Soum

rak

D m i t r y

G l u k h o v s k y

AUTOR BESTSELLERU

METRO 2033

KNIŽNÍ KLUB

Dmitry Glukhovsky

SUMERKI

Copyright © 2007 by Dmitry Glukhovsky

Agreement via www.nibbe-wiedling.de

Translation © 2013 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-3763-3

CAPÍTULO II

áludná otázka, prostě chyták: Kde se v Moskvě nachází ulice

ZItzamny?

Zdravý rozum napovídá, že v takovém městě nemají co

pohledávat ulice, bulváry ani náměstí, pojmenované na počest

mayských bohů. Já jsem však držel v ruce lístek s adresou Ulice

Itzamny 23 a byl jsem tam očekáván. Na tom, jak rychle dokážu tu

ulici najít, záviselo něco mnohem důležitějšího než jen můj osud.

Bylo by pošetilé si myslet, že na mapách a v autoatlasech

Moskvy jsou označeny všechny existující uličky a domy; utajených

míst tu existuje víc než dost. Avšak naděje, že objevím ulici

nejstaršího boha mayského panteonu, mě neopouštěla, a tak jsem se

dál plazil s lupou po obrovské topografické mapě města.

Stačilo prostě tu zakázku odmítnout a klidně dál překládat

firemní stanovy, návody na použití domácích spotřebičů, smlouvy na

dodávku dřeva, jednoduše to, čím jsem si vždy vydělával na živobytí.

Kromě toho španělština nikdy nepatřila k mým největším

přednostem. Ten den mi však nezbývalo nic jiného; když jsem

položil na tmavohnědý leštěný stůl tenké desky přetažené gumičkou,

které obsahovaly přeložené smlouvy, pracovník překladatelské

kanceláře mi vyplatil honorář a bezmocně rozhodil rukama.

„To je zatím vše, víc toho nepřišlo. Zkuste zajít po víkendu…,“

otočil se k počítači, kde na něho trpělivě čekal pasiáns, tak oblíbený

mezi všemi kancelářskými krysami.

Znám toho chlapíka už tři roky – od samého začátku, když

nastoupil do téhle překladatelské agentury. Dosud jsem se ani jednou

neodvážil naléhat, když mi právě tak laxně a lhostejně jako teď dával

na vědomí, že přinejmenším týden zůstanu na suchu. Tentokrát se

však ve mně něco pohnulo a jen tak jsem se nedal: „Opravdu nic

nemáte? Co kdybyste se ještě podíval? Pochopte, právě mi přišel

tučný účet a neumím si dost dobře představit, jak ho uhradím.“

Odtrhl oči od monitoru a bylo na něm vidět, že ho moje

houževnatost udivila. Promnul si nízké čelo a pochybovačně se

zeptal: „No a ze španělštiny nepřekládáte?“

Doma mi na stole skutečně ležel účet, jehož čtyřmístná výsledná

částka mě donutila zariskovat. Tři roky španělštiny na univerzitě,

kterou jsem absolvoval před patnácti lety… Ohromné posluchárny se

zamlženými okny, křídový prach stoupající z poškrábané tabule a

nutící ke kašli, nepoužitelné archaické učebnice vysvětlující

Cervantesův jazyk na příkladech kontaktů sovětských občanů

Ivanova a Petrova se seňory Sanchezem a Rodriguezem. Me gustas

tú. To bylo tak celkem vše. Ale co, slovník doma mám…

„Překládám,“ zalhal jsem nesměle. „Nedávno jsem začal.“

Znovu na mě vrhl podezíravý pohled, ale nakonec se přece jen

zvedl, odšoural se do sousední místnosti, kde byly uložené

dokumenty, a vrátil se s těžkými koženými deskami s částečně

setřeným zlatým monogramem v rohu. Takový obal na spisy jsem

ještě neviděl.

„Tak tady to máte,“ uctivě přede mnou položil zakázku na stůl.

„Náš Španěl bůhvíproč zadržuje první část překladu; tady už přinesli

druhou. Obávám se, že jestli to zmeškáme, přijdeme o klienta, takže

to rozhodně nezdržujte.“

„A o co vlastně jde?“ Opatrně jsem vzal desky do rukou a

potěžkal je.

„Nějaké listiny… Řekl bych, že pocházejí z archivu. Nijak

zevrubně jsem si je neprohlížel, protože beztak nevím kam dřív

skočit.“ Při těch slovech letmo pohlédl na monitor, kde na něho čekal

soubor hracích karet a stále tikal nemilosrdný měřič času.

Za zakázku se platil třikrát vyšší honorář než obvykle, takže jsem

se s ní snažil co nejrychleji vytratit, než si to pracovník agentury stačí

rozmyslet. Desky měly tak vznešený aristokratický vzhled, že mě ani

nenapadlo, abych je uklízel do své rozedrané aktovky; kdoví proč

jsem si vzpomněl na příběh věčně hladového Tima Tolara, který se

pozvracel, když poprvé ochutnal drahý šlehačkový dort.

Překladatelská agentura, ztracená v arbatských uličkách, sídlila ve

starém dřevěném domě, tam kde se dříve nacházela dětská knihovna.

Pamatuji si ji z dětství, s babičkou jsem tam chodil pro knihy o

cestách kolem světa nebo hrdinských pionýrech umučených fašisty, a

proto nyní každotýdenní pochůzky do agentury měly v sobě cosi

nostalgického, asi jako návštěva zapomenutého zrezivělého kolotoče

pro člověka, kterého na něm před třiceti lety vozili rodiče. Tapety a

dřevěné stěny vydechovaly vůni starých knih, kterou teď ovšem

překrýval pronikavý pach úředních dokumentů a nasládlý odér

rozehřáté umělé hmoty, který stoupal z počítačů. Pro mě ta agentura

zůstala dětskou knihovnou… Asi proto mě zpočátku neudivilo, že

jsem přistoupil na překlad materiálu z kožených desek.

Stačil jediný pohled na listy a bylo jasné, že byly vyjmuty z knihy

– nikoli vytrženy, nýbrž pečlivě odděleny; řezy na okrajích

prozrazovaly chirurgickou přesnost; člověk si snadno představil ruku

v gumové rukavici přejíždějící skalpelem po starobylém archivním

svazku rozloženém na operačním stole. Na takové pietě mi

nepřipadalo nic divného – kniha, ze které někdo bůhvíproč vyjmul

jednotlivé listy, byla nepochybně opravdovým pokladem. Stránky

byly odhadem staré nejméně dvě staletí. Pevný papír, kterému zub

času sice přidal místy barevný odstín písku, ale který ještě ani

zdaleka nezačal tlít, byl pokrytý nerovnými řádkami gotického písma

– zřejmě natištěného, i když některá písmena se lišila od jiných.

Stránky nebyly číslované, ale na horní bylo uvedeno: Capítulo

II. První kapitolu měl nejspíš překladatel, který začal pracovat přede

mnou, ale opozdil se s vrácením. Příčina takového opoždění byla

jasná – stačilo, abych text jenom zběžně prolistoval a i já jsem

zapochyboval, jestli dokážu odevzdat překlad ve stanoveném

termínu. Několik hodin bylo zapotřebí na to, abych si zvykl na

starobylé písmo a začetl se do prvního odstavce nepoddajného,

stářím okoralého textu.

V té době se už za oknem setmělo. Stále častěji jsem pracoval po

nocích, do postele jsem se dostal až za úsvitu a druhou polovinu dne

jsem prospal. Jakmile se byt ponořil do tmy, rozsvítil jsem jenom dvě

lampy – na pracovním stole a v kuchyni a celou noc jsem prožil

bloumáním mezi těmi dvěma světly. Při příjemném žlutém svitu

čtyřicetiwattové žárovky se přemýšlelo mnohem lépe; denní světlo

mě řezalo do očí a měl jsem pocit, jako by mi vykuchávalo lebku –

myšlenky se v hlavě neudržely, někam se schovaly a čekaly tam, až

nastane večer.

Když jsem celou noc pracoval, šel jsem do postele obvykle v pět

ráno. Zatáhl jsem husté závěsy, a když jsem viděl, že se na ně sápou

první sluneční paprsky, přetáhl jsem přes sebe prachovou peřinu a

okamžitě usnul.

V poslední době se mi zdály podivné sny – bůhvíproč jsem často

viděl svého oblíbeného psa, který zahynul před deseti lety. Ve snu

pes neměl samozřejmě ani tušení, že je po smrti, a choval se

přirozeně jako živý; to znamená, že jsem ho musel venčit. Při

procházce občas utíkal (i za života jsem ho jen málokdy uvazoval na

vodítko – snad jen při převádění přes silnici), a tak jsem ho většinu

snu musel hledat, přičemž jsem z plna hrdla vykřikoval jeho jméno.

Doufám, že sousedi nic neslyšeli. Ne vždy se mi podařilo najít psa do

probuzení, ale to nebylo důležité: následující ráno si sám našel cestu

domů a už na mě netrpělivě čekal na prahu mezi snem a skutečností,

zuby hravě zabořené do přineseného vodítka. Zvykl jsem si na to tak,

že pokud se v některém snu zvíře neobjevilo, byl jsem po procitnutí

znepokojený, jestli se mu něco nestalo.

Pochopit smysl deseti prvních řádek nebylo nic jednoduchého.

Nejméně pětina slov ve slovníku nebyla, a bez jeho pomoci jsem znal

asi tak dvě až tři z každé věty. Navíc každý nový odstavec

bezpodmínečně začínal slovem „Ze“. Každou chvíli jsem narazil na

bizarní nažloutlé skvrny, které za dlouhá staletí pokryly listy knihy;

přesto jsem pečlivě vypisoval všechna nalezená slova na papír.

Některá jsem pak musel zaměnit, protože první z navrhovaných

překladů nebyl správný – a odpovídající význam byl obvykle

doplněn poznámkou „arch“.

Hned od prvního odstavce bylo jasné – a tato hypotéza se

potvrdila i později, když jsem začal pronikat do příběhu vyprávěného

neznámým autorem –, že text je ve skutečnosti kronika nějaké

expedice do deštného pralesa Yucatanu, kterou podnikl nepočetný

španělský oddíl. Na dalších stránkách se vyskytla data; popisované

události se odehrály téměř před pěti staletími. Polovina šestnáctého

století… Vzpomněl jsem si, že v té době conquistadoři dobyli Jižní

Ameriku.

Text v té podobě, v jaké ho uvádím zde i dále, je pochopitelně

výsledkem pečlivé kultivace a několika redakčních zásahů. To, k

čemu jsem dospěl na začátku, bylo příliš syrové a nesrozumitelné;

kdybych se rozhodl předložit to jiným lidem, nutně bych riskoval

výsměch.

Že jsme se podle pokynu bratra Diega de Landy, představeného

kláštera v Yzamalu a provinciála františkánského řádu na Yucatanu,

odebrali do jedné provincie daleko od Maní, abychom tam

shromáždili a přivezli nazpět do Maní všechny rukopisy a knihy ze

dvou chrámů, rozkládajících se v tamní oblasti.

Že se mnou vyrazili na cestu vznešení seňorové Vasco de Aguillar

a Gerónimo Núňez de Balboa z Córdoby, a bylo nám podřízeno asi

čtyřicet pěších a deset jízdních vojáků, a měli jsme s sebou koně

zapřažené do dvou potahů, ve kterých jsme měli přivézt do Maní

všechny rukopisy a knihy, také průvodce vybrané z pokřtěných

indiánů, kteří nám měli ukázat, kde se nacházejí hledané chrámy, a

šel s námi i bratr Joaquín, mnich, ve světském prostředí známý jako

Joaquín Herrero, jehož k nám přidělil bratr de Landa.

Že naše cesta směřovala na jihozápad do nedostatečně

prozkoumané oblasti, a že jsme neměli spolehlivé mapy; proto bratr

Diego de Landa přikázal, že nás má doprovázet tolik vojáků, ačkoli

tím vystavoval všanc i obranu Maní. A že průvodce vyslal nejlepší z

nejlepších, byli to jeho vlastní tlumočníci a všechny tři bratr Diego

de Landa sám pokřtil: že první se jmenoval Gaspar Xiu, druhý Juan

Nachi Cocom a třetí Hernán Gonzáles; dva pocházeli z národa

Mayů, žijícího na Yucatanu, ale třetí – Hernán Gonzáles – byl

míšenec; měl španělského otce a mayskou matku.

Že předtím, než náš oddíl odešel z Maní, si mě pozval bratr de

Landa, vysvětlil mi poslání a jeho důležitost a sdělil mi, že náš oddíl

je jen jedním z mnoha, které on, bratr de Landa, rozeslal na všechny

světové strany od Maní s příkazem najít a shromáždit všechny knihy

a rukopisy, které napsali indiáni a které se přechovávaly na různých

místech. A že se takové oddíly vypravily na východ k Chichén Itzá a

na západ k Uxmalu a do Ekabu i do dalších oblastí. A že bratr de

Landa se potom přesvědčil, jestli někdo nestojí za dveřmi a

neposlouchá náš rozhovor, a tiše mi oznámil, že náš oddíl byl

pověřen nejodpovědnějším úkolem; že se od svých stoupenců

doslechl, že se ve vzdálených oblastech dokonce i pokřtění indiáni

nadále klaní svým starým bohům a jejich knihy je nabádají k tomu,

aby se odvrátili od Krista. A že proto, prohlásil bratr de Landa, se

rozhodl zabrat indiánům všechny jejich rukopisy a posléze i idoly,

protože jejich prostřednictvím ďábel pokouší duše indiánů. A že

pokud tomu nyní nezabráníme, roztříštění Mayové se znovu sjednotí,

odvrhnou od sebe Krista a vrátí se k původním satanským modlám; a

tehdy by Španěly čekala nová válka, která by snadno zastínila pár

bojů, svedených při dobývání Yucatanu. A že na severozápadě a

severovýchodě, v liduprázdných mayských městech, se nacházejí

rozsáhlé archivy rukopisů, ale podle svědectví stoupenců lze

nejdůležitější najít několik týdnů cesty na jihozápad od Maní, řekl

Diego de Landa.

Že právě tam bratr de Landa poslal mě a seňory Vasca de

Aguillar a Gerónima Núňeze a s námi bratra Joaquína. Že tamní

oblast ještě nebyla prozkoumána, a proto nám uvolnil vlastní věrné

stoupence, kteří ho zpravili o chrámech na jihozápadě.

Že náš oddíl vyrazil z Maní v dohodnutý den, 3. dubna 1562 po

narození Ježíše Krista, a vypravil se na sever, aniž tušil, co mu osud

přichystal, a aniž věděl, že se z padesáti lidí vrátí z výpravy jen

nemnozí živí.

Odtrhl jsem oči od listů a založil tužkou slovník. V temném

zrcadle okna se odrážel můj obličej: rozcuchané vlasy (při hledání

vhodného slova jsem si je pokaždé prohrábl prsty), měkký a nepříliš

výrazný nos, kulaté tváře, teď už nepřehlédnutelný podbradek…

Jakmile jsem překročil třicítku, mnohokrát jsem si svatosvatě

odpřisáhl, že přestanu zanedbávat vlastní vzhled. Hlídat si v tomhle

věku váhu je však stále složitější, tělo začíná plnit program, který byl

do něho nahrán a jehož cíle se zásadně odlišují od tvých; každý

snědený drobek se snaží uložit do rychle se zvětšujících tukových

zásob a zřejmě se připravuje na hubené dny, očekávané kdesi v

budoucnosti. A po rozvodu jsem se celkově zanedbával…

Vlastní podobu bych si s radostí vyměnil za nějakou cizí, tak

strašně se mi protivila. Po pětatřicátém roce věku se v lidské tváři

ukazují první náznaky toho, jak bude vypadat ve stáří. Kouty

ustupující z čela naznačují kontury budoucí pleše; vrásky se

přestávají vyhlazovat, když zamračený výraz vystřídá usmíření nebo

úsměv; kůže rohovatí a ruměnec se na pokožku propracovává stále

obtížněji. Po pětatřicítce se vaše vlastní tvář začíná měnit v memento

mori, připomínku tělesného konce, která s vámi zůstává navždy.

Já osobně se musím na svůj obličej dívat nepřetržitě; stůl stojí

přímo u okna, za kterým, když si sednu k práci, je už obvykle tma.

Umyté sklo zrcadlí jako temná hladina lesního rybníka – zobrazuje

obrysy, ale pohlcuje barvy. Vždy mám dojem, že rysy mého obličeje,

který je ve svitu stolní lampy dobře vidět, ale už nejasné kontury

nábytku, štukovaného stropu a těžkého bronzového lustru se odrážejí

přímo ve zhuštěném nočním vzduchu. A možná tam, za oknem,

opravdu existují tím jasněji a zřetelněji, čím víc se svítí v mém

pokoji. V noci však obvykle v celém bytě zhasínám a nechávám

rozsvícenou jen lampu na pracovním stole a žárovku v kuchyni.

V kuchyni nechávám rozsvíceno, i když jsem v bytě sám, a

zhasínám, až když oknem dovnitř nahlédne bezkrevné ranní slunce.

Obvykle se to dělá kvůli útulnosti, ale v tomhle bytě se jinak žít

prostě nedá.

Je prostorný, starý, s vysokými stropy – bez štaflí spálenou

žárovku nevyměníte –, vybavený rozeschlým starožitným nábytkem

z karelské břízy, který nelze opravit snad ani za všechny peníze

světa. Bylo by mi ale strašně líto ten byt prodat, protože jsem ho

zdědil po babičce. Když jsem byl malý, často si mě k sobě brávala,

takže když nás navždy opustila a byt připadl mně, jako bych se vrátil

do dětství.

Ještě když byla babička zdravá a já ji navštěvoval a přespával u

ní, nemohl jsem se zbavit pocitu, že její dům dýchá. Dříve jsem si

myslel, že, dokonce i když si babička vyjde na procházku, v

zákoutích bytu si dál šeptají dozvuky jejích myšlenek a na chodbě

šelestí ozvěna šouravých kroků. Nyní se mi zdá, že byt si prostě žije

vlastním životem. Okna vedou na různé světové strany, a proto na

chodbě často fičí průvan a nedovřené dveře uprostřed noci

zničehonic začínají bouchat. Stává se, že i parkety položené před

stoletím tu a tam zaskřípou, jako by po nich někdo chodil. Parketová

podlaha se samozřejmě může natřít speciálním prostředkem a na

okna lze dát dvojskla a všechny přízraky rázem zmizí, ale mně se byt

líbí právě takový… živý.

Než jsem se znovu ponořil do překládaného textu, ještě jednou

jsem vyhlédl z okna. Cosi mě tam upoutalo… Nějakou dobu jsem

zaraženě zíral na rysy obličeje, ponořeného pod hladinou nočního

vzduchu, než jsem nakonec pochopil, co mě mate.

Člověk za sklem se téměř nepostižitelně odlišoval od toho, který

na mě z druhé strany zasmušile hleděl ještě včera.

Rozdíl spočíval v očích. Obvykle byly trochu malátné, se

skelným odleskem jako u vycpaných kanců a medvědů v proslulém

arbatském loveckém obchodě, ale dnes vypadaly, jako by samy

svítily. A nebylo divu – poprvé za dlouhé roky jsem se věnoval práci,

která mě zaujala.

Že cesta nás vedla po zelených a velmi malebných luzích, které

střídaly neprostupné tropické lesy; a že jen díky pomoci našich tří

průvodců se nám dařilo procházet houštinami, které se vynořovaly

přímo uprostřed cesty. A že dva indiáni vždy kráčeli před oddílem, a

když to bylo nezbytné, prosekávali dlouhými noži liány a čistili cestu;

hned za nimi šlo několik vojáků, kteří je chránili před divokou zvěří a

nepřáteli. A že třetí průvodce šel obvykle se mnou a seňory Vascem

de Aguillar a Gerónimem Núňezem de Balboa.

Že naše výprava připadla na konec suchého ročního období, za

kterým na Yucatanu i v jiných částech této země začínají měsíce

deštů. A že dokonce i daleko od indiánských vesnic se ve vzduchu

vznášel pach spáleniště a slunce bylo od dýmu spálených stromů a

houští zkalené, protože v dubnu a květnu, než začne období deštů,

indiáni vypalují rozsáhlé plochy džungle a houští a připravují je pro

nadcházející rok na obdělávání. A že všechny rovinaté oblasti

mayského území jsou během těchto týdnů pod příkrovem dýmu a poté

tu celých šest měsíců leje jako z konve a v prosinci sázejí indiáni do

půdy prohnojené sazemi a zalité nekonečnými dešti kukuřici, která

neobyčejně dobře prospívá, takže jeden zemědělec dokáže uživit

dvacet lidí.

Že jsme se podle příkazu bratra Diega de Landy vyhýbali

známým cestám, a proto jsme postupovali stále pomaleji. Že jsme se

zpočátku hodlali zbavit povozů a chtěli jsme to zařídit tak, že se s

nimi část oddílu vrátí, ale pak nás průvodci vyvedli na starodávnou

cestu, skrytou před zraky zvědavců košatými korunami stromů; a že

podél cesty stály kamenné sochy zobrazující mytické nestvůry, které

jsem viděl v Maní u mayských chrámů. A že jsme také míjeli stély

pokryté droboučkými symboly, o kterých mi bratr de Landa při jedné

z našich rozmluv vysvětlil, že to jsou písmena yucatanského jazyka,

která se mu podařilo rozluštit.

Že první dny naše putování probíhalo bez překážek a potíží;

indiánské vesnice jsme vídali stále vzácněji. A že poté, co jsme se

ponořili do vlahého tropického lesa, jsme už nespatřili ani živáčka. A

že nás neznepokojovala ani divoká zvěř, jen jednou v noci hlídka

uslyšela v nedaleké houštině řev jaguára, ale šelma nás

nepronásledovala, ačkoli jsme s sebou měli koně. A že indiáni, kteří

nás doprovázeli, tvrdili, že je to dobré znamení.

Že potravy pro nás, vojáky i průvodce, byl dostatek – vezli jsme

sušené maso a suché placky a průvodci pro nás občas v lese sbírali

jedlé plody, několikrát jsme se odebrali i na lov a obvykle jsme

přinesli vřešťany, ale čtvrtý den se nám podařilo skolit jelena, jehož

maso jsme spravedlivě rozdělili mezi vojáky; lovci dostali

dvojnásobnou porci. Že pátého dne putování, když si oddíl dopřál

odpočinek, si ke mně přisedl jeden z průvodců, Gaspar Xiu, a šeptem

se mě zeptal, jestli vím, proč nás bratr Diego de Landa poslal na tuto

výpravu. A že pamětliv opatrnosti jsem odpověděl, že jsme dostali

rozkaz najít nějaké knihy a přivézt je do Maní, a že o ničem jiném

nemám povědomost. A že Gaspar Xiu na mě dlouho hleděl a potom

odešel a mně se tehdy zdálo, že mi neuvěřil.

Že následující den, když jsem jel na konci oddílu, abych měl na

očích povozy, mě oslovil další průvodce, míšenec Hernán González,

a požádal, abych zpomalil, protože nechtěl, aby nás někdo slyšel;

sdělil mi, že v některých mayských oblastech, konkrétně v Mayapánu,

Yaxuně a Tulumu, španělští vojáci pálí indiánské knihy a modly. A že

se mě Hernán Gonzáles ptal, proč tak činí a nedostali-li jsme

podobný rozkaz. A že ačkoli jsem už začínal chápat, proč nás bratr

Diego de Landa odeslal na tuto výpravu, přesto jsem druhému

průvodci odpověděl totéž co prvnímu – ujistil jsem ho, že pálit

rukopisy a sochy ode mě bratr Lancia nepožadoval, jen přikázal,

abychom je vcelku a neporušené dopravili do Maní; ale proč, to sám

nevím.

Že jsem nazítří při rozmluvě se svými společníky, seňory de

Aguillarem a Núňezem de Balboa, zjistil, že indiánští průvodci se na

totéž vyptávali každého z nich, ale ani jeden, ani druhý nevěděl o

cílech expedice víc než já; a já, v souladu s příkazem bratra de

Landy a hlasem svého strážného anděla, jsem se jim nezmínil o svých

domněnkách. A že později vyšlo najevo, že ty domněnky byly správné

jen zčásti, skutečnost byla mnohem neuvěřitelnější a chmurnější, než

jsem si dokázal představit…

Odložil jsem listy a slovník stranou a podíval se na hodinky:

ručičky ukazovaly půl druhé v noci. V krku mi vyschlo; v polovině

pracovního večera, tedy v jedenáct, obvykle piju čaj. Zvedl jsem se

od stolu a proplul bytovým příšeřím do kuchyně.

