté kůži. Živočich, který měl k Saše nejblíže,

vycenil zuby — pod opuchlým chobotem a vysoko prohnutým horním

pyskem se objevily křivé zuby ostré jako žiletky.

„K zemi!"

Saša poslušně splnila příkaz, aniž přemýšlela, odkud ten hlas pochází.

Náhle něco v bezprostřední blízkosti explodovalo a zasáhla ji palčivě horká

tlaková vlna. Vzápětí následovala druhá. Pak zaznělo vzteklé zvířecí

zavřeštění a údery vzdalujících se křídel.

Váhavě zvedla hlavu, vykašlala z plic prach a rozhlédla se. Nedaleko od

ní zel v silnici čerstvě vzniklý kráter plný tmavě olejnaté krve. Vedle něj

leželo odtržené sežehlé křídlo a další zuhelnatělé beztvaré kusy masa.

Po kamenitém úhoru se k ní rovnoměrnými kroky blížil silný muž v

těžkém skafandru.

Hunter!

- 173 -

KAPITOLA 13

JEDINÝ PŘÍBĚH

Uchopil jí za ruku, pomohl jí vstát a vlekl ji za sebou pryč. Za chvíli ji

pustil, jako by si to znenadání rozmyslel. Průzor helmy měl z tónovaného

skla, takže mu neviděla do očí

„Drž se těsně za mnou!" zaznělo tlumeně filtrem jeho masky. „Brzy se

setmí, musíme odsud zmizet."

Vyběhl, aniž mu stála za další pohled.

„Lovče!" zvolala za ním. Zamlženým sklem své dýchací masky se

pokoušela rozeznat zachránce.

Předstíral, že ji neslyší, a tak Saše nezbývalo než ze všech sil za ním běžet.

Samozřejmě se na ni zlobil, vždyť už potřetí musí té hloupé holce pomáhat

z bryndy. Ale přesto přišel, na povrch se vypravil jen kvůli ní, jak by teď

mohla ještě pochybovat...

Hnízdo, kterým Saša prošla, nechal velitel bez povšimnutí po levici Znal

jiné cesty. Odbočil z hlavní silnice doprava, skrčil se pod nějaký oblouk,

minul pár plochých zrezivělých železných kontejnerů, vypálil na

nezřetelný stín v jednom koutě a nakonec se zastavil před nenápadnou

kůlnou s cihlovými stěnami a zamřížovanými okny. Připraveným klíčem

odemkl masivní visací zámek. Nouzový úkryt? Ne, dřevník byl maskovaný

vchod - za dveřmi vedly klikaté betonové schody do hlubiny.

Hunter zevnitř znovu pověsil zámek a pečlivě ho uzamkl. Pak rozsvítil

baterku a začal sestupovat. Bíle a zeleně natřené stěny, z nichž se viditelně

odlupovala barva, byly poseté nápisy: Vchod- východ, vchod — východ...

I Sašin zachránce připojil na jednom místě pár nečitelných škrábanců.

Každý zřejmě musel, pokud použil tento tajný

průchod, zaznamenat, kdy vykl ven a kdy se vrátil, U některých jmen vlak

údaje o návratu scházely

Sestup byl nakonec rychlejší, než Saša očekávala. Ačkoli schody vedly

dále do hlubiny, Hunter se zastavil u nenápadných železných dveří, udeřil

na ně pěstí a už za pár vteřin bylo z druhé strany slyšet otevírání západky.

Otevřel jim jakýsi rozcuchaný muž s náznakem vousu, Měl na sobě modré

kalhoty s vyboulenými koleny, „Kdo je to?" zeptal se překvapeně.

- 174 -

„Na tu jsem narazil na Okruhu," zahlaholil Hunter, „Div ji nesežrali ptáci,

ještě že jsem měl s sebou granátomet... Hele, člověče, kde se tu vlastně

bereš?" Svlékl si kapuci, sejmul dýchací masku...

Před Sašou stál neznámý muž se světlými vlasy zastřiženými na ježka,

světlešedýma očima a splácnutým nosem, který vypadal, jako by už byl

kdysi zlomený. Tulila to, protože na zraněného se pohyboval přilil rychle,

měl jiné držení těla, ne tak živočišné, a ani skafandr nesouhlasil - ale až do

poslední chvíle tomu nechtěla věřit a namlouvala si všechno možné i

nemožné. Pocítila nesnesitelné horko, a tak si strhla z obličeje masku.

O čtvrthodinu později už byla Saša na opačné straně hranice s Hanzou.

„Promiň, ale bez dokumentů tu nemůžeš zůstat." V zachráncově hlase

zazněla upřímná lítost, „Snad dnes večer, no jo... Takže do tranzitu?"

Mlčky přikývla a usmála se. Kam teď?

K němu? To nespěchá. Nedokázala potlačit zklamání, že to tentokrát není

Hunter, kdo ji zachránil, Kromě toho musí vyřídit ještě něco jiného, co už

teď rozhodně nestrpí odklad.

Hlukem davu, vrzáním bot a výkřiky obchodníků k ní jemně a vábivě

zaznívaly tóny nádherné hudby. Byla to stejná melodie, která jí učarovala

včera. Zatímco za ní křičela, měla pocit, jako by opět prošla dveřmi

vyzařujícími nadpozemskou krásu. Kam ji zavedou tentokrát?

Kolem hudebníka stály v těsném kruhu desítky posluchačů. Aby ho viděla,

musela se protlačit dopředu, Nakonec stanula přímo před ním. Jeho

melodie sice lidi magicky přitahovala, ale zároveň je držela v uctivé

vzdálenosti, Podobala se světlu, ke kterému se všichni slétají, ale které by

je současné mohlo i spálit, Sald se však vůbec nebála.

Byl mladý, urostlý a vypadal podivuhodné dobře, Ačkoli působil trochu

křehkým dojmem, nebyl jeho pěstěný obličej změkčilý a v zelených očích

se nezračila naivita. Dlouhé tmavé vlasy mu splývaly na ramena, I

oblečením se odlišoval od mnoha lidí na Pavelecké, protože byl

nenápadný, ale mimořádné čistý,

Jeho nástroj se podobal dětským píšťalám, které se zhotovovaly z

plastových trubek, ale byl větší, černý a měl měděné klapky. Flétna v sobě

měla něco slavnostního a určité byla velmi drahá, Tóny, které z ní

hudebník vyluzoval, jako by pocházely z jiného světa i jiné doby - ostatně

jako samotný nástroj a jeho majitel,

- 175 -

Okamžité zachytil Salin pohled, na okamžik ho pustil a pak znovu

přidržel. To ji uvedlo do rozpaků. Jeho pozornost jí sice nebyla

nepříjemná, ale přišla sem přece kvůli hudbě.

„Tak tady jsi! Bohudíky!"

To byl Homér, který se k ní s namáhavým sípáním a celý zpocený

protlačil,

„Jak se mu vede?" zeptala se bez váhání. „Copak...," začal stařík, ale

vzpamatoval se a dodal: „Zmizel," „Cože? Kam?" Saša cítila, jak jí

neviditelná pěst sevřela srdce, „Odešel, Vzal si s sebou všechny své véd.

Myslím, že míří na Dobryninskou."

„Nenechal po sobě něco?" zeptala se opatrné a napjaté čekala, co jí Homér

odpoví. Ten zavrtěl hlavou, „Ne, nic,"

Kdosi z posluchačů vztekle zasyčel. Homér zmlkl, zaposlouchal se do

melodie a nedůvěřivě přejížděl pohledem z flétnisty na dívku a zase

nazpět. Saša vlak byla pohroužená do vlastních myšlenek.

Hunter ji sice vypudil a pak sám práskl do bot, ale pozvolna jí začínalo

svítat, podle jakých svébytných pravidel jedná. Pokud holohlavec odnesl

svůj veškerý majetek, opravdu všecičko... pak chce, aby to nevzdávala,

nesešla ze své cesty a hledala ho. A ona to také - všem navzdory - udělá.

Kdyby jen... „A ten nůž?" zašeptala. „Odnesl i můj nůž? Ten černý?"

Homér pokrčil rameny. „V jeho pokoji není." „Takže si ho vzal!"

To nepatrné znamení bylo vše, co potřebovala.

Flétnista měl nepochybně talent a ovládal nástroj tak dokonale, jako by

právě včera dokončil konzervatoř. V pouzdře, které před ním leželo

otevřené, se nahromadilo tolik patron, že by jimi uživil - nebo vyhladil -

celou malou stanici. Takhle vypadá uznání, napadlo Homéra a hořce se

usmál.

Melodie mu připadala povědomá, ale ačkoli dlouho přemýšlel, kde ji už

kdysi slyšel - jestli ve starém filmu v kině, na koncertě nebo v rádiu -,

nevybavilo se mu to. Zvláštní na ní bylo to, že jakmile se člověka jednou

zmocnila, nemohl se jí už zbavit. Musel ji bezpodmínečně doposlouchat

do konce, aby pak hudebníkovi zatleskal, než zazní další nápěv.

Prokofjev? Šostakovič? Homérovy hudební vědomosti byly příliš skrovné,

než aby mohl skladatele uhodnout. Ale ať už tu partituru napsal kdokoli,

flétnista nehrál jen jednotlivé noty. Propůjčoval jim vlastní osobitost a

- 176 -

význam, ba svým způsobem je oživoval. To bylo nadání, za které Homér

mladíkovi dokonce odpustil i svůdné pohledy, které stále vrhal na Sašu

— jako kotě na papírovou kouli. Teď však bylo načase, aby mu stařík

dívku unesl. Homér vyčkal, až hudba ztichne a flétnista se ukloní

aplaudujícímu publiku. Pak uchopil Sašu za vlhké šaty, z nichž byl dosud

cítit chlór, a vytáhl ji ze shluku posluchačů.

„Už mám sbaleno. Jdu za ním," prohlásil, zatímco se pomalu, ale jistě

vzdalovali od flétnisty.

„Já taky," odvětila rychle dívka.

„Chápeš, do čeho se teď pouštíš?" zeptal se jí tlumeným hlasem. „Vím

všechno. Poslouchala jsem vás." Vyzývavě na něho pohlédla. „Epidemie,

že? Chce všechny upálit - mrtvé i živé, celou stanici." Zadíval se na ni s

neskrývaným zájmem. „Co od něho chceš?"

Saša neodpověděla. Chvíli šli vedle sebe mlčky, než se dostali do naprosto

liduprázdného zákoutí stanice. Tam se ozvala — a přitom pomalu a pečlivě

volila slova: „Můj otec zemřel. Kvůli mně, je to moje vina. Nemohu udělat

nic, abych ho oživila. Ale tam jsou lidé, kteří ještě žijí. Ti se ještě dají

zachránit. Takže se o to musím pokusit. Dlužím mu to."

„Zachránit? Před kým? Před čím?" opáčil hořce stařík. „Ta choroba je

nevyléčitelná, vždyť jsi to slyšela na vlastní uši."

„Před tvým přítelem. Je strašnější než jakákoli nemoc. Smrtelnější."

Povzdechla si. „Při onemocnění zůstává ještě naděje. Někdo se vždycky

uzdraví. Jeden z tisíce."

Homér se na ni vážné zadíval. „Proč myslíš, že právě ty to dokážeš?"

„Už jsem to jednou zvládla," odpověděla nejisté.

Nepřeceňuje ta dívka své schopností? Neobelhává sebe samu, když věří, že

drsný a nelítostný velitel k ní něco cítí? Homér nechtěl Sašu odrazovat,

ale přece jen pokládal za prospěšnější ji hned varovat.

„Víš, co jsem našel v jeho pokoji?" Stařík vyndal z kapsy poškozenou

pudřenku a podal ji Saše. „To tys ji tak..."

Zavrtěla hlavou.

„Takže to byl Hunter."

Dívka otevřela víčko a v jednom ze střepů si prohlížela svůj obraz.

Vzpomínala na poslední rozhovor s holohlavcem a slova, která jí řekl v

polospánku, když přišla, aby mu darovala nůž. Myslela na Lovcův obličej,

- 177 -

když těžkými kroky a celý zakrvácený zamířil k netvorovi se smrtícími

drápy, aby ho odlákal od Saši a nechal se zabít místo ní... „On to neudělal

kvůli mně," prohlásila energicky, „ale kvůli tomu zrcátku."

Homér zvedl obočí. „Co s tím má společného zrcátko?"

„Ty sám jsi to vystihl." Zavřela víčko a napodobila staříkovu mentorskou

intonaci: „Podívat se na sebe je občas prospěšné. Člověk tak hodně

pochopí o sobě samotném."

Pohrdavé si odfrkl. „Ty myslíš, že Hunter neví, kdo je? Nebo že pořád trpí

pohledem na svůj obličej? Že kvůli tomu rozbil zrcátko?"

Dívka se pohodlně opřela o sloup. „Nejde o jeho vzhled."

„Hunter přesně ví, kdo je. Zřejmě nesnáší, když mu to někdo připomíná."

„Třeba to zapomněl. Mám občas pocit, že se pokouší na něco

rozpomenout. Nebo že je řetězem připoután k těžké káře, která ho po

prudkém svahu stahuje za sebou do temnoty, a nikdo mu nepomůže ji

zastavit. Neumím to vysvětlit, prostě to cítím, když se na něho podívám."

Svraštila čelo. „Jinak to nikdo nevidí, jen já. Proto jsem řekla, že mě

potřebuje." „Přesně tak - a právě proto tě taky opustil." „To já jsem ho

opustila, ale teď ho musím dohnat, dokud ještě není pozdě. Dosud jsou

všichni naživu. Ještě je můžeme zachránit. A jeho taky."

Homér zvedl hlavu. „Před kým ho chceš zachránit?" Zkoumavě na něho

pohlédla. Že by stařík opravdu nepochopil vůbec nic, ačkoli se tolik

snažila? Pak odpověděla s neotřesitelnou vážností: „Před člověkem v

zrcátku."

„Je tu obsazeno?"

Saša, která vidličkou rozpačitě šťourala v pečeném mase s houbami,

sebou škubla. Vedle ní stál s podnosem v ruce zelenooký hudebník.

Stařík někam odešel, jeho místo bylo prázdné. „Ano."

„Není žádný problém, který by se nedal vyřešit!" Odložil podnos, jediným

pružným pohybem si podal volnou stoličku od sousedního stolu a posadil

se nalevo od Saši, než stačila cokoli namítnout. „Jestli se něco stane,

pamatuj, že jsem tě nepozvala," varovala ho. „Že by ti tvůj dědeček

vynadal?" Spiklenecky na ni zamrkal. „Dovol, aby se představil: Leonid."

Saša cítila, jak jí zrudly tváře. „On není můj děda." „Jo tak." Leonid vložil

porci do úst a zvedl obočí. „Jsi dost troufalý," poznamenala.

- 178 -

Zvedl vidličku, aby upoutal dívčinu pozornost. „Tvrdohlavý." Neubránila

se úsměvu. „Trochu moc sebedůvěry na můj vkus." „Mám důvěru v

lidstvo," zamumlal s plnými ústy, „ale nejvíc důvěřuji sám sobě."

Stařík se vrátil, postavil se za chvastouna, nespokojeně se ušklíbl, ale pak

se přece jen uvelebil na své stoličce. „Sašo, není ti tady trochu těsno?"

zeptal se bojovně a hleděl přitom hudebníkovi přes rameno.

„Saša!" zopakoval triumfálně mladík a vzhlédl od misky. „Moc mě těší. Já

se jmenuju, jak jsem už řekl, Leonid."

„Nikolaj Ivanovič," odpověděl mrzutě Homér a zamžoural na něho. „Co

to bylo za melodii, kterou jste předtím hrál? Připadala mi nějak známá."

„Není divu, hraju ji už třetí den za sebou," opáčil Leonid s důrazem na

dvě poslední slova. „Je to moje vlastní kompozice."

„Od tebe?" Saša odložila příbor stranou. „Jak se ten kus jmenuje?"

Leonid pokrčil rameny. „Nemá jméno. O tom jsem nikdy nepřemýšlel. A

kromě toho, jak mám něco takového vyjádřit slovy? A hlavně proč?"

Je velmi krásná," uznala dívka. „Mimořádně krásná."

„Mohl bych ji nazvat po tobě," prohlásil bez váhání hudebník. „Zasluhuješ

si to."

„Ne, díky." Zavrtěla hlavou. „Ať ta melodie zůstane bezejmenná. To se k

ní hodí líp."

„Ale věnovat ti ji by bylo také docela vhodné." Leonid se rozesmál, ale

zaskočilo mu a rozkašlal se.

„Už jsi dojedla?" Homér uchopil Sašin podnos a zvedl se. „Musíme už jít.

Omluvte nás, mladý muži."

„Nemáte proč! Já jsem už hotov. Směl bych mladou dámu chvíli

doprovázet?"

„Právě odcházíme," odtušil zostra Homér.

„Výborně! Já taky. Musím na Dobryninskou." Hudebník se zatvářil jako

neviňátko. „Není to náhodou váš směr?"

„Náhodou ano," odpověděla Saša k vlastnímu překvapení. Zatímco se

pokoušela nehledět na Homéra, vracela se pohledem stále k Leonidovi.

Měl v sobě určitou lehkost a jízlivost, ale nemyslel to zle. Jako malý kluk

ohánějící se větví uštědřoval malé neškodné údery, na které se nikdo - ani

sám stařík - nemohl zlobit. Narážky mu splývaly ze rtů tak samozřejmě a

- 179 -

žertovně, že Sašu ani nenapadlo brát je vážně. A co je špatného na tom, že

se mu líbí?

Kromě toho se dlouho předtím, než se seznámili, zamilovala do jeho

hudby. A pokušení vzít si tohle kouzlo s sebou na cestu, bylo prostě příliš

velké.

Za vším je ta hudba, samozřejmě.

Ten čertovský mladík láká svou jedinečnou flétnou jako krysař z Hamelnu

nevinné duše a zneužívá svůj talent, aby zkazil každou mladou dívku,

kterou může získat. Teď se dokonce pokouší dostat do těch svých pracek

Alexandru - a Homér ani nevěděl, jak se má zachovat!

Stařík zpočátku sice neochotně, ale přece jen strávil vyzývavé vtipkování,

ale brzy pocítil, jak v něm začíná bublat hněv. Stejně tak ho rozzlobilo, jak

rychle Leonid dosáhl toho, že strážní Hanzy, neblaze proslulí svou

přísností, je všechny tři nechali projít na Okružní trasu až k Dobryninské -

a to bez dokumentů! Hudebník bez problémů vstoupil s pouzdrem na

flétnu plným patron do pokojů náčelníka stanice, holohlavého postaršího

hejska, jehož knír připomínal tykadla švába, a tanečním krokem z nich

zase vyšel.

Homér ovšem musel uznat, že jim mladíkovy diplomatické vlohy

přicházejí velmi vhod. Motorová drezína, která je dopravila na

Paveleckou, zmizela z depa i s Hunterem a oklika by je stála celý týden.

Staříka však zneklidňovala bezstarostnost, se kterou ten kejklíř opustil pro

něho tak výnosnou stanici a rozloučil se klidně se všemi úsporami, jen

aby mohl následovat Sašu do tunelu. Obvykle se to dalo vysvětlit jistou

zamilovaností, ale Homér byl přesvědčený o tom, že tenhle mladík to

nemyslí vážně. Už si příliš zvykl dosahovat snadná vítězství.

Starý muž si stále víc připadal jako mrzutá gardedáma. Zároveň však měl

pádný důvod k bdělosti a žárlivosti. To by mu ještě tak scházelo, aby mu

múza, která se mu zjevila tak zázračným způsobem, pláchla s potulným

muzikantem - tedy, s dovolením, zhola zbytečným člověkem.

V Homérově románu se sice pro něho nepředpokládala žádná role, ale on

prostě chňapl po své stoličce a naprosto bez rozpaků se zapojil do jejich

hry.

„To na celém světě opravdu nikdo neexistuje?"

- 180 -

Trojice už putovala směrem k Dobryninské, a to v doprovodu tří strážných.

Když člověk správně rozdělí své patrony, změní se i ty nejodvážnější sny

ve skutečnost.

Saša právě stručně popisovala své zážitky z povrchu. Potom se však

zakoktala a obličej se jí zachmuřil. Homér a hudebník se na sebe

podívali: Kdo se ji pokusí utěšit jako první?"

Stařík si odkašlal. „Existuje život za hranicemi Moskvy? Takže na to se už

ptá i mladá generace?"

„Jistě že existuje," odpověděl Leonid hlubokým hlasem vyjadřujícím

neotřesitelné přesvědčení. „Není pravda, že nikdo nepřežil. S těmi lidmi

jen nemáme žádné spojení."

„No, já jsem například slyšel," ozval se Homér, „že někde za stanicí

Taganskaja prý existuje tajná chodba vedoucí k velmi zajímavému tunelu.

Vypadá jako obyčejný tunel, průměr šest metrů, ale bez kolejí. Nachází se

velmi hluboko, možná čtyřicet, nebo dokonce padesát metrů pod

povrchem. A vede daleko na východ.

„Myslíte tunel, který směřuje k bunkrům na Urale?" přerušil ho Leonid. Je

to příběh o muži, který na něj náhodou narazil. Obstaral si batoh plný

potravin a vydal se tudy.

„... šel nepřetržitě celý týden, jen s velmi krátkými přestávkami, až se mu

začaly tenčit zásoby a on se musel vrátit. Konec tunelu přitom ještě zdaleka

nebyl v dohledu. Ano, podle fám by měl vést k uralským krytům. A tam je

možná ještě někdo naživu."

„Ale spíš ne," zívl hudebník.

Homér ho ignoroval a otočil se k Saše. „Od známého z Polis vím, že jeden

z jejich radistů udržoval kontakt s posádkou jakéhosi tanku. Ti muži

zřejmě stačili včas přijmout veškerá bezpečnostní opatření a zamířili do

takové pustiny, kterou nikoho ani ve snu nenapadlo bombardovat..."

Leonid přikývl. „I to je známá historka. Když jim došla nafta,

zakopali tank na pohorku a kolem něj postavili funkční malou osadu. A

několik let se každý večer snažili navázat radiové spojení s Polis..."

„... až se jim rozbila vysílačka," uzavřel hodně viditelně podrážděný

Homér.

„A co ta atomová ponorka?" Jeho rival se napřímil. „Jedna z našich

atomových ponorek se totiž tehdy nacházela na dálkové plavbě. Když

- 181 -

začaly vzájemné jaderné údery, nedosáhla ještě své obranné pozice. Když

se pak konečně vynořila, bylo dávno po všem. Posádka tehdy zakotvila

ponorku nedaleko Vladivostoku..."

„...a jejím reaktorem se dodnes zásobuje celá tamní lokalita," přerušil ho

stařík. „Před půlrokem jsem potkal muže, který tvrdil, že sloužil na té

ponorce jako první důstojník. Údajně projel celou zemi na kole, až se

konečně dostal do Moskvy. Strávil prý na cestě tři roky."

vy jste s ním osobně mluvil?" zajímal se Leonid zdvořile, ale s

neskrývaným údivem.

„No jistě," opáčil Homér. Legendy byly vždy jeho koníček a nemohl

prostě připustit, aby ho tenhle zelenáč překonal. Ještě měl v zásobě jeden

příběh, kterému přikládal mimořádný význam. Vlastně by ho raději

vyprávěl z jiného důvodu, než aby jím hýřil v tak nicotném sporu. Ale

když si všiml, že se Saša směje každému vtipu toho holomka, vytáhl svůj

trumf. „A Poljarnyje Zori, říká vám to něco?" „Poljarnyje co?" zeptal se

flétnista a otočil se k němu. „Ale prosím vás." Homér se pousmál. „Na

dalekém severu, na poloostrově Kola, stojí město, které se nazývá

Poljarnyje Zori. Je to Bohem zapomenutý Zapadákov. Do Moskvy je to

půldruhého tisíce kilometrů, do Petěrburgu nejméně tisíc. Nejblíže se

nachází Murmansk se svými námořními základnami, ale i tam je to

slušná štreka."

„Jedním slovem díra," poznamenal Leonid s úšklebkem.

„Každopádně je hodně daleko od jakýchkoli velkoměst, tajných továren a

vojenských základen. Tedy od nejdůležitějších cílů. Všechna města, která

neochránila naše raketová obrana, se rozpadla v prach a popel. A ostatní,

nad nimiž se rozprostřel ochranný štít a kde fungovaly obranné rakety..."

Homér vzhlédl vzhůru. „No, to všichni víme. Ale našly se i lokality, na

které nikdo nemířil, protože nepředstavovala žádné nebezpečí. Jako

například Poljarnyje Zori."

„Ty nás ale už teď přece taky nezajímají," nadhodil hudebník.

„Ale to by měly," odtušil nevrle stařík. „Nedaleko od toho města se totiž

nachází atomová elektrárna Kola, jedna z nejvýkonnějších v celé zemi.

Svého času zásobovala proudem prakticky celý sever Ruska. Miliony lidí a

stovky továren. Já sám pocházím z Archangelska, takže vím, o čem

mluvím. Jako žák jsem tam dokonce jednou byl na exkurzi. Je to

- 182 -

opravdová pevnost, stát ve státě. Mají tam vlastní malou armádu, vlastní

zemědělské plochy a zpracovatelské závody. Byla to naprosto samostatná

jednotka. Proč by se měl jejich život změnit po atomové válce?" Smutně se

usmál.

„Chcete tím říct..."

„Petěrburg už neexistuje, Murmansk a Archangelsk jakbysmet. Zahynuly

miliony lidí, továrny a města byly vypáleny do základů. Poljarnyje Zori ale

přežily. A atomová elektrárna zůstala rovněž nedotčena. Kolem dokola

není mnoho kilometrů nic než sníh. Sníh, ledové plotny, vlci a lední

medvědi. Neexistuje žádné spojem s centrem. A mají dost paliva, aby

udrželi i velké město nějaký čas při životě. To znamená, že oni sami a

možná i nejbližší okolí mají na sto let vystaráno. Ti přezimují snadno."

„Archa," zašeptal Leonid. „Když přešlo sto padesát dnů, začaly vody ze

země ustupovat a opadávat, takže sedmnáctého dne sedmého měsíce archa

spočinula na pohoří Araratu."

„Přesně tak." Stařík souhlasně přikývl.

„Odkud to všechno víte?" Flétnistův hlas najednou nezněl ironicky ani

znuděně.

„Pracoval jsem kdysi jako radista," odpověděl Homér vyhýbavě. „A chtěl

jsem za každou cenu najít v rodné oblasti ty, kteří přežili."

„Opravdu by to tam vydrželi, tak daleko na severu?"

„Tím jsem si jistý. Poslední kontakt jsem však s nimi měl před dvěma

lety. Jen si uvědomte, co to znamená mít proud a teplo na celé století. S

lékařskými přístroji, počítači a elektronickými knihovnami na CD. Jak

byste to taky mohl vědět? V celém metru najdete jen dva počítače a i ty už

dávno dosloužily. Přitom je to tady hlavní

město." Homér se hořce usmál. „Pokud ještě někde lidé přežili - ne

jednotlivě, ale celé sociální skupiny -, vrátili se dávno někam do 17. století,

pokud ne rovnou do doby kamenné. Louče, chov dobytka, šamanismus.

Každé třetí dítě při porodu zemře. Jednoduchá počitadla a písemnictví na

březových kůrách. Neznáte nic jiného než vlastní usedlost a jednu či dvě

sousední samoty. Liduprázdná pustina. Vlci, medvědi, mutanti. Celá

moderní civilizace spočívá koneckonců na elektrické energii." Odkašlal si

a rozhlédl se. „Pokud vypadne proud, stanice tady v podzemí zaniknou.

Miliardy lidí vybudovaly během dlouhých staletí naši civilizaci - a

- 183 -

najednou je po všem. Homo sapiens může opět začít od nuly. Ale kdoví,

jestli to tentokrát zvládneme? A teď si představte, že v takové situaci

dostane hrstka lidí zničehonic na celé století milost! Máte pravdu, je to

Noemova archa. Téměř neomezená zásoba energie. Ropa se musí teprve

vytěžit a zpracovat, plyn vyžaduje hluboké vrty a tisíce kilometrů

přečerpávání. Takže zpět k parnímu stroji? Nebo ještě dál?" Uchopil Sašu

za ruku. „Říkám ti, že lidem nehrozí žádné nebezpečí. Při životě se drží

stejně houževnatě jako švábi. Ale civilizaci... tu je třeba zachovat."

„A existuje tam vůbec nějaká civilizace?"

„Buďte bez obav. Atomoví inženýři jsou naše technická inteligence.

Podmínky tam mají určitě lepší než u nás. Za dvě desetiletí se Poljarnyje

Zori výrazně rozrostly. Trvale vysílají do éteru: Všem přeživším... a

nakonec jejich koordináty. To znamená, že tam pořád ještě přicházejí lidé."

„Proč jsem o tom nikdy neslyšel?" zamumlal hudebník.

„O tom ví jen málokdo. Z podzemí se dá jejich vlnová délka zachytit

velmi obtížně. Ale klidně to vyzkoušejte, jestli nemáte pár let do čeho

píchnout." Homér se usmál. „Heslo zní Poslední přístav."

Leonid zavrtěl hlavou. „To bych měl přece vědět. Sbírám takové případy.

Opravdu tam všechno proběhlo takhle pokojně?"

„Jak bych to jen vyjádřil,.. Kolem dokola není nic než sníh a led, a jestli v

okolí existovaly vesnice a malá města, velmi rychle zdivočely. Už se

stalo, že na ně zaútočili nějací barbaři. A samozřejmě taky divoká zvěř,

pokud jí tak budeme říkat. Ale oni tam vždycky měli dost zbraní. Dvacet

čtyři hodin denně obranná pohotovost a všude předsunutá strážní

stanoviště. Ostnatý drát pod proudem, strážní věže. Jak jsem řekl, je to

pevnost. V prvním desetiletí, ještě s čerstvým zápalem a energií,

zbudovali palisádový val. Kromě toho prozkoumali okolí. Dostali se až

do Murmansku, to znamená dvě stě kilometrů daleko. Místo města tam

našli jen obrovský zuhelnatělý kráter. Chtěli zorganizovat výpravu i na jih,

směrem k Moskvě, ale od toho jsem je odradil. Proč by měli podstupovat

takové riziko? Jakmile pomine záření, mohou dobývat nové oblasti. Ale

prozatím od nás nic nezískají. Je to tady hřbitov, nic víc." Homér si

povzdechl.

„Je velmi zvláštní," poznamenal Leonid, „že lidstvo poté, co samo sebe

zničilo pomocí atomu, se stejným prostředkem zachraňuje."

- 184 -

„Ano, je to podivné." Stařík na něho zasmušile pohlédl.

„Připomíná to Promethea, když ukradl oheň. Bohové mu zakázali předat

ho lidem. Ale on toužil pozvednout je ze špíny, tmy a chladu..."

„To jsem už četl," přerušil ho jedovatě Homér. „Mýty a legendy starého

Řecka."

„Je to prorocký mýtus. Ne nadarmo tomu bohové bránili. Věděli, jak

všechno skončí."

„Ale byl to právě oheň, který člověka polidštil."

„Chcete tím říct, že bez proudu se zase stane zvířetem?"

„Chci tím říct, že bez proudu budeme vrženi o dvě stě let nazpět. A pokud

si uvědomíme, že přežil jen jeden z tisíce a všechno je nutné znovu

vybudovat, odhalit a prozkoumat, pak to bude spíš pět století. Možná to

už nikdy nedoženeme. Nebo snad máte jiný názor?"

„Ne, ne," odpověděl Leonid. „Ale jde skutečně jen o proud?"

„A o co jiného?" Homér rozčileně zamával rukama.

Hudebník si ho změřil dlouhým, zvláštním pohledem a pokrčil rameny.

Rozhostilo se dlouhé mlčení. Homér mohl vnímat konec rozhovoru jako

vítězství - dívka konečně přestala toho troufalého chlapa hltat očima a

pohroužila se do vlastních myšlenek. Do stanice to už neměli daleko, když

se zničehonic ozval Leonid: „Tak dobře, já vám taky povím jeden příběh."

Homér nasadil trpitelský výraz, ale milostivě přikývl.

„Na

opačné

straně

stanice

Sportivnaja,

ještě

před

zničeným

Sokolničeským mostem, jedna kolej údajně odbočuje z hlavního tunelu

a končí ve slepé uličce. Je tam mříž a za ní uzavřená bezpečnostní brána.

Už se ji několikrát pokoušeli otevřít, ale bez úspěchu. Prakticky žádný

dobrodruh, který se tam vypravil, se nikdy nevrátil. Jejich mrtvoly byly

později nalezeny na úplně jiných místech metra." Stařík se ušklíbl.

„Smaragdové město?"

„Je obecně známo," pokračoval neústupně Leonid, „že ten most se zřítil

hned první den. To znamená, že všechny stanice za ním zůstaly od metra

odříznuty. Předpokládá se, že na druhé straně nikdo nepřežil, ačkoli na to

neexistují žádné důkazy."

Homér netrpělivě mávl rukou. „Smaragdové město." „Rovněž je známo, že

moskevská univerzita byla postavena na měkkém podloží. Obrovská

budova je stabilní jen proto, že rozsáhlé chladicí jednotky ve sklepě

- 185 -

udržují bažinatou půdu ve zmrzlém stavu. Jinak by se univerzita už dávno

sesunula do řeky."

„To je hodně fousatý argument," namítl stařík, který pochopil, kam Leonid

směřuje.

„Uplynulo více než dvacet let, ale liduprázdná univerzitní budova stále

stojí na svém místě."

„Protože je to všechno jen povídačka!"

„Fámy tvrdí, že pod univerzitou není jen tak nějaký sklep, nýbrž rozsáhlý

strategický protiletecký kryt hluboký deset podlaží. Tam se nacházejí ty

chladicí jednotky a - což je ještě důležitější - také vlastní atomový

reaktor, obytné prostory a spojovací chodby k nejbližším stanicím metra, a

dokonce k Metru-2." Leonid se podíval na Sašu tak velkýma ustrašenýma

očima, že se dívka neubránila úsměvu.

„To není nic nového," poznamenal pohrdavě Homér.

„Prý se tam nachází celé podzemní město," pokračoval flétnista zasněným

hlasem. „Město, jehož obyvatelé nezemřeli, ale stanovili si jako svůj hlavní

úkol, že trpělivou mravenčí prací znovu shromáždí veškeré ztracené vědění

a budou sloužit kráse. Nelitují prostředků na výpravy do dosud

zachovaných galerií, muzeí a knihoven na povrchu. Při výchově dětí

kladou největší důraz na to, aby se v nich vytvořil ničím nezkalený cit pro

krásu. Panuje tam klid a harmonie,

jejich jedinou ideologií je osvěta a jediným náboženstvím umění. Stěny

tam nejsou natřené odpudivými olejovými barvami, nýbrž pokryté

nádhernými freskami. Z reproduktorů neštěkají rozkazy a neječí poplašné

sirény, ale zní hudba Berlioze, Haydna a Čajkovského. Jen si představte,

že každý obyvatel zpaměti cituje Danta. Jen proto tam lidé zůstali takoví

jako dřív. Nebo ne, ne jako v 21. století, spíše jako v antice. Jistě, vy jste

četl Mýty a legendy." Leonid se na staříka usmál, jako by ho pokládal za

mírně nechápavého. „Svoboda, odvaha, krása, moudrost, spravedlnost a

ušlechtilost."

„To jsem ještě nikdy neslyšel!" Homér jen doufal, že ten protřelý chlapík

tím zase neupoutá dívčinu pozornost.

„V metru se to místo nazývá Smaragdové město. Jeho obyvatelé však prý

upřednostňují jiné označení."

„A sice?" dotíral Homér. „Archa."

- 186 -

„Nesmysl! Naprostý nesmysl!" Stařík zafuněl a odvrátil se.

„Samozřejmě," přikývl hudebník. „Vždyť je to jen fáma."

Na Dobryninské panoval chaos.

Homér se rozhlédl na všechny strany. Neskrýval překvapení, ale zároveň i

obavy: Nešálí ho smysly? Může se něco takového odehrávat na stanici

Okruhu? Vypadalo to, že by někdo nedávno vyhlásil válku Hanze.

Z tunelu před nimi vyčnívala dopravní drezína, na které bylo bez ladu a

skladu naházeno několik mrtvých těl. Vojenští zdravotníci v zástěrách je

stahovali dolů a odkládali na stanovou plachtu. Jedné mrtvole chyběla

hlava, jiné měly zohavené obličeje, z dalších vyhřezla střeva...

Homér zakryl Saše oči. Leonid ztěžka oddechoval a odvrátil se.

„Co se stalo?" zeptal se jeden muž z jejich ochranného doprovodu

zdravotníka.

„Naši strážní to koupili u Velkého rozdělovače. Všichni do posledního

jsou mrtví. Nikdo nepřežil. Ale hlavně nikdo neví, kdo za to může."

Zdravotník si otřel ruce do zástěry. „Neměl bys cigaretu? Třesou se mi

ruce."

Velký rozdělovač, zvaný také Hlavní přivaděč, byl kolejový systém

podobný pavučině, rozvětvující se za Paveleckou radiální stanicí a

spojující hned čtyři linie: Okruh, Šedou, Oranžovou a Zelenou trasu.

Homér tušil, že si Hunter vybral tuto cestu. Byla nejkratší. Nepřetržitě ji

však strážily silné jednotky Hanzy.

K čemu to krveprolití? Začali na něho střílet jako první? Nebo ho ve tmě

vůbec neviděli přicházet? Kde je teď? Panebože, tamhle leží ještě jedna

hlava... Proč to udělal?

Homér si vzpomněl na rozbité zrcátko a Sašina slova. Měla dívka pravdu?

Možná že velitel bojuje sám proti sobě, možná chce zabránit zbytečným

vraždám, ale neovládá se... Nerozbil zrcátko proto, aby zničil toho

ošklivého a strašlivého člověka, ve kterého se postupně proměnil?

Ne. Hunter nespatřil v zrcátku člověka, nýbrž netvora. Pokusil se ho

zneškodnit, ale přitom jen rozbil sklo, takže z jednoho zrcadlového

obrazu se jich rázem stalo deset.

- 187 -

Ale co když... Homér hleděl za zdravotníky, kteří přenášeli poslední z

osmi mrtvol z drezíny na nástupiště... Co když na něho ze zrcátka zíral

zoufalý člověk? Zestárlý Hunter?

Co když ten druhý, strašlivý, už žije vlastním životem a převzal velení?

- 188 -

KAPITOLA 14

CO JEŠTĚ DODAT?

Co vlastně dělá člověka člověkem? Více než milion let obývá tento svět.

Magická proměna, která tohle inteligentní stádní zvíře změnila v něco

nového, se však odehrála teprve zhruba před deseti tisíci lety. Jen si to

představte: 99 procent svých dějin se tísnil v jeskyních a žvýkal syrové

maso, nedokázal se ohřát a vyrobit nástroj, nebo dokonce zbraně. Neuměl

ani pořádně mluvit. Ani svými vjemy se nelišil od opic nebo vlků: hlad,

strach, vazba, péče, ukojení...

Jak se jen za několik staletí naučil myslet a zapisovat vlastní ideje? Měnit a

vynalézat okolní hmotu? Proč začal najednou malovat, jak objevil hudbu?

Jak si dokázal podrobit planetu a přetvořit ji podle svých potřeb? Co tohle

zvíře před deseti tisíci lety získalo?

Oheň? Ten propůjčil člověku schopnost zkrotit světlo a teplo a obojí vnést

do neobyvatelných ledových oblastí. Konečně si uměl chutně a stravitelně

upravit kořist. Ale co to změnilo? Dobře, dovolilo mu to rozšiřovat své

pozemky. Ale krysy i bez ohně osídlily celou planetu.

Ne, nebyl to oheň, každopádně nejen on, v tom měl hudebník pravdu.

Muselo tedy existovat ještě něco... Ale co?

Jazyk? To je nepochybně rozdíl oproti ostatním zvířatům, když jsou syrové

myšlenky obroušeny do podoby slovních briliantů a nakonec se stávají

všeobecnou měnou, která všude slouží jako oběživo. Přitom nejde ani tolik

o vyjádření toho, co se odehrává ve tvé hlavě, jako spíš o schopnost to

zařadit, katalogizovat a nestabilní obrazy podobné roztavenému kovu odlít

do pevné formy. Udržovat jasnost a střízlivost ducha a přesně a

jednoznačně předávat pokyny a vědomosti - a tím také schopnost se

organizovat, podřizovat, sestavovat armády a vytvářet státy.

Avšak mravenci si vystačí zcela beze slov. Na úrovni, kterou člověk jen

stěží vnímá, vytvářejí obrovské konglomeráty, žijí v nesmírně

komplexních hierarchiích, vzájemně si s maximální přesností sdělují

informace a rozkazy, se železnou disciplínou formují tisícihlavé strašlivé

legie bojující v neslyšitelných, ale krutě nemilosrdných válkách.

- 189 -

Nebo to jsou písmena, bez nichž bychom nebyli schopni ukládat

vědomosti? Jsou to tyhle stavební kameny, ze kterých se skládá

babylonská věž lidské civilizace, stavba dotýkající se hvězd? Bez nichž

by se veškerá moudrost, již lidstvo dosáhlo, rozpadla jako nepálená hlína,

zhroutila se pod vlastní vahou a změnila v prach? Bez písmen by každá

generace začínala stavět velkou věž od začátku, celý život dřela a

nakonec zhynula u ruin stále stejné hliněné chatrče, aniž by přistavěla

jediné nové podlaží.

Teprve písmena — písmo - umožnila člověku vydolovat nahromaděné

vědomosti z vlastní lebky a v nezměněném stavuje uchovat pro potomky

Tak se konečně vymanil ze svého osudu, který ho nutil k tomu, aby znovu

a znovu objevoval dávno objevené, a byl schopen vybudovat něco

vlastního na pevném základě tradovaném od předků.

Ale bylo to všechno?

Kdyby uměli vlci psát, podobala by se jejich civilizace lidské? Měli by

vůbec nějakou civilizaci?

Nasycený vlk upadne do blažené lenosti a mazlí se a hraje si se svými

soukmenovci, dokud ho kručení v žaludku nedonutí jednat. Sytý člověk se

oproti tomu vyrovnává se zcela odlišným pocitem — stává se

melancholickým. Je to nepochopitelné, nevysvětlitelné hnutí mysli, které

ho nutí celé hodiny pozorovat hvězdy, pokrývat stěny svých jeskyní

okrovými malbami, zdobit příď bojového člunu vyřezávanými sochami,

dlouhá staletí se dřít na vytváření kamenných obrů, místo aby zesílil

pevnostní valy, a po celý život pracovat na zkultivování básnického

mistrovství, místo aby se cvičil v šermířském umění.

Je to hnutí mysli, které bývalého pomocného strojvůdce přiměje k tomu,

aby pár zbývajících let života věnoval četbě a hledání, hledání a pokusu

něco sepsat... Něco zvláštního... Aby prostý chudý lid ukojil tuto touhu,

naslouchá potulným houslistům, králové si vydržují vlastní trubadúry nebo

dvorní malíře, dívka narozená v podzemí si fascinovaně prohlíží

pomalovaný sáček čaje. Je to nezřetelné, ale mocné volání, které dokáže

přehlušit i hlas hladu - a slyší ho pouze člověk.

Není to právě tohle volání, které překonává spektrum zvířecích vjemů a

skýtá člověku schopnost snít, smělost doufat a odvahu odpouštět? Lásku a

soucit, tedy city, které člověk tak často považuje za své mimořádné

- 190 -

vlastnosti, sám neobjevil. I pes je schopen milovat a chovat se soucitně -

jakmile jeho pán onemocní, nehne se od něho ani na krok a kňučí.

Projevuje dokonce i touhu a je schopen vidět smysl života v jiných

bytostech. Leckterý pes je při úmrtí svého pána sám připraven zemřít, jen

aby s ním zůstal. Pes však nedokáže snít.

Je to tedy touha po krásnu a schopnost ho ocenit? To podivuhodné nadání

radovat se z barevné kompozice, z řady tónů, lomených linií a elegantně

formulovaných vět? Vylákat z nich sladké, a zároveň bolestné volání

duše, které se zmocní každého srdce - i toho ztučnělého, mozolnatého a

zjizveného — a zbavuje ho všech vředů?

Možná. Ale nejen to.

Aby přehlušili výstřely a zoufalé výkřiky spoutaných nahých lidi, nechali

určití jedinci přehrávat velkolepé Wagnerovy opery na plnou hlasitost. A

nebyl v tom rozpor: jedno jen zdůrazňovalo druhé.

Co tedy ještě?

I kdyby člověk v tomhle pekle přežil jako biologický druh, zachová si tu

křehkou, sotva vnímatelnou, ale nepochybně reálnou součást své podstaty?

Udrží při životě tu jedinečnou jiskru, která před deseti tisíci lety učinila ze

zpola vyhladovělého zvířete se zakaleným pohledem tvora naprosto jiného

řádu? Bytost, kterou duchovni hlad trýzní nesrovnatelně víc než tělesný.

Rozkolísanou bytost věčně vláčenou mezi duchovní velikosti a nízkostí,

mezi nevysvětlitelným a pro šelmu vlastně vyloučeným milosrdenstvím a

neodpustitelnou krutosti, která nenachází obdobu ani v bezduchém světě

hmyzu. Tvora stavějícího nádherně zámky a vytvářejícího neuvěřitelné

malby, který se svou schopnosti syntetizovat krásu může poměřovat se

samotným Stvořitelem -a na druhé straně vynalézá plynové komory a

vodíkové pumy, aby stvořené zase zničil a své soukmenovce co

nejrentabilněji vyhubil. Bytost, která na pláži usilovně staví hrady z písku,

aby je pak v záchvatu náladovosti zbořila. Tvora, který nezná žádné

hranice, je bojácný a zároveň překypuje odhodláním, není

s to utišit svůj prekérní hlad, a přesto se celý život o nic jiného nepokouší.

Člověka...

Zůstane v něm ta jeho jedinečná jiskra zachována?

Nebo zmizí v minulosti jako nepatrná odchylka v diagramu dějin? Bude

tedy člověk po této zvláštní a podle délky jeho existence jednoprocentní

- 191 -

odchylce znovu vržen zpět do věčného otupění, bezčasové rutiny, při které

následuji nesčetné generace jedna za druhou s očima sklopenýma k zemi

a donekonečna přežvykující staré věci a deset tisíc, sto tisíc i pět set tisíc

let plyne stejně nepozorovaně?"

Co ještě dodat?

Je to pravda?"

„Copak?" Leonid se na ni usmál.

„To s tím Smaragdovým městem? S Archou? Že v metru existuje takové

místo?" Sašin hlas zněl zamyšleně a pohled upírala na vlastní chodidla.

„Existují takové fámy."

„To bych jednou ráda viděla... Víš, když jsem pobývala tam nahoře, bylo

mi líto lidí. Kvůli jediné chybě už to nikdy nebude jako dříve. Přitom to

bylo tak krásné... aspoň myslím."

„Kvůli jediné chybě? Ne, kvůli kapitálnímu zločinu. Zničit celý svět,

vyhubit šest miliard lidí - dá se to ještě označit jako chyba?"

„Jisté, ale co třeba ty a já? Nezasluhujeme si odpuštění? Každý si ho

zasluhuje. Všichni mají právo na šanci změnit sebe a všechno, zkusit to

znovu, ještě jednou, i kdyby to mělo být naposledy." Saša se na chvíli

odmlčela a pak dodala: „Tak ráda bych viděla, jak tam všechno ve

skutečnosti vypadá. Dříve mě to nezajímalo. To jsem se prostě jen bála a

všechno mi tam připadalo strašně ošklivé. Ale zřejmě jsem vždycky jen

vyšla ven na nesprávném místě. Je to hloupé... Město tam nahoře je jako

můj dřívější život. Nemá budoucnost. Jen vzpomínky — a i ty mi jsou cizí.

Pouze přízraky. Víš, pochopila jsem něco velmi důležitého, když jsem byla

tam nahoře..." Hledala vhodná slova. „Naděje je jako krev ve tvých

tepnách. Dokud teče, žiješ. Chci doufat dál."

„A co chceš najít ve Smaragdovém městě?" zeptal se Leonid.

„Chci vidět a cítit, jak se žilo dříve. Ty sám jsi to přece říkal.

Pravděpodobné bych se tam setkala s úplně jinými lidmi. Ještě

nezapomněli na včerejšek a zcela určité prožijí zítřek. Takže jsou

nepochybné naprosto odlišní..."

Beze spěchu procházeli stanici Dobryninskaja. Strážní je pořád ještě

nespouštěli z očí. Homér s těžkým srdcem opustil Sašu a Leonida, aby

vykonal návštěvu u náčelníka stanice. Teď už byl pryč poměrné dlouho. Po

Hunterovi stále ani stopy.

- 192 -

Poté — bylo to ve střední mramorové hale Dobryninské — dospěla Saša

k zvláštnímu poznání. Velké klenuté oblouky obložené jen na vnitřní

straně, kterými se procházelo ke kolejím, se tu střídaly se svými malými

dekorativními reliéfními protějšky. Za velkým obloukem vidy následoval

menší. Jako muž a žena držící se za ruce, muž a žena, muž a žena... A

zničehonic ucítila touhu po široké a silné mužské ruce, do které by mohla

vložit tu svou, aby se v ní schovala.

„I tady se dá začít nový život," upozornil Leonid a zamrkal na ni. „Člověk

nemusí za každou cenu chodit někam jinam a něco hledat... Občas stačí

se prostě jen rozhlédnout."

„A co tady uvidím?"

„Mě." S hranou skromností sklopil oči.

„Tebe jsem už viděla i slyšela." Teď konečné opětovala jeho úsměv.

„Tvoje hudba se mi moc líbí - stejné jako všem. Copak nepotřebuješ

žádné patrony? Tolik jsi jich vydal, abychom proklouzli..."

„Potřebuju je jen kvůli jídlu — a na to jich mám vždycky dost. Hrát za

peníze je hloupost."

„Tak proč tedy hraješ?"

„Kvůli hudbě." Zasmál se. „Kvůli lidem. Ne, nejen kvůli nim. Spíše kvůli

tomu, co dělá hudba s lidmi."

„A co s nimi dělá?"

„Všechno, co chceš," odpověděl Leonid, tentokrát zase vážně. „Mám

melodii, která podněcuje lásku, a další, co dojímá k slzám."

Nedůvěřivě na něho pohlédla. „A co ta, kterou jsi hrál naposled? Ta

bezejmenná. Co vyvolává?"

„Ta?" Zapískal si její úvodní tóny. „Vůbec nic. Jenom zbavuje bolesti."

„Hej, staříku!"

Homér zavřel knihu. Na nepohodlné dřevěné lavici se nedalo pořádně

sedět. Službu konající strážný trůnil za malým psacím pultíkem, který byl

téměř celý zakrytý třemi starými černými telefony bez tlačítek nebo

ciferníků. Na jednom přístroji zablikala červená lampička.

„Andrej Andrejevič nechá prosit. Máš dvě minuty, tak nic neokecávej a

jdi rovnou k věci."

Homér zasténal. „Dvě minuty nestačí." Muž pokrčil rameny. „Varoval

jsem tě."

- 193 -

I pět minut by bylo málo - Homér nevěděl, kde začít ani skončit, natož pak

na co se má ptát nebo oč chce požádat. Kromě náčelníka Dobryninské však

neexistoval nikdo, na koho by se mohl obrátit.

Andrej Andrejevič, zlostný tlusťoch v rozepnutém kabátci od uniformy,

staříka dlouho neposlouchal.

„Zbláznil ses? Mám tady výjimečný stav, osm chlapů mi zařvalo, a ty si

přijdeš s nějakými epidemiemi! Tady nic takového není! Tak dost, už jsi

mě připravil o dost času! Buď hned vypadneš..."

Náčelník prudce vstal. Přitom se mu břicho zvedlo jako vorvaň vyskakující

z vody a div nepřevrhlo stůl, za kterým seděl. Do místnosti tázavě nahlédl

strážný.

Homér se rovněž zmateně zvedl z tvrdé nízké židle pro návštěvníky. „Už

jdu. Ale proč jste poslal vojsko na Serpuchovskou?" „Co je ti do toho?"

„Říká se, že tam..."

„Co, co? Už toho mám po krk. Ještě mi tu začneš šířit paniku... Pavle, strč

ho za katr!"

V následujícím okamžiku se Homér nedobrovolně ocitl v předsíni. Odtud

ho strážný odvlekl do úzké chodby, přičemž ho střídavě dobrácky

napomínal a fackoval.

Při jednom úderu spadla Homérovi z obličeje rouška. Pokusil se zadržet

vzduch, ale dostal ránu do žaludku a křečovitě se rozkašlal.

Vorvaň se vynořil na prahu kanceláře. Dveře ho byly plné. „Jen ať si

nejdřív trochu posedí. Později uvidíme, co s ním dál..." Pak zavrčel na

dalšího návštěvníka. „A ty jseš kdo? Jseš ohlášenej?"

Homér se po neznámém ohlédl.

Tři kroky od něho stál Hunter, nehybně a se zkříženými pažemi. Měl na

sobě přiléhavou cizí uniformu a do obličeje mu ve stínu otevřeného

průzoru nebylo vidět. Zdálo se, že staříka nepoznal a nechce se do ničeho

vměšovat. Homér očekával, že z něho zase bude kapat krev jako z řezníka,

ale jediná tmavě rudá skvrna na velitelově oděvu pocházela z jeho

vlastního zranění.

Lovcův ledový pohled sklouzl k náčelníkovi stanice - a zničehonic k

němu pomalu vykročil, jako by chtěl projít do kanceláře skrz něj.

- 194 -

Tlusťoch zpočátku reagoval jako omámený, pak si něco pro sebe

zamumlal, ustoupil a uvolnil cestu. Strážný, který stále ještě držel Homéra

za límec, se nerozhodně zastavil.

Hunter následoval náčelníka do místnosti a tam zaprskal jako šelma, čímž

muže umlčel. Pak mu zašeptal do ucha něco, co znělo jako rozkaz.

Strážný nechal staříka stát a překročil práh. Za okamžik proletěl dveřmi

nazpět, provázený přívalem vulgárních nadávek - náčelník stanice přitom

skoro vřeštěl. „A nech toho provokatéra na pokoji!" zaječel, jako by ho

někdo zhypnotizoval.

Nešťastník, ostudou zrudlý až za ušima, za sebou zavřel dveře, dovlekl se

na své místo u vchodu a zabořil obličej do zpravodaje vytištěného na

balicím papíře. Když Homér energicky prošel kolem jeho stolu do

náčelníkovy kanceláře, schoval se muž za novinami ještě hlouběji — jako

by se ho to všechno vůbec netýkalo.

Teprve nyní, když stařík znovu vrhl na nic nechápavého hlídacího psa

triumfální pohled, si všiml trochu pozorněji jeho telefonních přístrojů. Na

jednom, který neustále blikal, visel kousek zašpiněné bílé leukoplasti, na

kterou někdo modrou propisovačkou naškrábal jediné slovo: TULSKAJA.

„Jsme s Řádem ve spojení." Zpocený náčelník stanice Dobryninskaja

sevřel ruce v pěst a nespouštěl přitom Lovce ani na okamžik z očí. „O této

operaci nás nikdo neinformoval. A já sám nemůžu o něčem takovém

rozhodnout."

„No tak zavolejte na centrálu," odpověděl jeho protějšek. „Ještě máte čas,

abyste si to s nimi odsouhlasil. Ale už to nebude dlouho trvat."

„Oni mi to nepovolí. Taková operace ohrožuje stabilitu Hanzy. Víte přece,

že ta je důležitější než cokoli jiného. Kromě toho máme tu stanici pod

kontrolou."

„Jaká stabilita, k čertu? Pokud nepřijmeme žádná opatření..."

Andrej Andrejevič vzpurně zavrtěl těžkou hlavou. „Situace je

stabilizovaná. Nevím, co chcete. Všechny východy neustále hlídáme.

Tam neproklouzne ani myš. Vyčkejme ještě, určitě se to vyřeší samo."

„Samo se nic nevyřeší!" obořil se na něho Hunter. „Dosáhnete jen toho, že

se tam pokusí uniknout přes povrch a později k nám najdou nějakou cestu.

Stanice musí být řádně vyčištěna. Nechápu, proč jste to už dávno

nevyřídil."

- 195 -

„Ale vždyť tam ještě můžou být zdraví lidi. Jak si to představujete? Že

jednoduše přikážu svým chlapcům, aby Tulskou vypálili do základů? I s

vlakem se sektáři? A mohl bych vzít z jedné vody načisto i

Serpuchovskou, ne? Polovina Serpuchovské tam má přece svoje děvky a

nemanželské děti! Ne, víte co? My tady nejsme žádní fašisti. Válka je

válka, ale tohle... zabíjet nemocné jako dobytek na jatkách... Dokonce

když na Běloruské vypukla slintavka a kulhavka, rozvezli vepře na různá

místa, aby usmrtili nemocné a zdraví mohli žít dál - ne že by vzali palicí po

hlavě všechny."

„To byla prasata. Tady jde o lidi," připomněl bezbarvým hlasem velitel.

„Ne a ještě jednou ne." Náčelník zavrtěl hlavou tak energicky, že se kolem

něho rozstříkly kapičky potu. „Já nemůžu. Je to nelidské. Proč bych si tím

zatěžoval svědomí? Abych měl později noční můry?"

„Nemusíte dělat vůbec nic. Na to jsou lidé, kteří netrpí nočními můrami.

Nechte je jen projít svou stanicí. Nic víc."

„Poslal jsem kurýry do Polis. Poptají se tam na sérum." Andrej Andrejevič

si otřel rukávem čelo. „Máme naději, že..."

„Žádná očkovací látka neexistuje. A zapomeňte na naději. Přestaňte

konečně strkat hlavu do písku. Proč tu nevidím žádné zdravotní oddíly z

centrály? Proč se zdráháte tam zavolat a požádat o volný průchod pro

kohortu Řádu?"

Náčelník stanice mlčel. Pokoušel se zapnout knoflíky od kabátu, šátral po

nich vlhkými prsty a nakonec to vzdal. Potom přistoupil k oprýskanému

příborníku, nalil si do sklenky silně aromatický likér a naráz ho vypil.

Hunter pochopil. „Vy jste jim to vůbec neřekl... Oni tam nemají sebemenší

tušení! Na stanici ve vašem sousedství vypukla epidemie, a centrála o tom

nic neví.

„Jde o mou hlavu," odvětil chraptivě tlusťoch. „Nákaza ve vedlejší

stanici, to znamená, že poletím - protože jsem to připustil... Protože jsem

neudělal nic, abych tomu zabránil... Stručně a jasně, protože jsem ohrozil

stabilitu Hanzy."

„Na sousední stanici? To myslíte Serpuchovskou?"

„Dosud je tam všechno ještě v klidu, ale zareagoval jsem příliš pozdě. Jak

jsme měli vědět.

- 196 -

„A jak jste lidem vysvětlil své akce? Že posíláte vojenské jednotky k

nezávislé stanici? A že uzavíráte tunel?"

„Banditi... povstalci... Ty najdete všude. Není to nic zvláštního."

Velitel přikývl. „A teď už je příliš pozdě na to, abyste to přiznal."

„Ted už nejde jen o mé propuštění." Andrej Andrejevič si nalil druhou

sklenku a znovu ji do sebe převrátil. „Na to je nejvyšší trest."

„A co teď?"

„Počkám." Náčelník se opřel o stůl. „Třeba se ještě něco stane..."

„Proč neodpovídáte na telefonáty?" ozval se znenadání Homér. „Jejich

telefon neustále vyzvání, to jsou lidé z Tulské. Kdoví, jak to s nimi

vypadá."

„Ne, už nezvoní," opáčil náčelník vyhaslým hlasem. „Nechal jsem ztlumit

hlasitost. Jen lampička ještě bliká. Dokud to tak je, jsou tam lidé naživu."

„Ale proč to nezvednete?" opakoval vztekle Homér.

„A co mám těm lidem asi tak říct?" vyštěkl náčelník. „Že mají mít

trpělivost? Že jim přeji brzké uzdravení? Že pomoc je už na cestě? Že si

všichni mají prohnat hlavou kulku? Mně bohatě stačil rozhovor s

uprchlíky!"

„Zavři konečně zobák," přikázal potichu Hunter, „a dobře mě poslouchej!

Za dvacet čtyři hodin se vrátím s jednotkou. Chci, aby mě na všech

strážních stanovištích bez problémů nechali jít. Serpuchovskou budeš

nadále izolovat. My půjdeme na Tulskou a vyřídíme tam svou práci. Pokud

to bude zapotřebí, vykonáme totéž i na Serpuchovské. Uspořádáme si

malou soukromou válku. Centrálu o tom nemusíš informovat. Nemusíš

dělat vůbec nic. Já už se o to postarám sám... aby byla znovuobnovena

stabilita."

Náčelník nesměle přikývl. Vypadalo to, že vyčerpáním splaskl jako děravá

duše od jízdního kola. Ještě si nalil kořalku, přivoněl k ní, a než sklenku

vyprázdnil, tiše se zeptal: „Budeš se až po kolena brodit v krvi. Tebe to

neděsí?"

„Krev se dá omýt vodou," odpověděl velitel.

Když vyšli z kanceláře, náčelník stanice se zhluboka nadechl a vzápětí

hromovým hlasem přivolal službu konajícího strážného. Ten vběhl dovnitř

jako střelený a dveře za ním zapadly s ohlušujícím prásknutím.

- 197 -

Homér počkal na Huntera. Nechal ho popojít o pár kroků, pak se sklonil

nad psacím pultem strážného, strhl sluchátko z blikajícího přístroje a

přidržel si ho u ucha. „Haló! Haló! Slyším!" zašeptal do mluvítka.

Ticho... Ale nebylo ponuré jako u přeříznutého kabelu, spíše duté, jako

kdyby někdo na druhé straně zvedl sluchátko, ale zrovna teď nebyl

přítomen, aby Homérovi odpověděl. Jako kdyby ten kdosi na druhém konci

čekal velmi dlouho na reakci a pak ztratil trpělivost. Jako by stařík mluvil

zlomeným hlasem do ucha nebožtíka.

Lovec se na prahu otočil a vrhl na něho nesouhlasný pohled. Stařík

opatrně vrátil sluchátko na původní místo a poslušně Huntera následoval.

„Popove! Popove! Vstávat! Rychle!"