Večerní čaj je pro mě posvátný rituál, který, kromě všeho

ostatního, mi poskytuje možnost zapomenout na dvacet minut na

tajemství konstrukce praček a možné smluvní tresty za přerušené

dodávky slepičích stehen.

Vodu ohřívám na plynovém sporáku. Konvice na vodu dokonale

ladí s bytem – je také stará a neuvěřitelně domácká, červená s bílými

puntíky, emailová, se širokým hrdlem, na které se musí nasadit lesklá

píšťalka, než ji postavím na plyn. K tomu, abych konvici sundal ze

sporáku, mám zvláštní prošívanou rukavici – ve stejném červeném

odstínu. Čajové lístky nabírám z papírového balíčku stříbrnou

lžičkou se spirálovým držátkem a sypu je do tmavomodrého

porcelánového čajníku ruční výroby.

Nasypat dvě lžičky drcených lístků do umytého a dosucha

vytřeného čajníku, zalít je vroucí vodou, zakrýt víčkem a dlouhých

pět minut trpělivě čekat. Zpod víčka a hrdla vychází libě vonící pára,

která dráždí chuťové buňky, ale nelze to uspěchat: čaj se ještě

nevylouhoval.

Obvykle si čekání zkracuji tím, že listuji v novinách, které jsem si

koupil přes den; dnes však bylo všechno jinak. Ze zvyku jsem otevřel

včerejší Izvestija a mechanicky se zaměřil na jeden článek, ale na

slovech vytištěných malým novinovým písmem jsem neudržel oči;

pohled mi pořád klouzal jinam a zaplétal se mezi řádky. Nedařilo se

mi začíst se do textu; smysl noticky zakrývala přízračná spleť větví a

lián džungle, kterou se prodíral oddíl Vasca de Aguillara, Gerónima

Núňeze de Balboy i samotného bezejmenného vypravěče,

popisujícího jejich výpravu. Za několik minut jsem se přistihl, že

celý ztuhlý zírám do prostoru mezi nadpisem a fotografií k materiálu

o obrovské vlně tsunami v jihovýchodní Asii. Bez zvláštního zájmu

jsem očima prolétl článek a noviny zase složil.

Mnohem víc jsem se zaobíral tím, proč člověk vlastnící tento

zvláštní text ho zadal do banální překladatelské agentury. Za všechny

roky mé práce v té agentuře jsem nic podobného nespatřil; pokud

jsem to dobře chápal, knihami, jako je tahle, se zabývají úplně jiní

lidé… Určitě nějací docenti, kteří si vycucali dizertační práci z jakési

banální, ovšem do všech podrobností rozpitvané epizody Cortésovy

dobyvatelské výpravy. Taková archivní vydání stěží někdy opustí zdi

akademických knihoven, kde se uchovávají pod sklem ve speciálním

mikroklimatu. Dá se samozřejmě uvažovat o tom, že některé

podobné poklady jsou zasuté ve skladech soukromých antikvariátů,

kde se na ně podaří narazit šťastnému sběrateli… Pokud však má

vlastník dostatek prostředků na to, aby takovou knihu získal, proč by

ji vydával do rukou neznámých překladatelů, kteří mohou

drahocenný exemplář ztratit nebo poškodit? Proč by nepozval

některého z těch univerzitních docentů k sobě domů, aby mu tam při

nesmírně uctivém listování křehkými starými stránkami nejen pořídil

překlad, ale zároveň ho i opatřil nezbytnými komentáři? Proč takové

dílo svěřovat laikovi?

A kromě toho je naprostou záhadou, jak ten hypotetický sběratel

mohl vzácné dílo tak nelítostně rozdělit. Nezveličoval jsem hodnotu

knihy? Nebo ji snad majitel už dostal v takové podobě? A co když

prostě jenom nechtěl, aby se celý svazek ocitl najednou v rukou příliš

zvídavého čtenáře?

Čaj se konečně uvařil; procedil jsem ho skrz sítko do svého

oblíbeného hrnku, zhotoveného ve tvaru konvice s úzkým hrdélkem

(nápoj tak pomaleji stydne), rychle jsem se vrátil do pokoje, kde pod

žhnoucím svitem stolní lampy se ve skřípajícím koženém sedle

pohupoval ctihodný seňor, který se dosud nepředstavil a důstojně

čekal, až ukončím své záležitosti a opět se mu začnu věnovat, abych

doposlouchal jeho příběh.

Že čím náš oddíl pronikal dál na jihozápad, tím větší komplikace

musel překonávat; a ačkoli proviant zatím stačil pro všechny, začali

vojáci reptat. A že jsem se jednoho zeptal a dověděl se, že mnozí z

nich se už doslechli o cíli naší výpravy a byli s ním hrubě

nespokojeni. A že to mě, seňora Vasca de Aguillara a seňora

Gerónima Núňeze de Balbou udivilo, protože všichni vojáci, kteří

nám byli přiděleni, dříve plnilii důležitější a závažnější rozkazy; našli

se mezi nimi i takoví, se kterými jsem osobně vypálil několik

odbojných vesnic.

Že námi dotázaný voják nic neskrýval a přiznal se, že příčinou

nespokojenosti se staly kýmsi šířené fámy, že každý z nás bude

proklet indiánskými bohy, vložíme-li ruku na jejich posvátné knihy. A

že ačkoli jsem se dovtípil, kdo takové zvěsti rozšiřuje, rozhodl jsem

se prozatím ty lidi netrestat a ani nekárat reptající vojáky. A že bratr

Joaquín mu jen řekl, aby se nebál dřevěných ani kamenných model a

raději pamatoval na Hospodinův hněv, jenž strašlivě postihne ty,

kteří zapomenou na to, kdo je na věky věků jediným a pravým

Bohem; a dodal, že Panna Marie nás ochrání před ďábelskými

nástrahami i tehdy, opováží-li se satan vystavovat křesťany pokušení

skrze indiánské bůžky.

Že tehdy ten voják od nás zahanbeně odešel a bratr Joaquín trval

na tom, abychom provinilci uštědřili výprask a našli a pověsili ty,

kteří si vymysleli takové rouhačské klevety. Ale že já ani seňoři

Aguillar a Núňez de Balboa jsme s ním nesouhlasili, protože jsme se

obávali vzpoury a nechtěli jsme přijít o průvodce, když už jsme do

džungle pronikli tak hluboko. A že místo toho jsem navečer k sobě

pozval míšence Hernána Gonzálese a upozornil ho, že on a další

průvodci musí přestat mluvit o tom, že nás čekají úklady indiánských

bohů, a že ani on, ani Gaspar Xiu ani Juan Nachi Cocom jako

pokřtění křesťané nesmějí v nic takového věřit, a pohrozil jsem mu

plamennou hranicí. A že mě ujištoval, že on sám nikdy nevěřil v

mayské bohy a nebál se jich a vždy zachovával věrnost našemu Pánu

Ježíši Kristu a Panně Marii; avšak když ode mě odcházel, otočil se a

zašeptal, že nevím, co činím.

Že následujícího dne klevety ustaly, ale vystřídalo je nové

soužení. Že široká cesta, po které se pohyboval náš oddíl, se začala

zužovat a posléze se změnila v obyčejnou stezku, kterou zdolal kůň s

jezdcem, ale povozy tudy projet nemohly. A že jsme se po poradě

rozhodli zpočátku prosekávat keře a stromy po okraji stezky, aby

koně zapřažení do vozů přece jen mohli projít, ale trvalo to příliš

dlouho, a dokonce i když stromy káceli vojáci společně s indiány,

nedokázali jsme do západu slunce urazit víc než půl leguy.

Že proto se následující den rozhodli nechat povozy s hlídkou a

jedním průvodcem na místě; vysekali kolem nich nezbytný prostor

pro případ nečekaného napadení, vzali dvacet pět lidí a dva indiány

a vydali se prozkoumat oblast a zjistit, jestli už brzy vyjdou z

džungle. A že jako místo pro jejich tábořiště jsme vybrali paseku, na

které stálo několik kamenných soch, takže tu stromy rostly jen řídce a

s kácením bylo méně práce. A že na té mýtině zůstalo pod velením

seňora Gerónima Núňeze de Balboy s povozy deset střelců s kušemi,

tři vojáci s arkebuzami, dva jezdci a také Gaspar Xiu, ostatní odešli

se mnou a seňorem Vascem de Aguillarem.

Že jsme se dohodli na návratu za tři dny nebo dříve a oni na nás

měli čekat nejméně týden a potom se vrátit do Maní. Že bratr

Joaquín požehnal těm, kteří tu zůstali, a rozhodl se odejít s námi. Že

jsme rozbili tábor, rozloučili se s druhy a vydali se ráno

následujícího dne na cestu.

A že jsem od té doby už nikdy nespatřil ctihodného a odvážného

seňora Gerónima Núňeze de Balbou a nikoho z jeho vojáků – živé

ani mrtvé.

Znovu jsem se podíval na hodiny; bylo pár minut po páté. Ačkoli

v tuto dobu obvykle vstávám a zavítám do kuchyně, abych si uvařil

večeři, tentokrát jsem hlad necítil; toužil jsem po jediném – dovědět

se, jak to bylo dál.

Mnohem později jsem pochopil záměr člověka, který napsal tyto

stránky: příběh, který vyprávěl, připomínal bažinu. Stačilo do ní

vstoupit – přičemž vůbec nebylo nutné číst jeho knihu od začátku – a

nebylo možné přestat, dokud zbývaly nějaké nepřečtené stránky.

Autor jakoby záměrně kladl uprostřed řádek pasti a lákal

neopatrného čtenáře přísliby budoucích tajemství, naznačoval

výjimečnost svých prožitků a současně s tím nedovoloval ani na

okamžik zapochybovat o tom, že popisované události jsou skutečné.

Stále silněji se projevovalo nutkání přestat příběh překládat po

odstavcích a naráz si ho celý přečíst až do konce. Obvykle to tak

dělám, abych nejprve pochopil obecný smysl textu. Tady jsem však

měl co činit s příliš složitým jazykem a obával jsem se, že jestli

začnu přeskakovat neznámá slova, kterých bylo přes polovinu,

unikne mi nějaká drahocenná podrobnost poskytující klíč k

pochopení budoucích záhad.

A čím dál jsem četl, tím víc se mi zdálo, že jsem konfrontován s

nanejvýš neobyčejným dokumentem. Bůhvíproč jsem byl

bezvýhradně přesvědčený o tom, že nepřekládám, řekněme,

dobrodružný román z osmnáctého, nebo dokonce devatenáctého

století, který mi podstrčil nějaký taškář. Na těchto listech, v těchto

písmenech a větách bylo všechno skutečné: i papír, nerovně

zaříznutý na kraji, i rozdíly mezi natištěnými znaky, patrné pod

lupou, i odměřený a přesný důstojnický jazyk vyprávění.

Zatímco jsem přemýšlel, mám-li zajít do kuchyně a dát vařit vodu

na špagety, oči – jako přitahované magnetem – se samy od sebe

vrátily na místo, kde jsem ukončil překlad. Otázka byla vyřešena.

Že jsme ještě před setměním dosáhli místa, kde džungle končila.

A že když jsme vyšli z lesa, spatřili jsme, že stojíme na vysokém

břehu neznámé řeky, nepříliš široké, ale zato prudké, s neprůzračnou

nazelenalou vodou; a že na opačném mírně stoupajícím břehu je

otevřená krajina porostlá jen nevysokou trávou a v dálce se rýsovaly

hory se strmými skalními okraji.

Že jsem se poradil se seňorem Vascem de Aguillarem; rozhodli

jsme se, že se téhož dne večer vrátíme a zastavíme tam, kde nás

zastihne noc. Že během naší rozmluvy zaznělo ze severovýchodu,

odkud jsme přišli, vzdálené zahřmění; a že jsme ho považovali za

výstřel z arkebuzy a domnívali se, že je to nouzový signál od našich

společníků, které jsme zanechali u povozů. Ale že když jeden z

průvodců vylezl na strom, aby se podíval, jestli neuvidí něco

zvláštního, oznámil, že z té strany, odkud zazněl dunivý zvuk, se k

nám přibližuje bouře.

Že to oba indiány i ty z vojáků, kteří nesloužili na Yucatanu první

rok, velmi udivilo, protože do období deštů zbývalo ještě několik

týdnů a špatné počasí tu bylo vzácností.

Že za nějakou dobu se od severovýchodu znovu ozvalo dunění,

ale teď už připomínalo hrom mnohem zřetelněji, protože zdroj zvuku

se už nenacházel tak daleko. A že se za necelou půlhodinu obloha

zatáhla černými mraky a nad místem, kde jsme stáli, se spustil liják a

za ním následovala bouřka.

Že jsme ten den kvůli bouřce nemohli vykročit na zpáteční

pochod a rozhodli jsme se zůstat na nocleh tam, kde jsme právě stáli.

A že jsme vyšli z džungle a rozbili tábor. A že bouře zuřila celou noc

a blesky šlehaly na obloze přímo nad našimi hlavami; a že do

jednoho vojáka, který se oproti rozkazu ukryl pod stromem, udeřil

blesk a zabil ho. A že to hodně vylekalo indiány i ostatní vojáky.

Že následující den byla obloha opět jasná a slunce žhnulo. A že

mrtvého vojáka pohřbili podle křesťanského zvyku a bratr Joaquín

mu odříkal zádušní mši a pomodlil se za odpuštění nebožtíkových

hříchů. A že při návratu na místo, kde jsme zanechali povozy s

hlídkou, vojáci opět začali mluvit o indiánských bůžcích a blesku,

který udeřil do jejich druha; a že jsem po celou dobu držel oba

průvodce u sebe, abych jim zabránil v utvrzování takových nesmyslů,

ale vojáci si stejně dál mleli svoje.

Že cestu k táboru jsme našli snadno, ačkoli půda byla rozmočená

deštěm; ale že když jsme vyšli na mýtinu, kde jsme zanechali povozy

a hlídku, nebylo tam ani živáčka. Že jsme všem vojákům přikázali,

aby tam na nás počkali, a já jsem se seňorem Vascem de Aguillarem

a dvěma indiány prozkoumal paseku i cestu, která z ní směřovala

opačným směrem. A že jsem neobjevil stopy po boji, ani odhozené

věci nebo zanechaná znamení či otisky kol od vozů a koňských

podkov; a že jsem sedl na koně a vydal se po té cestě, protože jsem

doufal, že najdu někoho z oddílu nebo nějaké stopy, ale po

půlhodinovém klusu jsem na nikoho nenarazil a vrátil jsem se.

Že během mé nepřítomnosti průvodci objevili to, čeho jsme si

zpočátku nevšimli: jeden z kamenných bůžků, stojící mezi stromy a

skrytý za hustým listovím, byl celý zašpiněný zaschlou krví. A že jsem

si vzpomněl na indiána Gaspara Xiu a pojal podezření, že nás zradil,

a chtěl jsem přikázat zajmout oba zbývající průvodce, ale než jsem to

stačil udělat, přivolal si mě k sobě seňor Vasco de Aguillar, který

ohledával další mýtinu, nacházející se nedaleko od naší.

A že na tomto lesním palouku stál velký krychlový kámen, v jehož

středu se nacházela prohlubeň, ze které vycházely žlábky směřující k

okraji; a na tom kameni ležel náš průvodce Gaspar Xiu, byl svlečený

donaha, hrudní koš měl rozseknutý a rozevřený a bylo mu odebráno

srdce.

Že jsme se domluvili, že o tom vojákům neřekneme ani slovo, pod

hrozbou pověšení jsme to zakázali učinit i průvodcům, rychle jsme to

místo bez jediného ohlédnutí opustili a znovu jsme vykročili k

jihozápadu.

Za oknem šuměl déšť, ale na rozdíl od období sucha na Yucatanu

v říjnové Moskvě na něm nebylo nic neobvyklého. Netrpělivě jsem

otočil poslední list a hledal začátek další kapitoly. Nadarmo – byla

tam, očividně hodně neumělou rukou, nakreslena velice podivná

bytost: nestvůrný človíček s dlouhým nosem, sedící, s přitaženýma

nohama, o které se opíral jednou rukou. Druhou měl napřaženou před

sebe a otočenou dlaní vzhůru; kolem krku mu visel náhrdelník s

uvázaným talismanem. Pod obrázkem jsem spatřil podpis Chac.

Takové slovo jsem v žádném slovníku nenašel – ani té noci, ani

následující den, kdy jsem text korigoval a redakčně upravoval v

knihovně, než ho odevzdám v agentuře.

Když bylo všechno hotové, vytvořil jsem v překladu

nepřesvědčivou kopii ilustrace a opatřil ji ospravedlnitelným nápisem

Obr. 1; samotný název jsem ponechal nepřeložený. Pečlivě jsem

složil listy do desek a ještě jednou jsem se podíval za poslední z nich,

než jsem celou složku zavřel. Šereda na obrázku se triumfálně

usmíval. Rychle jsem zacvakl mosazný uzávěr a začal se oblékat.

Na mém stole ležely dvě stejné hromádky papíru: dva exempláře

načisto přepsaného a vytvořeného překladu druhé kapitoly knihy,

jejíž název jsem prozatím neznal, ale chystal jsem se ho co nejdřív

zjistit. Jednu hromádku jsem vložil do balíku společně s koženými

deskami. Ve smlouvě nebylo ani slova o tom, že nemám právo

ponechat si kopii.

LA TAREA

en den déšť bubnoval do oken a bičoval můj plášť – a neustal

Tani nazítří, když jsem se vrátil do překladatelské agentury s

nadějí, že dostanu další kapitolu knihy. Jakmile jsem desky odevzdal,

byl mi okamžitě vyplacen celý smluvní honorář. Když jsem se však

zeptal na další část zakázky, zřízenec zavrtěl hlavou.

„Zatím jsme nic nedostali. Ale mám tu dvě smlouvy na dodávku

pralinek a doutníků,“ odněkud zpod stolu vylovil průhledné desky s

bílými listy standardního rozměru a úkosem na mě pohlédl s

neskrývaným očekáváním, že se mi na tváři objeví obvyklý vděčný

úsměv.

„Smlouva? Aha… Děkuju,“ vzpamatoval jsem se a převzal

balíčky; rozčarování, které se mi zachvělo v hlase, však nezůstalo

bez odezvy.

„Těžko čekat, že budete mít pořád zakázky za trojnásobnou

cenu,“ chladně mě usadil.

„Rozumím… Promiňte, jen jsem se zamyslel.“ Snažil jsem se,

aby odpověď zněla provinile; ve skutečnosti jsem myslel jen na to, že

když si teď vezmu na překlad tyhle smlouvy, vytvořím si tak dobrý

důvod, abych sem za pár dní přišel znovu a poptal se, jestli nepřinesli

třetí kapitolu.

„Jo, mimochodem… Co to tam bylo v těch kožených deskách?

Sám jsem byl líný to zjišťovat, ale teď mi zvědavost přece jen nedá,“

umírnil se zřízenec, v jehož hlase jsem zaslechl podtón připomínající

cosi trochu lidského.

„V kožených deskách? Měl jste ve všem pravdu. Archivní

dokumenty.“ Konečně jsem se ovládl a vyloudil na tváři milý úsměv.

„No tak vidíte,“ pokýval hlavou zřízenec. „A víte,“ nejistě na mě

zavolal, když už jsem se chystal odejít, „že ten náš Španěl zakázku

nezrušil – ale telefon mi nezvedá.“

Zamumlal jsem pár potěšujících slov, seběhl po schodech a

spěšně vyšel na ulici. Cítil jsem se asi jako malé dítě, kterému pod

stromeček slíbili požární cisternu s funkčním majákem a sirénou, ale

nakonec dostalo ubohou plastelínovou sadu.

Ačkoli jak jsem dospěl k tomu, že nějaké pokračování knihy

vůbec existuje nebo že se její majitel uráčí zanést ji do téže agentury,

kde kvůli lajdáctví jakéhosi překladatele ztratili celou kapitolu

literárního pokladu? Když jsem si na jeho místě představil sebe, bylo

mi jasné, že by mě v takové agentuře už nikdy neviděli. Proto jsem si

prostě musel zvyknout na myšlenku, že ačkoli práce na knize byla

velmi zajímavá, můj život bude pokračovat i bez ní. A pokud je pro

mě téma mayských indiánů a kronik o výpravách conquistadorů tak

zajímavé, proč si tedy prostě nekoupím pár historických knih o

Cortésovi nebo kronik původních obyvatelů Jižní Ameriky?

Nestačil jsem se však divit, když jsem zjistil, že v žádném

solidním knihkupectví nelze koupit aspoň trochu seriózní knihu o

tom, jak conquistadoři dobývali poloostrov Yucatan. Narazil jsem na

brak typu Záhady tajemné mayské civilizace od jakéhosi Reinharda

Kümmerlinga, ale o samotné mayské civilizaci tam nebylo ani slovo.

Autor si vystačil se záběry – navíc to byly velice nekvalitní snímky –

nějakých střepů, ruin velkolepých pyramid a herních prostranství,

vše bylo z valné části pohlceno džunglí; dále se vyžíval v podrobném

výčtu toho, ve kterém zapomenutém městě byly tyto fotografie a

archeologické nálezy učiněny.

Přesto se tam však našlo něco, co mě přimělo tu knihu koupit.

V úvodu byl mimoděčně zmíněn františkánský biskup Diego de

Landa – ukázalo se, že je to historická osobnost, která ve své době

působila jako představený kláštera svého řádu v yucatanském městě

Yzamal. Také se tam stručně psalo o jakési aféře s autodafé neboli

vyhlášením inkvizičního rozsudku, za který byl zmíněný de Landa

odvolán do Španělska, kde celou jeho záležitost posuzovali nejvyšší

duchovní hodnostáři. Poté však byly jeho skutky shledány

oprávněnými a de Landa se vrátil na Yucatan, který se mu stal

druhou vlastí, aby tam v pokročilém věku převzal biskupskou stolici.

Podrobněji se tam o intrikách kolem představeného

františkánského kláštera nepsalo, ačkoli jméno bratra Diega de

Landy se objevilo ještě na několika místech, když se mluvilo o

rozluštění znaků, které indiáni mayské civilizace používali jako

písmo. De Landa byl první Evropan, který se je naučil číst.

Je však pravda, že později vyšlo najevo, že dešifrovací postup,

který navrhl de Landa, byl chybný. Stařec byl demoralizován

abecedním systémem a rozhodl se, že ho musí používat celý svět,

tedy i obyvatelé Yucatanu. Rozpracoval velmi podrobnou soustavu

fonetických shod mezi „písmeny“ yucatanského jazyka a zvuky

srozumitelnými španělskému sluchu. Její plná verze byla v knize

Tajemství záhadné mayské civilizace uvedena na dvoustránkové

vložené příloze – patrně jen proto, aby se něčím zaplnilo volné místo.

Na následující straně současní jazykovědci podrobili systém de

Landy zdrcující kritice. Vyšlo najevo, že písmena yucatanského

jazyka byly hieroglyfy a každé bylo nositelem určitého významu,

nikoli zvuku.

Vybavily se mi stély popsané podivnými znaky, které míjel oddíl

conquistadorů v kapitole starobylé knihy, kterou jsem přečetl. Autor

zprávy tvrdil, že se osobně znal s de Landou, který se mu údajně

svěřil s tím, že umí číst yucatanské znaky… Celý spisek

Kümmerlinga o záhadách Mayů byl samozřejmě mlácením prázdné

slámy a dalším pokusem prodat lovcům UFO a lochneské příšery

nudné archeologické nálezy, zabalené do křiklavého obalu. Avšak

pod touhle prázdnou skořápkou jsem našel drahocenné jadérko,

sladkou dřeň, kterou jsem tam opravdu hledal: potvrzení toho, že

příběh, který jsem s nevýslovným zaujetím překládal, není jen

umělecký výmysl. Pokud v něm vystupují reálné historické postavy,

znamená to, že i samotný autor a hlavní hrdina vyprávění mohl kdysi

existovat a nemuselo nutně jít o výplod fantazie z pera beletristy

nebo vynikajícího mystifikátora.