Silná svítilna velícího důstojníka pronikla víčky a vyvolala přes zorničky v

mozku požár. Mohutná ruka mu zatřásla ramenem a energickým

máchnutím přejela po Arťomově neholeném obličeji. Ten pracně otevřel

oči, otřel si rozpálenou tvář, vyskočil z lehátka, postavil se do pozoru a

zasalutoval.

„Kde máš zbraň? Vezmi si ji a rychle za mnou!"

Už několik dní všichni spali v uniformách. Arťom vybalil kalašnikov,

který mu - zavinutý v několika hadrech - sloužil jako polštář a unaveně

následoval velitele. Jak dlouho spal? Hodinu? Dvě? V hlavě mu dunělo a

hrdlo měl suché na troud

„Už to začalo," zavolal na něho přes rameno důstojník. Arťom ucítil v jeho

dechu alkohol.

„Co začalo?" zeptal se ustrašeně.

„To hned uvidíš. Tady máš náhradní zásobník. Budeš ho určitě

potřebovat."

Prostorná stanice Tulskaja, kde nebyly žádné sloupy a která vypadala

jako horní část obrovského tunelu, byla téměř celá ponořená do tmy. Jen

na pár místech se mihotaly slabé světelné paprsky, pohybovaly se naprosto

nesmyslně sem a tam, jako kdyby ty baterky držely dětí nebo opice. Ale

odkud by se tu najednou objevilo tolik opic?

Arťom zpozorněl. Rázem pochopil, co se děje, a začal horečnaté

kontrolovat samopal. Neodolali! Nebo ještě nebylo příliš pozdě?

- 198 -

Ze strážnice vyšli dva další ospalí a ochraptělí bojovníci a přidali se k

nim. Velící důstojník tedy po cestě svolával poslední zálohy, každého,

kdo se udržel na nohou a unesl zbraň. Někteří z nich už kašlali.

Těžkým vydýchaným vzduchem jim k uším pronikl zvláštní neblahý

zvuk. Žádný křik, pláč ani rozkaz, nýbrž sténání ze stovek hrdel, trýznivé,

plné zoufalství a hrůzy. Sténání provázené úsečným kovovým cvakáním a

skřípotem, který současné přicházel ze dvou, tří, deseti různých směrů.

Na nástupišti byla postavená obrovská barikáda z roztrhaných a

nepotřebných stanů, převržených plechových kabin, částí vagonů,

překližek a rozmanité výbavy domácností. Důstojník si razil cestu tím

šrotištěm jako ledoborec. V jeho lodní brázdě ho nejistým krokem

doprovázel Arťom a ostatní.

Na pravé koleji se ve tmě rýsovala nyní už ne zcela úplná vlaková

souprava. Světlo v obou vagonech bylo zhasnuté, otevřené dveře spěšně

zabedněné částmi mřížových zábran. Uvnitř za ztemnělými

okenními skly však vřel početný dav lidí. Desítky rukou svíraly hladké

tyče mříží a škubaly za ně. Vagony se pohupovaly a hlučely. U každého

vchodu stáli na stráži ostřelovači v plynových maskách, kteří čas od času

přiskočili k temným vyděšeným obličejům a zvedli pažby samopalů, ale

nikdy neudeřili, natož aby vystřelili. Jinde se strážní pokoušeli rozvášněné

lidi uklidnit.

Chápali vůbec lidé ve vagonech, co jim vojáci říkají? Ve vlaku je zavřeli

proto, že se někteří z nich pokusili uprchnout z karanténních prostor v

tunelu. Najednou jich prostě bylo příliš - více než zdravých.

Důstojník proběhl kolem prvního a vzápětí i druhé vagonu. Arťom

konečně pochopil, proč má tak naspěch: U posledních dveří vřed praskl a z

vagonu proudili podivní tvorové. Sotva se drželi na nohou, obličeje měly

nádory znetvořené k nepoznání, paže a nohy opuchlé a chorobně nateklé.

Ještě nikdo neunikl - stačili se tu shromáždit všichni dosud volní střelci s

puškami.

Důstojník prošel obklíčením a postoupil dopředu. „Všem pacientům!

Okamžitě se vraťte na svá místa! To je rozkaz!" Energickým pohybem

vytáhl z pouzdra na opasku stečkin.

- 199 -

Nemocný, který pronikl nejdál, potřeboval několik pokusů, než zvedl

oteklou hlavu těžkou několik kilogramů. Potom si jazykem přejel po

odulých rtech a zeptal se: „Proč se k nám takhle chováte?"

„Jak víte, napadl vás neznámý virus. Teď hledáme nějaké sérum... Musíte

být trpěliví."

„Jo tak vy hledáte nějaké sérum," opičil se pacient. „Já se snad popukám

smíchy."

„Okamžitě se vraťte do vagonu." Důstojník hlučně odjistil. „Počítám do

deseti, pak zahájíme palbu. Jedna..."

„Děláte nám jen plané naděje, abyste neztratili kontrolu. Jenom čekáte, než

sami zdechneme..."

„Dva."

„Už čtyřiadvacet hodin jsme nedostali vodu. Proč taky dávat kandidátům

smrtí pít..."

„Hlídky mají strach přiblížit se k mřížím. Dva strážní se už nakazili...

Tři."

„Vagony jsou plné mrtvol. Šlapeme po lidských obličejích. Víš, jak to

praskne, když se zlomí nos? Když je to dítě, tak..." „Nemáme na ně místo!

Nemůžeme je spálit... Čtyři." „A v dalším kupé je tak málo místa, že mrtví

stojí se živými, tělo na tělo."

„Pět."

„Zatraceně, tak už střílejte! Vím přece, že žádná protilátka neexistuje.

Aspoň zemřu rychle. Takhle se cítím, jako by mi někdo pilníkem přejížděl

po vnitřnostech a pak je polil alkoholem..."

„Šest."

„... a nakonec zapálil. Jako bych měl hlavu plnou červů, kteří mi pozvolna

požírají nejen mozek, ale i duši... Chňap, chňap..."

„Sedm..."

„Ty idiote! Pusť nás konečně ven a nech nás umřít jako lidi! Kdo ti dal

právo nás takhle trýznit? Moc dobře přece víš, že i ty nejspíš už..."

„Osm... Opatření jsme zavedli kvůli bezpečnosti. Aby ostatní přežili. Jsem

připraven vypustit duši, ale z vás nakažených se sem nedostane ani noha.

Zamířit!"

Arťom zvedl samopal a vyhledal v mušce jednoho nemocného, který stál

blízko. Panebože, ona je to žena? Pod tričkem, které se už podobalo spíš

- 200 -

nahnědlému škraloupu, se klenula nafouklá prsa. Zamžoural a namířil

hlaveň na vrávorajícího starce. Zástup postižených se nejprve s mručením

stáhl nazpět a pokoušel se protlačit vchodem dovnitř, ale marně - z vagonu

se jako čerstvý hnis s pláčem a sténáním tlačili stále noví nemocní.

„Ty sadisto, víš, co to vyvádíš? Máš před sebou živé lidi. My nejsme

žádné mrtvoly!"

„Devět." Důstojníkův hlas se zlomil. Znělo to skoro jako zašeptání.

„Pusť nás prostě ven!" zařval pacient ze všech sil a natáhl ruce k veliteli.

Zástup se pohnul jako pod taktovkou dirigenta a následoval mužův

pohyb.

„Pal!"

Jen co Leonid přiložil flétnu ke rtům, začali se kolem něho shromažďovat

lidé. Hned při prvních váhavých a trochu falešných tónech se spokojeně

usmívali, povzbuzovali ho potleskem, a když hlas flétny zesílil, začaly se

měnit i jejich obličeje. Vypadalo to, jako by z nich spadla všechna

nečistota.

Saša tentokrát měla mimořádné místo - přímo vedle hudebníka. Desítky

očí se nyní upíraly nejen na Leonida, ale několik nadšených pohledů platilo

i jí. Dívce to bylo zpočátku nepříjemné - vždyť si takovou pozornost a

vděčnost vůbec nezasluhuje ale pak ji melodie zvedla ze žulové podlahy a

odnesla pryč, podobně jako člověka strhne dobrá kniha nebo něčí

vyprávění a umožní mu na všechno zapomenout.

Byla to právě Leonidova vlastní bezejmenná melodie, která se vznášela

prostorem. Začínal a končil jí každý svůj výstup. Vyhlazovala vrásky v

obličejích posluchačů, odstraňovala prach z jejich skelných očí a

zapalovala v nich malinká světýlka. I když ji Saša už znala, podařilo se

flétnistovi malými modulacemi pokaždé otevřít nové tajné dveře, takže

hudba vždy zněla jinak. Připadalo jí, že se opravdu velmi dlouho dívala

na oblohu a potom se najednou mezi bílými oblaky na chvíli otevřela

nekonečná sytě zelená dálka.

Zničehonic ucítila jemné píchnutí u srdce. Škubla sebou, okamžitě se zase

ocitla v podzemí a bojácně se rozhlédla. Ano, byl to on - o hlavu vyšší než

ostatní posluchači. Stál trochu vzadu se zdviženou bradou. Hunter.

- 201 -

Připadalo jí, že do ní vrazil tvrdý ostrý pohled. Pokud ho z ní nakrátko

spustil, pak jen proto, aby vedl jeho ostří proti Leonidovi. Ten si

holohlavce nevšímal. I když ho něco při hře rušilo, nedal to na sobě znát.

Lovec se kupodivu neměl k odchodu a nesnažil se ji odvést nebo přerušit

koncert. Teprve když dozněly poslední tóny, ustoupil a vytratil se. Saša

ihned nechala Leonida Leonidem a razila si cestu mezi posluchači, aby

holohlavce dostihla.

Ten se zastavil opodál u lavičky, na které seděl se skloněnou hlavou

Homér.

„Všechno jsi slyšel," prohlásil chraptivě velitel. „Pokračuju dál. Jdeš se

mnou?"

„Kam?" Stařík se na dívku unaveně usmál. „Ona o tom ví."

Hunter si znovu změřil Sašu pichlavým pohledem, pak beze slova přikývl

a znovu se otočil k Homérovi. „Není to odsud daleko." Pohnul hlavou.

„Ale já... nechci jít sám."

„Vezmi mě s sebou," zvolala bez váhání Saša.

Holohlavec si hlasitě povzdechl, zaťal ruce v pěst a znovu je uvolnil.

„Díky za nůž," ozval se po krátké odmlce. „Mohl by se mi hodit."

Dívka sebou ublíženě trhla. V následujícím okamžiku se však ovládla a

odvětila: „Jen ty rozhoduješ, co s tím nožem uděláš."

„Neměl jsem na výběr."

Kousla se do dolního rtu a svraštila čelo. „Teď na výběr máš."

„Ne, ani teď nemám. Pokud o všem víš, musíš to chápat. Jestli opravdu..."

„Co mám chápat?"

„Jak je důležité, abych se dostal na Tulskou. Pro mě dost důležité. Co

nejrychleji..."

Všimla si, že se mu lehce zachvěly prsty a tmavá skvrna na rameni se zase

zvětšila. Bála se toho člověka, ale ještě víc se obávala o něho. „Musíš s tím

přestat," poprosila ho jemně.

„Vyloučeno," odmítl stroze. „Je přece jedno, kdo to udělá. Tak proč ne já?"

„Protože se tím zničíš." Saša k němu přistoupila a opatrně se dotkla jeho

ruky.

Uškubl, jako by ho do ní kousla. „Musím to vykonat. Lidé, kteří tady mají

hlavní slovo, jsou všichni zbabělí. Kdybych ještě váhal, zničil bych celé

metro."

- 202 -

„Ale co když existuje nějaká jiná možnost? Sérum? Co kdybys... to už

nemusel udělat?"

„Kolikrát to mám ještě opakovat: Proti té horečce neexistuje lék! Jinak

bych... bych..."

„Jak by ses zachoval?" Pořád ho pevně svírala.

„Nemám na výběr!" Velitel odstrčil dívčinu ruku. „Tak jdeme!" obořil se

na Homéra.

„Proč mě s sebou nechceš vzít?" zvolala Saša.

Odpověděl jí potichu, téměř šeptem, aby to nikdo jiný neslyšel: „Mám

strach."

Otočil se a vykročil. Na odchodu stačil ještě zamumlat Homérovi, že má

deset minut.

„Někdo má horečku?" zaznělo najednou zezadu.

„Co?" Saša se prudce otočila a srazila se s Leonidem.

Flétnista se nevinně usmál. „Jestli se nepletu, mluvil tady právě někdo o

horečce."

„To ses přeslechl." Neměla chuť s ním diskutovat.

„A já už jsem si myslel, že na těch fámách je kus pravdy," poznamenal

Leonid zamyšleně, skoro jako sám k sobě.

Svraštila čelo. „Jaké fámy?"

„O karanténě na Serpuchovské. O té údajně nevyléčitelné nemoci. O

epidemii..." Leonid se na ni pozorně zadíval. Sledoval sebemenší pohyb

jejích rtů i obočí.

Začervenala se. „Jak dlouho nás tajně posloucháš?"

Roztáhl paže. „Nedělám to úmyslně. Prostě mám hudební sluch."

„To je můj přítel," vysvětlila mu a kývla hlavou Hunterovým směrem.

„Výborně," odpověděl neurčitě Leonid.

„Proč jsi řekl údajně nevyléčitelná?"

„Sašo!" Homér se zvedl a nedůvěřivě zamžoural na flétnistu. „Můžu si s

tebou promluvit? Musíme se rozhodnout, co teď..."

„Dovolíte ještě chviličku?" Mladík nechal staříka se zdvořilým úsměvem

stát, rychle ustoupil pár kroků stranou a pokynem ruky k sobě přivolal

dívku.

Saša ho nejisté následovala. Cítila, že její boj s holohlavcem ještě není

ztracený - pokud se teď nevzdá, Lovec se už neodváží ji znovu odehnat.

- 203 -

Pak by mu konečně mohla pomoct, ačkoli ani v nejmenším netušila, jak

by to měla navléct.

Leonid sklonil hlavu a zašeptal jí: „Je přece docela dobře možné, že jsem

se o té epidemii doslechl dřív než ty, ne? Ta nemoc zřejmě nevypukla

poprvé. A pravděpodobně proti ní existují nějaké magické prášky."

Pohlédl jí do očí.

„Ale on tvrdí, že žádný protilék není," vykoktala. „Že je všechny..." musí

zničit? A to je tvůj báječný přítel? Neudivuje mě to. Určitě studoval

medicínu." „Chceš tím říct..."

„Tím chci říct," hudebník položil ruku dívce na rameno, sklonil se k ní a

šeptal jí do ucha, „že ta nemoc je léčitelná. Lék existuje."

- 204 -

KAPITOLA 15

DVOJICE

Stařík si rozpačitě odkašlal a přistoupil k dívce. „Sašo! Musím s tebou

mluvit!"

Leonid na ni zamrkal, odstoupil zpět, s hranou pokorou ji předal Homérovi

a vytratil se. Saša však teď nemohla myslet na nic jiného. Zatímco se ji

starý muž pokoušel přesvědčit, že ještě může Huntera přemluvit, něco jí

navrhl a naléhavě promlouval do duše, dívala se přes jeho rameno na

hudebníka. Ten sice její pohled neopětoval, ale letmý úsměv, který se mu

mihl na rtech, jí napověděl, že mu nic neuniklo. Přikývla a naznačila

Homérovi, že je ochotna na vše přistoupit, pokud ji ještě na minutu nechá s

Leonidem o samotě. Musela zjistit, co flétnista ví - sama totiž cítila silnou

potřebu věřit, že lék existuje.

„Hned jsem zpátky," přerušila staříka uprostřed slova, proklouzla kolem

něho a rozběhla se k hudebníkovi. „Takže tebe zajímá pokračování?"

zvolal. „Musíš mi to říct!" Už neměla chuť na žádné hrátky. „Jak?" „To je

nejsložitější část otázky. Vím, že se ta nemoc dá vyléčit. Znám lidi, kteří

nad ní zvítězili. A můžu tě k nim zavést." „Ale tys přece tvrdil, že ji umíš

porazit..." Pokrčil rameny. „Asi jsi mě nesprávně pochopila. Jak bych to

mohl umět? Jsem přece jen flétnista. Potulný muzikant." „Co je to za lidi?"

„Jestli tě to zajímá, představím ti je. Ale musíme si kvůli tomu udělat

malou vycházku." „Na které stanici je najdu?"

„Nedaleko odsud. Vsak se to brzy dovíš, jestli chceš." „Nevěřím ti."

„Ale uvěříš. A protože ti taky ještě ve všem nevěřím, nemůžu ti hned

všechno povědět."

Sašin pohled se zachmuřil. „Proč chceš, abych šla s tebou?"

„Já?" Leonid zavrtěl hlavou. „Mně je to jedno. Ty to přece chceš. Já

nemusím nikoho zachraňovat - ani bych to neuměl. Přinejmenším ne

takhle."

Zaváhala a potom se zeptala: „Slibuješ mi, že mě zavedeš k těm lidem? A

slibuješ, že dokážou pomoct?"

„Dovedu tě tam," odpověděl Leonid pevným hlasem.

- 205 -

Do jejich rozhovoru se znovu vmísil rozčilený Homér. „Co chceš udělat,

Sašo?"

„Nepůjdu s tebou." Rozpačitě popotahovala kšandy od lacláků a pak se

otočila k flétnistovi. „Tvrdí, že lék existuje."

„Tak lže," prohodil nejisté Homér.

„Zřejmě se ve virologii vyznáte mnohem lépe než já." Leonid se snažil o

uctivý podtón. „Bádal jste v té oblasti? Nebo vycházíte z vlastních

zkušeností? Znamená to, že i podle vás je hromadné vyvraždění nejlepší

postup jak vyzrát na tu infekci?"

„Odkud to víš?" zeptal se překvapený stařík a podíval se na Sašu. „Snad jsi

mu..."

„A tady už přichází i váš vrchní lékař." Flétnista si všiml, že se blíží

Hunter, a pro jistotu o krok ustoupil. „Tým první pomoci je tím pádem

kompletní, a já se tudíž mohu rozloučit."

„Počkej," zaprosila dívka.

„On lže!" zašeptal jí znovu Homér. „Chce prostě s tebou... Ostatně i

kdyby mluvil pravdu, nemůžete to stihnout. Hunter se nejpozději za

čtyřiadvacet hodin vrátí s posilou. Zůstaneš-li s námi, dokážeš ho snad

ještě přemluvit. A tenhle..."

„Vůbec nic nedokážu," opáčila ponuře Saša. „Cítím, že ho už nic nemůže

zastavit. Mám jen jednu možnost - musím ho postavit před možnost volby.

Musím ho rozpoltit..."

„Rozpoltit?" Homér zvedl udiveně obočí.

„Nebudu potřebovat celý den," ujistila ho a zmizela.

Proč ji nechal odejít?

Proč ukázal svou slabinu a připustil, aby ztřeštěný tulák odvedl jeho

hrdinku, múzu a dceru? Čím víc Homér přemýšlel o Leonidovi, tím méně

se mu zamlouval. Z muzikantových velkých zelených očí šlehaly lačné

záblesky, a když si myslel, že ho nikdo nepozoruje, objevily se na jeho

andělském obličeji temné stíny...

Co od ní chce? V nejlepším případě jen nabodne tento ctitel krásy Salinu

nevinnost na špendlík a nechá ji usušit do svého básnického alba. Pomíjivý

šarm jejího mládí — něco, co si nelze zapamatovat, natož pak

vyfotografovat — z ní přitom odvane jako květinový pyl. Samotná dívka,

- 206 -

podvedená a zneužitá, se oklepe a uteče od něho, ale bude jí dlouho trvat,

než se zase očistí a zapomene na podvod toho ďábelského svůdce.

No tak proč ji tedy nechal odejít?

Ze zbabělosti. Homér se totiž nejen vyhnul sporu s Hunterem, ale nebyl s

to mu ani položit otázky, které ho opravdu zneklidňovaly. Saša se

zamilovala, a proto se její smělost a zbrklost daly omluvit. Jestlipak by se k

němu stejně tak ohleduplně zachoval i velitel?

Homér ho i nadále nazýval velitel, prostě ze zvyku, ale i proto, aby sám

sebe uklidnil. Takové označení zbavovalo toho muže nádechu hrůzy a

jedinečnosti, vždyť je to jen velitel severního předsunutého strážního

stanoviště na Sevastopolské... Ale ne! Ten, který kráčel tunelem po boku

staříka, už nebyl stejný plachý miláček Štěstěny. Homér si začal

uvědomovat, že jeho druh se proměňuje. Odehrávalo se v něm něco

strašlivého - bylo pošetilé od toho odvracet zrak a nemělo smysl si cokoli

namlouvat.

Hunter ho vzal znovu s sebou — snad proto, aby mu předvedl krvavý

konec celého dramatu? Ted už nevyhladí jen Tulskou, ale i sektáře, kteří se

usadili v tunelech, a Serpuchovskou se všemi obyvateli a vojáky z Hanzy,

kteří tam měli posádku. A to všechno jen proto, že se pár z nich možná

nakazilo...

A Sevastopolskou nejspíš čeká stejný osud.

Velitel už k zabíjení nepotřebuje důvod. Hledá pouze záminku.

Homér nedokázal nic jiného než běžet za Hunterem a jako ve strašlivém

snu sledovat a dokumentovat všechny jeho zločiny.

Přitom se ospravedlňoval tím, že se dějí ve jménu záchrany, a namlouval

si, že představují menší zlo. Nelítostný Lovec mu však připadal jako

moloch a stařík byl příliš malomyslný, aby se postavil osudu.

Dívka se však zřejmě nechtěla jen tak podvolit. Zatímco Homér se už

smířil s tím, že Tulskaja a Serpuchovskaja se změní v Sodomu a Gomoru,

chytala se Saša i sebemenšího stébélka. Starý muž si už nedokázal

namlouvat, že by se někde přece jen mohly najít prášky nebo očkovací

látka, než Hunter ukončí epidemii ohněm a mečem — dívka bude naopak

až do samého konce hledat lék.

- 207 -

Homér nebyl válečník ani lékař - a především byl příliš starý na to, aby

ještě věřil v zázraky. Část jeho srdce však vášnivě snila o záchraně; právě

tuhle část si nyní nechal vyrvat a odejít - se Sašou.

Všechno, z čeho se už neviděl, prostě přesunul na dívku. Svého klidu pak

došel v odevzdanosti.

Za čtyřiadvacet hodin bude po všem. Poté se stařík dopustí dezerce, najde

si pro sebe nějakou opuštěnou komůrku a dopíše knihu. Teď věděl, o čem

bude pojednávat.

O tom, jak rozumem obdařené zvíře spolklo magickou hvězdu, nebeskou

jiskru, která spadla z oblohy, a stalo se člověkem. Jak člověk ukradl

bohům oheň, nedokázal ho však ovládnout a vypálil celý svět až do

základu. Jak mu za trest přesné za sto staletí jiskru lidskosti zase odebrali

A hlavně - jak se poté nezměnil opět ve zvíře, nýbrž v něco mnohem

strašnějšího, něco, pro co ani neexistuje jméno.

Velitel strážního stanoviště nechal hrst patron zmizet v kapse a na

zpečetění obchodu stiskl flétnistovi silně ruku. „Za symbolický příplatek

bych vám dokonce mohl zorganizovat malé svezení," prohlásil.

Já dávám přednost romantickým procházkám," odtušil Leonid.

Strážný se nevzdával a zašeptal mu: „Uvaž to, ve dvou vás prostě nemůžu

nechat pobíhat po našich tunelech. Každopádně dostanete doprovod,

protože tvoje lady nemá dokumenty. Ale takhle bych vás obratem dopravil

na místo, kde byste si to ve dvou mohli pěkně užít."

„Nic takového nepotřebujeme!" ozvala se energicky Saša. Hudebník se jí

uklonil. „Budeme předstírat, že strážní jsou náš čestný doprovod. Monacký

princ a princezna při promenádě." „Jaká princezna?" vyhrkla Saša.

„Monacká. Kdysi bylo takové knížectví. Na Azurovém pobřeží..."

„Poslyš," přerušil ho strážný. „Jestli chceš jít bezpodmínečně pěšky, pak

sebou koukejte hodit. Tvému zásobníku všechna čest, ale chlapci musí být

do večera na základně. Hej, Berlo!" přivolal k sobě jednoho vojáka.

„Doprovoďte oba na Kijevskou. Strážným řekněte, že jde o deportaci.

Doveďte je tam na radiální trasu a pak hezky šup zpátky domů." Otočil se

k Leonidovi. „Je to tak správně?" „Jasně," přitakal flétnista a žertem

zasalutoval. Strážný na něho zamrkal. „Klidně zase přijď." Jak se

odlišovala oblast Hanzy od zbytku metra! Na celé trase z Pavelecké do

Okťabrské se nenacházelo jediné místo, které by bylo úplně ponořené do

- 208 -

tmy. Každých padesát kroků visela na kabelu plazícím se po stěně jedna

elektrická žárovka, jejíž světlo tak akorát postačovalo k následujícímu

zdroji. Ano, dokonce i únikové a tajné tunely, které občas odsud

odbočovaly, byly tak dobře osvětlené, že vůbec nepůsobily strašidelně.

Kdyby bylo podle Saši, nejraději ze všeho by běžela, aby ušetřila

drahocenné minuty, ale Leonid ji přesvědčil, že není důvod ke spěchu.

Stále se však tvrdošíjně zdráhal prozradit, kam se vydají z Kijevské.

Kráčel beze spěchu a viditelně se nudil — zřejmě nebyl v tunelech

Okružní linie, které jsou pro normální smrtelníky nepřístupné, žádný

nováček.

„Jsem rád, že tvůj přítel vždy jedná tak, jak považuje za správné," prohodil

za chvíli.

Saša svraštila čelo. „O čem to mluvíš?"

„Kdyby mu civilní obyvatelstvo leželo na srdci tolik jako tobě, museli

bychom ho vzít s sebou. Takhle jsme se ale hezky rozdělili na dvojice a

každý dělá to, co je mu vlastní. On zabíjí, ty léčíš..."

„On nechce nikoho zabít!" odmítla ostrým, zvýšeným hlasem.

„Ale jistě, vždyť je to jeho práce." Povzdechl si. „Kdo jsem já, abych ho

soudil?"

„Čím se staneš, až dospěješ?" zeptala se ho s neskrývanou jízlivostí.

„Hercem?"

Leonid se usmál. „Budu prostě s tebou. Co víc potřebuju ke štěstí?"

Zavrtěla hlavou. „To říkáš jen tak. Vždyť mě přece vůbec neznáš. Jak bych

tě mohla učinit šťastným?"

„Já bych věděl jak. Mně stačí jen podívat se na krásnou dívku a už mám

dobrou náladu. A co.

„Tvrdíš tedy, že se vyznáš v záležitostech krásy?" Vrhla na něho kradmý

pohled.

Přikývl. „To je to jediné, v čem se vyznám."

Náhle se jí všechny vrásky vyhladily. „Copak je na mně tak zvláštního?"

„Ty celá záříš!"

Jeho hlas zněl tentokrát vážně. Ale už v následující chvíli zpomalil chůzi a

sklouzl po ní dlouhým pohledem. „Je ale škoda, že nosíš tak těžké šaty."

„A co ti na tom vadí?" I ona přestala spěchat. Vyvádělo ji z míry, že jí civí

na záda.

- 209 -

„Tvoje oblečení nepropouští žádné světlo. A já jsem jako můra." Zatřepotal

rukama a hloupé se zatvářil. „Pořád mě to táhne k ohni."

Pousmála se a přistoupila na jeho hru. „Bojíš se tmy?"

„Ne, samoty!" Leonid nasadil smutný výraz a sepjal ruce na hrudi.

To neměl říkat. Zatímco ladil struny, neodhadl správně jejich odpor. Nyní

se s ošklivým zapraskáním přetrhla ta nejtenčí a nejjemnější z nich, která

se už každým okamžikem chystala rozeznít.

Lehký průvan tunelu, který odvál všechny vážné myšlenky a Sašu přiměl k

tomu, aby si pohrávala s flétnistovými narážkami, rázem ustal. Trochu

povznesená nálada, kterou v ní vyvolaly Leonidovy žertovné náznaky, byla

tatam. Dívka teď byla naprosto střízlivá a vyčítala si, že mu ustoupila.

Kvůli tomuhle s ním odešla a opustila Huntera a staříka?

„Jako bys věděl, co to je," zamumlala a odvrátila se.

Stanice Serpuchovskaja, sinalá strachy, byla celá ponořená do tmy.

Vojáci v armádních plynových maskách blokovali vchody do tunelů i

přestup na Okružní trasu. Stanice hučela v předtuše katastrofy jako

podrážděný včelí úl. Hunter a Homér kráčeli hlavní dvoranou jako vysocí

vedoucí činitelé s ochranným doprovodem. Obyvatelé Serpuchovské se v

jejich očích pokoušeli vyčíst, jestli vědí, co se tu děje, a co jim osud

přichystal. Homér hleděl k zemi - ty obličeje si nechtěl zapamatovat.

Velitel ho nezasvětil do toho, kam jde, ale stařík to vytušil. Do Polis. Do

čtyř stanic metra vzájemně spojených přechody a vytvářejících město s

tisíci obyvateli. Tajné hlavní město této podzemní říše, která se dávno

rozpadla na desítky znepřátelených feudálních států. Bašta vědy a útočiště

kultury. Nejsvětější chrám, na který se nikdo neodvážil zaútočit.

Nikdo kromě starého Homéra, toho zpola šíleného morového jezdce...

V posledních čtyřiadvaceti hodinách se mu však dařilo mnohem lépe.

Nevolnost ustoupila a souchotinářský kašel, který ho pořád nutil k tomu,

aby si očistil zakrvácenou roušku, utichl. Že by se jeho organismus přece

jen vypořádal s chorobou sám? Nebo se vůbec nenakazil? Možná měl

jednoduše příliš bujnou fantazii. Odjakživa to o sobě věděl, a přesto se

pokaždé nechal zahnat do úzkých...

Tunel za Serpuchovskou byl temný a tichý — a měl špatnou povést. Stařík

věděl, že až do Polis nenarazí na živáčka. Zdržovat se však mezi oběma

osídlenými stanicemi, tedy mezi Serpuchovskou a Borovičkou, však

- 210 -

občas znamenalo říkat si o nejedno překvapení. O Poljance jediné

zastávce na této trase, kolovaly v metru četné legendy. Kdo tudy procházel,

nemusel se zpravidla obávat o život — stanice mu mohla velmi vážně

poškodit rozum.

Homér už tady byl několikrát, ale nikdy nenarazil na nic mimořádného. I

na to měly legendy, které samozřejmě všechny znal, odpovídající

vysvětlení. Proto si i teď toužebně přál, aby stanice byla i tentokrát klidná a

opuštěná jako v lepších dobách.

Avšak zhruba sto metrů před Poljankou si všiml vzdáleného odrazu

elektrického světla, v ústrety mu zazněly první zvuky — a jeho se

zmocnila nedobrá předtucha. Zřetelně rozeznal lidské hlasy, což

vlastně bylo zhola nemožné. A co hůř, Hunter, který obvykle vycítil

přítomnost živých tvorů na mnoho set kroků dopředu, zřejmě nic neslyšel a

nijak nereagoval.

Nedbal na Homérovy znepokojené pohledy. Byl zcela pohroužený do

sebe a vypadalo to, jako by vůbec neviděl, co se před ním odehrává.