Zmínky o osobnosti Diega de Landy dokonce propůjčovaly větší

hodnověrnost i neobjasněnému zmizení patnácti španělských vojáků

pod velením Gerónima Núňeze de Balboy a strašlivé smrti jejich

průvodce. Nechtěl jsem se ukvapit, a proto jsem nevěřil, že by se

mohlo jednat o nějaké paranormální jevy; čekal jsem, že autor zprávy

v následujících kapitolách svého díla odhalí, co se ve skutečnosti

stalo.

Spěšně jsem prolistoval celou koupenou knihu o tajemstvích

Mayů, ale už jsem v ní nenarazil na nic důležitého, a proto jsem ji

odložil na poličku a posadil se k překladům. Přitom jsem si slíbil, že

následující volný den věnuji podrobnějšímu studiu conquisty a

zeměpisu poloostrova Yucatan.

Pralinky a doutníky mi zabraly tři noci. Mohl jsem je vyřídit i

rychleji, ale úmyslně jsem oddaloval den odevzdání v naději, že až

přinesu hotovou zakázku, budou na mě v agentuře čekat objemné

kožené desky se zlatým monogramem.

Můj odraz v nočním skle znovu získal obvyklý vzhled. Zmořený

podrobným popisem státních norem a cukrovinek a doložkami o

maximálním povoleném obsahu konzervačních látek jsem bojoval se

spánkem tím, že jsem do sebe lil silný černý čaj, který se vařil

dvakrát déle než obvykle. Místo řádek dnešních novin, popisujících,

že počet obětí tsunami v Asii dosáhl několika set tisíců, jsem znovu

viděl vyumělkovaná starobylá písmena a v žalostném vrzání

rozeschlého antikvárního nábytku jsem slyšel skřípot lan na stěžních

španělských karavel.

Moje malá lest se vyplatila. Když jsem zašel do agentury s

vytrpěnými překlady rusko-britských obchodních dohod z angličtiny

do ruštiny, setkal jsem se pohledem se zřízencem. Neseděl jako

obvykle u počítače, pohroužený do karetní hry, ale s ustaraným

výrazem přecházel sem a tam úzkým průchodem za kanceláří.

„Mám pro vás práci,“ oznámil mi, jen co jsem stanul na prahu.

„Návody, nebo stanovy?“ upřesnil jsem rezignovaně.

„Dostavil se objednatel, pro kterého jste předtím pracoval.

Španělský text… Vzpomínáte? Velmi chválil váš překlad a trval na

tom, abych následující část svěřil jenom vám. No… a ještě mě

požádal, abych vám honorář zvýšil na čtyřnásobek. Tvrdil, že je

nesmírně důležité, aby text překládal ten správný člověk a že na to

peněz rozhodně nelituje – něco v tomhle duchu.“

„A co ta ztracená první část? Nebudete mít kvůli tomu

nepříjemnosti?“ zeptal jsem se jakoby mimoděk.

„No víte… Tvrdil, že není důvod se znepokojovat. On prý… Ne,

řekl my, to znamená – oni. Oni si to prý sami najdou.“

Mlčky jsem přikývl; ani on už necítil potřebu mluvit. V

hrobovém tichu mi předal známé hnědé desky se sponkami a ponořil

se do účetních podkladů. Usoudil jsem, že audience skončila, a

rychle jsem se vytratil.

Postaral jsem se o to, aby můj návrat na Yucatan byl co

nejslavnostnější. Předem jsem si uvařil čaj, přinesl si sušenky, naladil

starý rozhlasový přijímač na nějakou španělsky mluvící stanici,

vklouzl nohama do pohodlných fíkových trepek a teprve potom jsem

si sedl ke stolu. Po slovech chvály a ještě více hřejivém vědomí

prémie, o kterou jsem se překladem zasloužil, bych se nedivil,

kdybych v deskách uviděl obálku zapečetěnou voskem s osobním

dopisem, objasňujícím cíl a důležitost této práce. Uvnitř však ležela

jen hromádka zažloutlých listů pečlivě vyříznutých z knihy; na

každém z nich se těsnala známá, časem trochu vybledlá latinská

písmena. Nadpis na první straně byl proveden gotickým písmem:

Capítulo III.

Že po podivuhodných a strašlivých událostech popsaných v

předchozí kapitole náš oddíl pokračoval v pochodu do jihozápadní

oblasti mayské země a rychle stanul u řeky, na jejímž břehu se jeho

předvoj pod vedením mým a seňora Vasca de Aguillara zastavil

předchozího dne; a že počasí nám bylo příznivě nakloněno a lijáky

podobné tomu včerejšímu se už do začátku jejich pravidelného

období neopakovaly.

Že v oddílu sílily pochybnosti a nespokojenost a vojáci se

vyptávali, kam zmizely povozy a jejich druhové, kteří je měli hlídat.

Že jsem se dohodl se seňorem Vascem de Aguillarem, jak budeme na

tyto otázky odpovídat – ti, co zůstali s Gerónimem Núňezem de

Balboou, se rozhodli pro návrat do Maní; potvrdím, že jsem viděl

stopy kol a kopyt tam, kde se pod korunami stromů schovávali před

deštěm. A že budeme tvrdit, že jsme s Vascem de Aguillarem našli

vzkaz od seňora Núňeze de Balboy, ve kterém vysvětloval, že se

rozhodl k odchodu a návratu do Maní kvůli horečce, která se

rozšířila mezi jeho lidmi. A že zdroj této nemoci se určitě nachází

nedaleko od jejich stanoviště, a proto ten spěch, ve kterém náš

vlastní oddíl to místo opustil.

Že mnozí tomu příběhu uvěřili, protože zněl hodnověrněji než to,

co jsme ve skutečnosti objevili. A že pravdu jsem sdělil pouze bratru

Joaquínovi, protože byl důvěrníkem bratra Diega de Landy; všem

ostatním jsme namluvili, že to byla horečka. A že o té historce

pochybovali jen naši průvodci, ale protože se báli trestu, nešířili dál

to, co věděli.

Že když jsme se znovu dostali k řece, jejíž název si nepamatuji,

ačkoli průvodci mi ho sdělili, bez potíží jsme ji překonali u mělkého

brodu; a že indián Juan Nachi Cocom nás upozornil, že v období

deštů má řeka velmi dravý tok a přepravit se na druhý břeh je

mnohem složitější; stejně obtížné bude projít močály, které začínají

hned za ní, proto nelze ztrácet čas a teď, když už s námi nejedou

povozy, bychom toho měli využít a zrychlit.

Že po ztrátě povozů, na kterých byl naložený i náš proviant, bylo

třeba získávat potravu pro vojáky lovem, což byla práce průvodců. A

že nejčastější kořistí teď byli ptáci, které lovili do ok, když se oddíl

zastavil k odpočinku; ale že občas se jim šípem nebo oštěpem,

kterými byli vyzbrojeni, podařilo skolit i jelena.

Že jsme za dva nebo tři dny, které jsme šli v otevřené krajině,

poprvé za déle než týden potkali na naší cestě lidi. A že ti nás přijali

velmi ostražitě, přestože mluvili stejným dialektem jako naši

průvodci, takže jsme se s nimi domluvili. A že ačkoli jsem vlastním

lidem přikázal, aby se chovali zdrženlivě, a zakázal jim dotýkat se

žen a majetku indiánů, nedovolili nám vstoupit do vesnice. A že se

pomocí průvodců podařilo domluvit se na výměně některých

předmětů, které jsme přinesli, za kukuřičnou mouku, placky a ovoce;

indiáni nás poté vyzvali, abychom se od jejich osady vzdálili.

Že večer téhož dne jsem se při odpočinku zeptal jednoho z

průvodců, míšence Hernána Gonzálese, proč se k nám indiáni tak

chovají, když jsme při naší výpravě nenapadli ani jednu vesnici

jejich rasy, a ani jinak jsme s nimi nebojovali. A že jsem

předpokládal, že nedlouho před námi pobýval v této oblasti nějaký

jiný oddíl, který neoprávněnou tvrdostí zřejmě znovu poštval indiány,

které už před třiceti lety usmířil seňor Pedro de Alvarado, proti

Španělům.

Že mi Hernán Gonzáles odpověděl, že žádný jiný španělský oddíl

v této lokalitě už delší dobu nepobýval a že indiáni se k nám tak

chovají proto, že jim jejich kněží prozradili, proč a kam jdeme. A že

se polekali prokletí od vlastních bohů, kdyby nám pomáhali – a

stejně bude proklet i náš oddíl, splní-li zadaný úkol.

Že jsem chtěl rozkázat, aby Hernán Gonzáles dostal za rouhačské

klevety výprask, ale rozhodnutí jsem nakonec změnil a propustil ho;

jen jsem mu přikázal, aby nikomu neprozradil to, co slyšel.

Tentokrát jsem se nezvratně rozhodl, že si pocit uspokojení

jaksepatří užiju. Proč bych měl zhltnout celou porci středověkých

dobrodružství najednou? Nyní, když jsem se dočkal nové kapitoly,

jsem si mohl dovolit si ji pořádně vychutnat, promyslet každou řádku

a zkusit si představit další směr událostí.

Pečlivě jsem odložil listy, zvedl se a odšoural se do kuchyně.

Dokud moji conquistadoři odpočívali, mohl jsem si i já dovolit něco

zakousnout. Jelení maso ani maso vřešťanů jsem jako natruc v

lednici nenašel; musel jsem se spokojit s bramborami. Připravil jsem

si je podle francouzského receptu grattin dauphinois: zpočátku jsem

je povařil, pak nechal vystydnout, nakrájel, zalil smetanou, posypal

strouhaným sýrem. Celá procedura mi poskytla dostatek volného

času, kdy jsem si mohl dělat co libo. Nenašel jsem nic zábavnějšího

než domýšlet za autora zprávy všechno to, o čem považoval za

zbytečné se rozepisovat.

Namodrale tmavá cizí obloha, hvězdy a měsíc jsou také jiné než v

rodném Španělsku… Někdo mi řekl, že v Latinské Americe dokonce

i luna vypadá jinak (upřímně řečeno, nevím, je-li to tím, že tam žijí

na jižní nebo západní polokouli). O tom, že je na ní možné spatřit

jakousi lidskou tvář, tam neměli ani potuchy; zato byl celý kontinent

přesvědčen o tom, že měsíční krátery a moře vytvářejí obrysy

králíka. S ouškama. A hvězdy jsou prý odtud mnohem blíž.

Úzká, bůhví kým a kdy prošlapaná pěšina, po které se ubírali,

když odcházeli z této nepohostinné osady. Nespolehlivá, klamná

cestička, občas nečekaně končící v hustém porostu: ten bylo třeba

proklestit; mačetami se usekávaly silné liány vypouštějící lepkavou

páchnoucí šťávu. A stezka se vine stále hlouběji do odlehlých

končin, rozdvojuje i roztrojuje se, její odbočky vedou do bažin a

bezvýchodné situace, lákají na podivuhodná rituální místa a paseky,

kde na neopatrné poutníky čekají hladové kamenné sochy a zlí

duchové. Neustálými zákrutami je vrací tam, kudy nedávno prošli –

nebo je to jenom klam? Občas ji ani není pořádně vidět – je to ještě

stezka, nebo jen lesní paseka? Zničehonic se rozšiřuje a nedávno ji

někdo ušlapal; ale kdo?

Džungle, deštný prales, španělsky selva, je záhadný, neprostupný

les, kde neznámé a podivuhodné stromy rostou těsně vedle sebe a

veškerý nevelký prostor mezi jejich kořeny je vyplněn nějakými keři,

svlačci a hustou spletí lián. Sukovité větve stromů se prohýbají pod

nezvyklými těžkými plody: ochutnáš jeden a tvoje mužská síla

neochabne ani v požehnaném věku, kousneš do druhého – a na místě

ve strašlivých křečích zemřeš. Obrovské pestrobarevné květy, jen

stěží viditelné v hustém porostu, ale zato vonící na desítky metrů

daleko tak, až se hlava zatočí.

Je to les, který rozhodně nelze považovat za cosi neživého – na

rozdíl od shluku křivých borovic, kterými jsou porostlé kopce

dalekého Španělska, a od olivových hájů sežehlých iberijským

sluncem; ano, ostatně i od neduživých lesíků našeho mírného

klimatického pásma. Tropický prales dýchá, pohybuje se, dnem i

noci překypuje životem a poutníka neustále sledují tisíce očí –

pavoučích, kočičích, ptačích…

Džungle je prostě kvintesence života: v jejích houštinách se pořád

objevují miliardy nových výtvorů a miliardy jiných umírají, přičemž

se požírají a vzájemně ze sebe vysávají tělesné tekutiny, uvadají a

rozkvétají, obětují samy sebe, odchovávají mláďata, kálejí, čerpají

životní energii ze slunce, vzduchu, vlastní krve, vody a hnoje, aby po

odžití určeného času vlastním tělem pohnojily úrodnou půdu hemžící

se červy a znovu se rodí – v jiných výtvorech.

Na modrém plynovém plamenu jsem smažil plátky brambor na

smetaně, ale myslel jsem na purpurový plamen, kterým hořely ohně

Španělů na mýtinách vysekaných v tropickém pralese kvůli zastávce

a odpočinku. Představoval jsem si conquistadory sedící kolem ohně,

načervenalé stíny na tvářích osmahlých sluncem, ošlehaných větrem

a zarostlých hustým černým plnovousem, viděl jsem záblesky

pohrávající si na vypouklých ocelových helmách. A vida, seňor

Vasco de Aguillar: bůhvíproč jsem si ho představoval ryšavého,

chlupatého, podsaditého, rozhodného a schopného bez sebemenšího

zaváhání sáhnout po rukojeti. Nevím, kde se mi v hlavě vzala taková

představa: Vasco de Aguillar se dosud nijak neprojevil a vystupoval

pouze jako téměř němý souputník autora poznámek.

Bratra Joaquína jsem si představoval jako vysokého, shrbeného,

bledolícího muže, s dravčím zahnutým orlím nosem, churavého, s

kruhy pod černýma očima, téměř vždy potaženýma pavučinou

zádumčivosti, od nekonečného vysedávání v klášterní knihovně;

občas v nich však vzplál neovladatelný vztek. Šedá mnišská kutna,

kterou asketičtí františkáni ušili z hrubé pytloviny, provázek místo

opasku.

Indiánské průvodce jsem si vůbec nedokázal představit. Oblékali

se jako Španělé, nebo jako Mayové? A vůbec – jak se vlastně

oblékali Mayové?

Nejpodivuhodnější byl pro mě samotný autor poznámek. Když

jsem o něm přemýšlel, pokaždé jsem si bezděčně představoval na

jeho místě sebe, jen víc opáleného a disciplinovaného – přesně jako

dítě čtoucí knihu o nějakém hrdinovi zabíjejícím mýtické příšery

nebo Chingachgookovi. Měl jsem smíšený pocit, když jsem se při té

myšlence přistihl – něco mezi lehkým studem a klukovinou, jako

bych si tajně hrál s něčím, na co jsem ještě nedorostl, ale přesto mi to

přinášelo dětský pocit jásavé radosti.

Kouskem chleba jsem vytřel z pánve sýrovo-smetanovou

omáčku, která tam zůstala, a vložil sousto do úst. Teď by bylo

správné, abych po sobě umyl nádobí, ale nestihl jsem to – polnice už

všechny svolávala a nemohl jsem nechat oddíl na holičkách.

Že po třech týdnech, které jsme strávili na cestě, překonal nás

oddíl nejméně třicet leguí. A že poslední indiánská osada, kterou

jsme viděli, byla právě ta, kde se nám podařilo vyměnit placky a

mouku; nazývala se Hochob – a pak jsme znovu vešli do tropického

pralesa a cesta začala být dost namáhavá.

Že s proviantem jsme na tom byli pořád hůř a vojáci znovu začali

reptat. A že někteří z nich tvrdili, že nás průvodci chtějí zavést

hluboko do džungle, kde na náš oddíl čeká past a kde nám v boji

proti indiánům nebudou koně nic platní. A že vzpomínali na ztracené

druhy a mnozí tvrdili, že zahynuli právě v takové léčce a nevrátili se

do Maní; a že ze všech Španělů jsme pouze já, seňor Vasco de

Aguillar a bratr Joaquín Herrero věděli, že průvodci nás nezradili,

ale že se stalo něco jiného, čemu nám není dáno porozumět a kde je

patrná satanova ruka.

Že jsem hodně přemýšlel o tom, co se odehrálo, a hledal různá

vysvětlení; také jsem se vyptával svého druha Vasca de Aguillara i

bratra Joaquína, jak si to vysvětlují. O tom, že indiáni na Yucatanu i

v jiných částech této země přinášejí lidské oběti, přičemž

nešťastníkům rozseknou hruď a vyrvou jim srdce, jsem slyšel i dříve

a pak jsem to viděl na vlastní oči v jedné vesnici; prohlédl jsem si i

obětní kameny na vyvýšených chrámových oltářích v městě Chichen

Itzá, kam mě několikrát odveleli.

Avšak jestli vojáci, kteří zůstali s Gerónimem Núňezem de

Balboou, padli do pasti, kterou jim uchystali indiáni, kam všichni

zmizeli a proč jsme našli jen tělo průvodce Gaspara Xiua, nikoli však

těla vojáků a koní – a kam se poděly opuštěné povozy? Nebo se snad

vojáků zmocnilo šílenství a oni podobně jako indiáni obětovali

Gaspara Xiua mayským bohům a poté se skryli a déšt smyl jejich

stopy?

Že jsem se ten den, i nazítří, i několik dalších dní společně s

bratrem Joaquínem modlil za spásu duší (ztracených?) druhů, dokud

nedošlo k novým událostem, které mi daly zapomenout na jejich osud

i mnohé další věci.

Že jsme zanedlouho já i seňor Vasco de Aguillar začali ztrácet

trpělivost a zeptali se Juana Nachiho Cocoma a Hernána Gonzálese,

jestli nás čeká ještě dlouhý pochod a proč se musíme prodírat

džunglí a proč se město s chrámy, o kterém mi pověděl bratr Diego

de Landa, rozkládá v takové divočině, daleko od všech významných

starobylých měst, ležících, jak známo, na severovýchod a

severozápad od Maní.

Že Juanu Nachimu Cocomovi zpočátku nebylo do řeči, ale potom

nám přece jen prozradil, že na jihu, několik leguí od místa, kde jsme

si dopřáli oddech, začínají zakázané mayské oblasti, kde se prý

nacházejí opuštěná města s chrámy, které máme za úkol prohledat. A

že pro indiána je strašlivé rouhání už jenom to, že vstoupíme do těch

míst s nečestnými pohnutkami, a že on sám projevuje veliké hrdinství

ducha, že se neobává odplaty indiánských bohů. Ale že on, Juan

Nachi Cocom, je křtěný a věří v Ježíše Krista a Pannu Marii a že na

tyto činy dostal požehnání od svého duchovního otce, opata Diega de

Landy; a že proto s námi půjde až do konce, ať se stane cokoli. A že

když to říkal, třásl se, jako by se ho zmocnila zimnice, a plakal jako

malé dítě.

Ačkoli jsem zatím neměl reprezentativní publikaci o dějinách

Mayů, stál na podlaze v předsíni vynikající zeměpisný atlas, který

vydala Akademie věd SSSR v polovině šedesátých let. Byl obrovský

a jeho tvůrci ho úmyslně odsoudili ukládat na místo, které je pro

jakoukoli knihu ponižující; nikdy by se nevešel do žádné knihovny,

kterou jsem dosud viděl, a proto se na něj prášilo na parketách, kde

se opíral o police. Na výšku měl skoro metrové stránky a při jejich

otáčení bylo nutné vyvinout značné úsilí. Každá z nich obsahovala

podrobnou reliéfní mapu určité oblasti; byl tam i Yucatan.

Proč mě to nenapadlo dřív? Nyní jsem mohl prozkoumat cestu,

po které se pohyboval španělský oddíl. Ačkoli mapy, které jsem teď

měl k dispozici, vznikly až po několika staletích po výpravě popsané

neznámým autorem, krajina se za tu dobu nejspíš moc nezměnila.

Jistě, kvůli pěstování kukuřice a chovu dobytka osadníci pokáceli

tisíce hektarů tropického pralesa, ale řeky a hory nepochybně zůstaly

na svých místech.

Uvelebil jsem se na podlaze se šálkem čaje u otevřeného atlasu a

pro každý případ jsem si vzal i Kümmerlingovy Záhady, obsahující

pár mapek oblasti s vyznačenými starobylými městy a

archeologickými pozoruhodnostmi. Pak jsem se společně s oddílem

padesáti španělských vojáků vydal na cestu z Maní do

neprozkoumaných regionů na jihozápadě.

V době, kdy jsme vyšli z bývalého mayského hlavního města,

mapy Yucatanu samozřejmě existovaly. Hernán Cortés si před

několika desetiletími podrobil Aztéky obývající Mexickou nížinu,

přičemž jejich zvířecí krutosti a lstivosti čelil ještě větší tvrdostí,

chytrostí a věrolomností, a poté dlouhé roky putoval po Střední

Americe a potlačoval vzpoury, loupil, znásilňoval a hlásal pohanům

nadvládu španělské koruny a katolické církve.

Kümmerling navíc psal o jakémsi Pedrovi de Alvaradovi, kterého

mimochodem zmiňoval i autor zprávy, kterou jsem překládal. Tento

dobyvatel se proslavil podmaněním indiánských kmenů v Guatemale

a podle všeho i Hondurasu, odkud se po přechodu And dostal na

Yucatan.

Oba conquistadory doprovázeli i kartografové, takže za čtyřicet

let byly některé oblasti velmi dobře prozkoumány. Avšak na jih na

Maní začínala zřejmě taková divočina, že i původní obyvatelé

poloostrova se tam vydávali jen nanejvýš neochotně.

Když jsem si ještě jednou přečetl druhou kapitolu zprávy ležící na

stole a vše jsem porovnal s mapami v Záhadách, zmocnilo se mě

neurčité znepokojení. Snažil jsem se v tom zorientovat, a proto jsem

znovu prolistoval Kümmerlinga a pečlivě srovnal všechny plánky,

které ve své publikaci zveřejnil, se žlutohnědým papírovým

povrchem Yucatanu na obrovských stránkách atlasu, na jihu jemně

ohraničeném horskými výběžky.

Nadarmo.

V oblasti, kam Juan Nachi Cocom a Hernán Gonzáles vedli třicet

Španělů, kteří ještě zůstali naživu, jsem nenašel žádné starobylé

město, a dokonce ani indiánskou osadu, která by alespoň trochu stála

za zmínku. Za osadou zvanou Hochob, kterou jsem našel – i když ne

zrovna snadno – na mapě, to vypadalo, že civilizace přestala

existovat. Dokonce i ve dvacátém století šlo o velmi řídce osídlené

oblasti; v šestnáctém století se určitě kam až oko dohlédlo rozkládala

jen původní divoká džungle, která zachvátila tisíce čtverečních

kilometrů, mokvající stovkami zkalených říček a hnilobných bažin,

skrývající nevídaná nebezpečí a připravená pohltit každého, kdo se

opováží překročit její hranice.

Je to past! zhrozil jsem se v duchu.

Indiánští průvodci to nemohli vědět, ale tím, že vedli jim svěřené

cizince do neprozkoumaných a zhoubných oblastí a byli ochotni

položit životy společně s nimi, předjímali zradu Ivana Susanina. Juan

Nachi Cocom lhal a jeho slzy byly falešné.

Ale co asi přimělo indiány, kteří přestoupili ke křesťanství a

kterým představený kláštera v Yzamalu důvěřoval jako vlastním

dětem, aby souhlasili se splněním takového rozkazu, a nakonec

zradili nejen svého dobrodince, ale i svěřené lidi? Susanin obětoval

život, a tak zachránil carskou rodinu před dobyvateli a jinověrci; za

sebevražednou zradou míšence Hernána Gonzálese se určitě skrývalo

mnohem ponuřejší a nebezpečnější tajemství.

Tehdy bych dal nevím co za to, abych o tom uvědomil oba

velitele oddílu conquistadorů. Ostatně kdybych byl členem jejich

nepočetného voje, obvinili by mě – stejně jako další pochybovače –,

že šířím nebezpečné pomluvy, a dostal bych výprask, aby to ostatní

odradilo; a kdyby mě napadlo, že budu trvat na svém, mohli by mě

klidně i pověsit.

Avšak nad Španěly, kteří si zoufale prosekávali cestu hustým

porostem, se stále očividněji stahovalo něco nedobrého. Tísnivá

předtucha, která se mě zmocnila, postupně přecházela i na velitele

oddílu, kteří ovšem neměli k dispozici Kümmerlingovy mapy ani

atlas světa vydaný akademií věd, takže nemohli zrádce odhalit.

Začali váhat, když už zašli příliš daleko; na návrat se zřejmě nedalo

pomýšlet a zbývalo jen jediné – mačetou si prosekávat cestu a

prodírat se džunglí vstříc vlastnímu osudu.

Že následující den během noclehu náš tábor ve tmě napadli

indiáni a bojovali tak urputně, že je nevylekaly ani salvy z arkebuz; a

že tři vojáky – Luise Carbalha, Francisca Samarana a Francisca

Curra – zabili a další čtyři zranili; a že kromě nich jsme se

nedopočítali ještě dalších dvou, Juana Garcii a Pedra Vélezy, kteří

zmizeli, pravděpodobně je zajali jako budoucí lidské oběti.

Že Španělé rovněž bojovali hrdinně a zabili přinejmenším dvacet

indiánů a několik jich zajali s tím, že je budou vyslýchat. A že zajatci

nechtěli promluvit a nerozuměli otázkám, které jim zadávali naši

průvodci, ale mezi sebou si šeptali dialektem, který ani naši průvodci

neznali. A že jsme je nedonutili odpovídat ani mučením, které jsme

jim uchystali a po kterém jsem jednoho probodl sám a další dva

sprovodili ze světa vojáci.

Že jsme Luise Carbalha, Francisca Samarana a Francisca Curra

pohřbili po křesťanském způsobu – vykopali jsme jim hroby a nad

každým umístili kříž stlučený ze dřeva stromů rostoucích hned vedle

pohřebiště.

Že se ranění z našeho oddílu během následujících dnů

neuzdravovali a jen s vypětím všech sil snášeli cestu a blouznili. Že

se bratr Joaquín důkladně podíval na jejich zranění a prohlásil, že se

všichni nakazí jedem, kterým indiáni někdy natírají hroty šípů a

kopí; a dodal, abychom se modlili za spásu jejich životů, protože bez

zázračného zásahu zvenčí do jednoho zahynou.

A že se ten den všichni při zastávce na oddech modlili, aby se

ranění uzdravili. Ale že naše modlitby nebyly vyslyšeny a oni

zahynuli buď téže, nebo následující noci a před smrtí křičeli tak, jako

by duše odevzdávali samotnému ďáblovi.

Že kvůli té ztrátě někteří z našeho oddílu propadli skepsi a znovu

začali mluvit o tom, že rozkaz, který musíme splnit, nás zahubí. A že

já, Vasco de Aguillar i bratr Joaquín jsme jim připomínali, jak je z

hlediska upevnění pozice církve svaté a Španělů na Yucatanu

důležité o něm nepochybovat, a že jsme přesvědčeni o tom, že

musíme jít dál.

Že když jsem jednoho dne seděl u ohně, přistoupil ke mně náš

průvodce Juan Nachi Cocom a sdělil mi, že jsme už vstoupili do

oblastí, o kterých mi dříve pověděl, a že indiáni, kteří nás napadli,

nám chtějí zabránit ve vstupu na tato území. Že yucatanskému jazyku

nerozumějí, protože přišli před několika staletími z jiných zemí

daleko na severu; a že se o nich říká, že před třemi sty lety sloužili

jako palácová stráž mocných panovníků města Mayapanu, a když

byli jejich vládci svrženi a popraveni, město padlo a obyvatelé ho

opustili, vojáci ze severu si vyhledali nové pány, kterým od té doby

věrně slouží.

Že tito panovníci dodnes vládnou v zakázaných zemích, dokonce

celá desetiletí po příchodu Španělů, a že jejich přesné označení

neznají, ale lidi ze severu, kteří tyto oblasti střeží, nazývají stejně

jako dříve Canulové, což znamená „elitní strážci“, protože co do

tvrdosti a odvahy jim v celé mayské zemi není rovných.

Kümmerling neměl samozřejmě o žádných zakázaných oblastech

ani starobylém vojenském rodu ochraňujícím jejich tajemství

sebemenší tušení. Tentokrát jsem ale spíš věřil jemu než Juanu

Nachimu Cocomovi. Bylo mi naprosto jasné, že se oba průvodci

domluvili, že Španěly zahubí. Útok indiánů, ať už to byli Canulové

nebo někdo jiný, byla druhá léčka, uchystaná výpravě conquistadorů.

Při nočním střetu útočníci ztratili devět lidí; náš oddíl se však tenčil

před očima, měl už jen asi dvacet členů – a cíl expedice se podle

všeho moc rychle nepřibližoval.

Nejvíce mě udivovalo to, že, nehledě na těžké ztráty, Vasca de

Aguillara ani františkánského mnicha, kterého s námi poslali,

nenapadlo výpravu ukončit a vrátit se do Maní – sice s prázdnýma

rukama, ale aspoň se živými lidmi; třeba jen proto, abychom získali

posily a znovu doplnili stav oddílu, který značně prořídl. Proč by

velitel zocelený v mnoha bitvách slepě riskoval vlastní vojáky kvůli

splnění rozkazu, jehož smysl a způsob provedení mu v podstatě

unikal? Čím by se dala vysvětlit taková urputná rozhodnost?

■

Dejme tomu, že všichni tři byli naprosto oddáni církvi a osobně

bratru de Landovi, který pro ně představoval nejvyšší autoritu.

Conquistadoři mu možná byli něčím osobně zavázáni nebo prostě

budoucímu biskupovi důvěřovali natolik, že se ani nepokoušeli

zpochybnit jeho pravdu. Co asi pro ně (nebo s nimi) udělal?

Zachránil jim život? Byl kmotrem jejich dětí? Nebo byl jednoduše

obdařen nadlidským darem přesvědčovat druhé lidi? A co když

vynalézavý představitel kláštera nasadil udatným dobrodruhům

hedvábné, ale o to pevnější uzdy vyděračství?

Nebo snad opravdu věřili tomu, „jak je to z hlediska upevnění

pozice církve svaté a Španělů na Yucatanu důležité“ a byli ochotni za

víru položit hlavu?

Čím dál jsem však poznámky pročítal, tím víc se mi zdálo, že

všichni hrdinové tohoto podivného příběhu zamlčují něco důležitého

– něco, co by rázem všechno objasnilo. Co když se bratr Diego de

Landa od svých lidí dověděl o nějakém pokladu? Řekněme o chrámu

obloženém zlatými pláty a skrytém v listoví santalových a

mahagonových stromů v roklině ztracené uprostřed nekonečného

tropického pralesa?

V takovém případě by celá expedice získala úplně jiný smysl –

rukopisy, které se měly donést do Maní, by byly jen zástěrkou

opovážlivé avantýry vymyšlené představitelem františkánského

kláštera, kterého jeho lidé zpravili o nevídaných bohatstvích,

skrytých v neproniknutelných lesích na jihu poloostrova. Opat vybral

několik osvědčených hrdlořezů lačných zlata, obstaral jim padesát

vojáků a vyslal je pro poklad.

Stačilo strhnout z vrcholku běloskvoucí kamenné pyramidy jen

několik takových drahocenných desek a šťastlivec si mohl doma ve

Španělsku koupit rozlehlý statek a zajistit se tak do konce života.

Prodírat se lepkavě upocený prokletým nekonečným porostem se

bude jen ve snu – teď se může vrátit domů, začít konečně žít, jak se

sluší a patří na šlechtice, oženit se s unylou hraběcí dcerou,

samozřejmě běloškou, a jen při nevázaných rozhovorech s přáteli

vzpomínat na pronikavě čpící zakrslé indiánky…

Neznámý conquistador se o tom ve své zprávě – alespoň dosud –

ani slovem nezmínil, aby zamlčel poklady, které získal za cenu

několika desítek lidských životů; usoudil, že případní závistivci by

mu teď k ničemu nebyli.

A co bratr de Landa? Jestlipak i jemu náležela část naloupených

pokladů? Jemu nebo františkánskému řádu, proč vlastně ne;

prostředky na rozšíření kláštera nebo výstavbu nového. Bratr Joaquín

byl vyslán s bandou hrdlořezů, aby dohlížel na zájmy řádu: takovým

chlapům se nedá důvěřovat, stačí se k nim otočit zády – a hned do

vás vrazí dýku až po rukojeť. Spoléhat se na čest a ušlechtilost tady

není možné – jakmile zahlédnou střechu tajného chrámu, lesknoucí

se v paprscích zapadajícího slunce, okamžitě zapomenou na závazky

vůči bratru de Landovi i na lásku k Panně Marii. I takové vykutálené

ptáčky dobře známe.

Nebo je všechno jinak? Možná že rukopisy, po kterých pátral

Diego de Landa, měly pro něho opravdu nesmírnou hodnotu, a

conquistadory nalákal slibem pohádkového bohatství, bezpečně

zazděného v tajné komoře jednoho z polorozpadlých chrámů

společně s hloupými indiánskými knihami, zhotovenými z jelenice a

poskládanými jako leporelo. Přineste mi jen ty spisy, všechno ostatní

patří vám!

A indiánští průvodci? Snažili se uchránit starobylé náboženské

svatyně svého lidu před zpustošením a poskvrněním? Nejspíš ano…

Měl jsem stejný pocit jako archeolog, když spousta

různobarevných keramických střepů, které vykopal na nalezišti u

nějaké mayské pyramidy, začíná po dlouhých hodinách mravenčí

práce vytvářet smysluplný a úchvatný obraz starobylé mozaiky.

Než jsem zhasl a uložil se ke spánku, pro jistotu jsem otočil

poslední stránku, jestli tam náhodou nezůstalo ještě něco, co jsem

nestihl přečíst.

Že následující den za mnou zašel Hernán Gonzáles a mluvil se

mnou; a že po tom rozhovoru jsem pochopil zásadní věc: bratr

Diego de Landa mi nesdělil o naší výpravě vše. A že to, co jsem

vyslechl, mě zneklidnilo; budu o tom vyprávět ve čtvrté kapitole

tohoto hlášení.

EL CENAGAL

ještě něco… Zajatcova tvář – pokud je ji vidět pod vrstvou

Ašpíny a zaschlé krve – je bílá. A býčí hrdlo i zakloněná brada

jsou porostlé hustým vousem.

Posadil jsem se na posteli. V hrudi mi zběsile bušilo srdce, jako

by se mi ho právě chystali vyrvat. Polštář byl provlhlý a studil od

potu. Pokoj se čtyřmetrovým stropem mi zničehonic připadal příliš

těsný, zatoužil jsem otevřít okno dokořán. Několik minut jsem se

přesvědčoval o tom, že takové přání je absurdní, pak jsem vyskočil,

otočil obrtlíkem a prudce strčil do okenních rámů. Dovnitř vnikl

sychravý podzimní vzduch – stačilo se dvakrát nadechnout a rázem

jsem z noční můry vystřízlivěl.

Venku už byl pochmurný den; oblohu pokrývala vatová šedivá

oblaka, kterými se snažilo proniknout neduživé podzimní slunce.

Deset dopoledne. Obvykle spím asi tak do tří, ale dnes se mi už

nepovedlo znovu zabrat. Ale třeba se jen snažím sám sebe oklamat,

protože se bojím vrátit do snu, kdyby se mi přece jen podařilo

usnout?

V hlavě jsem ještě převaloval kalnou sedlinu z úryvků

spánkového přeludu; vklouzl jsem nohama do trepek a odšoural se

do kuchyně, abych ji tam rozředil pomocí silné kávy.

Ranní káva byla pro mou babičku skutečným obřadem – ve

stejném smyslu slova jako pro Maye a Aztéky lidské oběti. Vařila ji s

nespornou znalostí díla; pokud šedesát let vykonáváte každé ráno

stále stejné úkony, vytříbíte jednotlivé pohyby do filigránské

dokonalosti. Samozřejmě žádný rychle rozpustný šmejd – pouze celá

zrnka a jedině z Latinské Ameriky. Dříve díky přátelským stykům na

Kubě přechovávala ve spíží několik velkých okrových a hnědých

plechovek s kávou. Tento poklad měl působivý a nepochybně pravý

kubánský název – ¡Cafe Hola!. Když jsem se do bytu nastěhoval,

našel jsem jednu z těch plechovek v neporušeném původním obalu –

babička ji pravděpodobně schovávala pro případ další světové války.

Vůně samozřejmě dávno vyprchala a zrnka jsem musel vyhodit, ale

plechovky se mi zželelo a ponechal jsem si ji. Nyní své vlastní

zásoby uchovávám pouze v ní, a když ji ráno otevřu, nadechnu se

vůně kávy – na babiččinu památku.

Zanechala mi po sobě i celý svůj arzenál – dřevěný ruční mlýnek

na kávu, měděnou džezvu a malé porcelánové šálky s čínským

ornamentem. Nejraději ze všeho melu kávu: naplním násypku a

začnu jako u flašinetu točit těžkou mosaznou kličkou. Zpočátku se

točí pomalu a ztěžka, ale jak se zrnka rozpadají na voňavý prášek,

pohybuje se s ní pořád lehčeji – což znamená, že je třeba do mlýnku

ještě přisypat. A potom se musí vytáhnout ten dojemný dřevěný

šuplíček a vyklepat z něj namletý prášek do konvice. Káva se postaví

na plyn a je přísně zakázáno od ní odcházet, jinak místo důstojného,

a zároveň nenuceného vychutnávání povzbuzujícího ranního nápoje

následuje jeho seškrabání ze sporáku.

Když je nakonec všechno hotové, přináší taková káva

nesrovnatelně větší potěšení – nakonec už jen proto, že si vyžádala

poměrně značné úsilí, takže by byl hřích si ji teď nevychutnat.

Babička měla pravdu – kdo by po takové zkušenosti přistoupil na

instantní granule? Já jsem dokonce vyhodil i elektrický kávový

mlýnek.

Káva měla ještě jednu důležitou vlastnost: při jejím vaření jsem

se mohl beze zbytku oddat jednoduchým mechanickým pohybům a

zároveň zaměstnat hlavu odpovídajícími prostými myšlenkami. S

každým otočením kličky kávomlýnku se srážela a scvrkávala

zimomřivá mlha, kterou mi v paměti zanechala noční můra, a když z

konvice postavené na modrý hořák začala stoupat jedinečná vůně,

realita s konečnou platností převládla nad snovými vidinami.

Ten ďábelský sen určitě přivolal osud Španělů, které se

domorodcům podařilo zajmout. Autor poznámek se zmíněné epizodě

věnoval jen mimoděk; nevím, proč mi v paměti uvízla zrovna ona.

Nejvíc mě udivilo to, jak podrobně jsem viděl usmrcení zajatců.

Takové podrobnosti jsem neměl odkud čerpat; ledaže bych je

nevšímavě přejel očima při listování Kümmerlingovou knihou. Ani

to však nebylo příliš pravděpodobné: nemohl jsem k nim zůstat

netečný při četbě publikace, jestliže natolik ovlivnily mou

představivost!

Nezbývalo nic jiného než doufat, že se mi zanítila fantazie. To si

vyžadovalo rychlou operaci, dokud se neobjevil absces, který by

později prasknul. Zapřísáhl jsem se, že najdu vědeckohistorický

popis obětování lidí u Mayů, abych si vysvětlil zjištěné nejasnosti.

Ke kávě jsem si namazal sendviče sýrem a uvařil si vejce

naměkko s pepřem a solí – typická snídaně starého mládence.

Nejdůležitější bylo nekápnout si žloutek na kalhoty, jinak bych svůj

trpký úděl před nikým neutajil.

Se vším jsem se zdárně vypořádal a okamžitě se vrátil k práci:

spánek je sice fajn, ale zakázku je nutné splnit. Naštěstí pokračování

překladu pro mě nebyla jen zábava, ale i práce, díky níž jsem reálně

mohl počítat s tím, že tento týden uhradím všechny účty – a to mi

ještě něco muselo zbýt, tentokrát na velký španělsko-ruský slovník.

Naštěstí samotné slovo „zakázka“ mi jaksi nedávalo na výběr, zda v

překladu pokračovat či nikoli.

Nejspíš právě to ráno mě poprvé napadlo, že ta kniha by pro mě

nemusela být prostě jen nevinným rozptýlením. Zanedlouho se mé

podezření začalo potvrzovat a měnit se ve skálopevnou jistotu – a

poté v paniku.

S vyhledáním neznámých slov, korekturou i redakční úpravou

jsem se vypořádal poměrně rychle, hlavně proto, že pracovní den

začal mnohem dříve než obvykle. Ačkoli běžná svěžest mysli mi

stále zůstávala nedosažitelnou, několik vražedných dávek černé kávy

vykonalo své. Kvečeru jsem se posadil ke starému psacímu stroji

Olympia a naťukal s jednou kopií dva exempláře překladu.

V agentuře si na mou nepřekonatelnou averzi k používání

počítače zvykali obtížně, ale nakonec to skousli. Nechápu, v čem je

problém – copak tak nepracovali i dříve, bez všech možných disket a

elektronické pošty? Ostatním mohou klidně posílat zakázky po

telefonních drátech, já osobně jsem pořád ještě s to sejít po schodech,

projít čtyři městské čtvrti a převzít práci osobně. Počítačům nevěřím

a nemám je rád, ale je fakt, že to se týká i veškeré elektroniky.

Televizi jsem si nekoupil z jednoduchého důvodu: stačilo, abych se

na ni podíval na návštěvě, a ihned jsem pochopil, jak jsou diváci

jejím prostřednictvím ohlupováni. Mnohem víc mi vyhovuje rádio –

obrázky mi samozřejmě neukazuje, ale zato podněcuje představivost.

Navíc v bytě vybaveném dokonale vyšperkovaným nábytkem z

osmnáctého století by počítač nebo televizor zanedlouho shořely

studem z vlastní ubohosti a pomíjejícnosti. Dokonce i tranzistor,

vyrobený v sedmdesátých letech, který si občas pouštím kvůli

zprávám, mívá z bezprostřední blízkosti takového nábytku dost často

poruchy, takže jak by to asi vypadalo u počítače s přístupem na

internet! A kromě toho bych se ho nikdy nenaučil správně používat.

Ze dvou hotových exemplářů překladu jsem jeden vložil do

agenturních desek a druhý do vlastního pořadače. Na to, abych zašel

do agentury, však už bylo pozdě; zůstal jsem tedy doma a oddal se

blaženému nicnedělání.

Znovu jsem si od začátku přečetl celý příběh; prolistoval jsem

Kümmerlinga a doufal, že najdu zmínky o liduprázdných oblastech,

kudy pokračovali ve výpravě moji Španělé. Bylo to beznadějné: celá

oblast nynějšího mexického státu Campeche, to znamená celý

severozápad poloostrova Yucatan, byla neosídlená. Nejbližší osady

se nacházely stovky kilometrů jižním směrem, na hranici s

Guatemalou, u jezera Petén Itzá. Aby se tam však Španělé dostali,

museli by od samého počátku zvolit jinou cestu; indiánští průvodci

vedli oddíl přímo do nekonečného tropického pralesa.

Rozhodl jsem se, že si pozorněji projdu kapitoly věnované

známým starobylým mayským městům. A právě tam jsem narazil na

poznatky, které se připomínaly jen okrajově, s odkazem na to, že

vzdělaný člověk je samozřejmě zná, a proto není třeba se o nich

podrobněji rozepisovat.

Všechna mayská města byla liduprázdná. Nezničili je Španělé:

když přišli na Yucatan, ležely velkolepé palácové komplexy a

vznosné chrámové pyramidy, postavené z obrovských vápencových

bloků, v troskách. Chichén Itzá, Uxmal, Petén, Palenque a desítky

dalších věhlasných měst jako by jejich obyvatelé naráz opustili a

stavby od těch dob pomalu chátraly. V tesklivém tichu zarůstaly

liánami arény na rituální hry a široká náměstí dlážděná bílým

kamenem a mizely pod vrstvou mechu; deštný prales, který člověk

dočasně zatlačil, se znovu beze spěchu zmocňoval země, která mu

byla vyrvána před několika staletími.

Španělé se marně snažili zjistit od indiánů žijících poblíž ruin,

kdo ta města kdysi vybudoval. Domorodci jen bezradně rozhazovali

rukama. V době, kdy na poloostrov vstoupil Cortéz, byla mayská

civilizace už v takovém úpadku, že z její bývalé slávy a moci

zbývaly pouze trosky, kamenné idoly a knihy. Poslední pohanští

kněží podle nich sice stále vykonávali obřady, ale už jim unikal jejich

skrytý smysl.

To byla také hlavní záhada, na kterou se Kümmerlingův spisek

snažil nalákat důvěřivé čtenáře. Co se asi stalo s tak velkou

civilizací?

V kronikách žádného z národů, obývajících střední Ameriku,

nebylo jediné zmínky o tom, jaký osud postihl Maye, jaký strašlivý

úder způsobil, že celá kultura najednou zmizela, a její nositel,

vyspělý národ, velmi rychle, během několika pokolení, zdegeneroval

a vrátil se k archaickému prvobytně pospolnému zřízení, ze kterého

se snažil dlouhá staletí vymanit.

Mezi indiány, které na Yucatanu spatřili Evropané, a Mayi, kteří

vytvořili obrovskou říši, složité písemnictví, nesmírně podrobný

kalendář, přesnější než ten, který dodnes používáme, a nakonec

postavili v džungli velkolepá města, zela nepředstavitelná propast.

První vědci, kteří se dostali do ruin Chichen Itzá, byli z hloubi duše

přesvědčeni o tom, že staviteli objevených architektonických

komplexů byli staří Izraelité, Kelti, Árijci nebo Mongolové – prostě

kdokoli, jen ne národ, který obýval zdejší území.

Kümmerling položil otázku o příčinách zániku mayské civilizace,

ale neodpověděl na ni a vykrucoval se návrhy vědeckých hypotéz:

Epidemie? Dobytí? Strašlivý hladomor? Sucho a nedostatek pitné

vody? Nerovnováha počtu narozených chlapců a dívek? Souhrn

těchto faktorů?

Invaze Marťanů? pokračoval jsem za něho. Válka s přerostlými

termity? Mé verze nebyly horší než jiné. Nikdo nedokázal

vyčerpávajícím způsobem objasnit, co se stalo, a Kümmerling to

nakonec stydlivě přiznal. V mayských kronikách neexistuje

sebemenší stopa po rozkladu či zničení ani zmínka o protrpěných

otřesech. Těsně před zánikem mayské kultury do země skutečně

vpadli bojovní Toltékové. Představitelé tohoto národa získali nad

Mayi nadvládu na sklonku mayské historie, ale starobylou civilizaci

už předtím zachvátila smrtelná choroba, nedostávalo se jí dechu a tak

jako tak by o něco později zanikla. Vpád Toltéků pro ni znamenal už

jen coup de grâce, ránu z milosti.

Uložil jsem se ke spánku, aniž jsem na cokoli přišel. Však také

nebylo divu – pokud se tuto záhadu pokoušelo přede mnou rozluštit

deset pokolení historiků a archeologů, šance na odhalení pravdy za

jediný večer nebyly zrovna z největších.

Na mě čekala jiná tajemství. Ne-li dnes, pak určitě zítra vytřesu z

překladatelské agentury čtvrtou kapitolu conquistadorského deníku a

pak dojde k zajímavému rozhovoru s Hernánem Gonzálesem, který

musí vrhnout světlo na celou expedici. A kdoví, třeba mi poskytne i

klíč k chápání dalších hádanek.

Té noci mě nejitřili mayští kněží ani bělošští zajatci. Prostě jsem

jen zavřel oči, a když jsem je znovu otevřel, byl už za oknem den.

„Tak rychle?“ podivil se pracovník agentury. „Doufám, že tím

neutrpěla kvalita?“

Uctivě jsem se usmál a zavrtěl hlavou. Tenhle překlad jsem po

sobě četl nejmíň desetkrát; byl vybroušený tak, že se na slunci třpytil

jako drahokam.

„Zákazníka nejspíš tlačí čas,“ svěřil mi. „Objevil se už včera a

přinesl další příděl. Nevím, proč se všeho nezbaví najednou.“

Stejnou otázku jsem si položil i já, a dokonce mě napadlo, že

zkusím v agentuře něco vyzvědět. Avšak teď, když na mě muž ulpěl

zkoumavým pohledem a očividně se domníval, že vím něco víc, jsem

pochopil, že bloudí v temnotách stejně jako já. Nezbývalo nic jiného

než vytvářet domněnky…

„Možná ani on nemá k dispozici všechno naráz, ale dostává to po

kapitolách?“

„Po jakých kapitolách? Vždyť jste říkal, že jde o dokumenty,“

přimhouřil podezíravě oči.