Stanice byla osídlená! Ale odkdy? Stařík se nezřídka sám sebe ptal, proč se

obyvatelé Polis ani přes trvalý nedostatek místa nikdy nepokusili

prozkoumat a anektovat Poljanku. Byla to pověra, která jim v tom dosud

bránila! Představovala dostatečné pádný důvod, aby tuhle pozoruhodnou

lokalitu nechali na pokoji.

Kdosi však zřejmě strach překonal a vybudoval tu stanové město a

nainstaloval nezbytné osvětlení. A jak marnotratně tu plýtvali proudem!

Ještě v tunelu si musel rukou zakrývat oči, aby je ochránil před oslnivými

výbojkovými lampami, které visely na stropě.

Neuvěřitelné! Ani Polis nevypadala nikdy tak čistě a upraveně. Na stěnách

už nebylo ani památky po prachu a sazích uplynulých let, mramorové

desky se leskly a zdálo se, že strop teprve včera čerstvě nabílili. Homér

nahlížel mezi širokými oblouky do nitra stanice, ale nespatřil jediný stan.

Že by se ještě nedostali k tomu, aby je postavili? Nebo tady snad někdo

chce vybudovat muzeum? Od komických podivínů, kteří vládli Polis, se

to dalo klidně čekat.

Nástupiště se pozvolna zaplnilo lidmi. Nezajímali se o žoldáka v titanové

helmě, který byl ozbrojen až po zuby, ani o cupitajícího zašpiněného

- 211 -

staříka, který ho doprovázel. A presto - když se na ně Homér podíval,

věděl, že už neudělá ani krok. Nohy měl zničehonic jako ochrnuté.

Každý z těch jedinců, kteří postupné přicházeli na okraj nástupiště, byl

oblečený tak, jako by se na Poljance natáčel film o prvních letech třetího

tisíciletí. Elegantní kabáty a plédy, barevné vesty, tmavomodré džíny...

Takové šaty se nosily před velkou katastrofou. Kde zůstaly vatované

bundy, hrubá vepřovice a všudypřítomná hněď metra jako hrob všech

barev? Odkud pocházelo všechno tohle bohatství?

A ty obličeje! To nebyly tváře lidí, kteří naraz přišli o celou rodinu.

Vypadalo to, že zdejší obyvatelé teprve nedávno spatřili slunce.

Působili dojmem, jako by každý den naprosto samozřejmé začali teplou

sprchou - na to by mohl stařík přísahat. A pak... nemohl se ubránit pocitu,

že mnohé z nich odněkud zná.

Na okraji nástupiště se hromadilo stále více podivuhodných osob, ale

nikdo nesestoupil na koleje. Zanedlouho barevný dav zaplnil celou stanici

od jednoho tunelu ke druhému. Jako by všichni vystoupili z nějakých

fotografií pořízených o čtvrtstoletí dříve.

Nikdo z nich nepohlédl Homérovi do očí. Dívali se všude možně - po

stěnách, do novin, potají se okukovali navzájem, ať už uznale, zvědavě,

pohrdavé nebo s účastí jen staříka přehlíželi, jako by to byl duch.

Proč se tady všichni shromáždili? Na co čekají? Chvíli trvalo, než se starý

muž zase vzpamatoval. Kde je velitel? Jak si vykládá tenhle

nevysvětlitelný úkaz? Proč ještě nic neřekl?

Hunter se kus za ním zastavil. Stanice s mnoha lidmi ho vůbec nezajímala.

Těžkým pohledem zíral před sebe, jako by narazil na nějakou překážku.

Zdálo se, že několik kroků před ním se cosi vznáší ve výši jeho oči. Homér

se k němu přiblížil, opatrně nahlédl do jeho průzoru... a zničehonic Hunter

udeřil.

Zaťatá pěst prosvištěla vzduchem, opsala podivuhodnou dráhu zleva

doprava, jako by velitel chtěl imaginární čepelí podříznout hrdlo

neviditelné postavě. Téměř přitom zasáhl staříka, ale ten ještě stačil uskočit

a Lovec pokračoval v boji. Zasazoval údery, ustupoval, bránil se, chtěl

někoho sevřít železnými prsty, v následujícím okamžiku sám zachroptěl,

jako by ho kdosi škrtil, uvolnil se ze sevření a znovu zaútočil. Pozvolna

ho začaly opouštět síly a neviditelný protivník získával převahu. Velitel se

- 212 -

stále obtížněji vzpamatovával po každém z těch neslyšných, ale zničujících

úderů a pohyboval se pořád pomaleji a nejistěji.

Stařík měl pocit, že něco podobného už viděl, a to nedávno. Kde a kdy? A

co se to k čertu s velitelem děje? Homér ho zavolal jménem, ale ten si

počínal jako posedlý a nereagoval ani na hlasitý křik.

Lidé na nástupiště na Huntera vůbec nedbali. Pro ně jako by neexistoval -

ostatně stejně jako oni pro něho. Zato je viditelné zneklidňovalo něco

jiného. Velmi vzrušeně hleděli na hodinky, nafukovali tváře, rozmlouvali

spolu a srovnávali čas s červenými číslicemi elektronických hodin nad

vchodem do tunelu.

Homér přimhouřil oči a sledoval, kam se dívají... Staniční hodiny

ukazovaly dobu, kdy odjel poslední vlak Šlo však o pozoruhodné dlouhý

údaj - byl totiž desetimístný: osm číslic před blikající dvojtečkou a pak

ještě dvě na sekundy. Kolem dokola odpočítávaly malé rudě body v kruhu

vteřiny a měnila se jen poslední číslice toho neuvěřitelně dlouhého čísla -

bylo to přes dvanáct milionů...

Zazněl výkřik připomínající hlasité zavzlykání.

Homér odvrátil oči od záhadných hodin. Hunter nehybně ležel na kolejích

obličejem dolů. Stařík k němu přiběhl a otočil těžké neživé tělo na záda.

Ne, velitel dýchal, i když nepravidelně. Nebylo vidět žádná zranění, ačkoli

měl očí v sloup jako nebožtík. Pravou ruku měl pořád ještě zaťatou. Starý

muž si teprve teď všiml, že při tom podivném souboji nebyl bezbranný. Z

pěstí mu vyčnívala rukojeť černého nože.

Homér mu uštědřil pár facek. Hunter zasténal jako opilec, zamžoural,

opřel se o loket a zakaleným pohledem si změřil staříka. Pak jediným

pružným pohybem vyskočil na nohy a oklepal si šaty.

Sen se rozplynul. Lidé v kabátech a barevných vestách beze stopy zmizely,

oslnivé světlo pohaslo a stěny znovu pokrýval prach desetiletí. Stanice

byla temná, prázdná a neživá - přesně taková, jakou si jí Homér pamatoval

z dřívějších výprav.

Až do stanice Okťabrskaja nikdo z nich nepronesl ani slovo. Bylo jen

slyšet, jak si jejich strážci šeptají a ztěžka dýchají, když koženkovými

botami klopýtali po pražcích. Saša se zlobila — ani ne tak na flétnistu jako

spíše na sebe. Tenhle... no vlastně co? Choval se jen tak, jak se od něho

- 213 -

dalo očekávat. Ted jí přišlo trochu trapné vlastní chování - nebyla vůči

němu příliš tvrdá?

Na Okťabrské se najednou nálada změnila. Když spatřila stanici,

zapomněla na všechno ostatní. V posledních dnech už navštívila místa,

jejichž existenci by nikdy nepovažovala za možnou. Avšak Okťabrskaja se

svým přepychem všechno zastínila. Na žulové podlaze ležely koberce,

jejichž původní vzorek se i přes zřejmé stáří dal

pořád ještě rozeznat. Svítidla ve tvaru pochodní zaplavila celou dvoranu

rovnoměrným mléčným světlem. Tu a tam byly rozestavené stoly, za

kterými seděli lidé s rozzářenými obličeji, beze spěchu spolu rozmlouvali a

vyměňovali si nějaké papíry. Saša natáhla krk aby z toho co nejvíc

vstřebala. Pak zaraženě poznamenala: „Tady je všechno tak... luxusní."

„Stanice na Okruhu jsou pro mě jako vepřový špíz," zašeptal jí Leonid.

„Kape z nich samý omastek... Mimochodem, co takhle něco zakousnout?"

„Na to není čas." Zavrtěla hlavou a doufala, že flétnista neuslyší nedočkavé

kručení jejího žaludku.

„Jen pojď." Hudebník ji vzal za ruku. „Tady je takové místečko — no

prostě všechno, cos dosud jedla, se s tím vůbec nedá srovnat... Hoši, vy

taky určitě nic nemáte proti svačince, že?" zavolal na strážce. „S ničím si

nelam hlavu, Sašo, za dvě hodiny tam jsme. O tom vepřovém špízu jsem

nemluvil jen tak do větru. Tady je totiž dělají..."

Nadšeně vychvaloval zdejší maso, až dívku nakonec přemluvil. Pokud je

od cíle dělí ještě dvě hodiny, může na půlhodinové občerstvení klidně

přistoupit. Vždyť mají skoro celý den čas - a kdoví, kdy se příště zase

dostanou k nějakému jídlu?

Šašlik si opravdu zasloužil chválu. Ale jako kdyby to nestačilo, objednal

Leonid ještě láhev sladkého vína. Saša vypila ze zvědavosti malou sklenku,

o zbytek se podělil hudebník se strážnými. Najednou sebou trhla, zvedla

se na vratkých kolenou a přikázala Leonidovi, aby také vstal.

Její ostrý hlas pramenil z náhlé zloby, kterou pocítila nad sebou samotnou.

Rozzlobilo ji, že podlehla únavě z jídla a alkoholu a trochu pozdě

odstrčila jeho ruku ze svého kolena. Ten troufalý dotěra měl lehké a

smyslné prsty. Okamžitě zvedl ruce, jako by chtěl říct: Vzdávám se! Na

kůži však stále ještě cítila jeho dotek. Proč jsem ho tak rychle odstrčila?

ptala se zmateně sama sebe a za trest se štípla.

- 214 -

Pocítila přání co nejrychleji vymazat tuhle mazlavě nasládlou scénu z

paměti, překrýt ji nějakým nesmyslným tlacháním, přepudrovat slovy.

„Zdejší lidé jsou tak podivní," prohodila k Leonidovi.

„Proč?" Naráz vypil celou sklenku a pomalu vstal od stolu.

„Něco jim chybí v očích..."

„Hlad."

„Ne, nejen... Zdá se, jako by nic nepotřebovali."

„To je tím, že opravdu nic nepotřebují." Usmál se. „Jsou sytí. Živí je

královna Hanza. A oči? Úplně normální kalné oči..."

Saša zvážněla. „To, co jsme dnes po sobě nechali, by mně a otci vystačilo

na tři dny. Neměli bychom to vzít s sebou a někomu to dát?"

„Ne," odmítl hudebník, „oni to dají svým psům. Tady nejsou chudí lidé."

„Ale na některé sousední stanici by se to přece dalo rozdat! Tam, kde lidé

hladovějí.

„Hanza přece není žádný charitativní spolek," zapojil se do hovoru

strážný, kterému přezdívali Berlička. „Ostatní se musí postarat sami o sebe.

To by tak ještě scházelo, abysme živili nemakačenka!"

„Ty odsud pocházíš?" zajímal se Leonid.

„Pokud se pamatuju, žil jsem tady vždycky."

„Asi tomu neuvěříš, ale i ten, kdo se nenarodil na Okruhu, potřebuje

občas něco k zakousnutí."

„Ať se klidně požerou navzájem!" opáčil rozčileně voják. „Nebo snad

máme připustit, aby nám nakonec všechno sebrali a rozdělili, jak to chtěli

rudí?"

„No, jestli všechno bude pokračovat jako dosud...," nadhodil Leonid.

„Tak co? Drž jazyk za zuby, ty zelenáči! Tvoje řečičky bohatě stačí na

deportaci."

„Tu si už dávno zasluhuju," odpověděl flegmaticky hudebník. „Pracuju na

tom."

„Mohl bych tě dostat i jinam," zaláteřil strážný. „Za špionáž pro bolšány!"

„A já tebe kvůli pití ve službě..."

„Tak ty takhle... Tys nám přece sám... No počkej..."

„Ne! Promiňte prosím, je to jen nedorozumění," vmísila se do hovoru

Saša, uchopila flétnistu za rukáv a odtáhla ho od Berličky, který vzteky

supěl.

- 215 -

Téměř násilím odvlekla Leonida ke kolejím, podívala se na staniční

hodiny a zasténala. Jídlem a hádkou ztratili skoro dvě hodiny — Hunter se

přitom určitě nezastavil ani na vteřinu.

Muzikant se za ní opilecky zachechtal.

Celou cestu až do stanice Park kultury oba strážní hlasitě reptali. Leonid by

jim nejraději ze všeho od plic vynadal, ale Saša ho pokaždé pokárala a

snažila se ho uklidnit. Pořád ještě byl opilý, což dodávalo křídla jeho

rozpustilosti a drzosti - dívka měla plné ruce práce, aby unikla jeho

dotěrnostem.

„Copak se ti vůbec nelíbím?" zeptal se ublíženě. „Nejsem tvůj typ, vid?

Takové jako já nemáš ráda, ty potřebuješ svaly a ji-i-zvy... Proč si tedy

vůbec se mnou chodila?"

„Protože jsi mi něco slíbil!" Odstrčila ho. „Kvůli tomuhle ne..."

„Je to pořád dokola stará písnička: Taková já nejsem!" Povzdechl si.

„Kdybych věděl, že jsi taková netýkavka..."

„Jak teď můžeš myslet na něco takového? Tam jsou nemocní lidé. Všichni

zemřou, jestli to nestihneme!"

„A co mám dělat? Už skoro necítím nohy. Víš, jak mi ztěžkly? No jen si

sáhni..." Leonid se v chůzi pokusil zvednout chodidla nad koleno, což

vypadalo dost absurdně. „A ti zemřou tak jako tak. Zítra nebo za deset let.

Stejně jako ty a já. Tak co má být?"

„Takže tys mě obelhal? No jistě, ty jsi lhal, jako když tiskne! Homér mi

to hned říkal... Varoval mě... Kam jdeme?"

„Ne, nelhal jsem ti! Mám přísahat? Však uvidíš. Ještě se mi za to omluvíš!

Budeš se cítit trapně, až mi řekneš: Leonide, já mám takové výčitky

svědomí..." Pokrčil nos.

„Kam jdeme?"

„Jdu tam, nevím kam... do Smaragdového města... lalala... taram-tam-tam...

Není to snadná cesta," zpíval Leonid a dirigoval si přitom ukazovákem.

Najednou mu upadlo pouzdro na flétnu. Zaklel, sklonil se a div se přitom

sám nepřevalil.

„Hele, ty ochlasto! Donesou vás vůbec nohy až na Kijevskou?" zahlaholil

za nimi jeden ze strážných.

„Když se za nás pomodlíte!" Hudebník se mu uklonil. „A Elli se vrátí,"

pokračoval ve zpěvu. „Vrátí se domů... Domů..."

- 216 -

Homér nikdy nevěřil legendě o Poljance, ale teď dostal pořádně za

vyučenou.

Někteří lidé ji nazývali Osudová stanice a uctívali ji jako věštírnu. Leckdo

se domníval, že pouť, kterou sem vykoná ve zlomové části svého života,

nadzvedne závoj jeho budoucnosti a poskytne mu nějakou informaci,

klíč, předpoví a předurčí mu zbytek životní cesty.

Mnozí... Ale každý, kdo si zachoval zdravý lidský rozum, věděl, že na

stanici občas stoupají ze země toxické plyny podněcující fantazii a

navozující halucinace.

K čertu se všemi skeptiky!

Co asi ta vize znamenala? Homérovi se zdálo, že ho od řešení dělí pouhý

krůček, ale myšlenky se mu pokaždé zadrhly a zmátly. A před očima se mu

znovu zjevil Hunter, jak černou čepelí protíná vzduch. Stařík by dal hodně

za to, aby se dověděl, jakého ducha velitel spatřil, s kým vlastně bojoval a

jaký souboj skončil jeho porážkou, ba smrtí.

„Na co myslíš?"

Homérovy útroby se sevřely. Hunter ho ještě nikdy neoslovil bez

závažného důvodu. Vyštěknutý rozkaz, neochotně zavrčené úsečné

odpovědi... Jak by mohl očekávat oduševnělý rozhovor s člověkem, který

žádnou duši nemá?

„Jen tak... Nic zvláštního," zakoktal.

„Ne, já to slyším," ujistil ho klidně Hunter. „Myslíš na mě. Bojíš se?"

„Teď ne," zalhal stařík.

„Nemusíš mít strach. Nechám tě na pokoji. Vzpomínáš si..."

O půl minuty později se Homér opatrně zeptal: „Na co?"

„Na část mě samotného. Zapomněl jsem, že něco takového ve mně je. Ty

mi to připomínáš." Zatímco namáhavě pronášel ta nelehká slova, díval se

nepohnutě dopředu, do tmy.

„Proto jsi mě vzal s sebou?" Homér byl zároveň zklamaný i překvapený.

Očekával, že...

Velitel odpověděl: „Pro mě je důležité, abych to udržel v hlavě. Moc

důležité. A i pro ostatní lidi je důležité, abych... Jinak by to mohlo být... jak

už to jednou bylo."

„Stalo se ti něco s pamětí?" Stařík měl pocit, jako by se plazil po minovém

poli. „Prožil jsi něco?"

- 217 -

„Vzpomínám si na všechno!" opáčil drsné Hunter. „Jen na sebe sama občas

zapomínám. A bojím se toho, že jednou zapomenu úplně. Připomeneš mi

to, ano?"

„Dobře." Homér přikývl, ačkoli Hunter na něho ani nepohlédl. „Dříve

mělo všechno nějaký smysl," poznamenal váhavě velitel. „Všechno, co

jsem dělal. Chránil jsem metro. Lidi. Úkol byl jasný: Odstranit jakékoli

nebezpečí. Zničit. To mělo smysl, ano, mělo!" „Ale teď přece taky..."

„Teď? Já nevím, co znamená teď. Chci, aby všechno bylo zase takové

jako kdysi. Já to všechno přece nedělám z plezíru. Nejsem bandita ani

vrah! Dělám to pro lidi. Pokusil jsem se žít bez nich, abych je před tím

ochránil. Ale bylo to hrozné. Začal jsem tak rychle zapomínat. Musel jsem

se k nim vrátit. Chránit je. Pomáhat. Rozpomínat se. A pak přišla

Sevastopolskaja. Tam mě přijali, tam jsem prostě zapadl. Tu stanici je

třeba zachránit, potřebuje pomoc, Za každou cenu. Zdá se mi, že když to

udělám... když odstraním tu hrozbu... Je to velká věc, něco důležitého.

Snad se pak rozpomenu. Prostě si na to musím vzpomenout. Proto musím

co nejrychleji... Točí se to teď pořád rychleji a rychleji. Musím to

bezpodmínečně zvládnout během čtyřiadvaceti hodin. Musím to stihnout:

dojít do Polis, shromáždit jednotku a zase se vrátit... Do té doby mi to

připomínej, ano?"

Homér křečovitě přikývl. Jenom představa, co by se stalo, kdyby velitel na

sebe definitivně zapomněl, mu naháněla strach. Kdo by zůstal v tom těle,

kdyby dřívější Hunter navždy zavřel oči? Snad ne ten... proti kterému dnes

svedl ten iluzorní souboj?

Poljanku už měli daleko za sebou. Hunter se hnal k Polis jako vlčák

puštěný ze řetězu, jako šelma větřící svou kořist. Nebo snad jako vlk na

útěku před lovci?

Na konci tunelu se objevilo světlo.

Konečně dorazili do stanice Park kultury. Leonid se pokusil o smíření se

svými strážci tím, že je pozval do „opravdu báječné restaurace", ale

tentokrát si oba muži dávali pozor. Dokonce i na toaletu ho pustili až po

delší diskuzi; jeden z nich šel s ním. Druhý strážný pošeptal svému

kolegovi pár slov a vytratil se.

Zatímco strážný čekal přede dveřmi, zeptal se bez obalu muzikanta: „Máš

ještě nějaké peníze?" „Už moc ne." Leonid vyšel ven a podal mu pět

- 218 -

patron. „Dej to sem! Berlička chce za vás výkupné. Domnívá se, že jsi

provokatér rudých. Jestli má pravdu - tady je přestup na vaši linii, o tom

určitě víš. Jestli ne, můžeš tady počkat, než si pro tebe přijdou kontráši. S

těmi bys pak ale musel vyjednávat sám." Leonid se pokusil potlačit

škytavku.

„Takže vy jste mě odhalili, co? No dobře, pro mě za mě... Ještě se

uvidíme. A díky za všechno!" Zvedl ruku k cizorodému pozdravu.

„Poslyš... K čertu s přestupem! Zaved mě raději do tunelu, hm?" Hudebník

uchopil Sašu za ruku a vykročil podivuhodně hbitě, i když klopýtavě.

„Ten nemá chybu," zamumlal si pod vousy. Tady je přestup na naši linii...

Co když se chceš sám dostat nahoru? Čtyřicetimetrová hloubka. Jako

kdyby nevěděl, že je tam všechno už dávno zaplombované..." Saša ničemu

nerozuměla. „Kam jdeme?" „No kam asi," zabručel Leonid. „Na Rudou

linii! Sama jsi to přece slyšela: Jsem provokatér a oni mé chytli a odhalili.

„Ty jsi jeden z rudých?"

„Ty moje zlatá holčičko! Teď se mě na nic neptej! Nemohu současně

myslet a běžet. A to druhé je teď důležitější. Náš přítel co nevidět vyhlásí

poplach. A pak nás ještě během zatýkání oddělá. Samotné peníze nám totiž

nestačí, my chceme i medaili!"

Ponořili se do tunelu a nechali strážného za sebou. Přikrčili se u stěny a

běželi směrem ke Kijevské. Saša pochopila, že to do stanice už nestihnou.

Jestli má flétnista pravdu a druhý strážný udal pronásledovatelům směr...

Vtom Leonid nečekaně odbočil doleva do světlého postranního tunelu - tak

samozřejmě, jako by se vracel domů. Za pár minut se v dálce daly rozeznat

vlajky, mříže a kulometné hnízdo vytvořené na pytlích s pískem. Zároveň

uslyšeli psí štěkot. Pohraniční hlídka? Že by se už dověděli o jejich útěku?

Jak odsud vyváznou? A čí území vlastně začíná za těmi barikádami?

„Přicházím od Alberta Michajloviče." Leonid přidržel přispěchavší

hlídce pod nosem podivuhodně vypadající dokument. „Musím na druhý

břeh."

Strážný nahlédl do obálky a zabručel: „Obvyklý tarif. Kde jsou doklady

pro dámu?"

„Zaplatím dvojnásobek." Leonid otočil kapsy naruby a shromáždil

poslední patrony. „A dámu jste neviděli. Berete to?"

- 219 -

„Nic nebereme," odpověděl stroze pohraničník. „Tohle není bazar, ale

právní stát."

„A jeje!" Flétnista předstíral úlek. „Myslel jsem jen, že když máme tržní

hospodářství, mohli bychom trochu smlouvat. Nevěděl jsem, že to tady

rozlišujete..."

O pět minut později Saša a Leonid vlétli vysokým obloukem do místnůstky

s kachlovými stěnami. Muzikant byl rozcuchaný, měl zmačkané šaty, na

tváři se mu skvěl šrám a krvácel z nosu.

Železné dveře zabouchly.

Rozhostila se tma.

- 220 -

KAPITOLA 16

V CELE

Pokud člověk v hluboké tmě vůbec nic nevidí, zostří se mu další smysly.

Pachy jsou intenzivnější, zvuky hlasitější. Ve vězení bylo slyšet, že něco

škrábe na podlaze, a nesnesitelně to tam páchlo po moči.

Leonid byl zřejmě pořád ještě opilý a zdálo se, že necítí bolest. Chvilku si

něco pro sebe mumlal, pak ztichl a začal zhluboka oddechovat. Nelámal

si hlavu s tím, že teď je jejich pronásledovatelé určitě dostihnou, bylo mu

jedno, co bude se Sašou - vždyť se bez dokumentů a oprávnění pokusila

překročit hranice Hanzy. A to už vůbec nemluvě o osudu Tulské, který mu

nejspíš byl absolutně lhostejný.

„Nenávidím tě," ozvala se potichu.

Žádná reakce.

O něco později objevila v temné cele otvor - byla to skleněné špehýrka ve

dveřích. Všechno ostatní bylo neviditelné, ale tenhle malý bod jí stačil k

tomu, aby se opatrně šátrala tmou a pomalu lezla ke dveřím. Pak do nich

začala svými malými pěstmi bušit. Dveře odpověděly hlasitým duněním,

ale jakmile přestala, zavládlo opět hrobové ticho. Strážní nereagovali na

hluk ani na dívčino volání.

Čas se hrozně vlekl. Jak dlouho je budou držet v zajetí? Možná ji sem

Leonid přivedl úmyslné, aby ji odloučil od staříka a Huntera. Aby ji

uvolnil z toho svazku a vlákal do pastí. A to všechno jen proto, aby...

Rozplakala se. Rukáv vesty nasákl slzami a tlumil vzlykot.

„Už jsi někdy viděla hvězdy?" uslyšela najednou jeho dosud ne zcela

střízlivý hlas. Neodpověděla.

„Já taky jen na fotkách," pokračoval. „Ani slunce nepronikne vším tím

prachem a oblaky - jak by to pak mohly dokázat hvězdy. Ale když mě teď

probudil tvůj pláč, spatřil jsem, myslím, tu správnou hvězdu."

Spolkla slzy, než odpověděla. „To je špehýrka." „Já vím. Ale co mě na tom

zajímá..." Leonid si odkašlal. „Kdo to na nás dříve hleděl tisíci očima na

obloze? A proč se odvrátil?" Saša zavrtěla hlavou. „Nikdy tam nikdo

nebyl." „Ale já jsem tomu chtěl vždycky věřit," prohodil zamyšleně

flétnista.

- 221 -

„V téhle cele se o nás nikdo nezajímá!" Oči se jí znovu naplnily slzami.

„Tys to takhle navlékl schválně, viď? Abychom už neměli šanci to

stihnout?" Znovu zabušila na dveře.

„Když myslíš, že tam nikdo není, proč na ně bušíš?" zeptal se. „Tobě je

přece u zadku, jestli ti nemocní zemřou!" Povzdechl si. „Tak tohle si o mně

myslíš, jo? To podle mě není fér. Tobě přece ve skutečnosti taky nejde o

nemocné lidi. Ty se jenom bojíš, že se tvůj milenec, až je všechny

povraždí, sám nakazí, a pokud do té doby nebude mít protilék..."

„To není pravda!" Saša ho v té chvíli div neudeřila. „Ale to víš, že je to

pravda!" trval na svém Leonid. „Copak je na něm tak báječného?"

Neměla vlastně sebemenší chuť mu to vysvětlovat. Nejraději ze všeho by s

ním už nepromluvila ani slovo. Samo od sebe z ní však vytrysklo: „On mě

potřebuje! Opravdu mě potřebuje. Beze mě zahyne. Ty mě nepotřebuješ...

Ty jen prostě nemáš nikoho, kdo by s tebou hrál!"

„No dobře, předpokládejme, že tě potřebuje. Potřebovat mi sice připadá

dost nadnesené, ale dejme tomu... A na co potřebuješ ty jeho, toho

deratizátora? Potrpíš si na ponuré chlápky? Nebo musíš bezpodmínečně

zachránit padlou duši?"

Mlčela. Dotklo se jí, s jakou hravou lehkostí uhodl její city.

Co když vůbec nejsou tak zvláštní? Nebo za to může skutečnost, že je

prostě nedokáže jaksepatří utajit? Všechno to něžné, pomíjivé, co sama

nedokázala vyjádřit slovy, znělo z jeho úst všedně, ba dokonce banálně.

„Nenávidím tě," opakovala posléze.

„To nevadí. Já sám sebe taky zrovna nezbožňuju."

Saša se posadila na podlahu. Po obličeji jí znovu tekly slzy - zpočátku

vzteku, později bezmocnosti. Dokud na ní ještě něco závisí, nemíní to

vzdát. Teď ale sedí tady, v temném vězení, vedle bezcitného člověka.

Neměla sebemenší šanci, že by ji někdo slyšel. Křičet nemělo smysl.

Tlouct na dveře nemělo smysl. Nebyl tam nikdo, koho by mohla

přesvědčit. Nic nemělo smysl.

A potom před sebou na chvíli viděla jasný obraz: vysoké domy, zelenou

oblohu, plynoucí oblaka, rozesmáté lidi. A horké kapky na tvářích jí

připadaly jako kapky letního deště, o kterém jí vyprávěl stařík. Za chvilku

přelud zmizel a ve vzduchu se po něm vznášela povznesená báječná

nálada.

- 222 -

Kousla se do rtu a tvrdošíjně si sama pro sebe řekla: „Chci zázrak."

následujícím okamžiku cvakla zástrčka na dveřích a celu zaplavilo

nesnesitelně ostré světlo.

Ještě daleko před vchodem do posvátného hlavního města metra,

mramorové výspy civilizace, šířil bílý svit výbojek blaženou auru klidu a

blahobytu.

Polis světlem nešetřili, protože věřili v jeho magický účinek. Nadbytek

světla připomínal lidem jejich dřívější život, ony vzdálené časy, kdy

člověk ještě nebyl noční bytostí ani šelmou. Dokonce i barbaři, kteří se

dostali z periferie na území Polis, se tady zklidnili.

Pohraniční stanoviště téměř nebyla opevněna a připomínala spíše kancelář

sovětského ministerstva - stůl, židle, dva důstojníci v čistých štábních

uniformách a kšiltovkách. Kontrola dokumentů, prohlídka osobního

majetku. Homér vylovil z kapsy pas. Víza už neexistovala, takže se

neočekávaly žádné problémy. Podal důstojníkovi zelenou knížečku a

zašilhal na velitele.

Ten stál hluboce pohroužený do vlastních myšlenek a vypadalo to, že

výzvu pohraničníka vůbec neslyšel. Copak nemá pas? Na co asi myslel,

když měl tak naspěch, aby se sem dostal?

„Naposledy opakuji," důstojníkova ruka zvolna putovala k naleštěnému

pouzdru s pistolí, „ukažte mi svůj průkaz, nebo okamžitě opusťte území

Polis!"

Homér si byl jistý, že velitel vůbec nepochopil, co po něm žádají. Reagoval

pouze na to, kam se blížily důstojníkovy prsty. Rázem se probral z podivné

strnulosti, bleskurychle hmátl rukou před sebe a sevřel strážnému hrdlo.

Ten zmodral, zasípal a zhroutil se i se židlí zády na podlahu. Druhý chtěl

vzít nohy na ramena, ale stařík věděl, že to nestihne. Hunter najednou

držel v ruce svou kalenou katovskou pistoli. Uchopil ji se stejnou

elegancí, jako když falešný hráč vykouzlí z rukávu eso. Pak... „Počkej!"

Velitel se na okamžik zarazil. Prchajícímu vojákovi to stačilo, aby vylezl

na nástupiště, převalil se stranou a zmizel.

„Nech je být! Musíme na Tulskou! Ty... Chtěl jsi, abych ti připomněl,

kdo jsi." Stařík zalapal po vzduchu. Nevěděl, co by měl říct.