„Historické dokumenty. Letopis, členěné, jak se dalo

předpokládat, na kapitoly,“ vysvětlil jsem a spoléhal na to, že

pracovník agentury nebude mít chuť přehrabovat se v podrobnostech.

„A je to aspoň zajímavé?“

„Jak se to vezme,“ neurčitě jsem mávl rukou; najednou jsem

pocítil zvláštní řevnivost – nechtěl jsem, aby se na ty stránky díval

někdy jiný, tedy kromě tajemného zákazníka a mě samotného.

„Podivný případ…,“ utrousil a zmlkl; nejspíš čekal, co mu na to

povím.

Přikývl jsem. Mlčení se začalo protahovat. Copak na mně není

vidět, že nemám náladu na dlouhé tlachání? Nyní jsem potřeboval

jen jednu věc.

„No tak dobře… Koneckonců platí a víc nás nemusí zajímat.

Tady to máte.“ Se slyšitelným bouchnutím položil na pult kožené

desky, přesně takové, jaké jsem mu právě odevzdal – jenom nebyly

hnědé, ale černé.

„Děkuji!“ Potěšilo mě, že už nemusím pokračovat v tom

těžkopádném rozhovoru. Vsunul jsem desky do podpaží, spěšně se

rozloučil a energicky zamířil k východu.

„Počkejte!“ zvolal na mě, když jsem stál ve dveřích. „A co váš

honorář?“

Že, jak bylo řečeno ve třetí kapitole, mě vyhledal průvodce

Hernán Gonzáles, který vypadal hodně rozrušeně, a požádal mě o

rozmluvu o samotě tak, aby nás neslyšel Vasco de Aguillar ani bratr

Joaquín. A že jsme se kvůli tomu rozhovoru vzdálili od stanoviště,

které jsme si vybrali na nocleh – popošli jsme asi o sto kroků k jakési

mýtině.

Že, alespoň podle slov Hernána Gonzálese, k lokalitě, kam vedl

náš oddíl, zbývalo několik dní cesty, ale že určitě budou nejtěžšími za

celé týdny, které jsme už strávili na expedici. A že si klekl a

zapřísahal mě, abych se s oddílem otočil a vrátil do Maní s tím, že

jsme nenašli nic z toho, co jsme měli najít a přinést.

Že jsem se ho rozhněvaně zeptal, jak si mi dovoluje nyní, když

desítky našich druhů zahynuly v téhle prokleté džungli, něco

takového navrhovat, a označil jsem ho za zrádce. A že Hernán

Gonzáles plakal a opakoval, že nikoho nezradil a že ten úkol plní

pouze z věrnosti duchovnímu otci Diegovi de Landa. A že mi vložil

do ruky nůž a prosil, abych ho usmrtil, protože se už nechce dál

trýznit.

Že mě tím velice rozrušil a já se s ním posadil na zem a požádal,

aby mi pověděl, co všechno ví a o čem já ani seňor Vasco de

Aguillar nemáme povědomost. A že zpočátku zapíral, a teprve když

jsem mu pohrozil hranicí za odpadlictví, začal mluvit v krátkých a

nesrozumitelných větách a znovu se rozplakal.

Že v jeho vyprávění bylo mnoho nejasného; z toho, co jsem

pochopil, uvádím následující: Podle jeho slov nám bratr de Landa

nesdělil celou pravdu o tom, proč a kam jdeme. A že v těch

chrámech, do kterých ho de Landa s námi poslal, se uchovávalo

něco, co bylo pro Maye nesmírně cenné, ale zároveň to bylo důležité

i pro další národy. A že bratr de Landa to hledal všude, ale nevěděl,

kde konkrétně by na to mohl narazit.

Že jsem se ho tehdy zeptal, jestli to znamená, že zanedlouho

splníme úkol, který nám dal představený kláštera, a on odpověděl, že

je to opravdu tak, ale pro mé blaho i blaho všech Mayů a dalších lidí

na Yucatanu by to poslání nemělo být splněno; nedokázal mi však

objasnit, proč.

Že jsem si jeho slova o neupřímnosti bratra de Landy

zapamatoval, a když jsme se po rozhovoru vrátili k oddílu, uchýlil

jsem se do ústraní s bratrem Joaquínem a seňorem Vascem de

Aguillar a podělil se s nimi o své úvahy; zeptal jsem se jich, znají-li

něco o našem poslání, o čem já nic netuším, a zda jim představený

kláštera přikázal vykonat něco, o čem nemám povědomost.

Že i bratr Joaquín a Vasco de Aguillar se podivili a o ničem

takovém nevěděli; a že se zeptali, kdo mi to řekl. A že tehdy jsem je

seznámil s vyprávěním průvodce i s tím, že je to třeba držet v

tajnosti.

Že jsem pak viděl, jak seňor Vasco de Aguillar rozmlouvá v

soukromí s Hernánem Gonzálesem, který vypadal dost zmateně. A že

jsme se ten den poradili a rozhodli se jít dál, ačkoli nás průvodce

upozornil na nová nebezpečí, která na nás číhají.

O zlatě stále ani slovo. Zato mé domněnky o průvodcích se

očividně začaly potvrzovat. Míšenec chtěl nejspíš dát Španělům ještě

jednu, poslední možnost si vše rozmyslet a vrátit se. Byl dokonce

ochoten pomlouvat vlastního duchovního otce, jen aby Španěly

odradil v dalším pronikání do deštného lesa. Chtěl zachránit nevinné

životy, nebo svou nesmrtelnou duši?

Ať už to bylo jakkoli, rozmluvit Španělům pokračování výpravy

nebylo nic jednoduchého. Za pár dní cesty, údajně dělících oddíl od

cíle pochodu, se to průvodcům nepodaří zvládnout. Právě během těch

dnů se měly odehrát rozhodující události, kvůli kterým vůbec mělo

smysl sepisovat zprávu o výpravě.

Avšak ani Diego de Landa nebyl podle všeho včerejší.

Vyslýchaný indián se lísal a zkoušel uhýbat před odpovědí, ale

neochota postavit se na dřevěnou hranici vykonala své – vyzradil

vlastního kmotra. Škoda že conquistador na něho nenaléhal důrazněji

a spokojil se ubohými žvásty, které se mu podařilo z Hernána

Gonzálese vymáčknout. Možná ho prostě pokládal za nepříčetného a

nechtěl, aby průvodce s konečnou platností přišel o rozum…

Jakýsi předmět, důležitý nejen pro Maye, ale i pro všechny lidi?

To se asi těžko mluvilo jen o nějakých pokladech; neuměl jsem si ale

představit, co by to mohlo být. Jaká věc a proč se mohla hodit

budoucímu yucatanskému biskupovi? Knihy? Idoly? Na co? Že by

uvěřil, že se vyznačují nějakou magickou silou, a pokoušel se

proniknout ke starobylým artefaktům, které do sebe vstřebaly moc a

tajemství bývalého velikého národa?

Ve hře samozřejmě stále zůstávala ještě jedna varianta – indiáni

pokračovali ve lhaní a neztráceli naději, že velitele oddílu zastraší a

mezi jeho řadové členy zasejí nepokoj. Ať už je vedly jakékoli

pohnutky, s každým dnem pochodu odváděli Španěly stále dál od

cíle – do divočiny, do zdivočelé země, kam ještě asi nevstoupila

lidská noha.

Pro každý případ jsem velice důkladně prozkoumal všechny

mapy Yucatanu otištěné v Kümmerlingově knize, kde byly tečkami

vyznačeny osady v různých obdobích. Nebylo podstatné, jestli jsem

se věnoval rané, klasické nebo postklasické (do ní spadala španělská

invaze) epoše mayských dějin. Měnila se poloha osad a jejich názvy,

kdo ví čím vyvolané migrační proudy nutily indiány přecházet z

jednoho místa na druhé, některá města se opouštěla, jiná se budovala

a další znovu povstávala z trosek – avšak oblast, kam mé Španěly

vedli průvodci, zůstávala po celá tisíciletí beznadějně liduprázdná.

Dokonce ani na vrcholu své civilizace, v době mohutné říše, jejíž

vliv sahal za hranice Yucatanu, se Mayové nikdy nevypravili na

jihozápadní teritorium svého poloostrova.

Odběhl jsem si do kuchyně, nalil jsem vroucí vodu do

svařovacího čajníku a vzal jsem si ho s sebou do pokoje. Jen tak

vysedávat na gauči a čekat, dokud se čaj nevylouhuje, mi připadalo

jako rouhání, nemluvě o ztrátě času na přípravu večeře. Nebyl jsem

ani trochu hladový; hrnek oslazeného čaje utišil znepokojené

žaludeční stahy a umožnil mi rychlý návrat k četbě.

Že jsme vstoupili na zlověstná a beznadějná místa, kde půda pod

nohama byla vratká a nespolehlivá a vzduch páchl hnilobou. A že

jsme se nyní pohybovali jen velmi pomalu a průvodci dlouho vybírali

cestu, než ji ukázali ostatním. A že jsem ke každému z nich přidělil

vojáka se samostřílem, neboť jsem se obával zrady i toho, že buď

jeden, nebo rovnou oba vezmou nohy na ramena.

Že zanedlouho začaly močály, ve kterých žili neobvyklí a

nebezpeční tvorové, a z těch bažin stoupaly hnilobné výpary

způsobující závrať a tělesnou ochablost. Že oba průvodci dávali

najevo značné znepokojení a cosi nepochopitelného je děsilo, a že i

když kolem nás panoval klid, donutili nás občas ukončit odpočinek a

přejít jinam, aniž nám to jakkoli vysvětlili.

Že se už neukázali oni sveřepí indiáni, kteří nás před několika

dny napadli; v boji s nimi jsme tehdy ztratili devět druhů. A že když

jsem se o tom spokojeně zmínil Juanu Nachimu Cocomovi, zatvářil

se smutně a nabádal mě, abych se vyvaroval marnivé radosti; ujistil

mě, že Canulové jsou proslaveni hrdinstvím, a že pokud se

nevypravili za námi do močálů, pak jedině proto, že se nebojí nás,

ale něčeho jiného, co se v těchto bažinách skrývá.

Že v jednom místě se stezka, po které se dalo jít, natolik zúžila, že

po ní mohl projít vždy jen jeden člověk, a proto jsme kráčeli v řadě

za sebou. A že po obou stranách této pěšiny byla (mokřina?), temná

a bezedná. A že jeden z vojáků, Isidor Murga, se na pevné půdě

neudržel, upadl, začal se topit a volal o pomoc; druhý voják,

jmenoval se Luis-Alberto Rivas, se zastavil, aby mu podal ruku a

vytáhl ho. A že oba v té slatině zahynuli a očití svědkové tvrdili, že

tonoucího něco zatáhlo za nohy, když už se skoro vyškrábal ven, a že

nešťastník se nepustil, a tak stáhl za sebou i svého zachránce a oba

jim zmizeli z očí a už se neobjevili. A že průvodci přikázali co

nejrychleji opustit to strašlivé místo a vyhnout se dalším obětem.

Že ta nebezpečná stezka pokračovala poměrně dlouho a ani do

setmění se nám nepodařilo vyjít z močálů. A že jsem rozkázal všem

vojákům, že se mají zvučným hlasem jeden po druhém hlásit jménem,

abychom nikoho neztratili, a aby každý hlídal, že druhové před i za

ním jsou v pořádku. A že taková kontrola přítomnosti probíhala

nepřetržitě, takže každý se ozýval jednou za minutu. Avšak i přes toto

opatření jsme přišli ještě o jednoho člověka, Ignácia Ferreru, který

uzavíral naši řadu; jednou se ozval a zvolal své jméno, ale podruhé

mlčel, a když se voják před ním otočil, neviděl ani Ignácia Ferreru,

ani jeho stopy. A že tehdy dostal smolnou pochodeň nejen ten, kdo

kráčel v čele oddílu, ale i jeho poslední člen, aby mohl zahánět

dravce a aby jeho zmizení bylo hned vidět.

Že tak ještě nějakou dobu šli, ale potom ucítili pod nohama

pevnou půdu a měli z toho velkou radost, protože byli vysíleni a

potřebovali si odpočinout. A že tam postavili tábor, ale průvodci

polovině z nás zakázali spát a tvrdili, že je nezbytné držet hlídky,

abychom se nestali snadnou kořistí zdejších démonů. A že ačkoli

bratr Joaquín pohrozil, že o jejich heretických slovech poví bratru

Diegovi de Landa, průvodci tvrdošíjně trvali na svém.

Že se stalo tak, jak řekli, a polovina oddílu spala, zatímco druhá

polovina držela stráž, a potom se vojáci vyměnili. A že ten krátký

spánek za nic nestál, protože záblesky ohně lákaly bodavý bahenní

hmyz. A že ty malinké tiplice kousaly i skrz látku oděvu a nedalo se

před nimi nikam utéct. Že se oba průvodci pomazali přineseným

přípravkem, který barvou i zápachem připomínal kočičí výkaly, a

nabízeli ho i ostatním, ale souhlasili jsme jen já, bratr Joaquín a pár

vojáků, většina oddílu odmítla.

A že ti, kdo souhlasili, si tím zachránili zdraví i život.

Utřel jsem si z čela pot a namáhavě rozevřel prsty křečovitě

svírající papír; několikrát jsem sevřel a otevřel pěst, abych obnovil

krevní oběh. Už třetí kapitolu za sebou jsem si hrál sám se sebou na

putování po Yucatanu, ale poprvé jsem zažil tak reálné pocity, jako

bych doopravdy kráčel v jedné řadě se Španěly a šátral pružným

klackem ze stromu sapote v půdě pod tenkou vrstvou močálového

bahna.

Nedalo mi mnoho práce představit si pocity strážného, sedícího u

ohně a upřeně hledícího na houštiny kolem něho. Ve svitu

načervenalého plamene se určitě mění v kompaktní stěnu; na kousku

pevné půdy mezi nekonečnými slatinami si připadáš jako v obklíčené

pevnosti. Bažiny žijí vlastním životem: sténají, říhají, vypouštějí

velké plynové puchýře, šelestí v nich tráva, skřípou hnijící kmeny

stromů. Občas touhle mazlavou kaší záhrobních zvuků zamíchá

srdceryvný výkřik nějakého nočního živočicha, odebírajícího cizí

nebo odevzdávajícího vlastní život, případně jen prostě lákajícího k

sobě samici.

Ani na okamžik nelze odpoutat zrak od hustého porostu –

nešťastníka Ignacio Ferrera neblahý osud dostihl před pár hodinami a

záhubě Murgy a Rivase přihlížel celý oddíl, doslova strnulý

strachem. Jak by mohly oči sklouznout někam jinam? Strážní se

vzájemně snaží přetrumfnout oplzlými vtípky a vzpomínají na své

místní souložnice nebo manželky s dětmi – jen aby nemuseli myslet

na smrt. Zahynout v bitvě, kdy s sebou do hrobu strhneš deset

indiánských pohanů, není nic hrozného, protože se stihneš podívat do

tváře smrti a zůstaneš v paměti druhů jako skvělý voják – to je pro

muže důstojný osud; ovšem nechat se pohltit lepkavým bahnem, aby

tě na dně močálu sežrala nějaká potvora…

Pak vzduch začíná protivně bzučet, protože ho rozechvívají

miliony nepatrných křidýlek. Mraky bahenních mušek a moskytů se

točí kolem ohně, oslepují lucerny hlídačů, pronikají do nosu, očí, uší

a úst. Abyste je odehnali, musíte nepřetržitě máchat rukama; to ty

malinké upíry neodradí, ale zabrání jim to sednout na kůži. Nedovolí

vám ani na chvíli se na cokoli soustředit a připravují vás o poslední

zbytky sebeovládání. V nitru vám klokotá pocit šílené zběsilosti,

kterou bez váhání vychrstnete na prvního člověka, který upoutá vaši

pozornost – bez ohledu na to, je-li to nepřítel nebo spolubojovník.

Relativní klid mají jen ti, kteří přistoupili na ponížení a pomazali

se tím indiánským svinstvem, páchnoucím jako kočičí lejno. Zato

musí teď vytrpět spoustu vtípků od strádajících druhů. Zápach časem

vyprchá, na rozdíl od vzpomínky na pochod bažinami…

Že noc proběhla klidně, pominu-li dotěrný hmyz, a za denního

světla pochod pokračoval rychleji, takže už kvečeru se nám podařilo

překonat nebezpečný úsek slatin. A že jsme vyšli na pevné a suché

místo, kde znovu začínal zdravý les a obvyklá zvěř. A že jsme pocítili

uspokojení a rozhodli se zpomalit. A že naše cesta ten den probíhala

klidně a pokojně a do následující zastávky se nikdo z oddílu neztratil

ani nebyl raněn.

Že jsme se zeptali průvodců, jestli nás čeká ještě daleké putování,

a oni odpověděli, že k tajným chrámům to už nepotrvá dlouho, je

jenom nutné se dostat na správnou cestu a ta nás dovede na naše

místo za dva až tři dny. A že po těchto slovech jsme všichni, vojáci,

já, Vasco de Aguillar i bratr Joaquín pookřáli na duchu a mnozí

slavili a popíjeli kukuřičnou kořalku, kterou si vzali s sebou, a

děkovali průvodcům, kteří je vyvedli z močálů na pevnou půdu.

Že ten den se vydařil i lov a Juan Nachi Cocom, provázený

dvěma střelci, skolil několik velkých ptáků a kance; takový úspěch

jsme nezažili už téměř týden, takže jsme s vojáky začali hladovět.

Že naši průvodci – Juan Nachi Cocom i Hernán Gonzáles – se

oslav neúčastnili, vypadali velmi rozrušeně a pořád si něco

spiklenecky šeptali. A že právě tím upoutali naši pozornost a já se k

nim přiblížil, abych se dověděl, o čem mluví, ale oni spolu

rozmlouvali indiánským dialektem.

Že když jsem přerušil jejich rozhovor, působili velmi zmateným a

vyděšeným dojmem, ale nezapírali a opakovali mi své výstrahy a

Hernán Gonzáles znovu připomněl, že zhřešil, když nás zavedl do

této oblasti, a že ho za to stihne trest. A že už s námi v rozhovoru

nepokračoval, nýbrž odešel do odlehlého zákoutí tábora, kde se

pohroužil do modlitby, a já jsem se rozhodl, že ho nebudu vyrušovat,

ale zároveň jsem jednomu z vojáků přikázal, aby míšence nadále

nespouštěl z očí.

Že všichni ostatní ten večer slavili a byli v povznesené náladě, a

ačkoli se mnozí opili, nedošlo na obvyklé potyčky. A že pouze já jsem

nedokázal pustit z hlavy nebezpečí, na která mě průvodci upozornili,

a v noci jsem obcházel tábor; bedlivě jsem vše prohlížel v očekávání

útoku indiánů nebo divoké zvěře. A že jsem to dělal tak dlouho,

dokud mě nepřemohl spánek, ale nenarazil jsem na nic podivného či

podezřelého.

Že vojáci hodovali a pili až do rána a že jsem jim v tom nebránil,

protože úspěšně překonali většinu cesty a zasloužili si pořádný

odpočinek. A že když jsem se nakonec uložil ke spánku, někteří z nich

byli ještě na nohou a slyšel jsem jejich výkřiky. A že jsem se probudil

teprve za úsvitu, protože jsem v dálce slyšel hlasitý jekot jakéhosi

zvířete; považoval jsem to za úpěnlivý řev jaguára. Ale zvíře bylo

příliš daleko a křik se neopakoval, takže jsem se ani nezvedl z lůžka a

znovu usnul.

Že ráno, když hlídka odtroubila budíček, přiběhl voják a oznámil

mi, že náš průvodce Hernán Gonzáles si v noci sáhl na život a oběsil

se. A že jsem míšence Gonzálese skutečně našel, jak visí na větvi

stromu několik kroků od místa, kde si uchystal nocleh a kde jsem ho

večer zanechal pohrouženého do modlitby.

Že strážný, který ho měl hlídat, nedokázal objasnit, jak se to stalo

a v kolik hodin Hernán Gonzáles spáchal sebevraždu. Tvrdil jen, že

celou noc míšence nespustil z očí a sledoval ho z úkrytu; indián si

lehl, pomodlil se a usnul klidným a hlubokým spánkem, přičemž

dokonce pochrupoval. A že ten voják přiznal, že neví, kdy i jeho

přemohl spánek, a žadonil, abych mu odpustil, že muže neuhlídal. A

že jsem přikázal mu za to uštědřit pořádný výprask, protože teď naše

životy závisely pouze na jediném průvodci, který zůstal naživu.

Touto poznámkou kapitola končila.

To je přesně ono! Indiáni provedli Španěly smrtonosnými

bažinami a teprve potom se rozhodli bělochy zradit. Uvědomili si, že

ve dvou nepřemohou dvacet po zuby ozbrojených vojáků, a tak se

rozhodli, že je ponechají nemilosrdnému osudu. Bez průvodců

nebylo na návrat ani pomyšlení: stačilo by půl leguy a močály by

cizáky beze stopy pohltily.

O čem Juan Nachi Cocom a Hernán Gonzáles rozmlouvali v noci

plné oslav a bujarého veselí? Modlili se spolu? Tahali los o to, kdo

jako první odejde k předkům? Posuzovali, co si počne ten, kdo

zůstane naživu poté, co si jeden z nich sáhne na život? Oba cítili, že

prožívají osudovou noc, a proto se neúčastnili bujaré oslavy.

Kříž na těle, křesťanské jméno ani fresky s výjevy z očistce,

neuměle namalovanými mnichy v klášterní kapli yzamalského

kláštera – to všechno nestačilo odvrátit Hernána Gonzálese od

nejtěžšího hříchu ve víře jeho otce: sebevraždy.

Bohové, o kterých mu potají vyprávěla indiánská matka, byli

mocnější a bližší, a proto zradit je bylo pro míšence mnohem

strašnější, než se nekonečná staletí smažit ve vroucím oleji. Zatímco

Panna Marie se ze třpytivého obláčku roztržitě usmívala na všechny

pravověrné, ale na nikoho konkrétně, pomstychtiví a lstiví mayští

demiurgové zlověstně hleděli za pochodujícím oddílem, schovaní za

kmeny pokroucených stromů ve slatinách. Ne všem však bylo dáno,

aby cítili v zádech jejich palčivý pohled.

Místo toho, aby zahynuli sami průvodci, mohli určitě otrávit opilé

Španěly, kdyby jim do kukuřičné kořalky přimíchali jed, nebo je

mohli podřezat ve spánku. Buď si však nebyli jisti vlastní silou a

schopnostmi, nebo si nechtěli pošpinit ruce krví cizáků. Hernán

Gonzáles dal před řezničinou přednost útěku: počkal, až strážný

usne, přehodil provaz přes větev, sedl si na ni, vsunul hlavu do svého

posledního chomoutu, seskočil – a měl to za sebou.

Dal bych ruku do ohně za to, že podobný osud byl přichystán i

pro druhého průvodce, kterého bude co nevidět třeba pohřbít –

rozhodně to nebude později než v páté kapitole zápisků z výpravy.

Španělský oddíl byl s nejvyšší pravděpodobností odsouzen k záhubě.

Vstal jsem ze židle a začal přecházet po pokoji. Na hrudi jsem cítil

podivnou tíhu.

Ale kdepak, uklidňoval jsem se. Pokud byly zveřejněny tyto

zápisky, znamená to, že jejich autor dokázal přežít všechny peripetie,

dovyprávět svůj příběh do konce a odevzdat ho vydavatelům.

Dobrodružné romány vyprávěné v první osobě totiž končívají

šťastně, protože hlavní hrdina se musí zachránit – kdo by je jinak

psal?

Klidně může existovat spousta podobných příběhů, jejichž

protagonista umírá strašlivou smrtí, ale historii vždy píšou vítězové.

Jen co jsem se trochu uklidnil, navrhl mi démon pochybnosti

jinou odpověď. Neznámý conquistador vůbec nemusel přežít kvůli

tomu, aby jeho zpráva spatřila světlo světa. Kostru, tisknoucí k

hrudnímu koši deník zabalený do koženého pouzdra a s indiánským

šípem trčícím z očního důlku klidně mohla objevit vědecká expedice,

která se do zdejší džungle vydala zhruba o dvě staletí později.