- 223 -

„Na Tulskou...," opakoval tlumeně Hunter. „Ano. Radši počkáme až do

Tulské. Máš pravdu." Unaveně se opřel o stůl, položil si těžkou pistoli

vedle sebe a svěsil hlavu.

Homér využil vhodný okamžik, zvedl ruce a vyběhl vstříc dalším

strážným, kteří teď vyskákali zpoza sloupů. „Nestřílet! Vzdává se!

Nestřílet! Panebože..." Spoutali mu ruce, přičemž mu strhli ochrannou

roušku z obličeje. Teprve pak ho pustili ke slovu. Velitel stál po celou

dobu nehybně. Znovu upadl do podivné strnulosti, nechal se bez odporu

odzbrojit a odvést do vyšetřovací místnosti.

Ačkoli Homér byl vzápětí zase propuštěn, doprovodil velitele až k cele.

Ten vešel dovnitř, posadil se na pryčnu, zvedl hlavu a zašeptal: „Musíš

mi někoho najít. Jmenuje se Melnik. Přiveď ho ke mně. Počkám tu..."

Stařec přikývl a spěšně se otočil. Už si chtěl razit cestu mezi strážnými a

zevlouny u východu, když tu za sebou uslyšel zvolám: „Homére!"

Stařík údivem strnul. Hunter ho ještě nikdy neoslovil jménem. Obrátil se,

přistoupil k tenké mříži na dveřích a tázavě se na Lovce podíval.

Ten sám sebe obrovskýma rukama objal, jako kdyby jím otřásla zimnice, a

zamumlal slabým bezbarvým hlasem: „Pospěš si!"

Dveře se otevřely a voják rozhněvaně nahlédl dovnitř. Byl to tentýž muž,

který předtím udeřil flétnistu. Pořádný kopanec ho postrčil do cely tak

silně, že strážný div neskončil na podlaze. Když se zase narovnal, nejistě se

rozhlédl.

Ve dveřích stál šlachovitý důstojník v brýlích. Na náramenících jeho

uniformy se skvělo několik hvězdiček. Prořídlé světlé vlasy měl sčesané

dozadu. „Dělej, ty pitomče," zavrčel.

„Já... Mně...," koktal pohraničník plačtivým hlasem. „Tak do toho!"

„Omlouvám se za to, co jsem udělal. A ty... vy... Já nemůžu." „Dalších

deset dní."

„Udeř mě," vyzval voják Leonida a vyhnul se jeho pohledu. „Ach, Alberte

Michajloviči!" zvolal mžourající flétnista a usmál se na důstojníka. „Už

jsem si myslel, že vůbec nepřijdete."

Oslovenému důstojníkovi lehce zaškubalo v ústních koutcích. „Dobrý

večer. Jsem tu, abych znovu nastolil spravedlnost. Prosím dopřejte mi to

zadostiučinění."

- 224 -

Leonid vstal a protáhl se v kříži. „Musím si šetřit ruce. Myslím, že

potrestání provedete osobně."

„S

veškerou

potřebnou

tvrdostí,"

přikývl

Albert

Michajlovič.

„Jednoměsíční žalář. A samozřejmé i já se připojuji k omluvě toho

debila."

„On to nemyslel tak zle." Leonid si promnul rozbolavělou tvář. „Doufám,

že to zůstane mezi námi?" V důstojníkově kovovém hlase zachraptěl

spiklenecký nádech.

„Jak vidíte, právě se snažím někoho propašovat." Flétnista kývl směrem k

Saše. „Vyšel byste nám laskavě v tomto ohledu vstříc?"

„To je vyřízená záležitost," potvrdil Albert Michajlovič. Provinilého

pohraničníka nechali stát v cele. Důstojník zasunul zástrčku a vedl je

úzkou chodbou.

„S tebou už nikam nepůjdu," ozvala se hlasitě Saša. Leonid zaváhal a sotva

slyšitelně odpověděl: „A co když ti řeknu, že jsme skutečně na cestě do

Smaragdového města? Co když o něm šťastnou náhodou vím víc než tvůj

děda? Co když jsem ho sám viděl, ba dokonce tam pobýval - a nejen to..."

„Lžeš."

„Co když tenhle," muzikant pokývl hlavou k důstojníkovi před nimi, „se

přede mnou hrbí jen proto, že ví, odkud přicházím? A co když ve

Smaragdovém městě zcela určitě najdeme tvé sérum? Už nás od něj dělí

jen tři stanice." „Lžeš!"

„Víš co?" vybuchl vztekle Leonid. „Když už chceš za každou cenu zázrak,

měla bys být ochotna v něco takového věřit, nebo ho nakonec ještě

zmeškáš."

„Je třeba rozlišovat mezi skutečnými zázraky a podvodnými kouzly,"

neodpustila si Saša. „To jsem se naučila od tebe."

„Od samého začátku jsem věděl, že nás propustí. Prostě jsem jenom

nechtěl... předbíhat událostem." „Ty jsi natahoval čas!"

„Ale neobelhal jsem tě! Protilék skutečně existuje!" Došli k pohraničnímu

stanovišti. Důstojník, který se za nimi několikrát zvědavě otočil, vydal

flétnistovi jeho věci a vrátil mu patrony i dokumenty. Pak zasalutoval.

„Tak jak to bude, Leonide Nikolajeviči? Vezmeme pašovaný objekt s

sebou, nebo ho tu ponecháme k proclení?"

Sašu zamrazilo. „Vezmeme ho s sebou."

- 225 -

„No, pak vám přeji život v lásce a vzájemně shodě," pronesl Albert

Michajlovič otcovsky, provedl je třemi za sebou umístěnými bojovými

stanovišti — zatímco procházeli kolem nich, posádka stála v pozoru a

salutovala -, kolem mříží a svařovaných pancéřových zátarasů. „Doufám,

že nebudete mít s importem žádné problémy."

Leonid se usmál. „Nějak to zvládneme. Vám jistě nemusím říkat, že

bezúhonný úředník je abstrakce. Čím přísnější režim, tím nižší cena. Stačí

jen vědět, s kým máte právě co činit."

Důstojník si odkašlal. „Vám by možná stačilo jisté kouzelné slůvko."

„Bohužel nepůsobí na všechny." Flétnista si znovu ohmatal tvář. „Jak se

hezky říká: Nemožné ihned, zázrak do tří dnů. Člověk se pořád učí."

„Bylo by mi ctí mít s vámi co činit, až skončí vaše studijní období."

Albert Michajlovič se uklonil, otočil se a vykročil nazpět.

Poslední voják jim otevřel bránu v silné železné mříži předělující tunel

odshora až dolů. Za ní začínal liduprázdný, ale dokonale osvětlený úsek,

jehož stěny byly na několika místech začazené, jinde bylo vidět zubaté

výčnělky jako po dlouhých přestřelkách. Na opačném konci se dala

rozeznat nová opevnění a obrovská zástava splývající ze stropu až na zem.

Už jen při tomto pohledu se Saše rozbušilo srdce rychleji. Zastavila se a

zeptala se Leonida: „Čí je to tam hranice?"

„Jak prosím?" Udiveně na ni pohlédl. „Samozřejmě Rudé linie."

Jak dlouho snil Homér o tom, že se sem ještě jednou dostane! Ty nádherné

stanice už nenavštívil snad celé věky!

Symbol vzdělanosti, stanice Borovickaja, sladce voněla kreozotem. Malé

útulné byty přímo pod klenutými oblouky, čtenářský sál pro bráhmanské

mnichy uprostřed dvorany, dlouho regály přetékající knihami a nízko

zavěšené lampy potažené látkou. Šokovalo ho, jak zřetelně tu cítil ducha

filozofických disputací z krizových a předválečných let.

Důstojná Arbatskaja, celá v bělostném a bronzovém hávu, téměř jako

kremelské paláce, s přísným řádem a činorodým vojskem, které si stále

počínalo tak sebevědomě, jako by nemělo s apokalypsou nic společného.

Úctyhodná Bibliotika imeni Lenina, nad kterou se na povrchu vypínala

Knihovna V. I. Lenina. Stanici i knihovnu zapomněli přejmenovat, když

to ještě mělo nějaký smysl. Byla starodávná už v době,

- 226 -

kdy mladý Kolja poprvé vstoupil do metra. Měla věhlasný vlastní přestup,

který se klenul uprostřed nástupiště jako romantický velitelský můstek.

Dokonce i štuková výzdoba na stropě byla zrestaurována - i když po

pravdě nepříliš zdařile.

A konečně Alexandrovskij sad, podivně vyhublá hranatá stanice

nacházející se ve věčném příšeří, podobná slepnoucímu důchodci

postiženému dnou, jenž vzpomíná na své komsomolské mládí.

Homéra vždy fascinovala otázka, nakolik se ty stanice podobají svým

stavitelům. Představují do určité míry autoportréty architektů, kteří je

projektovali? Vstřebaly snad nepatrné částečky svých tvůrců? Jedno však

věděl stařík zcela jistě: Pro své obyvatele měly tyto stanice zásadní a

určující význam, jejich konkrétní charakter se přenášel na lidi, kteří byli

Infikováni jedinečnou atmosférou i naprosto specifickými mizériemi.

Homér s celou svou osobností s věčným hloubáním a nezhojitelnou

nostalgií vlastně vůbec nepatřil na strohou Sevastopolskou, nýbrž spíše

sem, do Polisu, světa zářícího ve světle minulosti. Osud však rozhodl jinak.

A ani teď, když se sem konečně zase vrátil, neměl volný čas na to, aby si

prošel jednotlivé rušné dvorany, obdivoval výkony štukatérů a svářečů a

popustil uzdu fantazii, ale musel jako štvanec běžet dál.

Hunterovi se s vynaložením všech sil podařilo spoutat a uvěznit strašlivého

netvora ve svém nitru, který se čas od času musel nakrmit lidským

masem. Stačilo však, aby příšera ohnula železné tyče na mřížích své cely -

a vzápětí by nebylo ani stopy po nedostatečných zátarasech, za kterými se

teď velitel nacházel. Homér si musel pospíšit.

Hunter ho požádal, aby našel jistého Melnika. Byla to přezdívka? Heslo?

Když se na to jméno zeptal strážných, nálada se okamžitě změnila:

Najednou už nepadlo ani slovo o vojenském tribunálu, který hrozil

zajatému veliteli, a i pouta, která měla co nevidět sevřít staříkova zápěstí,

zmizela jako zázrakem v zásuvce stolu. Homéra dokonce osobně

doprovodil tělnatý velitel stráže.

Vystoupili po schodech, prošli koridorem a dostali se na Arbatskou.

Tam se zastavili před dveřmi, které střežili dva muži v civilu -

profesionální zabijáci, jak se dalo nad veškerou pochybnost poznat z

jejich tváří.

- 227 -

Za jejich rozložitými zády se rozprostírala úzká chodba s malými

služebními místnostmi po obou stranách. Tlouštík požádal staříka, aby

počkal, a sešel chodbou kamsi dolů. Asi za tři minuty se vrátil, změřil si

návštěvníka udiveným pohledem a uctivě mu pokynul, aby ho následoval.

Na konci chodby se rozkládala překvapivě prostorná kancelář, jejíž stěny

byly pokryté mapami a plánky, mezi kterými visely poznámky,

zakódovaná vysílací hesla, fotografie a nákresy. Za širokým dubovým

stolem seděl hubený muž středního věku s nezvykle rozložitými rameny.

Homér se zpočátku domníval, že má na sobě kavkazskou burku; z kabátu

uniformy volné přehozeného přes ramena vyčnívala jen levá paže; Homér

při pozornějším pohledu poznal, že pravou mu téměř celou amputovali.

Muž byl statného vzrůstu - jeho oči se nacházely téměř ve stejné výši jako

návštěvníkovy, ačkoli stařík před ním stál.

„Děkuji," ozval se muž a propustil tlouštíka, který za sebou zavřel dveře s

netajenou lítostí. Potom se obrátil k Homérovi. „Kdo jste?" „Nikolajev,

Nikolaj Ivanovič," odpověděl zmatené stařík. „Nechte těch hloupostí!

Pokud ke mně přijdete a tvrdíte, že provázíte mého nejlepšího přítele,

kterého jsem už před rokem pohřbil, musíte mít opravdu vážný důvod. Kdo

jste?"

„Nikdo. O mě nejde. On je naživu, věřte mi. Musíte jít co nejrychleji se

mnou."

„Teď mám opravdu pocit, že je to buď léčka, nebo idiotský žert. Nebo

prostě omyl." Melnik si zapálil papirosu a vyfoukl Homérovi kouř do

obličeje. „Dobře, znáte jeho jméno. Ale budu-li předpokládat, že je s

vámi tady, měl byste znát i jeho příběh. Měl byste vědět, že jsme ho přes

rok dennodenně hledali a při tom pátrání ztratili několik mužů. A měl byste

zatraceně dobře vědět, co pro nás znamená. Snad dokonce i to, že byl

mou pravou rukou." Obličejem se mu mihl hořký úsměv. „Ne, nic

takového nevím. On o sobě nikdy neřekl ani slovo."

Homér sklonil hlavu. „Prosím pojďte přece se mnou na Borovickou.

Nemáme čas..."

„Nikam nepůjdu. A mám k tomu zcela konkrétní důvod." Melnik sáhl

rukou pod stůl, udělal jediný pohyb a zvláštním způsobem popojel dozadu,

aniž vstal; teprve za chvilku Homér pochopil, že sedí na invalidním vozíku.

- 228 -

„Takže si o tom nejdřív v klidu promluvme. Chci vědět, proč jste se tu

objevil."

„Panebože!" Stařík už nevěděl, co by měl tomu tvrdohlavci ještě říct.

„Věřte mi přece. Je naživu. Sedí ve vězení na Borovické. Každopádně

doufám, že tam ještě je..."

„Rád bych vám to věřil." Melnik se odmlčel a dlouze potáhl z cigarety,

takže Homér slyšel, jak s tichým šustěním hoří papírový filtr. Ale zázraky

se nedějí. Jen tím rozdíráte staré rány. No dobře. Mám svou vlastní teorii,

kdo stojí za takovými hrátkami. Ale zjistím to - máme lidi, kteří jsou

vlastně na to odborně vyškoleni." Sáhl po telefonním sluchátku.

„Proč má takový strach z černochů?" prohodil nečekaně Homér spíš sám k

sobě, aniž přesně tušil proč.

Melnik se zarazil. Pak sluchátko zase opatrně zavěsil. Inhaloval zbytek

papirosy, vyplivl oharek do popelníku a prohlásil: „K čertu, jedu s vámi na

Borovickou."

„Já tam nepůjdu! Pust' mě! Radši zůstanu tady..."

Saša neměla náladu na žerty a ani nekoketovala. Málokdo nenáviděl rudé

víc než její otec. Zbavili ho moci, zlomili ho, ale místo aby ho připravili o

život, odsoudili ho - ze soucitu nebo pochybností, jestli si přece jen

nezasluhuje lepší osud — k mnoha rokům ponížení a utrpení. Otec nikdy

neodpouštěl lidem, kteří se mu postavili na odpor, natož pak těm, kteří

podporovali a podněcovali zrádce a zásobovali je zbraněmi a letáky. I

samotná rudá barva u něho dokázala vyvolat záchvaty běsnění a zuřivosti.

A ačkoli ke konci života tvrdil, že se na nikoho nehněvá a nechce se mstít,

měla Saša dojem, že tím chtěl jen ospravedlnit vlastní bezmocnost.

„Je to jediná cesta," odvětil zmateně Leonid.

„Chtěli jsme přece na Kijevskou! Oklamal jsi mě!"

„Hanza je už několik desetiletí ve válečném stavu s Rudou linií, a proto

jsem nemohl každému věšet na nos, že jdeme ke komunistům. Musel

jsem si něco vymyslet."

„Bez lží už nehneš ani prstem, co?"

„Brána se nachází za stanicí Sportivnaja, jak jsem už několikrát připomněl.

Sportivnaja je poslední stanice Rudé linie před zříceným mostem metra. Na

tom nic nezměním."

- 229 -

„A jak se tam prosím tě chceš dostat? Já nemám žádné doklady!"

Nespouštěla Leonida ani na chvilku z očí.

Usmál se. „Věř mi. S lidmi se musí umět promluvit. Ať žije korupce!"

Aniž by poslouchal dívčiny námitky, uchopil ji za zápěstí a táhl za sebou.

Už zdálky jim svítily pod mohutnými reflektory druhé obranné linie

obrovské zástavy z rudého kartounu zavěšeného na stropě. Nepřetržitý

průvan v tunelu jimi pohyboval, takže Saša měla pocit, že před sebou vidí

dva rozvlněné rudé vodopády. Jestli je to znamení...

Je-li pravda to, co slyšela o Rudé linii, provrtají je oba kulky jako řešeto,

jen co se ocitnou v dostřelu. Leonid však klidné kráčel dál a na rtech mu

stále pohrával sebevědomý úsměv. Asi třicet metrů před pohraniční

hlídkou mu do hrudi narazil pronikavý světelný kužel reflektoru. Muzikant

položil pouzdro s nástrojem na zem a zvedl obé ruce. Saša následovala

jeho příkladu.

Blížili se k nim dva kontrolní úředníci. Byli ospalí a viditelně udivení.

Nikdy by neřekli, že se někdo objeví právě z téhle strany hranice.

Tentokrát Leonid odvedl hodnostně vyššího z obou mužů stranou ještě

dříve, než se někdo stačil zeptat Saši na její dokumenty. Pošeptal mu něco

do ucha a sotva slyšitelné zacinkal mosazí. Spokojený muž se vrátil

zpátky. Vedoucí směny je osobně provedl kolem všech hlídek, vysadil je

dokonce na čekající drezínu a rozkázal vojákům, aby odjeli na stanici

Frunzenskaja.

Ti uchopili páku a se sípáním uvedli drezínu do pohybu. Dívka si s

ponurým výrazem prohlížela šaty a obličeje lidí, které otec vždy líčil jako

zapřisáhlé nepřátele. Nic zvláštního: vatované vesty, vybledlé zašpiněné

kapuce s vyšitými hvězdami, propadlé kostnaté tváře...

Neměli tučné a spokojené obličeje jako strážní Hanzy, ale zato se jim v

očích zračila mladická zvědavost, kterou obyvatelé Okružní trasy zřejmě

vůbec neznali. A kromě toho tihle dva určitě nevěděli nic o tom, co se stalo

před téměř deseti lety na Avtozavodské. Byli to tedy Sašini nepřátelé? Je

vůbec možné z celého srdce nenávidět úplně neznámé lidi?

Vojáci se neodvážili oslovit pasažéry. Bylo slyšet jen rovnoměrné

oddechování, když obsluhovali řídicí páku. „Jak jsi to udělal?" zeptala se

Saša Leonida. „Hypnóza." Zamrkal na ni.

- 230 -

„A co je to za dokumenty, které máš s sebou?" Nedůvěřivě se na něho

podívala. „Jak to, že tě všude propouštějí?"

„Existují různé pasy na různé příležitosti," odpověděl neurčitě. Aby je

nikdo neslyšel, musela se posunout těsně vedle Leonida. „Kdo jsi?"

„Pozorovatel," zašeptal.

Kdyby si nezakryla ústa rukou, následoval by vodopád otázek. Ale teď je

vojáci poslouchali přece jen trochu nápadně - i páka najednou vrzala tišeji.

Musí tedy počkat na stanici Frunzenskaja, vyprahlé a vybledlé místo, jehož

sinalý vzhled byl nalíčen rudými prapory. Mozaika na podlaze už byla

neúplná, na širokých sloupech viditelně zahlodal zub času, stropní klenba

připomínala temné rybníky. Těsně nad hlavami obyvatel visely na

kabelech natažených mezi sloupy slabé lampy - tady nesměl přijít nazmar

ani paprsek drahocenného světla. A panovala tu podivuhodná čistota; hned

několik nervózních uklízeček pobíhalo po nástupišti sem a tam.

Stanice byla plná lidí, ale když se na ně Saša podívala, trhli sebou a

předstírali, že mají něco na práci. Za jejími zády se hned zase uvolnili a

tlumenými hlasy si něco šuškali. Když se po nich ohlédla, šepot odumřel a

všichni se opět věnovali svým záležitostem. Vypadalo to, že se jí nikdo

nechce podívat do očí, jako by to bylo něco neslušného.

Saša se podívala na Leonida. „Sem asi moc návštěvníků nepřijde..."

Flétnista pokrčil rameny. „Já sám jsem tady cizí."

„A kdepak jsi doma?"

„Tam, kde lidé nejsou tak smrtelně vážní." Usmál se. „Kde chápou, že

člověk nežije jen proto, aby jedl. Kde nezapomínají na včerejšek, i když

vzpomínka bolí."

„Vyprávěj mi o Smaragdovém městě," poprosila tiše. „Proč schovávají...

Proč ho schováváte?"

„Vládci města nedůvěřují obyvatelům metra..." Leonid musel odpověď na

chvíli přerušit, protože ho čekalo vyjednávání se strážci u vchodu do

tunelu. Pak se on i Saša ponořili do hluboké tmy. Železným zapalovačem

zapálil knot olejové lampy a pokračoval: „Nedůvěřují jim, protože lidé v

metru pozvolna ztrácejí svou tvářnost. Kromě toho se tu pořád ještě najde

dost lidí, kteří začali tu strašlivou válku — i když to samozřejmě nikdo

nepřizná, ani svým nejlepším přátelům. Lidé v metru jsou prostě

nenapravitelní. Můžeš se jich jen obávat, držet se od nich v uctivé

- 231 -

vzdálenosti a pozorovat je. Kdyby se dověděli o Smaragdovém městě,

pohltili by ho a zase vyvrhli, jako to udělali se vším, co se jim dostalo do

rukou. Malby velkých Mistrů by spálili - stejně jako papír se vším, co je na

něm. Vysátou budovu univerzity by zbourali. Jediná společnost, která

dosáhla spravedlnosti a harmonie, by byla zničena. Velká archa by

zanikla a po ní už by nic nezůstalo."

Saši se to dotklo. „Proč myslíte, že se nemůžeme změnit?"

„Všichni si to nemyslí." Leonid na ni ze strany pohlédl. „Někteří se

pokoušejí něco dělat."

„Ale zdá se, že se přitom zrovna nepřetrhnete." Saša si povzdechla. „Ani

stařík o nich nic neví."

„Zato je leckdo slyšel na vlastní uši," prohlásil tajuplně.

„Ty myslíš... hudbu?" dovtípila se. „Jsi jeden z těch, kteří nás mají měnit?

Ale jak?"

„Tím, že vás donutíme vnímat krásu," zažertoval hudebník.

Pobočník před sebou tlačil invalidní vozík a Homér spěchal vedle něho.

Snažil se udržet nasazené tempo a čas od času se ohlédl po svém svalnatém

ochránci.

„Pokud ten příběh opravdu neznáte," ozval se Melnik, „povím vám ho.

Jestli se na Borovické nesetkám s tím pravým mužem, budete mít alespoň

čím bavit spoluvězně... Hunter byl jeden z nejlepších bojovníků Řádu,

Lovec, podle kterého by se dala psát příručka. Byl obdařen zvířecím

čichem a byl naprosto oddán naší věci. Byl to on, kdo před půldruhým

rokem vypátral ty černé ďábly na stanici VDNCh. Doslechl jste se o tom?"

„Na VDNCh?" opakoval zamyšleně Homér. „Jistě, byli to nezranitelní

mutanti, kteří uměli číst myšlenky a zároveň dokázali stát se neviditelnými,

že? Myslím, že jim říkali Temní..."

„Ať už je nazývali jakkoli... Podle fám šel po nich jako první a vyhlásil

poplach, ale neměli jste tehdy dost mužů ani času. Proto jsem mu odmítl

podporu. Měl jsem na starostí jiné věci." Melnik zahýbal pahýlem paže.

„Hunter se vydal na cestu sám. Při našem posledním kontaktu mi sdělil, že

ti netvoři umějí ovládat vůli jiných bytostí a ve všem kolem sebe rozsévají

strach a hrůzu. Byl to opravdu neuvěřitelný, ba přímo rozený válečník.

On sám se vyrovnal celé bojové jednotce."

„Já vím," zamumlal Homér.

- 232 -

„A nevěděl, co je strach. Poslal k nám tehdy nějakého mladíka se zprávou,

že půjde na povrch, aby s těmi temnými ďábly jednou provždy zúčtoval.

Pokud se už neobjeví, měli jsme z toho usoudit, že nebezpečí bylo větší,

než se původně předpokládalo. Zmizel. Domnívali jsme se, že zahynul.

Provozujeme vlastní zpravodajský systém: Kdo žije, je povinen to jednou

týdně ohlásit. Povinen! On ale už přes rok mlčí."

„A co se stalo s těmi černými potvorami?"

Melnik se ušklíbl. „Celou oblast jsme srovnali se zemí pomocí

raketometů Smerč. Od té doby jsme o ďáblech neslyšeli. Není po nich ani

vidu, ani slechu. Východy na VDNCh jsou uzavřené, život se tam zase

vrátil do normálních kolejí. Ten mladík to tehdy psychicky nezvládl, ale

pokud vím, podařilo se jim ho dát dohromady. Žije teď docela normálně,

dokonce se oženil. Oproti tomu Hunter... toho mám na svědomí." Použil

ocelovou rampu, aby se dostal ze schodů, čímž dost vyděsil dole stojící

knihovníky. Počkal na sípajícího staříka a dodal: „To poslední radši svým

spoluvězňům neříkej."

O minutu později dorazilo celé procesí k cele. Melnik nařídil, aby dveře

zatím neotvírali. Opřel se o pobočníka, zaťal zuby, zvedl se a nahlédl

dovnitř špehýrkou. Stačil mu zlomek vteřiny.

Pak dopadl nazpět do invalidního vozíku tak vysílen, jako by právě celou

trasu z Arbatské urazil pěšky, sklouzl vyhaslým pohledem po Homérovi a

vynesl rozsudek: „To není on."

„Nemyslím, že mi moje hudba patří," prohlásil najednou vážně Leonid.

„Vůbec netuším, odkud se mi v hlavě bere. Občas si připadám jako takové

řečiště. Jsem jen nástroj. Když chci hrát, přiložím flétnu ke rtům. Mám ale

pocit, jako kdyby přiložil někdo jiný ke rtům mé - a vzniká melodie..."

„To je inspirace," zašeptala Saša.

Rozpřáhl paže. „Ať je to jakkoli, nepatří to mně, pochází to zvenčí. A já

nemám právo to v sobě zadržovat. Putuje to lidmi. Začnu hrát a vidím, jak

se všichni kolem mé hromadí: bohatí, chudí, lidi se svrabem, další se jen

lesknou tukem, blázni, invalidi, významní jedinci — prostě všichni. Moje

hudba v nich cosi vyvolává, takže se všichni naladí na stejnou tóninu. Já

jsem něco jako ladička. Mohu v nich navodit pocit harmonie, i když jen

nakrátko. Znějí pak velmi čistě. Zpívají... Jak to mám vysvětlit?"

- 233 -

„Vysvětluješ to velmi dobře," poznamenala zamyšleně dívka. „Sama jsem

si toho všimla."

„Musím se pokusit jim to... vštípit V někom to třeba zakrní, ale v jiném

snad setba vzejde. Nikoho však nezachráním - to opravdu nemohu."

„Ale proč nám nechtějí pomoct ostatní obyvatelé Smaragdového města? A

ty — proč nechceš přiznat, že děláš právě tohle?"

Leonid mlčel, dokud nakonec nedošli na stanici Sportivnaja. Působila

stejně churavým, bledým, přehnaně slavnostním a bezútěšným dojmem

jako ostatní. Navíc byla ještě nízká, úzká a obtížná jako obvaz na hlavě.

Páchla kouřem, chudobou a pýchou. Okamžitě se jim pověsil na paty tajný

policista. Kamkoli se hnuli, následoval je přesně ve vzdálenosti deseti

kroků.

Dívka pokračovala v naléhání, ale flétnista ji nabádal k trpělivosti.

„Ted ne. Musíme počkat." Našel si místo na kamenné lavičce a otevřel

zámky pouzdra. „Proč?"

„Brána se dá otevřít jen v určitou dobu." „Kdy?" Sašin pohled padl na

ciferník staničních hodin. Jestli ukazovaly správně, má už jen dvanáct

hodin. „Včas ti to řeknu."

„Zase jenom všechno protahuješ!" Upřeně se na něho podívala a odsunula

se o kousek dál. „Jednou slíbíš, že mi pomůžeš, a pak se to pokoušíš

donekonečna odkládat!"

„Ano." Zhluboka se nadechl a podíval se jí do očí. „Chci tě zdržet."

„Proč, proboha?"

„Nezahrávám si s tebou. Podívej, na hrátky bych si někoho našel, ale

nedostávám zase tak často košem. Myslím, že jsem zamilovaný. Panebože,

to zní banálně..."

„Tomu snad ani sám nevěříš! Jen řeči, nic víc." Jeho hlas zůstal i nadále

velmi vážný. „Existuje metoda jak rozlišit lásku od hrátek."

„Když podvádíš, abys někoho získal, je to láska?" „Hrátky se dají vždy

přizpůsobit okolnostem. Láska však tvůj dosavadní život boří. Opravdové

lásce jsou okolnosti lhostejné."

„To pro mě není problém. Nikdy jsem žádný život neměla. A teď mě

zaveď k bráně."

Podíval se na ni usouženýma očima, opřel se o sloup a zkřížil paže na

hrudi. Několikrát se nadechl, jako by chtěl Sašu odmítnout, ale pak

- 234 -

vydechl, aniž pronesl jediné slovo. Nakonec sklonil hlavu a smutně

přiznal: „Já s tebou nemůžu jít. Oni mě tam už nepustí." „Co to znamená?"

„Nesmím se vrátit do Archy. Vyhnali mě odtud." „Vyhnali? Proč?"

„Kvůli jedné určité věci." Odvrátil se a mluvil najednou velice potichu.

Sašu od něho dělil jediný krok, a přesto všemu nerozuměla. „Byla to... no,

osobní záležitost. S jedním dozorcem v knihovně. Ponížil mě před

svědky... Tu noc jsem se opil a zapálil knihovnu.

Dozorce shořel s celou rodinou. Bohužel u nás zrušili trest smrti. Místo

toho mě odsoudili k celoživotnímu vyhnanství. Pro mě už není návratu."

Dívka zaťala pěsti. „Proč jsi mě sem tedy přivedl? Proč jsi nadarmo

plýtval i mým časem?"

„Mohla by ses pokusit na ně zazvonit," zamumlal Leonid. „V jednom

postranním tunelu, dvacet metrů před bránou, je bílou barvou udělaná

značka. Přesně pod ní, na úrovni země, se nachází gumové víčko a pod ním

je tlačítko zvonku. Musíš zazvonit třikrát krátce, třikrát dlouze a třikrát

krátce - to je poznávací znamení vracejících se pozorovatelů..."

Pomohl dívce projít kolem třech strážních stanovišť a pak se zase vrátil na

stanici. Na rozloučenou se jí pokusil vtisknout do ruky starý samopal, který

někde sehnal, ale Saša nechtěla. Třikrát krátce, třikrát dlouze, třikrát

krátce - to bylo vše, co teď potřebovala. A svítilnu.

Tunel za stanicí působil zpočátku ponurým, tichým dojmem. Sportivnaja

byla pokládána za poslední osídlenou stanici této trasy, a tak každé

stanoviště, kolem kterého ji Leonid provedl, stále zřetelněji připomínalo

malou pevnost. Saša se však ani trochu nebála. Teď už myslela jen na

jediné - zanedlouho stane na prahu Smaragdového města.