Nedalo se vytušit, co se stalo se španělským oddílem, který se

jednoho dubnového rána roku 1562 vypravil na jihozápad z města

Maní. To mi mohla prozradit jedině pátá kapitola zprávy. Znovu

jsem se posadil a přisunul si k sobě hromádku čistých listů a psací

stroj.

Teď už nebylo možné ztrácet čas.

EL AUTO DE FÉ

o ráno jsem pracoval, dokud mi prsty nezdřevěněly únavou;

Tzačaly míjet klávesy psacího stroje a písmena se při překlepech

začala slévat a jedno druhé překrývat. Slunce už dávno vyšlo a musel

jsem stáhnout rolety, aby mě nepálilo do očí, které přivykly k šeru.

Nepozorovaně jsem ztratil vědomí. Probral jsem se za půl dne a

pochopil, že jsem s hlavou na klávesnici Olympie celou tu dobu

prospal. Na stole ležely nedbale pohozené listy; doufám, že jsem se

za nimi ve spánku nepokoušel skrýt. V hlavě mi hučelo a všechny

svaly mě po několika hodinách strávených v nevhodné poloze tupě

bolely. Sklouzl jsem ze židle a došoural se do postele; za několik

vteřin okolní svět znovu pohasl.

Když jsem se probudil podruhé, byla už za oknem tma. Rozsvítil

jsem, vklouzl do domácího županu a zamířil do koupelny. Tělo

požadovalo trochu rozmazlování. Po zažitých dobrodružstvích jsem

si klidně mohl dovolit nechat ho čtyřicet minut máčet v teplé vodě a

sám jsem začal promýšlet to, co jsem si přečetl předchozí večer.

Napustil jsem plnou vanu – byla hezky prostorná a bůhvíproč

natřená do odstínu lila – shodil jsem ze sebe župan a zvolna se

ponořil do vody, čímž jsem na hladině rozhoupal celá oblaka pěny.

Zbožňuji koupání ve vaně – jak jinak můžeme oživit pocity, které

jsme měli v matčině těle? Je to vstupenka do ztraceného ráje, platná

přesně tak dlouho, dokud voda nevystydne. Velmi dobře rozumím

lidem, kteří si v teplé vaně otevřou tepny, protože tento způsob

odchodu z pozemského světa upřednostňují před všemi ostatními.

Tak totiž doslova uzavřou kruh vlastního života, protože se s ním

loučí ve výchozí situaci, a přitom si dopřejí o půlhodiny více

blaženého klidu, který je čeká na onom světě. Navíc během těch

třiceti minut si člověk může i zašvindlovat a rozmyslet si to…

Za pár minut jsem dosáhl žádoucího efektu – má pomíjející

tělesná schránka se beze zbytku rozpustila ve voňavé napěněné lázni

a rozum konečně nabyl absolutní svobody. Zavřel jsem oči a začal

sestavovat akční plán.

Za prvé, bezodkladně dokončit a zredigovat překlad čtvrté

kapitoly. Rozhodl jsem se tomu věnovat noc, která právě začínala –

neboli, jak říkají Italové, byla ještě „mladá“. Zítra ráno bude překlad

hotový, a protože jsem dnes vstal dost pozdě, nic mi nebrání využít

narušeného rytmu k tomu, abych se stejně pozdě uložil ke spánku a

takto vysvobozené ráno věnoval svým záležitostem. Nejdřív – jen co

otevřou obchody – zajdu do knihkupectví pro velký slovník, možná i

dva. Věčné návštěvy knihoven berou příliš mnoho sil; dokázal bych

pracovat mnohem efektivněji, kdybych měl všechny potřebné

nástroje doma.

S novými slovníky ověřit termíny, jejichž smysl se mi nepodařilo

zjistit pomocí toho, který jsem měl. Potom, ještě než získám právo

klidně usnout, navštívit agenturu a odevzdat dokončenou kapitolu.

Jestli budu mít štěstí, budou už mít následující část: pracovník

překladatelské kanceláře tvrdil, že klienta tlačí čas. Což o to, v tom

mu docela dobře rozumím – jestli pořád čte mé překlady, určitě se,

stejně jako já, nemůže dočkat pokračování. Připadalo mi, že jsme oba

na stejné lodi, a vytušil jsem, že mohu počítat s jeho podporou.

Takže předpokládejme, že pátá kapitola zápisků tam už čeká.

Jakmile ji získám, mohu se vrátit domů a usmířen s osudem ulehnout

do postele; před spánkem si přečtu pár odstavců, ale hlavní část

zábavy a práci si nechám na následující den.

A co když ta kapitola v agentuře ještě nebude? Zmocnil se mě

takový neklid, že jsem bezděčně otevřel oči a upřel pohled na vysoký

strop; najednou jsem měl dojem, že voda vychladla, a tak jsem otočil

červeným kohoutkem, abych přidal teplou.

Žádná katastrofa, pronesl jsem nahlas, přinese to později. S

kvalitou mých překladů je spokojen, nenechal se vyvést z míry tím,

že mu ten hňup hispanista ztratil první kapitolu, a neexistuje důvod,

proč by neměl přinést do agentury pátou část deníku. A já se už

postarám o to, aby byla přeložena do ruštiny na takové úrovni, že za

ní bude následovat i šestá a sedmá nebo kolik jich vlastně dílo

obsahuje.

Bylo to podivné, ale tehdy jsem si už nelámal hlavu s tím, kdo je

asi ten můj tajemný objednatel. Bohatě mi stačilo, že včas přinese do

agentury příslušnou porci zápisků conquistadora – zdroje mého

výdělku i spokojenosti. Co na tom záleží, kdo má o překlad zájem?

Dokud nás spojovaly shodné zájmy, nechtěl jsem dávat najevo

přehnanou zvědavost, která by navíc mohla nynějšího majitele knihy

vylekat a odradit.

Spěšně jsem posnídal (nejspíš to byl zase chléb s máslem), vrátil

se k psacímu stolu a přečetl a načisto přepsal včerejší překlad. V šest

ráno bylo všechno hotové, zůstávalo jen deset slov, o jejichž

významu jsem nebyl přesvědčen; raději je ověřím podle pořádného

slovníku, než práci odevzdám v agentuře. Zalil jsem čaj, přehodil si

přes ramena červený kostkovaný pléd a pohodlně se uvelebil na

kuchyňském gauči. Zbývaly ještě nejméně tři hodiny, než otevřou

knihkupectví a knihovny, a odpočinek jsem si nesporně zasloužil.

Naladil jsem na tranzistoru nějakou zpravodajskou stanici a s

pohledem upřeným na páru stoupající z hrnku jsem se na půl ucha

zaposlouchal do ranní informační relace.

Zdálo se, že tsunami v Asii už nikoho nezajímalo. Ve zprávách ze

světa ho vystřídala zemětřesení v USA a karibských zemích. Několik

poměrně velkých měst na ostrovech leželo v troskách. Prezidenti a

představitelé vojenských junt, vládnoucí v těchto státečcích, žádali

světové společenství o pomoc. OSN slíbila vyčlenit prostředky na

obnovu, první letadla Lékařů bez hranic a zachránci z různých zemí

už směřovali k ostrovům, jejich přílet se očekával každou chvíli.

Spojené státy utrpěly mnohem méně: systém předběžného

varování před seismickou hrozbou zapracoval bezchybně a z

nebezpečných regionů se podařilo včas evakuovat obyvatelstvo,

avšak vědci upozorňovali na vysokou pravděpodobnost dalších

podzemních otřesů. Následoval komentář odborníka: něco o

posunech zemské kůry, které způsobily všechny nedávné katastrofy.

Potom komentátor připomněl přípravy voleb, ale tohle téma mě

nechalo lhostejným. Vypadalo to, že kohosi z něčeho obviňuje,

nějakého politika odvolali z volebního klání, jiného našli v lesíku

nedaleko Moskvy s kulkou v hlavě, třetí prohlásil, že odchází z postu

prezidenta velké společnosti, aby se mohl věnovat pouze službě

vlasti.

Na úplný závěr – po všech informacích o katastrofách, vraždách a

krizích – se redaktorům očividně posluchačů zželelo a rozhodli se

zveřejnit novinku, která měla alespoň trochu zmírnit negativní emoce

vyvolané tímto zpravodajstvím. Prestižní soutěž krásy Miss Universe

vyhrála Ruska. Hlasatel spěšně oznámil její míry a rok narození a

oduševněle se se mnou rozloučil. Z reproduktoru se konejšivě linul

John Coltrane a smýval stopy špíny, která odtud cákala posledních

patnáct minut. Byla to dobrá volba – ruka, která se už natahovala,

aby tranzistor vypnula, nerozhodně zůstala viset ve vzduchu a pak se

znovu zachumlala do plédu. Dopil jsem čaj a otevřel Kümmerlinga

na první náhodné stránce.

Najít velký španělsko-ruský slovník mi nedalo moc práce.

Obchody se prohýbaly pod spoustou konverzačních příruček,

učebnic pro samouky a samozřejmě i nejrůznějších slovníků – od

kapesních s pěti tisíci slovy až k impozantním, deset centimetrů

silným svazkům.

Pátrání po knihách o mayské civilizaci ani tentokrát nebylo nic

jednoduchého. S houževnatostí a metodičností zarputilého vědce jsou

prozkoumal novoarbatský Dům knihy a několik antikvariátů a zajel i

na velký knižní trh, ale veškeré úsilí skončilo pouze tím, že jsem

získal dvě brožury v křiklavých přebalech, v jejichž názvech se

bezpodmínečně střídala slova „tajemství“, „problém“ a „záhada“. A

teprve když jsem končil velký okruh a směřoval od stanice metra

Arbatskaja ke svému domu, takže jsem – tentokrát už s neskrývaným

rozčarováním – procházel kolem Domu knihy, padl mi pohled na

pouliční prodavače, kteří kolemjdoucím nabízeli všelijakou veteš.

Nejčastěji to byly pestrobarevné, velmi těžké svazky s křiklavým

titulkem Úkoly Kámasútry nebo Encyklopedie smyslnosti, někdo

prodával samizdatovskou esoteriku a dva podezřelí chlápci, kteří

nezapřeli kapesní zloděje, si přivydělávali pirátskými vydáními

Hitlerova díla Mein Kampf. Ti lidé si uvědomovali jistou nestálost a

pochybnost své situace, a proto se neupínali k jednomu místu tím, že

by si zřídili knižní stánek. Byli připraveni kdykoli prásknout do bot a

splynout s davem. Pozorně a chamtivě si prohlíželi tváře

kolemjdoucích a snažili se z nekonečného proudu lidí vyčlenit jak

své klienty, tak i provokátory z řad státní bezpečnosti. Tu občas

nevyzpytatelná ruka osudu vede k tomu, že zahájí nesmlouvavý boj

proti fašismu, a existuje dokonce určité riziko, že taková vlna smete i

náhodného kupujícího.

Toho člověka jsem pokládal za jednoho z nich. Zamyšleně jsem

procházel kolem řady prodejců a roztržitě klouzal pohledem po

názvech nabízených publikací. Měl jsem ho za jednoho z nich,

protože se právě tak pokradmu rozhlížel na všechny strany a držel

zboží zčásti zakryté klopou kabátu. Jak už to bývá, chvíli mi trvalo,

než jsem si uvědomil smysl přečtených písmen. Když

vykrystalizoval celý titulek, strnul jsem jako opařený a pak jsem se

prudce otočil, abych se přesvědčil, jestli prodavač neodešel a jestli se

mi název po dlouhém a marném hledání jen nezdál.

Kroniky mayských národů a dobytí Yucatanu a Mexika.

Ještě jsem se ani nestihl zeptat na cenu a už jsem měl v ruce

peněženku.

Na muži, který knihu prodával, nebylo vůbec nic zvláštního.

Prošedivělé rusé vlasy, neurčité, jako by rozplizlé rysy tváře, ani

zavalitý, ani hubený, pohaslé, snad světle šedivé, snad světle modré

oči, tmavý kabát. Přistoupil jsem k němu s penězi v ruce, ale on se

bůhvíproč tvářil, že si mě nevšiml. Teprve když jsem se zeptal na

knihu a zajímal se o její obsah, muž na mě upřel chladný zkoumavý

pohled, jako by se pokoušel zjistit, jsem-li vůbec hoden toho, aby mi

vydal své zboží. Už jsem si začínal myslet, že v knize je vyřezaný

otvor, ve kterém leží celofánový balíček s jakýmsi bílým práškem;

jestli okamžitě nevyslovím potřebné heslo, prodávající prostě vezme

nohy na ramena nebo prohlásí, že tento svazek není na prodej.

Nebyl to však dealer drog. Letmo, ale přesto s neskrývaným

zájmem pohlédl na bankovky a sdělil mi cenu, která mi připadala

nestydatě přehnaná. Jakmile si všiml, že jsem zapochyboval,

pohrdavě pokrčil rameny a bezbarvým hlasem poznamenal, že toto

vydání je bibliografickou vzácností, protože bylo téměř před

půlstoletím pořízeno jen ve velmi nízkém nákladu, což nechápou jen

skuteční diletanti.

Polekal jsem se, že si nakonec rozmyslí prodat knihu takovému

hnidopichovi a ignorantovi, a tak jsem rychle zaplatil; muž dostal

částku, za kterou jsem mohl bez jakéhokoli strádání přežít další dva

týdny.

Když jsem o pár kroků poodešel, napadlo mě, že bych se toho

chlápka mohl zeptat, jestli nemá ještě další knihy na dané téma; jako

by se však pod ním propadla země – jeho místo už obsadil mrštný

stařík, který se snažil zbavit se objemné práce o teorii spiknutí,

kterou v doživotním žaláři napsal Rudolf Hess.

Když se mi podařilo všechna neznámá slova přeložit a načisto

přepsat kapitolu s jednou kopií, navyklým gestem jsem přidal kopii

na narůstající hromádku mého osobního exempláře conquistadorova

deníku a originál jsem uložil do kožených desek. Únava a ospalost o

sobě dávaly vědět stále citelněji, ale byl jsem bezpodmínečně

odhodlaný získat následující část knihy, než se uložím ke spánku. Za

deset minut jsem svižnou chůzí došel do agentury.

Hned na prahu bylo slyšet něčí hlasy. Nejdřív jsem si myslel, že

narazím na některého z kolegů překladatelů nebo zákazníků, ale za

pár vteřin mi došlo, že slyším televizi. Pracovník agentury seděl u

obrazovky jako přikovaný a obličej se mu rozplýval ve spokojeném

úsměvu; ten mu natolik změnil rysy tváře, že jsem ho dokonce na

první pohled nepoznal. Místo obvyklého otráveně přezíravého

uvítání na mě kývl, a aniž by odpoutal oči od televize, zašeptal: „Jen

chviličku… Co nevidět to skončí.“

Položil jsem na stůl černé desky a prohlížel si jednotlivé police,

jestli na nich neleží jejich hnědý kožený protějšek. Druhé desky jsem

však nikde neviděl; nejspíš byly uloženy v druhé místnosti.

„Už jste to slyšel? Naše vyhrála světovou soutěž krásy!

Moskvanka!“ hrdě mi oznámil zaměstnanec a ztlumil zvuk. „Naše

velkoříše stojí na třech pilířích – na ropě, zbraních a krásných

ženských!“

Přešel jsem to mlčky a neprojevil ani špetku zájmu. Muž si rázem

uvědomil, s kým mluví, odkašlal si, zklidnil se a tvář mu znovu

zkameněla.

„Snad už není i tohle hotové?“ Zřízenec nadzvedl levé obočí; z

tváří se mu rychle vytrácel ruměnec a stejně svižně živé emoce

ustupovaly před předstíranými a vyumělkovanými.

Místo odpovědi jsem k němu posunul desky. Nahlédl do nich,

převzal je a odevzdal mi obálku s honorářem.

„Radši vás rovnou upozorním, že další část nedorazila,“

zareagoval úsečně na mou nevyřčenou otázku, kterou mi vyčetl z očí.

„A kdy ji dostanete?“

Nepochybně jsem vypadal nevýslovně hloupě a tak rozčarovaně,

že se agenturní úředník neubránil protektorskému a nepatrně

soucitnému úsměšku. Bylo mi úplně jedno, co si o mně myslí –

hlavně aby z něho vypadlo, že si pro pátou kapitolu mohu přijít už

zítra.

„To netuším.“ Ostří gilotiny se uvolnilo a řinčivě dopadlo dolů.

„Klient se během posledních dní neukázal. Zastavte se na konci

týdne nebo mi prostě připomeňte svůj telefon a já se vám ozvu.“

„Ne, děkuji, to nestojí za vaši námahu, já sám… chodím tudy

dost často…“ Napadlo mě, že od nynějška skutečně budu procházet

kolem téhle zpropadené překladatelské kanceláře snad desetkrát

denně.

„No jak chcete,“ pokrčil rameny, přesunul se k pultíku s televizí a

přidal zvuk.

„Na shledanou,“ rozloučil jsem se.

A bylo to za mnou. Vyšel jsem ven, zavřel oči a zhluboka se

nadechl; vzduch byl cítit po spáleném benzínu a vzácných

listopadových bouřkách. Zaposlouchal jsem se, co se odehrává v

mém nitru… Připadalo mi, jako bych hleděl na vlastní odraz v sudu s

dešťovou vodou, jaké stojí na chatových pozemcích nebo u

venkovských chalup. Moje rozvlněná silueta se vznášela v lenivé

tmavé vodě, na jejíž hladině bůhvíproč ležel osamělý javorový list.

Hleděl jsem na sebe ze sudu unaveně a lhostejně. Zatím nenastala

žádná apokalypsa, prostě jen se kapitola zdržela. Kdyby nic jiného,

tak se aspoň vyspím.

Domů jsem se vrátil úplně vyčerpaný a vnitřně vyprahlý, ale ta

moje únava byla lepkavá jako karamela, a navíc také s hořkosladkou

příchutí zatrpklosti. Zachumlal jsem se do prošívané deky s novou

knihou o Mayích v ruce, ale nestihl jsem ji ani otevřít. Myšlenky se

mi zamotaly, prolnuly se s fantaskními vidinami – a za pár okamžiků

jsem byl v náručí Morfea.

Té noci se mi konečně znovu zdálo o mém nejlepším příteli

člověka a vzpomínám si, že dokonce i ve snu jsem měl z toho velkou

radost. Zjistil jsem, že u mě doma byla v kuchyni maličká dvířka, za

kterými se nacházela nějaká komůrka – a v ní po celou dobu žil pes,

kterého jsem už dávno pokládal za mrtvého. Ve snu začal škrábat na

dveře, protože nechtěl být pořád zavřený; když jsem ho pustil do

kuchyně, byl tak šťastný, že mě celého oblízal – ze všech sil se mi

snažil mokrým jazykem proniknout do nosu a uší. Pak samozřejmě

nastal čas ho vyvenčit. Dalo se to poznat podle obvyklých

neklamných příznaků: zvíře mi dlouho upřeně hledělo do očí a

několikrát vyzývavě popoběhlo ke dveřím. Nakonec očividně

přestalo doufat, že mi objasní svá přání pouhými náznaky, a přineslo

v zubech vodítko a obojek.

V každém snu se v podstatě měnily jen okolnosti, za kterých jsem

si uvědomoval, že pes opravdu nezahynul, ba právě naopak – cítí se

skvěle, vyžaduje krmení a venčení a v neposlední řadě si chce hrát s

klacky, které mi ochotně nosil nazpět.

Někdy, jako třeba právě dnes, jsem zjišťoval, že po celou dobu žil

kdesi vedle mě, jen jsem o tom prostě neměl sebemenší tušení.

V jiných variantách téhož snu pes skutečně pošel, ale sám to

nevěděl, takže smrt nevypadala nijak opravdově, dokud jsem se k

němu choval jako k živému tvorovi. Tady bylo hlavní, abych hrál

podle pravidel, neoplakával ho a vůbec neprojevoval ani náznak

smutku – prostě jsem musel všechno dělat tak, aby se nedovtípil, že

už vlastně neexistuje. Při jeho radosti ze života a neúnavné energii to

naštěstí nebylo nic těžkého. Nakonec zbývaly sny, ve kterých byl bez

jakéhokoli objasňování prostě zase se mnou a já jsem vůbec nevěděl,

že už není mezi živými. Takové vidiny byly nejlehčí a nejsvětlejší, ty

jsem měl ze všech nejradši.

Tentokrát jsme se procházeli v parku, který jsem neznal; jako

obvykle jsem pustil psa z vodítka, jen co jsme se ocitli dost daleko

od silnice. Toužil vydovádět se v trávě a já jsem nikdy neměl to

srdce, abych ho připravil o velkou radost. Když byl naživu, musel

kvůli mému vysedávání doma celé dny proležet – v zimě na gauči, v

létě na podlaze. Nyní, když se vymanil z říše mrtvých a zjednal si

krátké pobyty v mých snech, se očividně rozpomínal, k čemu ho

vlastně příroda stvořila. Setr je lovecká rasa a já dobře věděl, o co

psa připravuji; proto jsem se snažil ho v ničem neomezovat, když

jsme se přece jen vydali do vesnice nebo parku – a není podstatné,

jestli ve skutečnosti nebo ne.

Pes za chvíli odběhl tak daleko, že se mi ztratil z očí. Proto mi do

půlnoci, kdy mě probudila fyziologická potřeba, nezbývalo nic

jiného, než obcházet jednu sluncem zalitou alej parku za druhou, a

vyvolávat jako na kolovrátku setrovo jméno. Po celou dobu můj pes

pobíhal kdesi kolem mě, aniž jsem ho spatřil – tu zprava, tu zleva

bylo slyšet z keřů radostný štěkot; zvíře zůstávalo sice nedaleko, ale

bylo pro mě nedosažitelné.

Vstal jsem z postele a ze všeho nejdřív, ještě před návštěvou

koupelny, jsem si to zamířil do kuchyně, abych tam naprosto vážně a

co nejpozorněji prozkoumal stěny.

Maličká dvířka jsem nikde nenašel…

Zařekl jsem se, že nepoběžím hned do překladatelské agentury,

ale vydržím to alespoň do zítřka a zamyslel jsem se, čím vyplním

tenhle beznadějně osiřelý den. Pro začátek to bude důstojná snídaně,

s kávou a novinami – poslední dny jsem si ji kvůli horečnatému

zaujetí španělským textem nedopřál. Pak bude následovat poklidné a

zevrubné studium knihy o Mayích, ve které jsem chtěl najít odpovědi

na to, co Kümmerling nedořekl a co mě znepokojovalo.

Po několika dnech strávených o čaji a chlebu s máslem mi jako

nejvhodnější výběr pro snídani připadala trochu nudná, ale z hlediska

zdraví nejprospěšnější ovesná kaše. Abych tomu pokrmu s nádechem

vězeňské či vojenské stravy dodal jistý sváteční nádech, uvařil jsem

kaši a zamíchal do ní řídký květový med. Zatímco ovesná kaše

chladla, otevřel jsem dnešní noviny, přinesené z poštovní schránky.

Celá první stránka byla věnována zemětřesení v Americe a

Karibiku a dvě fotografie, každá na čtvrtinu listu, zachycovaly úplně

zničená hlavní města Haiti a Dominikánské republiky. Vypadalo to,

že ani Havana nevyvázla se zdravou kůží.

Celou druhou stránku vyplňovalo obsáhlé interview s vítězkou

soutěže krásy Miss Universe, Ruskou Lidijí Knorozovovou. Její

velká fotografie se vznosným diadémem královny krásy se skvěla

přímo uprostřed strany. Byla to nejspíš jedna z nejpodivnějších

královen krásy, které jsem prozatím viděl.

Především, na rozdíl od dívek, které se obvykle podobných

konkursů účastní, bylo Rusce už dost přes třicet. Musel jsem uznat,

že tvář má na pohled příjemnou a pohlednou, ale nedalo se zrovna

říct, že by ji při narození Venuše políbila na čelo. Lidija

Knorozovová bodovala spíš kouzelným půvabem – jemným

náznakem úsměvu na kyprých rtech a dojemnými vráskami

rozbíhajícími se od očí; fotograf se ani nesnažil nanést vítězce make-

up, aby zaretušoval její věk. Ničím nepřipomínala mladičké nymfy s

velkýma šedýma očima, které v takových soutěžích tradičně

zastupovaly Rusko. Při nejlepší vůli jsem si neuměl představit, čím

tahle tuctově sličná žena dokázala udělat dojem na porotu, když se

vedle ní na nekonečně dlouhých fascinujících nohách vlnily vášnivé

okaté mulatky z Venezuely a Argentiny.