A jestli to město neexistuje, pak už by ani strach nic nevyřešil. Postranní

tunel se nacházel přesně tam, kde to popsal Leonid Vchod zakrývala

poškozená mříž, kterou dívka snadno proklouzla. Po několika stovkách

kroků narazila na ocelovou stěnu bezpečnostní brány, která působila

věčným, neotřesitelným dojmem.

Odpočítala čtyřicet kroků nazpět a skutečné - ve tmě se na vlhké stěně, po

které stále stékaly kapičky vody, zaleskla bílá značka. Vzápětí našla i

gumové víčko. Ohnula ho dozadu, nahmatala tlačítko a znovu se podívala

na hodinky, které jí dal s sebou Leonid Dokázala to! Přišla včas! Musela

ještě pár minut počkat, pak zavřela oči...

- 235 -

Třikrát krátce. Třikrát dlouze. Třikrát krátce.

- 236 -

KAPITOLA 17

KDO TAM?

Arťom sklonil rozžhavenou hlaveň. V očích ho pálily slzy a pot. Hřbetem

ruky narazil do dýchací masky. Neměl by si ji teď prostě strhnout? Vždyť

už je beztak všechno jedno...

Výkřiky nakažených lidí byly zřejmě hlasitější než salvy ze samopalů.

Jak jinak si vysvětlit, že z vagonu jich proudilo stále víc, ačkoli je kosilo

olověné krupobití. Neslyšeli dunění výstřelů, nechápali, že budou z

bezprostřední blízkosti popraveni? V co doufali? Nebo jim už také bylo

všechno lhostejné?

Před východem bylo několik metrů nástupiště poseté nafouklými

mrtvolami. Některá těla sebou ještě škubala, kdesi v té děsivé pohřební

mohyle dokonce někdo sténal. Z morové rány vytekl hnis. Ti, kteří zůstali

ve vagonu, se bojácně přikrčili, aby se schovali před kulkami.

Arťom se zběžně podíval na ostatní střelce. Třesou se ruce a kolena jen

jemu? Nikdo nepromluvil ani slovo, dokonce i důstojník se odmlčel. Ve

stále ještě přeplněném vlaku bylo slyšet jen chropění lidí, kteří se

pokoušeli potlačit krvavý kašel. Z hromady mrtvých těl zatím poslední

umírající sténal a nadával: „Vy nestvůry... prasata... Já ještě žiju... Už to

nevydržím..."

Důstojník se po tom nešťastníkovi porozhlédl. Když ho našel, poklekl a

vystřílel do muže zbytek zásobníku, dokud se neozvalo prázdné cvaknutí. I

pak ještě několikrát stiskl spoušť...

Poté se zase zvedl, pohlédl na pistole a kupodivu si je otřel o kalhoty.

„Zbytku z vás: Zachovejte klid!" vykřikl chraptivě. „Každému, kdo bez

povolení opustí lazaret, hrozí stejný trest."

„Co si máme počít s mrtvolami?" zeptal se někdo. „Vrátit do vlaku.

Ivaněnko, Aksjonove, postarejte se o to!" Podařilo se znovu nastolit řád.

Arťom se mohl vrátit na své místo a pokusit se usnout - do budíčku

zbývalo ještě pár hodin. Aspoň ještě hodinku si pospat, aby to zítra ve

službě přežil... Ale dopadlo to jinak.

Ivaněnko o krok ustoupil, zavrtěl hlavou a prohlásil, že se odmítá hrabat v

těch hnisajících, napůl rozložených mrtvolách. Důstojník na něho bez

- 237 -

váhání namířil pistoli - nejspíš zapomněl, že už nemá náboje nenávistně

zasyčel a stiskl spoušť. Ozvalo se jen cvaknutí. Ivaněnko zaječel a vzal

nohy na ramena.

Náhle se jeden z vojáků rozkašlal, zvedl samopal do výšky a neobratným

pohybem vrazil bajonet důstojníkovi do zad. Ten však neupadl, nýbrž

pomalu otočil hlavu přes rameno a podíval se na útočníka.

„Co to děláš, ty zkurvysynu?" zeptal se tiše a udivené. Voják na něho

zakřičel: „Brzy se úplně stejně zbavíš i nás! Tady už není nikdo zdravý!

Dnes je odděláme a zítra nás naženeš k nim do vagonů!" Muž škubal za

zbraň, aby ji z důstojníka vytáhl, ale nestiskl spoušť.

Nikdo se neodvážil zasáhnout. I Arťom, kterého od nich dělil snad jediný

krok, stál jako opařený. Bajonet konečné vyjel ze zad. Důstojník se marně

pokoušel dosáhnout na záda. Podlomila se mu kolena, opřel se rukama o

zakrvácenou podlahu a zavrtěl hlavou. Vypadalo to, jako kdyby bojoval s

únavou.

Nikdo se neosmělil ukončit jeho muka kulkou z milostí. Dokonce i rebel,

který ho bodl, ustoupil bojácné o pár kroků nazpět. Potom si ale strhl

dýchací masku z obličeje a zakřičel na celou stanici: „Bratři! Ukončete to

trýznění! Pusťte je ven! Beztak je čeká jediné smrt! A nás taky! Copak už

nejsme lidi?"

„Neopovažujte se...," zasyčel důstojník, ještě pořád na kolenou. Vojáci

začali hlasitě diskutovat. Na jednom místě už strhli mříže z vagonových

dveří, pak následovalo další... Znenadání jeden z nich vystřelil vzbouřenci

přímo do obličeje. Ten padl na záda a zůstal nehybně ležet vedle

ostatních mrtvol. Bylo však už příliš pozdě.

Nemocní se s triumfálním vytím vyhrnuli z vlaku. Na oteklých nohách se

pohybovali neobratně. Někteří vytrhli nerozhodným strážným samopaly z

rukou a rozptýlili se všemi možnými směry. I jejich hlídači se probrali ze

strnulosti. Několik z nich ojediněle na nakažené jedince vystřelilo, jiní se

naopak mezi ně vmísili a běželi s nimi k tunelům - jedni si to namířili na

sever, směrem k Serpuchovské, další na jih k Nagatinské.

Arťom tu pořád ještě stál jako solný sloup a nechápavě zíral na důstojníka.

Tomu se viditelně nechtělo zemřít. Nejdřív popolezl po všech čtyřech, pak

se zvedl a klopýtavě odběhl. Zřejmě sledoval zcela určitý cíl.

„Vy se ještě nestačíte divit," mumlal. „Tak lehce si na mě nepřijdete..."

- 238 -

Těkavým pohledem ulpěl na Arťomovi. Nejprve si ho prohlížel, jako

kdyby ho nepoznával, poté však vyštěkl obvyklým hlasem zvyklým

rozkazovat: „Popove! Doved mě k telefonu! Na severním stanovišti musí

strážní bezpodmínečně zavřít bránu..."

Důstojník se opřel o mladíkovo rameno. Těžkopádně se belhali kolem nyní

už prázdného vlaku, bojujících lidí a hromad odpadků, až konečně došli do

radistovy místností, kde stál telefonní přístroj. Vypadalo to, že mužovo

zranění není životu nebezpečné, ale ztratil hodně krve. Proto ho opustily

síly a omdlel.

Arťom přisunul stůl ke dveřím, vzal do ruky mikrofon interní linky a

vytočil číslo severního strážního stanoviště. V aparátu cvaklo, zašumělo v

něm, jako kdyby někdo supěl — a pak se v něm rozhostilo strašlivé ticho.

Bylo tedy příliš pozdě. Tuhle cestu už nedokáže odříznout, ale musí přece

alespoň varovat Dobryninskou! Vrhl se k telefonu, stiskl jedno ze dvou

tlačítek, počkal pár vteřin... Díkybohu, přístroj ještě funguje! Zpočátku

slyšel ve sluchátku šeptat ozvěnu, pak v něm zachrastilo a konečně uslyšel

volací tóny. jeden... dva... tři... čtyři... pět... šest... Panebože, prosím, ať to

zvednou! Jestli jsou ještě naživu a nejsou infikovaní, dej, prosím, ať

odpoví a dostanou tak šanci. Dopusť, ať se někdo ohlásí, než nemocní

dorazí k hranicím stanice... Arťom

by snad zaprodal vlastní duši za to, kdyby někdo na druhém konci kabelu

sáhl po sluchátku...

Vtom se stal zázrak. Sedmý volací tón se v polovině přerušil, bylo slyšet

nějaké zaskřehotání, v pozadí se ozvaly rozčilené útržky slov a pak šumění

přehlušil udýchaný lámaný hlas.

„Tady Dobryninskaja!"

Cela byla ponořená do příšeří, ale Homérovi i to slabé světlo stačilo k

tomu, aby poznal, že silueta toho vězně je příliš slabá a vyčerpaná, než aby

to mohl být Hunter. Zdálo se, že za mříží sedí slaměný panák, bez vlastní

vůle, lidská troska. Nejspíš to byl jeden ze strážných - samozřejmě mrtvý.

Ale kde je Lovec...

„Myslel jsem, že už nepřijdete," zazněl za nimi dutý, tlumený hlas. „Tam

uvnitř jsem se cítil trochu... stísněně."

Melnik se na invalidním vozíku otočil tak rychle, že mu Homér nestačil.

Uprostřed průchodu na stanici stál velitel. Paže měl těsně zkřížené u těla,

- 239 -

jako by jedna druhé nedůvěřovala a obávala se ji uvolnit. Zároveň všem

ukazoval zohavenou polovinu obličeje.

Melnikovi zacukalo ve tváři. „Jsi to ty?"

„To si piš." Hunter si zvláštně odkašlal. Kdyby Homér nevěděl, že je to

nemožné, vyložil by si ten zvuk jako pokus o smích.

„Co je to s tebou? S tvým obličejem?" Melnik se ho chtěl určitě zeptat na

něco jiného. Pohybem ruky vyzval ochranku, aby se vzdálila. Homér

mohl zůstat.

„Ty taky nejsi zrovna v nejlepší formě." Velitel si znovu odkašlal.

„To není nic zvláštního." Invalida se ušklíbl. „Jen škoda, že tě nemůžu

obejmout, Čert to vzal... Strašně dlouho jsme tě hledali!"

Já vím. Musel jsem... být nějakou dobu sám," vysvětlil Hunter svým

typickým úsečným způsobem. Já... se nechtěl vrátit k lidem. Přál jsem si

navždy zmizet. Ale pak jsem dostal strach..."

„Co se tehdy stalo s těmi černými ďábly? Tohle máš od nich?" Melnik

ukázal hlavou na fialovou skvrnu v Hunterově obličeji

„Nic se nestalo. Podařilo se mi je zničit." Velitel se dotkl jizvy.

„Nedokázal jsem to. Oni... mě zlomili."

„Měl jsi tehdy pravdu," přiznal znenadání s nečekaným odhodláním

Melnik. „Odpusť mi! Zpočátku jsem to nepokládal za důležité a nevěřil ti.

Měli jsme tehdy... No, však víš. Ale našli jsme je a beze zbytku vyhladili.

Mysleli jsme, že už nejsi naživu. A že tě... Proto jsem je... za tebe...

Všechny až do posledního!"

„Já vím," odpověděl chraptivě Hunter. Viditelně se mu o tom nemluvilo

lehce. „Věděli, že k tomu dojde — kvůli mně. Věděli všechno. Viděli do

lidí, do osudu každého jednotlivce. Kdybys jen tušil, proti komu jsme

zvedli ruku! Tenkrát se na nás ještě naposledy pousmál... Poslal je, aby

nám dal poslední šanci. A my... Já jsem je odsoudil a vy jste můj rozsudek

vykonali. Takoví my totiž jsme. Skuteční netvoři..." „Co to povídáš?"

„Když jsem k nim přišel... ukázali mi mě samotného. Díval jsem se jako do

zrcadla a viděl vše tak, jak to skutečně je. Pochopil jsem celou svou

osobnost. A pravdu o lidech. Proč se nám to všechno stalo..."

„O čem to mluvíš?" Melnik znepokojeně zíral na kamaráda a pohled mu

spěšně zabloudil i ke dveřím. Litoval snad, že poslal strážné pryč?

- 240 -

„Řeknu ti to - viděl jsem sebe sama jejich očima, jako v zrcadle. Ne

zvnějšku, nýbrž své nitro, to, co se skrývá za sedmi zámky... Vylákali to

ven, do zrcadla, aby mi to ukázali. Monstrum. Požírače lidí. Člověka jsem

tam rozhodně neviděl. Začal jsem se sám sebe bát... Všichni mi

namlouvali, že tu jsem proto, abych bránil lidi a ochraňoval je... Samá lež!

Šel jsem všem po krku jako nenasytné zvíře. A co hůř, zrcadlo zmizelo, ale

to... tamto... tady setrvalo. Probudilo se to a už se to nemohlo uklidnit.

Mysleli, že pak spáchám sebevraždu. No jistě, proč bych měl ještě žít? Ale

já jsem to neudělal. Musel jsem bojovat. Nejdřív sám, aby to nikdo

neviděl. Hodně daleko od lidí. Myslel jsem, že se můžu potrestat sám,

aby to neudělali oni. Domníval jsem se, že to vyžene bolest..." Velitel se

dotkl jizev. „Ale pak jsem pochopil, že to sám neporazím. Pořád dokola

jsem se zapomínal... A proto jsem se vrátil."

„Vymyli ti mozek," nadhodil Melnik. „Přesně to s tebou udělali."

„To je jedno! Už to zase pominulo." Hunter si přestal rukou zakrývat

obličej a změnil se mu hlas — teď už opět zněl tlumeně

a apaticky. „Tedy skoro. Je to starý příběh. Co se stalo, stalo se. Jsme teď

sami. Musíme to vybojovat... Ale proto tady nejsem. Na Tulské vypukla

epidemie. Mohla by se rozšířit na Sevastopolskou a Okruh. Infekční

horečka, šíří se vzduchem. Stejná jako tehdy. Smrtelná."

Melnik se na něho nedůvěřivě podíval. „O tom mě nikdo neinformoval."

„Nikdo nikoho o ničem neinformoval. Jsou příliš zbabělí. Proto lžou. A

zatajují. Nechápou, co dm způsobí."

Muž na vozíku zajel blíže k veliteli. „Co ode mě chceš?" „To víš nejlíp

sám. Nebezpečí musí být odstraněno. Dej mi známku. Dej mi muže.

Plamenomety. Musíme neprodyšně uzavřít Tulskou a vyčistit ji. V

případě potřeby i Serpuchovskou a Sevastopolskou. Doufám, že dál se to

nerozšířilo."

„Tři stanice jen tak srovnat se zemí - pro všechny případy?" „Aby se

zbývající stanice zachránily." „Po takových jatkách budou Řád nenávidět."

„Nikdo se nic nedoví. Nebude nikdo, kdo by se mohl nakazit... nebo něco

vidět."

„Za tak vysokou cenu?"

„Copak to nechápeš? Budeme-li ještě dál váhat, nikoho už nezachráníme.

O té epidemii jsme se dověděli příliš pozdě. Nemáme jinou možnost jak ji

- 241 -

zastavit. Za dva týdny bude celé metro jedno jediné morové hnízdo a za

měsíc se z něj stane hřbitov." „Musím se o tom nejdřív sám přesvědčit..."

„Ty mi nevěříš, že? Myslíš, že jsem zešílel? No, věř si, čemu chceš, mně je

to jedno. Půjdu sám. Jako vždy. Ale tentokrát mám aspoň čisté svědomí."

Hunter se otočil, aniž mu strnulý Homér stál za jediný pohled, a vykročil k

východu. Jeho poslední slova zasáhla Melnika jako harpuna, která ho teď

táhla za velitelem.

„Počkej! Vezmi si známku!" Invalida spěšně prohrábl kapsy uniformy a

podal Lovci prosté, nezdobené kolečko.

Velitel si z kostnatě dlaně vzal známku, strčil ji do kapsy, mlčky přikývl a

vrhl na Melnika dlouhý pohled.

„Zase se vrať. Jsem unavený," zamumlal muž na vozíku.

Hunter si znovu tím podivným způsobem odkašlal a prohlásil: „To já jsem

naopak nikdy nebyl v lepší formě." Pak zmizel.

Saša se dlouho neodvažovala znovu zazvonit, aby strážce Smaragdového

města nerozzlobila. Určitě ji slyšeli, ale zřejmě potřebovali ještě čas, aby ji

podrobně prostudovali. Pokud stále neotvírají bránu, která vypadala, jako

by vrostla do země, může to znamenat pouze jediné - radí se, mají-li

vpustit cizí dívku, která zřejmě náhodou uhodla jejich tajný kód. Co má

říct, až se brána otevře?

Má jim povědět o epidemii na Tulské? Budou riskovat vměšování do té

situace? Co když ji hned prohlédnou, jako se to podařilo Leonidovi? Měla

by jim snad říct o horečce, která postihla i ji? Má přiznat ostatním, co ještě

nepřiznala ani sama sobě?

Dokáže vůbec dojmout jejich srdce? Pokud tu strašlivou nemoc dávno

porazili, proč nezasáhli a neposlali na Tulskou kurýra s lékem? Jen proto,

že se obávají obyčejných lidí? Nebo doufají, že nemoc postihne všechny?

Aby tak nakonec vnesli horečku do metra oni sami...

Ne! Jak ji mohlo něco takového napadnout? Leonid ji ujistil, že obyvatelé

Smaragdového města jsou spravedliví a laskaví. Neznají trest smrti a

vzájemně se ani nezavírají. A uprostřed celé té nekonečné krásy, kterou

se obklopují, se prý nikdo neodváží ani pomyslet na zločin.

Ale proč tedy nezachránili své soukmenovce zasvěcené smrti? A proč

neotvírají dveře?

Znovu zazvonila. A ještě jednou.

- 242 -

Za ocelovou stěnou bylo tak hluboké ticho, jako by to byla jen atrapa

zakrývající tisíc tun kamenné země. „Oni ti neotevřou."

Saša sebou trhla. Asi deset kroků od ní stál Leonid - shrbený, s

rozcuchanými vlasy a utrápeným výrazem.

Nechápavě na něho zírala. „Tak se o to pokus ty. Třeba ti odpustili...

Kvůli tomu jsi sem přece přišel, ne?"

„Není co odpouštět. Nic tam není."

„Ale vždyť jsi přece tvrdil..."

„Lhal jsem. To není vchod do Smaragdového města."

„No tak kde tedy je?"

„Nevím." Rozhodil bezradně pažemi. „Nikdo to neví." „Ale proč tě tedy

všude propouštěli? Copak nejsi pozorovatel? Jsi přece... na Okruhu a u

rudých... Ty mi zase něco předstíráš, vid? S tím městem jsi to prostě

vyžvanil a teď toho lituješ!" Úpěnlivě se pokoušela zachytit jeho pohled a

najít potvrzení svých domněnek.

Leonid tvrdošíjně zíral na zem. „Já sám jsem vždycky snil o tom, že se tam

dostanu. Hledal jsem ho mnoho let. Shromažďoval jsem zmínky a fámy,

četl staré knihy. Jen na tomhle místě jsem byl snad stokrát. Pak jsem našel

ten zvonek... a celé dny jsem zvonil a zvonil. Zbytečně."

„Proč jsi mě obelhal?" Přistoupila k němu a pravá ruka jí jakoby sama od

sebe sáhla po noži. „Co jsem ti udělala? Proč to děláš?"

„Chtěl jsem tě od nich odvést." Pohled na nůž flétnistu zcela vyvedl z

míry, ale místo aby vzal nohy na ramena, posadil se na koleje. „Myslel

jsem, že když s tebou budu o samotě..." „A proč jsi teď tady?"

„Těžko říct." Odevzdaně na ni zdola pohlédl. „Pravděpodobně jsem

pochopil, že jsem zašel příliš daleko. Když jsem tě sem poslal... pořádně

jsem se zamyslel. Duše se přece nerodí černá. Zpočátku je jasná a

průsvitná. Teprve postupně tmavne, skvrna za skvrnou, kdykoli si

odpustíš něco zlého, najdeš pro to ospravedlnění, namluvíš si, že je to

přece jen hra. Jednou čerň převládne, člověk si sám toho okamžiku všimne

jen málokdy, protože zevnitř se dá jen obtížně poznat. Ale mně bylo

najednou jasné, že právě nyní a teď překračuji hranici a od té chvíle budu

jiný člověk. Navždy. A proto jsem tady, abych všechno přiznal. Protože ty

si něco takového nezasluhuješ." „Proč se tě všichni tak bojí? Proč se před

- 243 -

tebou uctivě klaní?" „Ne přede mnou," povzdechl si Leonid, „ale před

mým otcem." „Cože?"

„Říká ti něco jméno Moskvin?" Saša zavrtěla hlavou. „Ne."

Flétnista se smutné pousmál. „Tak to jsi nejspíš jediná v celém metru.

Každopádně otec je velký boss. Je to pán Rudé trasy. Nechal mi vystavit

diplomatický pas, a proto mě všude pouštějí. To jméno se moc často

nevyskytuje a nikdo se nechce dostat do problémů. Nanejvýš pokud je

někdo úplně mimo mísu..."

Saša znovu ustoupila a sjela ho pohrdavým pohledem. „A co asi tak

pozoruješ? Vyslali tě vůbec kvůli tomu?"

„Vyhodili mě. Když táta pochopil, že ze mě nevyroste správný chlap,

ztratil o mě zájem. A tak teď občas dělám jeho jménu ostudu." Ušklíbl se.

„Pohádal ses s ním?"

„Jak bych se mohl se soudruhem Moskvinem pohádat? To je přece

modla! Vyhnali mě a prokleli. Víš, už jako dítě jsem byl blázen v Kristu.

Toužil jsem jen po krásných obrazech, klavíru a knihách. Za to může

matka, přála si totiž dceru. Když otec přišel na mé zájmy, pokusil se mě

nadchnout pro palné zbraně a stranické intriky, ale bylo příliš pozdě. Matka

mě naučila hrát na flétnu a otec to s řemenem v ruce ze mě zase vymlátil.

Profesora, který mě učil, poslal do vyhnanství, a dal mi k ruce politruka.

Byla to marná snaha. Byl jsem už nenapravitelně zkažený. Nenáviděl jsem

Rudou trasu, vždycky mi připadala příliš... šedivá. Toužil jsem po

pestrobarevném životě, chtěl jsem skládat hudbu a malovat obrazy. Otec

mi tedy poručil rozbít mozaiku, samozřejmě za pedagogickým účelem. To

abych se naučil, že všechno krásné je pomíjivé. A já ji opravdu roztříštil,

abych se vyhnul výprasku. Avšak zatímco jsem to dělal, zapamatoval jsem

si přesně každičký detail; ještě teď bych ji dokázal zase složit dohromady...

Od té doby otce nenávidím." „To nesmíš říkat!" zvolala zoufale Saša.

„Já můžu." Leonid se usmál. „Ostatní by za to zastřelili. To se

Smaragdovým městem... mi jednou vyprávěl můj profesor. Potají, když

jsem byl ještě dost malý. Rozhodl jsem se tedy, že ten vchod za každou

cenu najdu, až vyrostu. Někde na téhle Zemi přece musí existovat místo,

kde to, pro co žiju, má nějaký smysl. Kde všichni žijí kvůli tomu. Kde

nebudu malý ošklivý budižkničemu ani světlovlasý princ nebo dědičný

- 244 -

Dracula, ale rovný mezi rovnými." „A žádné takové místo jsi nenašel."

Saša schovala nůž. Objevila jádro všech těch slov. „Protože neexistuje."

Leonid pokrčil rameny. Zvedl se, přešel ke zvonkovému tlačítku a stiskl

ho. „Pravděpodobně nehraje žádnou roli, jestli mě tam na druhé straně

někdo slyší nebo ne. Podle všeho není vůbec důležité, jestli to místo na

Zemi existuje. Hlavně že věřím, že někde existuje. Že mě někdo slyší. A já

si prostě jen ještě nezasloužím, aby mi někdo otevřel." „A to ti stačí?"

Flétnista znovu pokrčil rameny. „Vždycky to stačilo všem, tak to musí

stačit i mně."

Homér vyběhl na nástupiště a zmateně se rozhlédl, ale Huntera nebylo

nikde vidět. Za ním vyjel z vyšetřovací vazby Melnik, popelavý a skleslý,

jako kdyby veliteli současně se záhadnou značkou zaprodal i duši.

Proč Hunter utekl - a kam? Proč tu nechal Homéra napospas svému

osudu? Melnika se na to rozhodně ptát nebude; spíš se vynasnaží jít mu z

cesty, než si invalida na něho zase vzpomene. Proto předstíral, že chce

velitele dohnat, a spěšně vykročil. Každým okamžikem čekal zezadu

zavolání, ale Melnika už nejspíš vůbec nezajímal.

Hunter Homérovi prozradil, že ho potřebuje, aby nezapomněl na své

někdejší Já. Byla to lež? Nejspíš se chtěl jenom vyvarovat toho, aby ve své

zběsilosti zbrkle vyvolal bitku u Polis, což by mu uzavřelo cestu k Tulské.

Jeho čich a zabijácký instinkt byly nadpřirozené, ale ani on se nemohl

odvážit zaútočit sám na celou stanici. Je-li to tak, pak Homér sehrál svou

roli dm, že Huntera doprovodil až k Polis - a teď už byl trochu nevlídně

vystrčen z jeviště.

Obdobně se podílel i na začátku tohoto příběhu. Přispěl svým dílem k

tomu, že finále bude přesně takové, jak si ho vymyslel velitel - nebo ten,

kdo hraje jeho roli.

Co to bylo za známku? Propustka? Znamení moci? Magický předmět?

Předem vydaný odpustek - za všechny hříchy, kterými Hunter

bezpodmínečně zatíží duši? Ať už to bylo jakkoli, velitel si na Melnikovi

vynutil známku a souhlas. Konečně má volnou ruku.

A určitě nemá v úmyslu komukoli podávat hlášení — to, co v něm nabylo

vrchu, tedy netvor, který se mu občas zjevoval v zrcadle, neuměl ani

pořádně mluvit.

- 245 -

Co se stane na Tulské, až tam Lovec dorazí? Dokáže utišit žízeň tím, že

utopí v krvi celou stanici, ba možná dvě nebo tři? Nebo to, co ve vlastním

nitru donosil, teprve pak naroste do obrovských rozměrů?

Kterého z obou Hunterů Homér vlastně dosud provázel? Toho, který

požíral lidi, nebo toho, který bojoval s netvorem? Který z nich šel v

přízračném souboji u Poljanky k zemi? A kdo potom prosil staříka o

pomoc?

Ano, možná měl Homér úplně jiné poslání - zabít ho. Co když to byly

žalostné zbytky někdejšího velitele, které si ve svém zoufalství vyžádali

starého muže jako doprovod, aby Homér viděl vše na vlastní oči a

Huntera ze zoufalství nebo soucitu někde v temném tunelu oddělal

výstřelem do zátylku? Velitel si nedokázal vzít sám život, a proto hledal

nějakého kata. Kata, kterého by nemusel o nic prosit, který by měl

odpovídající intuici, aby všechno pochopil, a byl dostatečně obratný, aby

toho druhého Huntera podvedl - právě toho, který byl s každým dnem stále

monstróznější a nechtěl zemřít.

Ale i kdyby měl Homér potřebnou odvahu, vyčíhal si správný okamžik a

Lovce zezadu zavraždil, k čemu by to bylo dobré? Epidemii by sám

nedokázal zastavit. Zbývalo mu tedy přes veškerou naléhavost něco jiného

než dál pozorovat a zapisovat?

Stařík tušil, kam se velitel odebral. Téměř už mytický Řád, jehož

příslušníky byli zřejmě Melnik i Hunter, měl podle nezaručených zpráv

základnu na stanici Smolenskaja, podbřišku Polis. Jeho legionáři

ochraňovali metro a jeho obyvatele před nebezpečími, se kterými by se

nevyrovnaly celé armády běžných stanic. Víc o této tajuplné organizaci

nikdo nevěděl.

Stařík nesměl ani pomyslet na to, že by vstoupil na Smolenskou - byla

nepřístupná jako horská pevnost Alamut v někdejší Perské říši. Ale proč by

to dělal - aby se shledal s velitelem, musí se prostě jen vrátit na

Dobryninskou a počkat, než osudové určení nevyhnutelně přivede Lovce

na místo jeho budoucího zločinu, konečnou stanici tohoto podivuhodného

příběhu.

Má mu dovolit, aby zúčtoval se šiřiteli nákazy a dezinfikoval Tulskou - a

teprve poté vykonal jeho nevyslovenou vůli? Homér pro sebe vždy viděl

- 246 -

úplně jinou roli: nestřílet, ale objevovat; nebrat život, nýbrž propůjčovat

nesmrtelnost; nesoudit, nevměšovat se a poskytnout hrdinům své knihy

možnost, aby jednali samostatně. Pokud však stojíš po kolena v krvi, je

zhola nemožné, aby ses jí neumazal. Teď bylo štěstí, že nechal dívku odejít

s tím prohnaným chlapem — tak alespoň Sašu uchránil před tím, aby

přihlížela těm strašlivým jatkám, kterým by beztak nemohla zabránit.

Podíval se na staniční hodiny. Jestli velitel dodrží svůj harmonogram, má

Homér ještě pár hodin. Tedy trochu času na to, aby pobyl sám se sebou. A

aby požádal Polis o poslední tango.

„A jak si chceš zasloužit právo na vstup?" zeptala se Saša.

„No..." Leonid zaváhal. „Já vím, je to hloupé, ale... pomocí své flétny.

Myslím, že s ní mohu něco napravit. Rozumíš, hudba je ze všech druhů

umění nejprchavější. Existuje jen tak dlouho, jak dlouho zní nástroj. V

následujícím okamžiku beze stopy mizí. Nic však nedojímá lidi tak jako

hudba, nic nezraňuje tak hluboko a neléčí tak pomalu. Když se tě jednou

melodie dotkne, zůstane u tebe po celý život. Je to extrakt krásy. Myslel

jsem, že tak dokážu léčit deformace duše."

„Jsi opravdu zvláštní."

„Ale teď jsem pochopil, že malomocný nemůže léčit malomocné. Pokud ti

všechno nepovím, nikdy mi neotevřou."

Saša ho sjela ostrým pohledem. „To si fakt myslíš, že ti odpustím? Tvoje

lži a bezcitnost?"

„Dáš mi ještě poslední šanci?" Leonid se na ni usmál. „Sama přece tvrdíš,

že si ji každý zasluhuje."

Saša mlčela a dávala si dobrý pozor. Tentokrát se nenechá vtáhnout do

jeho podivných hrátek. Jednou mu už uvěřila, považovala jeho lítost za

nelíčenou - a teď už zase?

„Ze všeho, co jsem ti vyprávěl, je jedna věc pravdivá," poznamenal.

„Proti té nemoci existuje pomoc."

„Lék?" Zpozorněla a znovu byla ochotna nechat se vodit za nos.

„Ne, žádný lék. Nejsou to prášky ani sérum. Před pár lety u nás na

Preobraženské vypukla podobná choroba." „Proč o tom neví Hunter?"

„Nedošlo k epidemii. Nemoc jakoby sama od sebe ustoupila. Ty bacily

jsou citlivé na radioaktivní záření. Něco se s nimi stane, myslím, že se

přestanou dělit... Každopádně se tak dá to onemocnění zastavit, dokonce

- 247 -

poměrně nízkými dávkami. Tehdy jsme na to přišli náhodou. Ničeho

dalšího není zapotřebí. Řešení problému je takříkajíc na povrchu."

Rozechvěle ho uchopila za ruku. „Opravdu?" „Opravdu." Položil druhou

ruku na její. „Nemusíme dělat nic jiného než se s nimi spojit a vysvětlit jim

to."

Odstoupila od něho a v očích jí zablýsklo. „Proč jsi mi to neřekl dříve? Je

to přece tak prosté! Kolik lidí mezitím zemřelo!"

„Během jednoho dne? To těžko... Nechtěl jsem, abys zůstala s tím

zabijákem. Chtěl jsem ti od samého počátku všechno říct, ale umínil jsem

si, že tohle tajemství vyměním — za tebe."

„Vyměnil jsi mě za cizí životy!" zasyčela. „Přitom... já nestojím ani za

jeden z nich!" Flétnista zvedl obočí. „Já bych ten svůj vyměnil." „O tom ty

nerozhoduješ! Vstávej! Musíme rychle zpátky. Dokud ještě nedorazil na

Tulskou..." Poklepala prstem na hodinky, něco zašeptala a zasténala. „Už

jenom tři hodiny!"

„Jak to? Můžeme přece zatelefonovat. Zařídím, aby zavolali Hanze a

všechno vysvětlili. Pak bychom se za nimi nemuseli honit, zvláště když

bychom to už beztak nestihli..."

„Ne!" Saša energicky zavrtěla hlavou. „Ne! On tomu neuvěří. Nechce

tomu uvěřit. Musím mu to oznámit osobně. Objasnit mu..."

„A co se pak stane?" zeptal se žárlivě Leonid. „Pak se mu ze samé radosti

odevzdáš?"

„Co je ti do toho!" odsekla. Potom si však intuitivně uvědomila, jak

nejlépe udržet kontrolu nad zamilovaným mužem, a smířlivě dodala: „Já

od něho nic nechci. Ale bez tebe nemám šanci projít."

„Lhát ses každopádně ode mne naučila rychle," odtušil Leonid s kyselým

úsměvem. Pak si odevzdaně povzdechl. „No dobrá, tak jdeme."

Na stanici Sportivnaja se dostali až za půl hodiny. Strážní se vyměnili, a

tak jim musel znovu vysvětlovat, jak mohla dívka bez pasu překročit

hranici Rudé trasy. Saša nervózně sledovala hodinky a Leonid zase ji. Bylo

na něm zřetelně vidět, že váhá a svádí boj s vlastním nitrem.

Na nástupišti právě hbití rekruti nakládali několik žoků s nějakým zbožím

na starou páchnoucí drezínu. Opilí řemeslníci předstírali, že opravují

prasklé potrubí. Pár capartů nacvičovalo dětskou písničku. Během pěti

minut Sašu a Leonida dvakrát zastavili kvůli kontrole dokladů a zrovna

- 248 -

poslední kontrola, když už je od vchodu do tunelu k Frunzenské dělilo pár

kroků, se trýznivé protahovala.

Čas jim utíkal mezi prsty. Saša ani netušila, jestli jim poslední

dvouhodinová lhůta byla opravdu poskytnuta. Huntera nemohl nikdo

zastavit a možná dávno tu svou vyhlazovací operaci zahájit

Vojáci už stačili přeložit celý náklad na drezínu. Ta se s mohutným

odfukováním rozjela a blížila se. Vtom se Leonid rozhodl.

„Nechci tě nechat odejít," přiznal, „ale nemohu té ani zadržovat. Myslel

jsem, že se postarám o to, abychom dorazili pozdě, abys tam už neměla co

pohledávat. Pochopil jsem však, že dm bych té pro sebe nezískal. Sama o

sobě je upřímnost ta nejhorší metoda na svádění ženy, ale už ti nechci lhát.

Nemíním se pořád před tebou za něco stydět. Vyber si sama, s kým chceš

zůstat."

Flétnista nečekané vytrhl horlivému strážnému svůj zázračný pas z ruky a

obdivuhodně hbitým pohybem poslal muže přesně mířeným hákem na

bradu k zemi. Pak uchopil Sašu za ruku a jediným skokem se ocitli na

projíždějící drezíně. Když se k nim muž u řídicí páky otočil, hleděl

zaraženě do hlavně revolveru.

Leonid se hlasité zasmál. „Táta by teď byl na mé hrdý! Kolikrát jsem si od

něho vyposlechl, že jen ztrácím drahocenný čas a že s tou píšťalou ze mé

nikdy nic nebude! A zrovna teď, když se konečně chovám jako pořádný

chlap, tady není! Tomu se říká tragédie!" Pak přikázal řidiči drezíny, aby

seskočil. Ten kupodivu i přes značnou rychlost ochotně poslechl, dopadl na

koleje, s výkřikem se převrátil a zmizel ve tmě.

Leonid začal shazovat náklad. S každým žokem, který skončil

v kolejišti, vrčel motor hlasitěji. Stářím zesláblý reflektor v přední části

drezíny svítil nejistě a mihotavě; viditelnost byla jen pár metrů. Se stejným

vřískotem, jako když někdo škrábe po kolejích, prchaly před koly krysy.

Vylekaný pochůzkář na poslední chvíli seskočil z trati a v dálce se

hystericky roztloukala výstražná siréna. Žebroví tunelu se kolem nich

míhalo stále rychleji — Leonid se snažil ze stroje vymáčknout i to, co v

něm nebylo.

Frunzenskou doslova proletěli. Nic netušící strážní vzali před nimi —

stejně jako ty krysy — nohy na ramena. Teprve když drezína nechala

- 249 -

stanici daleko za sebou, rozlehlo se tam zlostné a v souznění se stanicí

Sportivnaja poplašné houkání.

„Teď to začne!" zakřičel Leonid. „Musíme to stihnout k odbočce na

Okruh! Tam mají velké stanoviště a pokusí se nás tam zadržet. Pojedeme

dál po trase až do centra!"

Dobře věděl, čeho se mají obávat. Z téhož postranního tunelu, který je

předtím zavedl na Rudou trasu, proti nim v té chvíli vyrazilo světlo

reflektoru dieselové lokomotivy. Od odbočky je dělilo už jen pár kroků, na

zastavení už bylo pozdě. Leonid sešlápl ošoupaný pedál až k zarážce na

podlaze a Saša pevně zavřela oči... Nezbývalo než doufat, že výhybka je

správně nastavená — jinak by je čekal čelní náraz s lokomotivou.

Zaštěkal kulomet. Kulky je minuly jen o pár centimetrů. Do nosů jim

udeřil pach spáleniny a horký vzduch, cizí motor zaječel a zase utichl —

obě vozidla se jako zázrakem sobě vyhnula. Jen co jejich drezína minula

výhybku, vjela do protisměru lokomotiva.

Ještě pořád tedy měli malý náskok. Do nejbližší stanice s ním vystačí, ale

co pak? Drezína zpomalovala, protože tunel zvolna stoupal.

Leonid se otočil k Saše. „Další stanice je Park kultury. Leží skoro přímo

pod povrchem. Frunzenskaja je naopak o padesát metrů hlouběji. Musíme

jen překonat tohle stoupání, pak zase zrychlíme!"

A opravdu, když přijeli do stanice, drezína nabrala druhý dech. Dvorana

byla starobylá a hrdá, s vysokým stropem, ale podivně neživá, temná a

málo osídlená. I tady ochraptěle zavyla siréna. Za cihlovými výztužemi

bylo vidět hlavy. Samopaly zarachotily vztekle, ale příliš pozdě — kulky

už nemohly nic natropit.

„Možná to dokonce přežijeme!" Leonid se zasmál. „S trochou štěstí..."

Vtom ze zadní části drezíny spatřili nejdřív jiskru ve tmě, ale vzápětí cosi

oslnivě vzplálo a přibližovalo se to. Reflektor dieselové lokomotivy!

Světelný paprsek byl rovný jako kopí, které chce vetchou drezínu

nabodnout. Vzdálenost se rychle zkracovala. Znovu zaštěkal kulomet a

zahvízdaly kolem nich kulky.

„Už to není daleko! Tamhle je Kropotkinskaja!"

Stanice Kropotkinskaja byla rozdělena na čtverce, překypovala stany a

byla zchátralá a neudržovaná. Nezřetelné portréty na stěnách, namalované

kdysi dávno a už dávno vybledlé. Prapory a znovu prapory, tolik, že

- 250 -

splývaly v jediný zářivě rudý pruh připomínající ztuhlý proud krve z

kamenné tepny.

Tentokrát se je pokusil zasáhnout granátomet. Drezínu zasypala sprška

mramorových úlomků, z nichž jeden zasáhl Sašinu nohu, ale zranil ji jen

povrchově. Vojáci před nimi spustili závoru, ale drezína ji prorazila, i když

přitom skoro vykolejila.

Dieselová lokomotiva se neúprosně blížila. Měla mnohem výkonnější

motor a ocelové monstrum se pohybovalo neuvěřitelně rychle a téměř bez

námahy. Saša a Leonid si lehli na břicho, aby se kryli kovovým pažením

před nepřetržitou záplavou kulek.

Každou chvíli se karoserie obou vozidel srazí a cizí vojáci seskočí z

lokomotivy na drezínu. Zoufale pohlédla na Leonida — ten ale zřejmě

přišel o poslední zbytek zdravého rozumu, protože se zničehonic začal

svlékat.

Před nimi se objevilo palebné postavení, barikáda z pytlů naplněných

pískem a pancéřové zátarasy. Byl to cíl jejich útěku. Teď je sevřou do

kleští dva reflektory a dva kulomety - jako kladivo a kovadlina.

Ještě pouhá minuta a je po všem.

- 251 -

KAPITOLA 18

VYKOUPENÍ

Řada byla dlouhá několik desítek metrů. Byli to nejlepší bojovníci ze

Sevastopolské; Denis Michajlovič vybral každého osobně. Malé lampičky

na helmách blikaly do neprostupné temnoty tunelu. Plukovníkovi

najednou celá jednotka připadala jako roj světlušek, které vyletěly do noci.

Do vlahé a vonné letní noci na Krymu, přes cypřiše a dále až k tiše

šumícímu moři. To bylo místo, kam se chtěl plukovník dostat po smrti...

Zachvěl se blahem, ale vzápětí se oklepal, nasadil zachmuřený výraz a

sám se pokáral. Ano, i on už pozvolna podléhá svým slabým stránkám!

Ten věk! Nechal kolem sebe projít posledního vojáka, vytáhl z kovového

pouzdra poslední balenou cigaretu, přivoněl k ní a cvakl zapalovačem.

Dnešek byl dobrý den. Plukovníkovi přálo štěstí a všechno běželo jako po

másle. Nagornou prošli beze ztrát, nakrátko zmizel jen jediný voják, ale

brzy se zase k jednotce přidal. Všichni měli výbornou náladu - vypravit se

do boje jim připadalo snesitelnější než věčné čekám a nejistota. Kromě

toho jim Denis Michajlovič před vojenským tažením dovolil, aby se ještě

jednou pořádně vyspali. Jen on sám ani oko nezamhouřil.

Osud byl pro něho vždy jen zřetězením náhod. Starý zkušený bojovník

proto nechápal, jak se někdo může svěřit do jeho péče. Od té doby, co se

vydala nepočetná výprava směrem ke Kachovské, od ní nedostal žádné

zprávy. Všechno je možné — ani Hunter není nesmrtelný. Co jen to

plukovníka napadlo spoléhat se na napůl šíleného válečného veterána a

starého popleteného kecala?

Už nemůže déle čekat.

Plán spočíval v tom, že hlavní část vojenských sil dovede stanicemi

Nachimovskij prospekt, Nagornaja a Nagatinskaja k jižní hermetické

bráně Tulské a zároveň průzkumný oddíl pronikne do tunelu různými

větracími šachtami, eliminuje stráže, pokud tam ještě nějaké jsou, a

jednotce otevře bránu zevnitř. Všechno ostatní byla otázka vojenské

techniky, bez ohledu na to, kdo stanici obsadil.

- 252 -

Potřebovali tři dny na to, aby lokalizovali a uvolnili šachty. Ted bylo na

cestě několik stopařů a diverzantů, aby je pustili dovnitř. To zabere už jen

pár hodin.

Pár hodin — a pak se všechno rozhodne. Denis Michajlovič se zbaví stresu

a zase bude moct spát a jíst.

Plán byl jednoduchý, pečlivě vyvážený a bezvadný. Plukovník přesto cítil

zvláštní tlak kolem žaludku a srdce mu bušilo jako tehdy, když se v

osmnácti letech dostal do svého prvního ostrého boje v té horské vesnici...

Žhnoucí směs papirosy trochu zklidnila jeho vnitřní neklid. Nakonec

odhodil nedopalek, znovu si nasadil masku a pobídl brigádu k rychlejšímu

pochodu.

Zanedlouho stanuli před ocelovou bezpečnostní bránou. Teď si mohou

dopřát přestávku na oddech. Denis Michajlovič využije čas do útoku k

tomu, aby s veliteli znovu prošel jednotlivé strategie.

V jednom měl Homér pravdu, napadlo plukovníka a pousmál se. Proč

napadat pevnost zvenčí, když se dá zpřístupnit zevnitř? Bylo to jako v

příběhu o trojském koni - kdo ho vlastně vytvořil?

Zběžně se podíval na Geigerův počítač - záření bylo nízké - a sejmul si

dýchací masku. Nejprve důstojníci a pak i ostatní bojovníci hned

následovali jeho příkladu.

Jen ať se ještě klidně nadýchají normálního vzduchu!

Zevlounů se v Polis potloukalo vždycky dost. Většinou se sem pracně

dostali ze svých tmavých stanic na periferii a teď se s vytřeštěnýma

očima a svěšenou bradou brouzdali jednotlivými galeriemi a sály. Proto si

také skoro nikdo nevšímal Homéra, když se procházel po Borovické,

jemně hladil štíhlé sloupy Alexandrovského sadu a fascinovaně, ba přímo

zamilovaně si prohlížel lustry na Arbatské.

Srdce mu svírala předtucha, které se nemohl zbavit: Tohle je jeho poslední

návštěva Polis. To, co ho za pár hodin očekává na Tulské, rázem škrtne

jeho dosavadní život. Ano, možná to dokonce bude znamenat konec.

Přesto byl nezvratně rozhodnutý udělat to, co musí. Dovolí Hunterovi, aby

stanici zmasakroval a srovnal se zemí... ale pak se ho pokusí zabít. Věděl,

že pokud velitel pojme sebemenší podezření, bez zaváhání zakroutí

staříkovi krkem. Ale třeba to Homér koupí už při zteči Tulské. To by

všechno rázem vyřešilo. Jestli ale všechno poběží podle plánu, uchýlí se

- 253 -

pak do nějakého opuštěného Zapadákova, aby popsal poslední bílé stránky

své knihy - od už rozpracované zápletky až po konečně vyvrcholení. O

peripetii se postará osobně tím, že Huntera zezadu střelí do zátylku...

Dokáže to? Sebere k tomu odvahu? Už při pouhém pomyšlení se mu

rozechvěly ruce. Klid, jen klid. Všechno se rozhodne samo od sebe, teď

není správná chvíle na takové myšlenky. To ho však ještě víc

znervózňovalo.

Ještě štěstí, že ta dívka zmizela! Pro Homéra bylo zpětně naprosto

nepochopitelné, že ji vůbec zatáhl do svého dobrodružství. Jak jen mohl

dopustit, že ji vehnal do takové lví klece? Mohla za to pouze jeho

přemrštěná spisovatelská ješitnost. Nejspíš prostě potlačil nespornou

skutečnost, že ona není výtvor jeho fantazie.

Homérův román byl úplně jiný, než si původně představoval. Jednoduše

si vzal větší sousto, než měl ústa. Jak proboha chtěl do jedné knihy

směstnat všechny ty lidi? Ani zástup, který právě stařík míjel, by se na těch

pár stránek už nevesel. Kromě toho se jeho dílo nemá stát masovým

hrobem, kde člověku přechází oči ze seznamů vytvořených třpytivými

bronzovými písmeny neprozrazujícími zhola nic o nebožtíkově tváři a

charakteru.

Ne, to je vyloučené! Jeho beztak děravá paměť by všechny ty lidi prostě

nepobrala. Zjizvený obličej prodavače cukrovinek ani bledou, podivně

zašpičatělou tvář dívky, která mu podává patronu. Úsměv její matky,

zářivý jako úsměv Madony, ani poživačný lepkavý úšklebek vojáka právě

procházejícího kolem. Hluboké vrásky v obličejích přestárlých žebráků ani

ty od smíchu u třicetileté ženy... Kdo z nich je násilník, lakomec, zloděj,

zrádce, požitkář, prorok, světec, komu je všechno jedno a kdo se ještě

nerozhodl?

To všechno Homér nevěděl. Netušil, nač ve skutečnosti myslí ten prodavač

cukrovinek, když si prohlíží malou holčičku, co znamená matčin úsměv

vyvolaný vojákovým pohledem, a jakému řemeslu se věnoval tamten

žebrák, než mu nohy vypověděly službu. Homérovi nebylo dáno

rozhodnout, kdo z nich si zasluhuje právo na věčnost a kdo nikoli.

Apokalypsa postihla šest miliard lidí! Je snad náhoda, že se jich stačilo

zachránit jen pár desítek tisíc?

- 254 -

Strojvůdce Serov, jehož místo měl převzít Nikolaj, se vždy díval na život

jako na fotbalový zápas. Lidstvo prohrálo, říkával Nikolaji, ale my dva

pořád ještě běháme po hřišti. Proč, co myslíš? Protože v našem životě je

dosud nerozhodný stav, proto! Rozhodčí nám prodloužil hrací dobu. Do

konečného odpískání musíme zjistit, proč tu jsme, uvést do pořádku

poslední věci, všechno urovnat - a pak dostaneme poslední pas a poletíme

k nebeské bráně... Byl to mystik, ten Serov. Homér se nadšeného

fotbalového fanouška nikdy nezeptal, jestli už vstřelil gól. Díky němu

však dospěl k přesvědčení, že on, Nikolaj Ivanovič Nikolajev, dosud

nevyrovnal svůj osobní účet. A Serov mu zprostředkoval i jistotu, že v

metru nejsou náhodní lidé.

O všech ale psát nelze, to je zcela nemožné. Má vůbec takový pokus

nějakou cenu?

Vtom Homér mezi tisíci neznámých obličejů spatřil jeden, který by tu

čekal ze všeho nejméně.

Leonid odhodil bundu, přetáhl si přes hlavu svetr a pak ještě docela bílé

tričko. Tím začal mávat ve vzduchu jako praporem, aniž přitom bral ohled

na kulky, které kolem něho stále svištěly. A stalo se něco zvláštního:

Dieselová lokomotiva se začala vzdalovat a z opevněného stanoviště, které

se před nimi tyčilo, nezahájil proti očekávám nikdo palbu.

„Ted by mě táta zabil!" poznamenal, když drezína s ohlušujícím skřípáním

zastavila přesně před pancéřovými zátarasy.

„Vzdáváme se!" zasmál se. „Tohle je příjezd ke stanici Biblioteka imeni

Lenina, tam naproti je pohraniční hlídka Polis. Oba jsme teď přeběhlíci."

Přiběhli k nim strážní a přikázali, aby sestoupili z drezíny. Když otevřeli

Leonidův pas, vyměnili si významné pohledy, zavěsili pouta zpátky na

opasky a oba zavedli na stanici, kde je usadili na strážnici. Vojáci si něco

šuškali a vrhali na ně uctivé pohledy. Pak odešli, aby informovali vedení

stanice.

Leonid se nejprve s vážným výrazem pohodlně uvelebil na poněkud

obstarožním křesle. Pak vyskočil, vyhlédl přivřenými dveřmi ven a

pokynem k sobě přivolal Sašu. „Tady je snad ještě větší šlendrián než na

Rudé trase," zaprskal. „Nikdo nás nehlídá."

Vyklouzli z místnosti a nejdřív váhavě, posléze stále rychleji prošli

chodbou; nakonec se ruku v ruce rozběhli, aby splynuli s davem.

- 255 -

Zanedlouho uslyšeli za zády policejní píšťalky, ale ztratit se na téhle

stanici bylo tak snadné - pohybovalo se tu určitě desetkrát víc lidí než na

Pavelecké. Ani při vizi, kterou Saša prožila na povrchu, si neuměla

představit takovou tlačenici!

A navíc tu bylo téměř tolik světla jako tam nahoře. Zakryla si oči rukou a

dívala se jen úzkou škvírou mezi prsty.

Kamkoli se podívala, objevovala nádherné věci — tváře, kameny, sloupy -,

a kdyby tu nebyl Leonid a neměli propletené prsty, určitě by klopýtla a

ztratila se. V duchu si slíbila, že se sem jednou vrátí. Jednou, až na to bude

čas...

„Sašo?"

Otočila se a spatřila Homéra, který na ni zíral se směsicí strachu, vzteku a

obdivu. Usmála se: No jo, ten stařík jí opravdu chyběl!

„Co tady děláš?" Hloupější otázku dvěma mladým lidem na útěku snad

ani položit nelze.

„Chceme se dostat na Dobryninskou!" odpověděla zadýchaně. Zpomalili,

aby s nimi Homér udržel krok.

„Ale to je šílenství! To nesmíš... Já ti to zakazuji!"

Avšak žádný z argumentů, které ze sebe Homér se sípáním vydoloval, ji

nedokázal přesvědčit.

Když dorazili ke vchodu do Borovické, nebyli zřejmě pohraničníci o jejich

útěku ještě informováni.

„Jsem tu z pověření Melnika. Okamžitě mě pusťte dál," přikázal

Homér úsečně službu konajícímu důstojníkovi. Ten se už chystal otevřít

ústa, ale nenašel vhodná slova, a tak staříkovi zasalutoval a uvolnil mu

cestu.

Když se strážní stanoviště za nimi ponořilo do tmy, Leonid se zdvořile

zeptal: „Ale to byla lež, že?"

„No a?" zavrčel Homér.

„Rozhodující je dělat to přesvědčivě," prohlásil uznale mladík. „Pak si toho

všimnou jen profíci."

„Jdi se vycpat i se svým poučováním!" Stařík svraštil čelo a několikrát

rozsvítil a zhasnul slábnoucí baterku. „Teď půjdeme na Serpuchovskou,

ale dál vás nepustím!"

„Ty totiž nevíš to nejdůležitější," ozvala se Saša. „Existuje protilék!"

- 256 -

„Cože?" Homér zavrávoral, odkašlal si a téměř bojácně pohlédl na dívku.

„Opravdu?"

„Ano! Je to záření!"

„Bakterie je možné neutralizovat radioaktivním zářením," doplnil Leonid.

„Ale mikrobi a viry jsou přece stokrát, ne, tisíckrát odolnější proti záření

než člověk. A navíc ještě klesá imunita." Starý muž se přestal ovládat a

obořil se na mladíka: „Cos jí to namluvil? Proč ji tam vláčíš? Vůbec ti

nedochází, co se chystá! Nikdo - já ani vy - to nemůže zastavit! Odveď ji a

schovej na bezpečném místě! A ty..." Obrátil se k Saše. „Jak jsi mu jen

mohla uvěřit... Takovému profíkovi!" Poslední slova ze sebe opovržlivě

vyplivl.

„Neboj se o mě," odpověděla potichu dívka. „Vím, že dokážu Huntera

zastavit. On má dvě osobnosti... a já jsem zažila obě. Jedna chce vidět krev,

druhá zachránit lidstvo."

Stařík bezmocně rozhodil rukama. „Co to povídáš? Žádné osobnosti už

dávno neexistují. Je pouze jeden netvor v lidské podobě. Před rokem..."

Rychle jim vylíčil rozhovor mezi Melnikem a Hunterem, ale Saša se

nedala přemluvit. Čím déle Homéra poslouchala, tím si byla jistější, že

má pravdu. Hledala výstižná slova, aby mu to vysvětlila: »Je to takhle:

Zabiják v něm podvádí toho druhého. Namlouvá mu, že nemá na výběr.

Jednoho požírá hlad, druhého touha... Proto se chce Hunter bezpodmínečně

dostat na Tulskou - protože ho tam táhnou obě poloviny jeho Já! A já je

musím od sebe oddělit. Jakmile bude mít na výběr zachránit bez

zabíjení..."

„Panebože! Hunter tě nebude vůbec poslouchat! Co tě tam vlastně žene?"

„Tvoje kniha." Saša se na něho usmála. „Vím, že se v ní dá ještě všechno

změnit. Konec dosud nebyl napsán."

„Přišla jsi o rozum? To je strašlivá pošetilost," zamumlal zoufale. „Proč

jsem ti jen o tom říkal?" Uchopil za paži Leonida. „Mladý muži, alespoň

vy... Prosím vás, vím, že nejste špatný člověk a nelhal jste se zlým

úmyslem. Odveďte ji s sebou. Tak jste si to přece přál, ne? Oba jste mladí

a krásní. Musíte žít! Ona tam nesmí, rozumíte? A vy taky ne. Tam... tam

dojde ke strašlivému masakru. A vy v něm se svou malou lží nikomu

nezabráníte..."

„To nebyla lež," odvětil zdvořile flétnista. „Mám vám dát čestné slovo?"

- 257 -

Homér odmítavě mávl rukou. „No dobře, ostatně rád bych vám věřil. Ale

Hunter... Vy jste ho jen jednou krátce zahlédl, že?"

Leonid si odkašlal. „Zato jsem o něm dost často slyšel."

„Ale jak ho chcete zastavit? Snad pomocí flétny? Nebo si myslíte, že

vyslechne tu dívku? Něco ho ovládá... něco, co už vůbec nevnímá."

Mladík se k němu sklonil a přiznal: „Já mám vlastně stejný názor jako vy.

Ale ona mě o to požádala. A jako gentleman..." Zamrkal na Sašu.

„Copak to nechápete? Tohle není hra!" Homér úpěnlivě hleděl tu na dívku,

pak zase na Leonida.

„Já vím," přikývla odhodlaně Saša.

A flétnista s bohorovným klidem dodal: „Všechno je hra."

Je-li Leonid skutečně Moskvinův potomek, je docela dobře možné, že o

epidemii ví něco, co ani Homér neslyšel - nebo si nechtěl přiznat. Stařík

považoval mladého muže za tlučhubu, ale co když se ta horečka dá

skutečně porazit radioaktivním zářením? A tak proti vlastní vůli a v

rozporu se zdravým rozumem začal hledat pro svou teorii důkazy. Nepřál

si v posledních dnech právě tohle? Kašel, krev v ústech a nevolnost -

nebyly to nakonec příznaky nemoci z ozáření? Dávka, kterou dostal při

pochodu přes Kachovskou linku, byla určitě dost vysoká, aby zničila

jakoukoli infekci.

Jak snadno se nechal ošálit!

Co to znamená pro Tulskou za předpokladu, že je to pravda? A co pro

Huntera? Saša doufá, že ho od jeho záměru odradí. Opravdu to vypadá, že

má nad velitelem nevysvětlitelnou moc. V jeho nitru se však svářily dvě

protikladné osobností: Jedné zřejmě připadala pouta, která se na něho

dívka chystala vložit, měkká jako těsto, druhou však pálila jako

rozžhavené železo. Která z nich v rozhodujícím okamžiku získá navrch?

Tentokrát jim Poljanka neuchystala žádné fantastické představy — ani

jemu nebo Saše či Leonidovi. Stanice jim připadala prázdná, jako po

vymření. Je to dobré, nebo špatné znamení? Průvan, který se teď proháněl

tunelem a ze kterého bylo možné usuzovat na silný vichr na povrchu, asi

odvál všechny halucinogenní výpary. Možná se ale Homér dopustil

závažné chyby a neexistovala pro něho už žádná budoucnost, kterou by mu

Poljanka mohla předpovědět.

„Co znamená smaragdový? zeptala se zničehonic Saša.

- 258 -

„Smaragd je zelený třpytivý drahokam," vysvětlil jí roztržitě Homér.

„Smaragdový znamená prostě jen zelený"

„To je zvláštní," prohodila zamyšleně dívka. „To znamená, že ještě

existuje..."

Leonid zpozorněl. „O čem to mluvíš?"

„Ach, jen tak... Víš," podívala se na flétnistu, „já teď budu to tvoje město

taky hledat. A jednou ho najdu."

Homér jen zavrtěl hlavou; nebyl s to uvěřit Leonidově lítosti.

Saša byla celou dobu pohroužená do vlastních myšlenek. Pořád si pro sebe

šeptala a několikrát si zhluboka povzdechla. Pak se zkoumavě podívala

na staříka: „Zapsal jsi všechno, co jsem prožila?"

„Já... právě se o to snažím."

Přikývla. „Tak dobře."

Na Serpuchovské něco viselo ve vzduchu. Hlídky Hanzy byly zdvojené a

zasmušilí a nemluvní vojáci u vchodu do stanice se úporně zdráhali

povolit Homérovi a ostatním vstup. Neudělala na ně dojem ani spousta

flétnistových patron, ani jeho výmluvnost. Nakonec dostal Homér spásný

nápad: Požádal, aby ho spojili s Andrejem Andrejevičem.

Za nekonečnou půlhodinu se konečně přišoural radista odvíjející za sebou

silný kabel. Stařík s neskrývanou hrozbou v hlase do přístroje nahlásil, že

jsou předvojem kohorty Řádu. Tato polopravda stačila k tomu, aby je

okamžitě provedli stanicí.

V prostřední dvoraně bylo dusno, jako by odtud odsáli vzduch, a přes

pokročilou noční dobu byli všichni na nohou. Konečně stanuli v přijímací

místnosti náčelníka Dobryninské.

Zpocený a viditelně zanedbaný muž s kruhy kolem očima a páchnoucím

dechem je uvítal na prahu své kanceláře. Pobočníka nebylo nikde vidět.

Andrej Andrejevič vypadal nervózně, a když mezi příchozími neobjevil

Huntera, zabručel: „Kdy konečně přijdou?"

„Brzy," slíbil Homér.

„Na Serpuchovské hrozí vzpoura." Náčelník si přejel rukávem přes obličej

a přecházel po přijímací místnosti sem a tam. „Někdo vyžvanil fámu o té

epidemii. Nikdo neví, čeho se má obávat, a do toho jdou ještě nějaké

zkazky, že nepomáhají ani dýchací masky."

„To nejsou žádné zkazky," namítl Leonid.

- 259 -

„V jednom z jižních tunelů vedoucích k Tulské opustila celá posádka své

strážní stanoviště. Zbabělé svině! V druhém tunelu, kde se nachází vlak

sektářů, ještě hájí pozici, ačkoli ti fanatikové je už obléhají a vyřvávají

něco o posledním soudu. A na mé vlastní stanici může taky kdykoli

vypuknout peklo. Tak kde jsou, krucinál? Je to naše jediná záchrana!"

Najednou směrem od stanice zazněly hlasité nadávky. Někdo zaječel a

vzápětí se ozvaly štěkavé výkřiky strážných. Když náčelníkovi nikdo

neodpověděl, uchýlil se zpět do své kanceláře. Zanedlouho slyšeli, jak

hrdlo lahve cinklo o sklenku. Na pobočníkově psacím stole se znenadání

rozblikala červená signálka telefonu, jako by jen čekala na to, až Andrej

Andrejevič odejde z místnosti. Byl to ten přístroj s nápisem Tulskaja na

proužku leukoplasti.