Zmocnila se mě zvědavost, v čem tkví tajemství Lidijina

úspěchu, a tak jsem si přečetl celý rozhovor. Ruska ani náznakem

nevysvětlovala, jak dosáhla vítězství. Místo toho vyprávěla o své

životní pouti, kariéře – pracovala jako starší vědecká pracovnice v

jakémsi kulturologickém institutu – a děkovala rodičům za výchovu

a podporu, jak se to v podobných případech obvykle dělává.

Knorozovová velmi dojemně mluvila o nemocném otci, na jehož

léčení se chystala vydat celou částku, kterou obdržela společně s

titulem královny krásy.

Pokrčil jsem rameny a odložil noviny.

Kniha byla opravdu mimořádná. Nápadně připomínala jeden ze

svazků nekonečné lékařské encyklopedie, vydané v polovině

třicátých let – u babičky kdysi stálo na policích nejméně čtyřicet dílů.

Titulek – Kroniky mayských národů a dobytí Yucatanu a Mexika –

byl vytištěn bílými písmeny na fortelné lepenkové obálce knihy.

Kvalitní kompaktní papír za několik desetiletí, která uplynula ode

dne vydání publikace, trochu zežloutl, ale nezestárl, nýbrž dozrál

jako drahé víno ve speciálním sklípku. Přiložil jsem knihu k obličeji,

prolistoval několik desítek stran a nasával nasládlé archivní aroma

knižního prachu. Vůně, kterou si nelze splést s žádnou jinou, mě

okamžitě patřičným způsobem naladila. Takhle vonící kniha

vyvolávala neodolatelné přání uvelebit se s ní na gauči, rozsvítit

útulnou večerní lampičku se zeleným stínítkem a beze spěchu se

začíst s takovou rozkoší, jako by člověk brčkem popíjel oblíbený

koktejl.

Udivilo mě, že na titulním listu nebylo uvedeno nakladatelství.

Autorovo jméno, uvedené malým písmem v horní části stránky,

bůhvíproč vyvolávalo představy o bibli; s nejvyšší pravděpodobností

šlo o pseudonym. Jmenoval se E. Jagoniel a kniha neobsahovala

žádné informace o vědci, který napsal na první pohled velmi solidní

práci. Co k tomu ještě dodat? Moskva 1961. Ofsetový tisk. Náklad

300 exemplářů. Měl jsem z toho rozporuplný dojem: na první pohled

to byla sovětská vědecká kniha par exellence, ale zároveň jsem se

nemohl ubránit pocitu, že s ní něco není v pořádku; vyvolávala ve

mně podezíravost a připadala mi jako prvotřídní padělek. Ale koho

by napadlo padělat sovětské vědecké knihy?

Kniha byla – alespoň soudě podle obsahu – zpracována velmi

podrobně: Autor popisoval dějiny poloostrova už od dob, kdy

Yucatan obývali dávní kočovníci. Desítky stran byly věnovány

předklasické epoše a ještě více pozornosti se přikládalo staletím,

během nichž Mayové dosáhli vrcholné moci. Kapitolu zasvěcenou

pádu civilizace jsem našel, ale z nevysvětlitelného důvodu jsem byl

skálopevně přesvědčen o tom, že E. Jagoniel o něm věděl víc než

hochštapler Kümmerling; bylo třeba opásat se trpělivostí a přečíst

vše od prvního do posledního písmene.

Zato v části popisující příchod Španělů a počátek kolonizace mě

hned upoutala hlava o františkánském biskupovi Diegu de Landa a

jeho pracích. Rozhodl jsem se, že se začnu podrobněji seznamovat s

knihou právě od tohoto františkána – stejně nutně jako vzduch k

dýchání jsem potřeboval známé postavy, abych si zvykl na prostředí

středověké Jižní Ameriky, posuzované dogmatickým pohledem

socialistické vědy šedesátých let.

Nenašel jsem však žádný odkaz na reálie složitého období, ve

kterém byla tato vědecká práce napsána. V textu se nikde

nepřipomínaly vědecké autority, publikující později než začátkem

století; z toho jsem usoudil, že kniha E. Jagoniela je nejspíš

překladový titul, který byl sám vytvořen ještě před první světovou

válkou, ačkoli o přesné době jeho sepsání jsem se mohl pouze

dohadovat.

Od prvních odstavců, které jsem přečetl na libovolně vybrané

straně, dával autor na srozuměnou, že předmět svého zkoumání

ovládá skutečně podrobně a důkladně.

Diego de Landa Calderón se narodil 12. listopadu 1524 ve

vesnici Cifuentes, ve španělské provincii Guadalajara. Krajina,

kterou viděl kolem sebe, když poprvé otevřel oči, a ve které vyrůstal

– vinice, pokrývající úbočí nízkých pahorků, topolové aleje a

nesčetné říčky a potoky – se výrazně lišila od toho, co viděl za oknem

své cely, než 20. dubna 1579 oči naposledy zavřel.

V tomtéž roce 1524, kdy přišel na svět Diego de Landa Calderón,

výzkumník a voják Pedro de Alvarado založil v Guatemale, kterou si

osobně podmanil, město Santiago de Los Caballeros. Dobývání

Yucatanu, kam budoucí biskup dorazí v roce 1547 a setrvá tam až do

svého pohřbu, však teprve začínalo a španělská koruna dokonce ani

nepomýšlela na to, že tento poloostrov včlení do rodící se

západoindické koloniální říše.

V dějinách conquisty zůstává postava biskupa de Landy jednou z

nejrozporuplnějších. Na jedné straně nelítostně pronásledoval Maye,

které si podrobili Španělé, na druhé je bránil před barbarskými

statkáři a soldateskami. Byl to právě on, kdo nejpodrobněji popsal

mayský způsob života, víru, mravy a obyčeje a pokusil se rozluštit

jejich písemný odkaz. To Diego de Landa se bez příslušných

zplnomocnění opovážil vynášet soudní rozsudky nad pohany a jejich

bohy. Právě tento samozvaný inkvizitor uspořádal v červenci 1562 v

Maní nejvelkolepější autodafé, při němž během jediného dne spálil

veškeré existující rituální knihy a letopisy Mayů a zároveň i dřevěné

sochy bohů, rovněž pokryté nápisy, jejichž obsah by byl pro

současnou vědu neocenitelný. A přitom sepsal studii Zpráva o věcech

na Yucatanu, která se stala pro odborníky na mayskou civilizaci

nejdůležitějším a nejzásadnějším pramenem poznatků o tom, co

vlastně kultura Mayů představovala. Kdyby de Landa nikdy

neexistoval, neznali bychom v její současné podobě ani vědu o těch

indiánech, které tak usilovně přiváděl od pohanství ke křesťanství.

Avšak v takovém hypotetickém případě bychom neměli ani potřebu

vědecké zvídavosti při studiu jejich civilizace, protože tento národ by

si dodnes uchoval svou fascinující kulturu.

Zběžně jsem pročetl životopis františkánského mnicha do doby,

než přijel na Yucatan, a upřímně jsem se snažil najít něco poutavého

v podrobně popsané historii výstavby Yzamalského kláštera. Když

jsem roztržitě procházel ty stránky, najednou se mi zatmělo před

očima a zalapal jsem po vzduchu. Všechno do sebe dokonale

zapadalo. Znenadání jsem prozřel.

… inkvizitor uspořádal v červenci 1562 v Maní nejvelkolepější

autodafé, při němž během jediného dne spálil veškeré existující

rituální knihy…

Stejný rok, totéž město a tentýž zachmuřený opat. Líčení v

deníku, který jsem překládal, bylo nepochybně předhistorií

červencových událostí v Maní.

Tři indiáni, provázející můj oddíl, neskrývali velké znepokojení z

cíle expedice. Za pár dní poté, co Španělé vyšli z Maní, ještě v první

části deníku, se jeden z průvodců pokoušel zjistit od velitelů, jestli je

pravda, že v jiných oblastech Yucatanu conquistadoři a mnichové

sbírají a spalují mayské knihy.

Vyskočil jsem z gauče a vrhl se do pokoje, kde na pracovním

stole ležela hromádka listů s mou strojopisnou kopií překladu.

Příslušný úryvek jsem objevil okamžitě:

… sdělil mi, že v některých mayských oblastech, konkrétně v

Mayapánu, Yaxuně a Tulumu, španělští vojáci pálí indiánské knihy a

modly. A že se mě Hernán Gonzáles ptal, proč tak činí a nedostali-li

jsme podobný rozkaz. A že ačkoli jsem už začínal chápat, proč nás

bratr Diego de Landa odeslal na tuto výpravu, přesto jsem druhému

průvodci odpověděl totéž co prvnímu – ujistil jsem ho, že pálit

rukopisy a sochy ode mě bratr Landa nepožadoval, jen přikázal,

abychom je vcelku a neporušené dopravili do Maní; ale proč, to sám

nevím.

Teď jsem už nemusel vytvářet žádné další hypotézy. Stačilo si jen

přečíst u Jagoniela pasáže popisující veliké spalování knih a letopisů

v Maní. Jak je možné, že mi to nedošlo a že jsem si neporovnal fakta

už tehdy, když jsem našel zmínku o tom neblahém autodafé u

Kümmerlinga?

Podle slov samotného bratra de Landy začal na zničení všech

indiánských idolů a posvátných knih pomýšlet v červnu, právě v ten

den, kdy se klíčníkovi kláštera svatého archanděla Michaela v Maní

utrhli z řetězu a utekli jeho psi. Indián se vydal neposlušná zvířata

hledat a dostihl je v nevelké jeskyni nedaleko od kláštera. Psi štěkali

na nízký a těsný průchod, kterého si klíčník zpočátku nevšiml.

Zmocnila se ho zvědavost, a tak se rozhodl chodbu prozkoumat. Po

překonání určité vzdálenosti stanul v místnosti, kde stály dřevěné a

kamenné sochy, zobrazující indiánské bohy pomazané čerstvou krví.

Byly tam patrné i jiné známky toho, že celkem nedávno se v jeskyni

prováděly náboženské obřady. Mladý pokřtěný indián o všem, co

viděl, upřímně pověděl opatovi.

Diega de Landu rozběsnilo, když se dověděl, že patnáct let po

příchodu misionářů do této země domorodci i nadále uctívají své

idoly, a to jen pár kroků od katolických chrámů, a navíc

pravděpodobně stejně jako dříve přinášejí lidské oběti. Posoudil

situaci s jinými františkány a představiteli světské moci a rozhodl se,

že v oblastech, které mu byly svěřeny, zatočí s pohanstvím jednou

provždy. Pro jeho vykořenění neviděl bratr de Landa žádný jiný

vhodnější prostředek než zničit objekty uctívání a veškeré zmínky o

nich. Proto přikázal přivézt do Maní z blízkého i vzdáleného okolí

sochy, knihy napsané na jelení kůži a kůře a mnoho dalšího. Neúplný

seznam předmětů nahromaděných na hlavním náměstí v Maní dne

12. července 1562, byl zveřejněn v 19. století; zasloužil se o to

španělský vědec, doktor Justo Sierra. Tento učenec uvádí 5 tisíc soch

různých tvarů a rozměrů, 13 velkých kamenů používaných jako

oltáře, 22 menších kamenů pokrytých hieroglyfy, 27 svitků, rovněž

obsahujících hieroglyfy a znaky, a 197 rituálních nádob. Existují

všechny důvody předpokládat, že inkvizici se skutečně podařilo

zabrat mnohem více takových předmětů – a zvláště pak knih. Ale ať

už se jednalo o jakékoli množství, všechny byly onoho památného

rána 12. července 1562 rozbity a spáleny. Františkánskému

mnichovi Diegu de Landovi se jediným cílevědomým úderem

podařilo změnit deset století dějin velkého národa Mayů v prach a

popel.

Škoda, kterou bratr de Landa způsobil vědě, je tak nezměrná jako

trhlina, která se díky němu vytvořila v kulturní pokladnici lidstva.

Stačí jen připomenout, že díky fanatickému úsilí o čistotu víry Landa

a jeho přisluhovači dokázali zničit téměř všechny mayské letopisy a

zároveň i náboženské knihy a literární díla. Tuto katastrofu přežily

pouze tři mayské rukopisy. Dnes jsou známé jako kodexy – Pařížský,

Drážďanský a Madridský –, nazvané podle měst, v jejichž

knihovnách jsou uloženy. Další důležitou památkou jsou knihy

Chilam Balam, napsané v 16. století mayským jazykem, ale

latinskými písmeny. Dochovaly se samozřejmě i nápisy na stélách a

architektonických památkách, které dosud stojí nedotčené v deštných

pralesech Yucatanu, avšak není pochyb o tom, že většina poznatků

tvořících obsah spálených knih je pro lidstvo nenávratně ztracena.

Jakou měl k tomu Diego de Landa pohnutku a lze ho soudit za to,

co udělal? Je třeba si uvědomit, že když se františkáni vylodili ve

Střední Americe, tehdy nazývané Západní Indie, indiánské kmeny

žijící na tomto území často vyznávaly velmi kruté náboženství. Možná

se to ve větší míře týká bojovných Aztéků než mayských kmenů, ale

téměř ve všech kulturách střední Ameriky byly velmi rozšířené lidské

oběti, které u Aztéků dosáhly až odstrašujícího rozměru, a také

rituální sebepoškozování, ba až odstraňování jednotlivých tělesných

údů. A pokud k tomu přidáme odpudivá a občas přímo děsivá

zobrazení indiánských bohů, není divu, že tato věrouka připadala

křesťanským kněžím jako satanské kulty a že se všichni bůžci a

zbožštělí hrdinové, kterým se klaněli Mayové a další národy Západní

Indie, se františkánským mnichům jednoznačně ztotožňovali s

démony.

Bratr de Landa ve snaze vymýtit pohanství mezi domorodci byl

tedy beze zbytku přesvědčen, že bojuje s nejryzejším ztělesněním zla

na světě. Navíc je důležité poznamenat, že indiáni, kteří přistoupili

na katolickou víru, byli mnohem důvěryhodnější a snášenlivější než

ti, kteří tvrdohlavě následovali víru svých otců. Při šíření křesťanství

Španělé upevňovali své postavení kolonizátorů.

Bylo by příliš naivní předpokládat, že na hranicích hořely jen

knihy a sochy. Je hodnověrně prokázáno, že domorodce, kteří se

odmítli zříct své víry, mučili a krutě bili; poté na mnohé z nich čekala

strašlivá smrt.

Zajímavý je však jiný aspekt. Během krátké doby, která uplynula

od Cortézových dobyvatelských úspěchů, španělská společnost

nejasným způsobem dosáhla takového stádia morální evoluce, která

předpokládala rejlexi a pokání ze spáchaných hříchů, dokonce i

pokud účel světil prostředky. Dotklo se to i conquisty – mnozí

soudobí vlivní myslitelé a bohoslovci se domnívali, že Španělé

nemají právo si podrobovat, zotročovat a utlačovat národy na nově

objevených kontinentech a pohlížet na domorodce jako na němá

dobytčata, a nikoli rovnoprávné lidské bytosti.

Právě proto, jakmile se královský dvůr doslechl o krutostech,

kterých se ve své nové domovině dopouští bratr de Landa, byl

povolán k jejich projednání do Madridu. Yzamalského opata

zachránilo jen to, že generální ministr františkánského řádu osobně

vydal dokument s potvrzením de Landových inkvizitorských práv,

která opat beztak vykonával od samého počátku. Proces v jeho

záležitosti se táhl několik let a skončil tím, že opat byl zproštěn viny.

V těch letech začal obviněný františkán psát etnografickou práci

Zpráva o věcech na Yucatanu, kterou si po několika staletích zjednal

celosvětovou slávu.

Zlé jazyky tvrdí, že ji napsal pouze a jedině proto, aby se očistil a

ospravedlnil své skutky. Jiní se domnívají, že bratr de Landa dospěl

k pokání za to, co natropil, a pokusil se odčinit způsobenou škodu

tím, že shromáždil a zapsal veškeré informace o Mayích; ať tak či

onak, tomuto dílu zasvětil zbytek života.

E. Jagoniel se vypořádal se záhadami, které mě trápily, se stejnou

lehkostí jako Diego de Landa Calderón zničil vzpomínky na celé

tisíciletí plné podivuhodných událostí, neuvěřitelně krvavých válek a

nepředstavitelných otřesů. Opat kláštera v Yzamalu, jak ostatně sám

vysvětlil autorovi deníku v druhé kapitole, se snažil vymýtit místní

kulty a zajistit bezpečnost španělským koloniím.

Jakmile onoho červnového dne odhalil, že nevděční indiáni div

ne přímo pod krucifixy v Maní stále přinášejí oběti dřevěným

modlám, pochopil, jak je situace františkánského řádu i jeho krajanů

na Yucatanu křehká, a přistoupil k jedinému možnému a správnému

řešení.

Průvodci oddílu, který vyslal na jihozápad, tedy skutečně jen

prostě ochraňovali idoly a knihy svého národa, poněvadž na jiných

místech je mniši už spalovali. Žádná pohádková bohatství, jen

důsledná geopolitika a náboženský fanatismus. V celém tomhle

příběhu, který byl zničehonic zcela jasný a průzračný, mě

znepokojovala pouze jediná otázka.

Pokud se na existenci pohanských chrámů v Maní přišlo v

červnu, a proto se právě tehdy bratr de Landa poprvé zamyslel nad

zničením indiánských soch a knih, jak se mohlo stát, že vyslal můj

oddíl na tajnou expedici, očividně časově sladěnou s autodafé, o celé

dva měsíce dříve?

LA FIEBRE

tom, že poslání oddílu bylo tajné, nebylo sebemenších

Opochybností. Nesmírně pozorně jsem přečetl vše, co E. Jagoniel

popisoval v souvislosti s autodafé v Maní, ale nikde jsem nenarazil

na zmínku o tom, že by se ho Diego de Landa pokoušel připravovat

před červnem. Několik hranic v různých osadách, kde shořelo kolem

deseti soch, nijak nesouviselo ani s událostmi kolem velkého

autodafé, ani se samotným de Landou. Ten samozřejmě věděl, co se

kde odehrává, ale přímé rozkazy nevydal.

Budeme-li předpokládat, že inkvizitorský hábit si nejvyšší

představený kláštera svatého Antonije v Yzamalu oblékal mnohem

dříve, ještě před příběhem klíčníka a jeho psů… Použil ho prostě

jako záminku pro začátek útoku proti pohanům? Nebo ten příběh

zinscenoval sám? V takovém případě bych si klidně uměl představit i

to, že příčiny, které objasnil velitelům mého oddílu, byly rovněž

pouhé výmluvy. Kdo jednou zalhal, tomu už nikdo neuvěří. Postava

bratra de Landy mi připadala stále rozporuplnější.

Nechtěl jsem se pouštět do vytváření paranoidních hypotéz bez

seriózních důkazů, a tak jsem se rozhodl setrvat u verze, že de Landa

se skutečně prostě staral o víru a vlast a svou operaci naplánoval

dlouho před létem roku 1562; čekal jen na to, až bude všechno

hotové a objeví se záminka pro zahájení „vojenských akcí“. Dokonce

jsem ani nevylučoval, že celý příběh s klášterem svatého archanděla

Michaela a jeho zvídavým klíčníkem byl částí toho plánu a že bratr

de Landa o existenci nějaké jeskyně s pohanskými modlami velmi

dobře věděl i dříve, ale nechal si ji až na den D.

Vzhledem k tomu, že de Landa mnohé přecházel mlčením a

Jagoniel považoval danou otázku za vyčerpávajícím způsobem

zodpovězenou, zbývala mi pouze jedna jediná naděje, že najdu

vysvětlení naznačeného nesouladu. Musel jsem dostat následující

kapitolu deníku a přeložit ji.

Usnout se mi nepodařilo ráno ani přes den, ačkoli jsem se

pokaždé snaživě natáhl na postel a zavřel oči. Nevím, co mi víc

překáželo zapomenout a vypnout – jestli to, že se moje ubohé tělo

definitivně beznadějně ztratilo v hodinách, které mělo vymezené na

spánek a bdění, nebo jestli to byly horečnaté myšlenky, pracující ze

všech sil jako zvířátko v žebříčkovém kolečku, ale rovněž

nenacházející východiska a setrvávající stále na stejném místě.

Přesto jsem se rozhodl, že překladatelskou agenturu přepadnu až

po obědě. Podobně jako na rybolovu jsem se bál vyplašit vytoužený

úlovek zbytečným spěchem. Raději trochu počkám, než abych lezl na

nervy tomu arogantnímu floutkovi za počítačem… Ačkoli každou

minutu trpělivosti přežívám s vynaložením všech sil, ačkoli se po

celou tuhle dobu musím pokoušet zapomenout na přání vstát a

odebrat se do té zatracené agentury, je mi jasné, že za každých

šedesát sekund narůstá pravděpodobnost toho, že kožené desky s

novou objednávkou tam už na mě budou čekat. Nakonec přišel čas

zatáhnout sítě a podívat se, co v nich uvízlo, a tak jsem se kolem

čtvrté vydal na cestu, ačkoli jsem se původně chtěl v agentuře objevit

doslova až těsně před zavřením.

V posledních dnech se výrazně ochladilo a pršelo už jen málokdy,

ale nyní jsem jako naschvál vkročil do jednoho z těch sychravých a

zachmuřených večerů, kdy olověné kapky padající z neméně olověné

oblohy slibovaly nevyhnutelný liják. Deštník jsem si samozřejmě –

jak jinak – nevzal.

Padesát kroků před agenturou se mě zničehonic zmocnila neblahá

předtucha. Ve spáncích mi bolestivě zabušila kladívka a bůhvíproč

mě napadlo, že dnes žádnou další kapitolu nedostanu. Nevím, co

bych za to dal, kdyby se všechno omezilo jen na tohle.

Když jsem pootevřel dveře a vklouzl do kanceláře, pracovník

agentury sebou škubl tak, jako by spatřil přízrak. Působil nesmírně

zmateným dojmem – nervózně těkal očima, ruce se nesmyslně

snažily srovnat hromadu papírů povalujících se na stole a měl

rozcuchané vlasy.

„Co je to s vámi?“ zeptal se mě.

„Se mnou?“ zarazil jsem se, protože jsem se ho právě chystal

zeptat na totéž.

„Podíval jste se na sebe do zrcadla? Ne, opravdu – jste v

pořádku?“

Vážně míněné znepokojení, které mu zaznělo v hlase, mě

donutilo přistoupit k oknu a zběžně vzhlédnout na vlastní odraz. Do

zrcadla jsem se už dost dlouho nepodíval. Poslední dny probdělé bez

spánku se na mém vzhledu nepodepsaly zrovna nejlépe: vpadlé oči,

brada a tváře zarostlé štětinkami vousů a s účesem jsem si

samozřejmě hlavu taky nelámal.

„Špatně jsem spal,“ přiznal jsem se a přistoupil k jeho stolu.

„Chápu,“ ujistil mě pracovník agentury. „No a jinak… Nestalo se

něco… Něco nepříjemného…,“ opatrně, jako sapér zkoumající cestu,

volil správná slova, a zároveň se snažil neříct zbytečně moc.

Neunikl mu můj podezíravý pohled, a tak nerozhodně zmlkl;

vzápětí se vzpamatoval a energicky se zeptal: „Neprožil jste v

poslední době něco zvláštního?“

„Co máte na mysli?“ Snažil jsem se tvářit naivně a nechápavě,

pokud mi to dovolovalo několikadenní strniště a oči upíra,

probuzeného v naprosto nevhodnou dobu.

„Tak to je dobře.“ Muž se očividně nechtěl pouštět do

podrobností. „O nic nejde, necháme to plavat…“ Jeho roztěkaný

pohled ulpěl na jakémsi vzdáleném bodě a rozplizl; následovala delší

odmlka.

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli nemáte další část mé zakázky,

vzpomínáte si, ty archivní materiály,“ ozval jsem se.

Znovu sebou škubl, jako by se dotkl obnaženého elektrického

vedení, a podíval se na mě tak nechápavě, jako by mě viděl poprvé.

„Další část mé zakázky,“ opakoval jsem v naději, že moje

houževnatost ho dokáže vyvést z podivného stavu blízkého kómatu.

Bylo zřejmé, že nedávno prožil něco velmi nepříjemného, ale

mou zvědavost utlumila strašlivá únava a přání dostat stůj co stůj

následující kapitolu knihy, a proto jsem raději s dalším vyptáváním

nenaléhal.