Homér pár vteřin váhal, pak přistoupil ke stolu, olízl si suché rty a

zhluboka se nadechl.

„Tady Dobryninskaja!" „Co mám říct?" Arťom se zaražené podíval na

důstojníka.

Ten byl stále ještě v bezvědomí. Kalné oči bezcílně bloumaly sem a tam,

jako by je zakrývala neviditelná zatažená opona, a pořád se obracely v

sloup. Občas mužovým tělem křečovitě otřásl záchvat kašle. Probodnutá

plíce, pomyslel si Arťom.

„Jste ještě naživu?" zvolal do sluchátka. „Nakažení se rozutekli!*

Vtom si uvědomil, že tam vůbec nevědí, co se stalo na Tulské. Musí jim to

všechno pěkně od začátku převyprávět a vysvětlit.

Z nástupiště byl slyšet ženský vřískot a vzápětí následovala salva ze

samopalů. Zvuky vklouzly pootevřenými dveřmi dovnitř a nebylo před

nimi úniku. Na druhém konci vedení kdosi odpovídal a na něco se ptal, ale

nebylo mu dobře rozumět.

„Musíte uzavřít východ!" prohlásil spěšně Arťom. „Zastřelte je. A udržujte

si od nich odstup!"

Ale oni přece nevědí, jak ty nemocné lidi poznat. Jak jím je má popsat -

jako oteklé a páchnoucí tvory? Ovšem ti, kteří se nakazili teprve nedávno,

vypadají úplné normálně.

„Postřílejte je všechny," opakoval mechanicky.

Ale co když se on sám pokusí opustit stanici? To ho jako také zastřelí?

Nevynesl právě sám nad sebou rozsudek smrti? Ne, z toho už není úniku.

- 260 -

Tady už nikdo není zdravý. Arťom si najednou připadal nekonečně

osamělý.

„Prosím nezavěšujte," požádal.

Nevěděl, o čem má s neznámým mužem na druhém konci vedení mluvit —

a tak začal vyprávět o svých mnoha zbytečných pokusech o navázání

kontaktu a o tom, jak se bojí, že v celém metru už není naživu ani jedna

stanice. Zničehonic ho napadlo, že možná telefonuje s budoucností, v níž

nikdo nepřežil. I to teď řekl tomu cizímu chlapíkovi. Nemusel se bát, že se

ztrapní. Teď už nemusel mít strach z ničeho. Hlavně že je tu někdo, s kým

si může promluvit.

„Popove!" zazněl náhle zezadu důstojníkům ochraptělý hlas. „Dovolal ses

na severní stanoviště? Je... brána zavřená?"

Arťom se otočil a zavrtěl hlavou.

„Idiote!" Muž vyplivl krev. „Nejsi k ničemu... Teď mě dobře poslouchej:

Stanice je zaminovaná. Objevil jsem potrubí - nad námi.

Protéká jím spodní voda. Tam jsem něco uložil... Když to odpálíme,

zaplaví celou tuhle podělanou stanici voda. Spínače jsou tady, v radistově

místnosti. Ale nejdřív musíš uzavřít severní bránu - a zkontrolovat, jestli

ještě stojí jižní. Stanice se musí dokonale utěsnit, chápeš? Aby to

nespláchlo celé metro. Až s tím budeš hotov, dáš mi vědět... Spojení s

hlídkou tedy ještě funguje?"

„Ano." Arťom přikývl.

„A postarej se o to, abys vzal včas roha." Důstojník se pokusil o utrápený

úsměv a vzápětí jím zatřásl další záchvat kašle. „Jinak by to nebylo fér..."

„Ale co bude s vámi? Vy jste přece ještě tady..."

Oslovený muž svraštil čelo. „Vzpamatuj se, Popove! Každý z nás se

narodil pro konkrétní účel. Mým posláním je utopit ty svině. Tvým zase

utěsnit všechny díry a zemřít jako spravedlivý člověk. Jasné?"

„Rozkaz!"

„Tak pohni kostrou."

Sluchátko znovu oněmělo.

Telefonním bohům bylo třeba poděkovat za to, že Homér většině

vojákových slov z Tulské poměrně dobře rozuměl. Poslední věty však už

nebylo zřetelně slyšet — a nakonec se spojení zcela přerušilo.

- 261 -

Stařík zvedl oči. Nad ním se vypínalo panděro Andreje Andrejeviče.

Náčelníkova modrá uniforma měla tmavé skvrny, otylé ruce se třásly. „Co

se tam děje?" zeptal se téměř neslyšně.

„Situace se vymkla kontrole." Homér ztěžka polkl. „Pošlete všechny

volné muže na Serpuchovskou."

„To nejde." Andrej Andrejevič vytáhl z kapsy u kalhot makarova. „Tady

zavládla panika. Pár spolehlivých lidí jsem umístil ke vchodům do tunelů

vedoucích k Okruhu, aby alespoň odsud nikdo nezdrhl."

„Ale my je můžeme uklidnit. Máme... Ta horečka se dá léčit. Zářením.

Povězte jim to..."

„Záření?" Náčelník se ušklíbl „A vy tomu věříte? No tak do toho, máte

moje požehnání!" Výsměšně před staříkem zasalutoval, práskl za sebou

dveřmi a zamkl se v kanceláři.

Co dělat? Homér, Leonid ani Saša už odsud nemůžou uprchnout. Kde

vlastně oba jsou? Zřejmě práskli do bot.

Homér vyběhl na chodbu. S rukou přitisknutou na srdce pádil na nástupiště

a vyvolával jejich jména. Nebyli nikde k nalezení. Na Dobryninské

panoval chaos. Ženy s dětmi a muži s naplněnými vaky se snažili najít

cestu ze stále méně početného obklíčení. Mezi povalenými stany pobíhala

rabující lůza, ale nikdo na to nedbal. Homér něco podobného viděl už

dříve. Začne to tím, že vojáci zakročí proti všem, kdo jim šlape na paty -

a nakonec se bude střílet i na neozbrojené lidi.

Najednou z tunelu něco zahučelo.

Lomoz a křik rázem utichly, ozývalo se jen udivené volání. Znovu bylo

slyšet ten neobvyklý mocný zvuk, jako ze stovek polních trub římské legie,

která si spletla tisíciletí a nyní pochoduje na Dobryninskou...

Vojáci spěšně odstranili zátarasy - a z jícnu tunelu vyjelo něco obrovského.

Byl to pancéřový vlak. Před těžkou lebkou strojvůdcovy kabiny byly

navařené ocelové pláty, takže otevřené zůstaly jen úzké střílny. Nad nimi

se tyčily dva velkorážní kulomety, pak následoval úzký protáhlý trup a

nakonec druhá rohatá hlava hledící opačným směrem. Takové monstrum

Homér dosud nikdy nespatřil.

Na pancíři seděly beztvářné modly černé jako havran. Jedna se podobala

druhé, měly na sobě ochrannou výstroj, kevlarové vesty, dýchací masky

- 262 -

neznámé konstrukce a speciální vojenské ruksaky. Na první pohled

nepatřily do této doby ani do tohoto světa.

Vlak zastavil. Po zuby ozbrojení příchozí seskočili na nástupiště a

vyrovnali se do trojřadu. Pak udělali čelem vzad a jako jeden muž — nebo

spíš jako stroj - zamířili dunivým pochodovým krokem k přestupu na

Serpuchovskou. Mohutný dusot přehlušil uctivé šuškání dospělých i

dětský křik. Homér za nimi vyběhl a pokusil se mezi desítkami bojovníků

identifikovat Huntera. Všichni ale byli srovnatelného vzrůstu a

neprůstřelné kombinézy jim seděly na ramenou jako ulité.

Všichni měli stejnou děsivou výzbroj: plamenomety a speciální ostřelovací

pušky Vintorez s tlumičem. Žádné kokardy, erby ani služební odznaky.

Je to snad jeden z těch tří mužů v první řadě?

Homér předběhl kolonu, mával rukou a nahlížel do průzorů dýchacích

masek. Pokaždé se tam setkal pouze se stejně strnulým lhostejným

pohledem. Žádný z příchozích nereagoval, nikdo Homéra nepoznal. Je

vůbec Hunter mezi nimi? Určitě tam je. Musí se přece tady objevit!

Na přestupu mezi stanicemi Homér neobjevil Sašu ani Leonida. Že by

nakonec přece jen zvítězil zdravý rozum a flétnista ukryl dívku na nějakém

bezpečném místě? Snad se někde té krvavé lázni vyhnou. Později s

Andrejem Andrejevičem vyjedná řešení - pokud si ovšem tenhle pohlavár

do té doby neprožene hlavu kulkou.

Formace si prorazila cestu davem jako kladivo a zběsilým tempem

pochodovala dál. Nikdo se jí neodvážil postavit do cesty, dokonce i

pohraničníci Hanzy se beze slova rozestoupili. Homér se rozhodl, že bude

kolonu následovat. Musí se ujistit, že Saša nic nepodnikne.

Žádný voják ho nepronásledoval. Byl to pro ně prostě zevloun běžící za

drezínou.

Když vstoupili do tunelu, vzplály v přední řadě tři reflektory, oslnivé jako

tisíce svíček, v nichž tma před nimi shořela. Nikdo nepronesl ani slovo,

ticho bylo tísnivé a nepřirozené. Jistě, byla to věc výcviku. Stařík se však

nemohl zbavit dojmu, že těla těch lidí jsou sice zocelená, ale odumřely jim

duše. Měl před sebou dokonalou smrtící mašinerii, jejíž jednotlivé části

postrádaly jakoukoli vůli. Jen jeden, který se navenek od ostatních ničím

neodlišoval, v sobě nesl program: Až vydá rozkaz „Pal", všichni bez

- 263 -

přemýšlení srovnají Tulskou i libovolnou jinou stanici se zemí - bez

ohledu na to, kdo je v ní ještě naživu.

Naštěstí nešli tunelem, ve kterém stál vlak se sektáři. Ti nešťastníci si

tedy ještě počkají, než je dostihne očistec. Nejdřív se musela vyřídit

Tulskaja, pak jsou na řadě oni...

Najednou, jako na nějaký neviditelný signál, jednotka zpomalila. Za

minutu Homér pochopil proč. Stanice byla na dohled.

Průhledným, téměř sklovitým tichem zněly výkřiky.

A potom vyšlo příchozím něco v ústrety, tak tiše a nečekaně,

že stařík zapochyboval o svém zcela zdravém rozumu. Byla to nádherná

hudba.

Homér naslouchal jako očarovaný. Nevnímal nic kromě hlasu, který

huhňavě zněl ze sluchátka - a najednou Saša pochopila, že teď přisel ten

správný okamžik, aby se vytratila.

Vyklouzla z přijímací místnosti, počkala venku na Leonida a táhla ho za

sebou - nejdřív na přestup k Serpuchovské a potom do tunelu vedoucího

tam, kde potřebovali její pomoc Kde mohla zachránit lidské životy.

Kromě toho tunel vedl k němu - k Hunterovi.

„Nebojíš se?" zeptala se Leonida.

Usmál se. „Bojím. Ale zato mám lehké podezření, že konečné dělám něco

smysluplného."

„Nemusíš se mnou chodit. Je možné, že tam na nás čeká smrt. Mohli

bychom taky prostě zůstat tady."

„Nikdo neví, co přinese budoucnost," odvětil Leonid se zdviženým

ukazovákem a důležitě nafoukl tváře.

„A ty myslíš, že o tom sám rozhoduješ?"

„Přestaň." Ironicky se usmál. Jsme přece jenom krysy v labyrintu. Je v

něm tolik posuvných dvířek, které ti, co nás zkoumají, jednou zvedají,

jindy zase spouštějí. Jsou-li dveře na stanici Sportivnaja právě zavřené,

můžeš na ně škrábat, jak chceš a neotevřou se ti ani za nic na světě. A jestli

za nejbližšími dveřmi číhá past, padneš do ní, i když to už předem tušíš -

neexistuje totiž jiná cesta. Máš jen jednu volbu: Buď poběžíš dál, nebo

vypustíš duši.

Saša svraštila čelo. „Nemáš občas vztek, že musíš žít právě takhle?"

- 264 -

„Ne, mě spíš zlobí stavba mé páteře. Nemohu totiž hlavu otočit tak daleko,

abych viděl do tváře tomu, kdo tenhle celý experiment zorganizoval."

„Žádný experiment neexistuje. Když to jinak nepůjde, mohou se krysy

prokousat dokonce i cementem."

Leonid se zasmál. „Ty jsi prostě rebelka, já naopak oportunista."

Zavrtěla hlavou. „To není pravda. Ty přece taky věříš, že se lidi dají

změnit."

„Rád bych tomu věřil."

Saša minula strážní postavení, které bylo zřejmě narychlo opuštěno. V

dosud dýmajícím ohništi žhnulo několik polínek a vedle se povaloval

promaštěný osahaný časopis s fotografiemi nahých žen. Na stěně visela

osiřelá, napůl roztržená polní standarta. Asi za deset minut narazili na první

mrtvolu. Jen obtížně se dalo poznat, že to byl člověk. Paže a nohy měla

doširoka roztažené a tak nateklé, že se na nich rozpáralo oblečení. A

obličej byl hrůznější než u jakéhokoli netvora.

„Opatrně!" Leonid ji odtáhl od mrtvoly. „Ten je nakažlivý." „No a?

Existuje přece protilék. Tam, kam jdeme, jsou všichni nakažliví."

Znenadání před nimi zazněly výstřely a zdálky zaslechli výkřiky.

„Přicházíme právě včas," poznamenal Leonid. „Vypadá to, jako by už

nechtěli čekat na tvého přítele..."

Saša na něho vylekaně pohlédla, ale pak vzdorně odtušila: „To je fuk!

Musíme jim to jen říct. Domnívají se, že jsou všichni odsouzeni k smrti.

Musíme jim zase poskytnout naději!"

Bezpečnostní brána stanice byla dokořán. Další mrtvý tam ležel tváří k

zemi, ale dalo se aspoň ještě poznat, že je to člověk. Vedle zoufale praskala

a syčela kovová krabička telefonního přístroje - vypadalo to, jako by se

někdo pokoušel strážní stanoviště znovu oživit.

Na konci tunelu se několik mužů opevnilo za spěšně navrstvenými pytli s

pískem. Jeden kulometčík a pár vojáků se samopaly - to bylo všechno.

Za nimi, tam, kde končily úzké stěny tunelu, a začínalo nástupiště Tulské,

kypěla strašlivá vřava a dotírala na obležené vojáky. Byli to nakažení i

zdraví, strašlivá monstra a postavy, které se dosud podobaly lidem. Někteří

před sebou drželi baterky, jiní už světlo nepotřebovali.

Vojáci, které měli před sebou, bránili tunel. Zřejmě jim docházely

patrony, protože výstřely zněly stále vzácněji a dav se zvolna přibližoval.

- 265 -

Jeden z vojáků se otočil k Saše. „Vy jste posila? Chlapi, už jsou na

Dobryninské! Posila je tady!"

I mnohohlavá nestvůra zareagovala znepokojeně a tlačila se kupředu.

„Lidi!" zakřičela Saša. „Lék existuje! My jsme ho našli! Nezemřete! Jen

trpělivost! Musíte být trochu trpěliví!"

Zástup však její slova pohltil, nespokojeně se zavlnil a dral se dál.

Kulometčík je pokropil zuřivou salvou, takže někteří klesli k zemi. zatímco

jiní odpověděli ojedinělými dávkami ze samopalů. Dav, ve kterém to

strašlivě vřelo, se nezadržitelně blížil a byl ochoten všechno zašlapat do

země a roztrhat nacucky - obránce stejně jako Sašu a Leonida.

Vtom se něco stalo.

Nejprve váhavě, ale pak stále sebevědoměji a hlasitěji zazněly tóny flétny.

V té chvíli nic nepůsobilo nevhodnějším, ba hloupějším dojmem. Obránci

na flétnistu ohromeně zírali, zatímco dav nejdřív překvapeně zavrčel a

potom se s výsměšným chechtotem znovu pohnul vpřed.

Leonid si s tím však nelámal hlavu. Pravděpodobně vůbec nehrál pro ně,

nýbrž pro sebe. Byla to ta nádherná melodie, která okouzlila Sašu a

pokaždé přilákala desítky posluchačů.

Nepochybně šlo o nejméně vhodnou metodu jak zastavit vzpouru a uklidnit

infikované lidi. Ale zřejmě to byla právě dojemná naivita toho zoufalého

kroku, a nikoli třeba kouzelná síla flétny, která nápor lidí nakonec

zpomalila. Nebo se hudebníkovi přece jen podařilo, aby se ti, kteří ho

obklíčili a byli ochotni všechno rozdrtit, na něco rozpomněli? Něco, co...

Výstřely utichly a Leonid postoupil o několik kroků vpřed, aniž přestal

hrát. Choval se tak, jako by stál před zcela běžným publikem, které mu v

následující chvíli zatleská a hodí mu za odměnu patrony.

Na zlomek vteřiny měla Saša pocit, že mezi posluchači rozeznala svého

otce, který se jemně pousmál. Tak tady na ni čeká... Vzpomněla si na to,

co řekl Leonid: Ta melodie dokáže zmírnit bolest.

Za hermetickou bránou se najednou - a vlastně zcela předčasně - ozval

hluk.

Že by průzkumníci splnili svůj úkol rychleji, než původně zamýšleli?

Takže situace na Tulské není zase tak komplikovaná? Co když vzbouřenci

stanici dávno opustili, aniž otevřeli bránu?

- 266 -

Jednotka se rozptýlila a vojáci se skryli za výběžky tunelových segmentů.

Vedle Denise Michajloviče zůstali před bránou stát jen čtyři muži se

samopaly připravenými ke střelbě.

Tak to tedy je. Brána se co nevidět odsune stranou a za pár minut

pronikne na Tulskou čtyřicet po zuby ozbrojených bojovníků ze

Sevastopolské, zlikvidují veškerý odpor a obratem ruky stanici obsadí.

Všechno bylo mnohem jednodušší, než se plukovník obával.

Denis Michajlovič se zhluboka nadechl, aby svým lidem přikázal nasadit si

dýchací masky.

Dál se už nedostal.

Kolona se znovu zformovala. V jedné řadě teď stálo jen šest mužů a útvar

vyplňoval celou šíři tunelu. První řada držela před sebou plamenomety,

druhá svírala rychlopalné zbraně. Muži postupovali jako temná láva,

rozvážné a zároveň nezadržitelné.

Homér občas vykoukl za jejich rozložitými zády. V bílých kuželech

světla z jejich reflektorů viděl celou scenérii jako na dlani: skupinku

vojáků, kteří stále ještě hájili svou pozici, dvě útlé postavy - Sašu a

Leonida - a hordu děsivých kreatur, které se k nim přibližovaly.

Ochromila ho hrůza.

Leonid pořád hrál Nádherně. Neuvěřitelné. Oduševněle jako ještě nikdy.

Děsivá horda lačné nasávala hudbu a i obránci tunelu se zvedli, aby lépe

viděli. Mladíkova melodie oddělovala nepřátelské strany jako průhledná

stěna; jen ona jim bránila, aby se na sebe nevrhli v posledním smrtelném

boji

„Připravit!"

Rozkaz vydal jeden příslušník černé skupiny. Ale který? První řada

okamžitě poklekla, druhá zacílila zbraně.

„Sašo!" zakřičel Homér.

Dívka se otočila, přimhouřila oči, natáhla před sebe ruku a pomalu se

prodírala záplavou světla.

Dav pod žhnoucími paprsky vrčel a sténal. Nakažení vzbouřenci se těsněji

semkli.

Bojovníci nehybně strnulí.

Saša stanula bezprostředně před černou formací „Kde jsi?" zvolala.

„Musím s tebou mluvit. Prosím!"

- 267 -

Nikdo neodpověděl.

„Našli jsme protilék! Ta nemoc se dá vyléčit! Nemusíš nikoho zabíjet!"

Ponurá falanga pořád mlčela.

„Prosím tě! Vím, že to nechceš. Pokoušíš se je zachránit... a sebe taky..."

Z řad bojovníků znenadání zazněl tlumený hlas, aniž se dal přiřadit

konkrétnímu jednotlivci: „Odejdi. Nechci tě zabít."

„Nemusíš zabíjet nikoho! Existuje lék!" opakovala zoufale Saša a

přecházela před naprosto stejně vypadajícími maskovanými lidmi sem a

tam - a hledala jediného člověka.

„Žádný lék neexistuje."

„Záření! Zabírá na to záření?"

„Tomu nevěřím."

„Prosím!"

„Stanice musí být vyklizena."

„Copak nechceš, aby se něco změnilo? Proč opakuješ co, co jsi už jednou

udělal? Tehdy s temnými ďábly! Proč nehledáš odpuštění?"

Bojovníci mlčeli. Rozvášněný dav se stále přibližoval.

„Sašo!" zvolal úpěnlivě Homér, ale dívka ho neslyšela.

Konečně zazněla slova: „Nikdy se nic nezmění. Neexistuje nikdo, kdo by

mi mohl dát rozhřešení. Zvedl jsem ruku proti... proti... A byl jsem

potrestán."

„Všechno je jenom v tobě!" Saša co nevzdávala. „Osvobodit se můžeš jen

ty sám! Dokážeš to! Copak to nevidíš? je to zrcadlo! Zrcadlový odraz toho,

cos provedl tehdy před rokem! Ale teď můžeš všechno udělat jinak...

Můžeš naslouchat Poskytnout šanci... A sám si ji zasloužit!"

„Musím toho netvora zničit," promluvila formace.

„To nemůžeš," zvýšila hlas Saša. „To nikdo nedokáže! je i ve mně, spí v

nás všech! je co součást těla i duše. A když se probudí... Nelze ho zabít ani

vyříznout! Dá se jen uklidnit... uspat..."

V té chvíli se jeden zašpiněný mladý voják protlačil zástupem

znetvořených lidí, proklouzl kolem nehybných černých řad, přiběhl k

hermetické bráně, uchopil mikrofon vysílačky, který visel na železné

konstrukci, a něco do něj zakřičel. Vzápětí mlaskl tlumič a voják se

zhroutil. Dav ucítil krev, nadmul se a rozzuřeně zařval.

- 268 -

Flétnista znovu přiložil nástroj ke rtům a začal hrát, ale v následujícím

okamžiku magie pominula. Někdo na něho vystřelil, flétna mu vypadla z

rukou a on se chytil za břicho.

Z hlavní plamenometů vyšlehl první oheň. Falanga sestávající už jen z

nesčetných zbraní postoupila o krok vpřed.

Saša se vrhla k Leonidovi, aniž dbala na dav, který už stál u flétnisty.

„Ne!" zvolala jako u vytržení. Stála sama proti stovkám odporných

znetvořených vzbouřenců... proti legii zabijáků... proti celému světu.

„Chci zázrak!"

Náhle zaznělo vzdálené zadunění. Klenba se zachvěla, všechny lidi v

zástupu zamrazilo a rázem o pár kroků ustoupili. I formace bojovníka

učinila krok nazpět. Po zemi tekly tenké pramínky, ze stropu padaly první

kapky a stále hlasitěji šuměl temný proud... „Průtrž vody!" zakřičel někdo.

Bojovníci se spěšně stáhli ze stanice směrem k hermetické bráně. Homér

běžel s nimi, ale stále se otáčel po Saše. Ale ta se nehýbala z místa.

Nastavila ruce a obličej vodě, která na ni stékala, a... smála se. „To je

déšť!" volala. „Ten všechno očistí! To pro nás znamená nový začátek!"

Černá forma už stála za zátarasem. S ní to stihl i Homér. Několik

bojovníků se zapřelo o bránu, aby Tulskou uzavřela a zadržela tak vodu.

Těžké křídlo brány se začala těžkopádně posunovat. Když si toho Homér

všiml, vyběhl, aby přivedl Sašu, která stále ještě stála uprostřed stanice,

ale někdo ho zachytil a mrštil jím k zemi.

Pak jeden z bojovníků přiskočil k bráně, protáhl ruku stále se zmenšujícím

otvorem a zakřičel na dívku: „Tady! Potřebuju tě!"

Voda už všem sahala po pás. Pak se Sašina světlovlasá hlava ponořila - a

zmizela.

Bojovník ucukl rukou a brána zacvakla.

Neotevřela se. Tunel se zachvěl a na druhé straně zátarasu udeřila do

ocelového plátu ozvěna exploze. Potom se zase vzdálila.

Denis Michajlovič přiložil ucho k oceli a chvíli naslouchal. Pak si utřel z

tváře vodu a udiveně pohlédl k orosenému stropu. „Vracíme se!" přikázal.

„Tady je po všem."

- 269 -

EPILOG

Homér si povzdechl a otočil stránku. V jeho knize už nezbývalo moc

místa, jen pár stránek. Co má na ně napsat? Co musí obětovat? Přidržel

ruku u ohně, aby si ohřál a uklidnil zkřehlé prsty.

Stařík sám požádal, aby ho přeložili na jižní strážní stanoviště. Tady, s

pohledem upřeným do tunelu, mohl lépe pracovat než doma na

Sevastopolské, mezi hromadami mrtvých novin - i když se Jelena snažila

dopřát mu klid.

Vzhlédl. Velitel seděl stranou od ostatních strážných, na nejzazší hranici

mezi světlem a tmou. Proč si vybral zrovna Sevastopolskou? Tahle stanice

je asi přece jen něčím zvláštní...

Hunter mu nikdy neprozradil, kdo se mu tehdy na Poljance zjevil. Ale

Homér už teď věděl, že to nebylo proroctví, nýbrž varování.

Za týden voda na Tulské začala pozvolna opadat. Poslední zbytky odsála

mohutná čerpadla Okružní trasy. Homér se okamžitě dobrovolně

přihlásil, že půjde na stanici s prvními průzkumníky.

Katastrofa si vyžádala asi tři sta obětí. Když stařík všechny mrtvoly

otáčel tváří k sobě, necítil žádný odpor. On jednoduše necítil vůbec nic.

Hledal jenom ji, neúnavně hledal dál a dál...

Potom ještě dlouho seděl na místě, kde Sašu naposledy spatřil. Když

zaváhal, místo aby zabojoval a rozběhl se k ní. Aby ji zachránil - nebo aby

s ní zahynul.

Kolem něho procházela nekonečná řada nemocných i zdravých lidí -

směrem k Sevastopolské, k léčivým tunelům Kachovské linie. Flétnista

nelhal. Záření tu nemoc opravdu zastavilo.

A kdoví, třeba vůbec v ničem nelhal. Možná kdesi skutečně existuje

Smaragdové město a je zapotřebí jen najít tu správnou bránu. Ale je také

možné, že několikrát před správnou bránou stál a jen si dosud nezasloužil,

aby se mu otevřela.

Ted už nezažije, jak „voda opadla".

Archou však nebylo Smaragdové město; skutečnou archu představovalo

samotné metro. Poslední útočiště, které před temnými bouřlivými vodstvy

- 270 -

ukrylo Noema, Šéma i Cháma, spravedlivého stejně jako lhostejného a

darebáka. Pár od každého zvířete. Od každého, kdo měl ještě otevřený účet

- ať už šlo o věřitele, nebo dlužníka.

Je jich příliš mnoho, to bylo jisté - všichni nemohou v tomto románu

zahynout. Ve staříkově zápisníku už skoro nebyly volné stránky. Nebyla to

archa, nýbrž papírová lodička, která rozhodné nedokáže pobrat na palubu

všechny lidi. A přesto měl Homér pocit, že se mu opatrným tahem pera

podařilo na ty stránky dostat něco velmi důležitého. Ne o těchto lidech. O

člověku.

Napadlo ho, že vzpomínka na ty, kteří nás opustili, nezaniká. Náš svět je

totiž utkán ze skutků a myšlenek jiných lidí, podobně jako se každý z nás

skládá z nesčetných kamínků mozaiky, kterou zdědil po nesčetných

předcích. Zanechali po sobě stopu, nepatrnou část své duše pro potomky.

Stačí se jen pozorně dívat.

I Homérova lodička složená z papíru, myšlenek a vzpomínek bude

nekonečně dlouho plavat po oceánu času, dokud ji někdo jiný nezvedne.

Pak si ji prohlédne a pochopí, že člověk se nikdy nezmění a že si zůstal

věrný dokonce i po zániku světa. Božský oheň, který byl kdysi do něho

vložen, bojoval s větrem, ale nikdy nezhasl.

Homérův osobní účet byl vyrovnán.

Zavřel oči a znovu se ocitl v rozzářené, oslnivým světlem zalité stanici. Na

nástupišti se shromáždily tisíce lidí. Všichni měli na sobě elegantní šaty z

doby, kdy byl ještě mladý a nikoho ani ve snu nenapadlo, aby mu

přezdíval Homér. Tentokrát však viděl i lidi žijící v metru. Nikdo se

nedivil, že se dostavili i ostatní. Všechny něco spojovalo...

Čekali a neklidně vyhlíželi do temného klenutého tunelu. A najednou

Homér rozpoznával jednotlivé tváře. Byla tu jeho žena a děti, kolegové z

práce, spolužáci, sousedi, dva nejlepší přátelé, Achmed a jeho oblíbení

herci. Viděl všechny, na které se rozpomněl.

Náhle se v tunelu rozsvítilo a do stanice nehlučné vjela vlaková souprava

- s rozsvícenými okny, nablýskanými vagony a naolejovanými koly.

Kabina strojvůdce však byla prázdná — visela v ní jen vyžehlená uniforma

a bílá košile.

To je moje uniforma, napadlo Homéra. A moje místo.

- 271 -

Vstoupil dovnitř, otevřel vagonové dveře a nechal řádně zaznít signál. Lidé

nastoupili a posadili se na lavice. Všichni pasažéři našli své místo a

pokojně se usmívali. I Homér se usmíval.

Věděl, že až ve své knize udělá poslední tečku, opustí tenhle třpytivý vlak

plný šťastných lidí Sevastopolskou a zamíří přímo do věčností.

Nečekaně ho cosi vytrhlo z jeho magického snu. Velmi blízko uslyšel

tlumené, téměř nepřirozené zasténání. Škubl sebou a sevřel samopal...

Ten zvuk pocházel od velitele. Homér vstal a už se chystal k němu

přistoupit, ale ten znovu zakvílel... tentokrát trochu výš... a pak ještě

jednou... teď to bylo níž...

Stařík naslouchal a zničehonic se rozechvěl po celém těle. Nevěřil vlastním

uším.

Vypadalo to, že velitel chraptivě a neohrabaně loví z paměti nějakou

melodii. Zajíkal se, znovu a znovu se vracel na začátek a trpělivě ji

opakoval, až to nakonec souhlasilo. Zpíval velice potichu, znělo to jako

ukolébavka.

Byla to Leonidova bezejmenná píseň.

Sašino mrtvé tělo Homér na Tulské nikdy nenašel.

Co ještě dodat?

- 272 -

Dmitry Glukhovsky METRO 2034

Z ruského originálu Metro 2034,

vydaného v nakladatelství Populjarnaja literatura v Moskvě v roce 2009,

přeložil Rudolf Řežábek

Obálku navrhlo 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava Redigovala

Ivana Parkmanová Technická redaktorka Martina Adlová

Vydala Euromedia Group, k. s. - Knižní klub, Nádražní 32,150 00 Praha 5

v roce 2011 jako svou 5845. publikaci

Sazbu zhotovil Vladimír Fára

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia - knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

- 273 -