„Ne!“ vypálil.

„A nevíte, kdy by to tak zhruba mohlo tady být?“ zeptal jsem se a

kousl se do rtů.

„Už nikdy. Ukončili jsme s tím zákazníkem spolupráci,“

odpověděl pracovník agentury tak pomalu, jako by ho každé slovo

stálo nevýslovnou námahu, a zamžikal.

Před očima mi vzplály maličké hvězdičky a podlaha se posunula

stranou, jako by se mi pokoušela podtrhnout nohy, takže jsem se

musel přidržet pultu. Zhluboka jsem se nadechl, potřásl hlavou a

snažil se aspoň trochu se soustředit.

„Jak tomu mám rozumět, že jste ukončili spolupráci?“

„Tak jak to říkám. Ani vám bych ji už nedoporučoval. Dnes se

tady stavila milice…“ Znovu se pohroužil do vlastních myšlenek.

„Co s tím má společného milice?“ pobídl jsem ho k aktivitě.

„Vlastně to nebyla milice, ale kriminálka. Vyptávali se, jakými

překlady se zabýváme, šli na to hodně zeširoka, jestli prý nemáme

nějaké mimořádné objednávky, třeba dokumenty o národní obraně

nebo něco v tom duchu.“

„Kdo by dával tajné dokumenty na překlad do běžných

překladatelských agentur?“ Usmál jsem se, abych trochu uvolnil

atmosféru, ale jemu teď viditelně nebylo do smíchu – je však možné

i to, že úsměv na mé strhané tváři vypadal natolik zlověstně, že

vyvolal přesně opačný efekt.

„Přesně to jsem jim řekl. Vzápětí ze mě začali tahat rozumy o

tom, kdy u nás působil náš hispanista, co to bylo za člověka, jestli

jsme s ním řešili i něco mimopracovního, jak rychle obvykle vracel

vypracované překlady, jestli si na něho nestěžovali zákazníci a tak

dále.“

„Takže ono se s tím vaším hispanistou něco stalo?“ dovtípil jsem

se.

„Beze stopy zmizel – den předtím, než jste přišel pro druhou část

překladu.“

„A co tomu říká milice?“

„Řeknu vám to, ale zůstane to jen mezi námi, ano? Navíc i vy k

tomu máte jistý vztah. Mimochodem, musel jsem jim podepsat

mlčenlivost…,“ poznamenal roztržitě pracovník agentury. „Ale

dobrá, vy to určitě nikde… Takže ten překladatel žil sám, a proto ho

hned tentýž den nikdo nepostrádal. Za nějakou dobu mu příbuzní

chtěli aspoň zavolat, ale telefon nikdo nezvedal. Zašli za ním domů –

dveře nebyly zamčené, všechny věci zůstaly nedotčené, ale nikde

nikdo. Milice nejdřív oznámení o pohřešované osobě odmítla

přijmout, v takových případech obvykle čekají týden a dotyčný se

najednou zase sám objeví. Tenhle se neobjevil.“

„A co s tím mám společného já?“

„Hlavní vyšetřovací verzí je práce pohřešovaného. Neměl žádný

osobní život ani nepřátele, nikdo mu nic nedlužil, neoloupili ho,

peníze a věci zůstaly všechny na místě… Tedy skoro všechny.“

„Co znamená to skoro? “

„Řekl jsem vyšetřovateli o poslední překladatelské zakázce…

Zjistilo se, že překlad tam není. Zmizel člověk a ty zatracené desky –

beze stopy. A tak se ode mě snažili zjistit, kdo přišel se zakázkou, jak

vypadal, proč tolik platil a co bylo v deskách.“

„No a?“

Dlouho neodpovídal a mlčky si mě nedůvěřivě prohlížel. Pak

tichým hlasem poznamenal: „Vezměte v úvahu, že o vás jsem se jim

nezmínil ani slovem. S vámi je všechno v pořádku… A já

nepotřebuji žádné nepříjemnosti. Chystají se to tady sledovat, mezi

klienty se už kvůli téhle mrzutosti stačily rozšířit různé fámy. Takže

sem už nechoďte, dokud se situace neuklidní. Třeba ho najdou…“

To, co mi pověděl, mě nijak nevylekalo. Copak je toho málo, co

se může člověku přihodit? Vyšel z domu, aby si koupil cigarety, a

přejel ho autobus. Někde teď potichoučku leží s visačkou na palci u

nohy. Jak by s tím mohla souviset moje kniha?

„A vy o tom klientovi nemáte žádnou informaci? Objednávkový

formulář nebo třeba vizitku s adresou?“ Bylo mi už lhostejné, jestli

se pracovníkovi agentury bude zdát můj neskrývaný zájem o práci

podezřelý či nikoli.

„Měl jsem, ale milice všechno odnesla,“ zakabonil se, „snad se

nechystáte…“

„Můžete aspoň popsat, jak ten objednatel vypadal?“ Samotnému

mi nebylo zcela jasné, k čemu by mi takový poznatek mohl být.

„Postarší chlapík, v brýlích, inteligent… Nebylo na něm nic

zvláštního.“ Muž si hřbetem ruky utřel pot, který mu zaperlil na čele.

„Panebože, proč to chcete vědět? Snad ho tady nechcete hlídat? Je

možné, že se tu už nikdy neobjeví. Včera sem zašel hned po vás a

odnesl si desky, ale další tady nenechal.“

„A nezanechal tu žádný vzkaz? Vzpomínáte si, jak minule

poznamenal, že je dobře, že se rukopis dostal právě do mých rukou?

Neprohodil ještě něco v tomhle duchu?“ Hledal jsem jakoukoli

záminku, abych se nemusel rozloučit s nadějí, že se dočkám

pokračování deníku.

Nějakou dobu váhal a několikrát už dokonce otvíral ústa, jako by

se chystal něco říct, ale nakonec jen odmítavě zavrtěl hlavou.

„Nejspíš se budu muset sám obrátit na milici a oznámit jim svou

zakázku,“ vypustil jsem pečlivě promyšlený pokusný balónek a

pokusil se tvářit velmi znepokojeně. „Přece jen taková záležitost…

Škoda že jste jim hned neoznámil všechno, teď budou mít určitě

otázky i na vás.“

Pokrytecky jsem si povzdechl a pokradmu jsem sledoval v jeho

utrápeném výrazu příznaky rychlé kapitulace. O tom, že bych se sám

a dobrovolně vypravil za vyšetřovatelem, nemohlo být ani řeči, ale

mužova neústupnost mě přiměla k vydírání.

„Ale jinak vám rozumím,“ dodal jsem ohleduplně, „v sázce je

dobré jméno firmy, můžete přijít o práci…“

„K čertu s prací!“ ulevil si muž. „Ten stařec – myslím tím našeho

zákazníka – mi zakázal o vás mluvit! Zmínil se o tom těsně před

odchodem, jako by věděl, že se následující den objeví milice.“

„A vy jste poslechl staříka a ne kriminálku?“ podivil jsem se.

„To byste nepochopil.“ Upřel pohled na stůl a rukama se znovu

zabořil do hromady papíru. „Řekl to tak, že jsem ho musel

poslechnout… Znělo to tak děsivě.“

Víc jsem z něho nevypáčil ani slovo. Na všechny mé otázky a

pobídky muž jen nepatrně vrtěl hlavou a cosi nezřetelně šeptal –

zřejmě si znovu přehrával své rozhovory s objednatelem a

vyšetřovatelem. Marně jsem se snažil představit si, čím dokázal

podle všeho tichý a inteligentně vyhlížející stařík vylekat tohohle

namyšleného chlápka.

Přestal jsem doufat, že od něho uslyším nějaká objasnění,

rozzlobeně jsem práskl dveřmi a vyšel ven.

Na návrat domů jsem neměl ani pomyšlení. Ačkoli jsem stál na

nohou už skoro čtyřiadvacet hodin a dávno jsem měl jít spát, stačilo,

abych si představil návrat do bytu, jehož zvučnou prázdnotu jsem

dnes nemohl vyplnit prací, a zmocnila se mě taková zasmušilost, že

jsem se rozhodl procházet se ulicemi, dokud mě nohy udrží.

Neměl jsem žádný určitý cíl nebo trasu; většinou jsem měl

sklopený zrak, než abych se kolem sebe rozhlížel, a proto jsem

několikrát vrazil do rozčilených kolemjdoucích. Snažil jsem se zajít

co nejhlouběji do posledních liduprázdných uliček v centru Moskvy.

Coural jsem se sem a tam a nebral ohled na zimomřivý vítr ani

začínající déšť; tou dobou se stmívalo – venku i v mé duši. Domy se

stále nápadněji podobaly jeden druhému, splývaly v souvislou stěnu,

ulice se zvolna měnila v začarovanou úžlabinu a šedivý proužek nebe

nad hlavou rychle tmavnul. Lidé žijící v těch domech si bůhvíproč

dávali načas s rozsvícením, okna zůstávala slepá a černá; bylo to

proti přirozenosti a mě se zmocnil pocit nevlídnosti a nehostinnosti.

Neubránil jsem se dojmu, že stěny té úžlabiny se jako ve

starověkém mýtu začínají sbíhat a mohou na sebe kdykoli narazit a

rozdrtit mě na prach. Podlehl jsem nesmyslné představě, že musím

stihnout mezi nimi projít, a tak jsem kráčel stále rychleji a za chvíli

jsem se rozběhl. Rozepnul se mi kabát; nelítostně vytrvalý

listopadový liják mě udeřil přímo do hrudi a ledový vítr mi přilepil

košili na mokré tělo. Nezačal jsem se zapínat, protože jsem se bál

zastavit, a tak jsem pořád běžel, dokud jsem v dálce nespatřil pár

rozsvícených oken. Dešťová voda mi stékala do očí a zářící body

lámající se přes vodní čočky se hravě přelévaly z místa a na místo a

postupně se měnily v hvězdy, které mi ukazovaly cestu.

Když jsem se konečně dostal k budově s rozsvícenými okny,

pochopil jsem, že stojím před stejnou dětskou knihovnou, ve které se

nyní nacházela moje překladatelská agentura. Odtud jsem už věděl,

kudy domů. Prostál jsem na prahu agentury asi deset minut, než jsem

se vzpamatoval, zapnul si kabát a nahrbený si to namířil k sobě.

Ačkoli jsem hned poté, co se mi podařilo těžkým měděným

klíčem odemknout domovní dveře, zamířil do vany plné horké vody,

nemoci mě to neuchránilo. Celou noc mě pronásledovaly tíživé

vidiny: buď jsem se ocitl pod žhnoucím sluncem v nekonečné poušti,

ve které, ať jsem se na rozpáleném písku snažil sebevíc, jsem se

nepohnul ani o krok vpřed, nebo jsem se zničehonic topil v bažině

uprostřed tropického deštného pralesa. Jedna mimořádně děsivá

chvíle ve mně navodila dojem, že vzduch v pozemském světě bude

co nevidět spotřebován a já neodvratně zemřu; vtom přelud trochu

oslabil svůj železný stisk, což mi dovolilo zalapat po dechu a

namáhavě se vyškrábat z hlubiny noční můry na povrch spásonosné

bdělosti.

Postel byla skrz naskrz promočená. Horečnatě jsem se třásl po

celém těle, čelo mi hořelo a v hrdle mi beznadějně vyschlo. Sebral

jsem poslední zbytek sil, pracně jsem odhrnul přikrývku a několik

dlouhých minut jsem jen tak ležel na posteli, aniž jsem byl schopen

postavit se na nohy. V uších mi pravidelně tepala krev a zvuk jejího

bušení mi ve fantazii vykresloval roty vojáků, procházejících v

pochodovém rytmu kolem tribuny, ze které jsem pořádal vojenskou

přehlídku. Stačilo, abych přivřel oči, protože jsem si chtěl pozorněji

prohlédnout tuhle přízračnou armádu, a snový vír mě znovu celého

pohltil.

Později mě probudil pocit zimomřivého chladu prostupujícího

celým tělem. Třesavka mě ovládla natolik, že bylo dokonce složité

zvednout ruku k čelu a zkontrolovat teplotu. Pokoušel jsem se

dosáhnout na podlahu a zvednout odhrnutou přikrývku, ale

nepodařilo se mi to. Musel jsem tedy zariskovat: přesunul jsem se na

samotný okraj postele, zhoupl se a svalil dolů. Teď už jsem neměl na

výběr – pokud jsem nechtěl strávit zbytek noci na chladných

parketách, musel jsem se donutit vstát, nahmatat deku a aspoň se do

ní znovu zachumlat, jestli mi zůstane osud příznivě nakloněn, vydat

se do kuchyně pro aspirin.

Všechno však proběhlo úplně jinak, než jsem předpokládal. Když

jsem se ještě na podlaze šoural po všech čtyřech a pokoušel se v

bezedné tmě našmátrat pokrývku, která bůhvíkam zapadla, uslyšel

jsem z hlubiny pokoje čísi zřetelný povzdech.

Na oknech byly důkladně stažené rolety; pošmourné počasí se

postaralo o to, že obloha úplně zčernala. Bylo kolem čtvrté nebo půl

páté ráno, čas mezi vlkem a psem, kdy už i poslední flamendři našli

cestu domů a kdy poctiví pracující dospávají na lůžcích poslední

sladké hodiny, pouliční lampy jsou zhasnuté a městské ulice zejí

stejnou prázdnotou jako při morové karanténě. V mém pokoji byla

tma jako v hrobě, která pohltila i obrysy nábytku, tmavý obdélníkový

průchod na chodbu, podlahu a strop se stěnami. Proto jsem neměl

sebemenší šanci spatřit toho nebo to, co se – pokud jsem se mohl

spolehnout na vlastní sluch – nacházelo pouhých několik kroků ode

mě.

Ačkoli zvuk, který jsem zaslechl, byl zcela nepravděpodobný,

pocítil jsem bezvýhradné přesvědčení o tom, že se mi nezdál. Přitiskl

jsem se zády k posteli a zvedl před sebe ruce, protože jsem se bál,

abych nebyl v nestřežené chvíli zaskočen. Pak jsem nasucho polkl a

ochraptělým hlasem (hlavně aby mi nepřeskočil do hysterického

vřískání!) se zeptal: „Kdo je to?“

Teď chápu, že jsem doopravdy čekal, že uslyším odpověď.

Vzdech byl natolik reálný, že jsem si ani nelámal hlavu otázkou, jak

neznámý host dokázal nepozorovaně proniknout do mého bytu, a

prostě jsem se s tím smířil jako s nezvratným faktem. Seděl jsem

tedy na podlaze, naslepo před sebou šátral rukama třesoucíma se

únavou i napětím, tajil jsem v hrudi dech a marně naslouchal do

nastalého ticha. Neozval se už ani sebemenší šramot; strávil jsem v

takové nejapné poloze ještě nejmíň deset minut a pak jsem sám sebe

přesvědčil o tom, že zvuk, který jsem slyšel, byl očividně opožděným

střípkem snu. To mi pomohlo dodat si odvahy; konečně jsem se

zvedl ze země a nahmatal spínač stolní lampy. Světlo zaplavilo pokoj

a znovu mi dokázalo, že si prostě se mnou jen pohrála vlastní

fantazie. V místnosti nebylo ani živáčka. Bez váhání jsem přistoupil

k nástěnnému vypínači a na rozechvělých nohách jsem obhlédl celý

byt; zvlášť pozorně jsem prozkoumal místo, odkud – jak se mi to

aspoň zdálo – pocházel záhadný zvuk.

Přesvědčil jsem se, že v celém domě kromě mě už nikdo není,

posadil jsem se na kuchyňskou pohovku a vyndal z kredence

krabičku s léky, kterou jsem tam měl uloženou. S teploměrem

trčícím z podpaží jsem přehraboval bílé papírové obaly a tuby s

prášky, dokud jsem nenašel rychle rozpustný aspirin a ještě něco na

snížení horečky. Rtuťový sloupec se těsně vyšplhal ke čtyřicítce a

teprve tam se zastavil; situace byla vážná, a proto jsem pro jistotu

vypil šumivý aspirin a spolkl i druhou tabletku. Studená voda z

kohoutku byla cítit rzí a chlórem, ale lokal jsem ji tak lačně, že jsem

nedbal na tenké pramínky, které mi stékaly po bradě. Jakmile jsem

utišil žízeň a utřel se rukávem županu, vzpomněl jsem si na záběry z

jakéhosi filmu, kde se poutník bloudící po poušti stejně sveřepě vrhl

na pramen vody v oáze, na kterou náhodně narazil. Nu což, této noci

jsem se i já toulal po dunách…

Natočil jsem si do zásoby velký hrnek vody, nechal jsem v

kuchyni i předsíni rozsvíceno a vrátil se do postele. Ráno teplota

trochu klesla, ale ještě déle než týden jsem se neodvážil vyjít z domu

dál než do nedaleké prodejny potravin. Dokonce i tato skromná

výprava si ode mě vyžádala takovou námahu, že stačilo jen pomyslet

na návrat do překladatelské agentury a okamžitě se mi podlamovala

kolena a cítil jsem lehkou nevolnost.

Ačkoli jsem si namlouval, že příčinou nemoci, která mě postihla,

byla neblahá procházka v dešti, tichounký hlásek v hlavě mi neustále

opakoval, že vše je úplně jinak. Předpokládat, že mě podlomila

zpráva o tom, že už nikdy nespatřím pokračování deníku

conquistadora, připadalo sice mému rozumu směšné, ale rozhodně

jsem se neodvážil to zcela zavrhnout.

Pokud skutečně šlo o nachlazení, pak bylo nanejvýš neobvyklé –

nedočkal jsem se totiž kašle, rýmy ani jeho dalších nejčastěji

očekávaných příznaků. Místo toho mě každý večer trápila horečka,

kterou přes den střídala protivná slabost. Určitě bych pojal podezření,

že něco není v pořádku, a rozhodně bych navštívil lékaře, ale těžký

dech a svistivý sípot vycházející z plic vytvářel podobnost této

nemoci se zánětem průdušek, kterým jsem často trpěl v dětství.

Člověk, který nemá stálé pracoviště, se nemusí zaměstnavateli

omlouvat za nepřítomnost způsobenou churavostí, a navíc odpadá

pádný důvod k návštěvě lékaře. Rozhodl jsem se spolehnout na

vlastní lékařské schopnosti a déle než týden jsem metodicky čerpal

zásoby aspirinu a hořčičných obkladů. Přes den jsem stále častěji

vysedával v kuchyni, kde jsem si z několika plédů vytvořil útulné

hnízdečko; čajník jsem přemístil tak, abych ho měl na dosah ruky.

V noci, když už se mi oči samy začínaly zavírat, jsem se vkradl

do pokoje, ještě chvíli jsem si v posteli četl, pak jsem se naposledy

podezíravě kolem sebe rozhlédl a zhasl jsem.

Pořád dokola jsem přemýšlel o tom, co jsem prožil ten večer,

když překladatelská agentura odmítla pokračovat v práci nad

deníkem, a pochopil jsem, že právě tehdy začaly podivné úkazy,

které v následujících dnech a týdnech plně upoutaly mou pozornost.

Proto tak podrobně vyprávím o věcech, které jsou na první pohled

nesmyslné a zanedbatelné – jako třeba mé sny nebo hloupé obavy.

Když se nad tím zamyslím, nemohu říct, že by zmizení

předchozího hispanisty na mě neudělalo žádný dojem. První večer

jsem neměl sílu ani chuť se tím zaobírat. Zpráva o tom, že deníkové

dobrodružství skončilo, mě natolik vnitřně zpustošila a vyplenila a

vyvolala ve mě takové zoufalství, že – ačkoli se považuji za

klidného, přemýšlivého, a dokonce občas i flegmatického člověka –

jsem se několik hodin poflakoval v dešti a trpěl jsem přitom tím

nejbanálnějším nervovým záchvatem.

Je obtížné vysvětlit, čím mě staré španělské vyprávění tak

okouzlilo; musel bych kvůli tomu příliš dlouho popisovat svůj

dřívější život – nudný, osamělý a zbavený smyslu a na hony

vzdálený jakémukoli dobrodružství. Jakmile se mi poprvé dostal do

rukou deník conquistadora, vytušil jsem, že jsem se náhodně ocitl v

epicentru nějakých podivuhodných událostí. Očividně nepatřily do

mého nudného šedivého světa, ale tím víc jsem byl odhodlán se jich

zuby nehty držet – vždyť mi nabízely možnost povznést se aspoň na

určitou dobu nad každodenní rutinu. Dokonce i kdyby autor deníku

mezi řádky nevábil čtenáře hojnými a často opakovanými přísliby

jakýchsi tajemství, nejspíš bych se stejným zápalem a úsilím

překládal jednu kapitolu za druhou – a stejně netrpělivě bych běhal

jako malý kluk do agentury pro pokračování. Pomyšlení, že

odhalováním smyslu autorových zápisků se účastním těch záhad a

možná prožívám nejúchvatnější dobrodružství, které jsem si mohl ve

svém duchaprázdném životě představit, měnilo loučení s

nedokončenou prací v nesnesitelné utrpení.

Když se po tom zatraceném hispanistovi slehla zem a pracovník

agentury, který byl skálopevně přesvědčený o tom, že celá aféra

souvisí s mou knihou, mě skoro hystericky vyhodil, ještě dlouho

jsem o všem důkladně přemýšlel. Zpočátku se mi zdálo, že se tomu

chlápkovi nepodařilo mě vylekat tak, abych překlad deníku odmítl.

Pokud všechny události posledních dnů skutečně souvisely s knihou,

jen to prohlubovalo její výjimečnost i jedinečnost všeho, co jsem

právě prožíval.

Avšak všechno nebylo tak jednoduché. Mohl jsem si po libosti

hrát na odvážného malého výzkumníka, ale sluchové halucinace mě

nikdy předtím neuvrhovaly do tak žalostného a zbědovaného stavu

jako oné noci, kdy jsem měl ve vlastním pokoji pocit přítomnosti

něčeho neznámého. Určitá část mého Já už pracovníkovi agentury

uvěřila, takže nyní jsem byl připraven podstupovat jakákoli

nebezpečí. Přesto mě ty fóbie nemohly donutit, abych odmítl

pokračovat v práci. Riziko jen zdůrazňovalo vážnost a důležitost

toho, co se kolem mě dělo.

Sázky se zvyšovaly.

Pes byl zakopaný v něčem jiném: neměl jsem sebemenší ponětí o

tom, kdo je objednatel překladu a kde mám tu záhadnou osobu

hledat, a tak jsem zvolna ztrácel naději, že ještě někdy uvidím

pokračování deníku.

V životě často používám jeden malý trik – když se mi stane, že

po něčem velmi toužím a čekám na to, už předem si namlouvám, že

mi to nevyjde a že všechny touhy a naděje vezmou jako obvykle za

své. Na jedné straně mi to dovoluje zvyknout si předem na myšlenku,

že jde o nesplnitelné přání, a pomocí takové berličky zmenšit

rozčarování, pokud se události opravdu začnou vyvíjet nepříznivě.

Na druhé straně tím, že se motivuji neúspěchem, se v podstatě

pokouším udržet si ho co nejdál od těla; jde o svérázné uhranutí

postavené na hlavu. Rozhodl jsem se, že tak zkusím postupovat i

tentokrát.

Když jsem se přesvědčoval o tom, že deník už nikdy nespatřím,

uvědomil jsem si, že i moje nemoc je k něčemu dobrá. Tělesná

slabost nedovolala ustupovat duševní a nesčetněkrát se vracet do

agentury s vírou, že navzdory všemu se tam následující kapitola

jednoho krásného dne přece jen objeví. Musím však přiznat, že

loučení s Yucatanem nebylo vůbec snadné, a provést to naráz mi

připadalo zhola nemožné. Snažil jsem se postupně snižovat dávku;

popíjel jsem v kuchyni čaj s višňovou zavařeninou, studoval obě

zakoupené knihy a snažil jsem se v nich najít odpověď na otázku o

autodafé, která mě vnitřně znepokojovala.

Během jednoho takového tichého večera jsem učinil hrozivý

objev. V rejstříku práce E. Jagoniela jsem zjistil, že o bratru Diegovi

de Landa se v knize mluví na dvou různých místech. Dříve jsem měl

dojem, že jsem si při prohlížení celé knihy všiml pouze jedné

kapitoly věnované yucatanskému biskupovi. Druhý odkaz uváděl

stránku v úplně jiné části publikace, ale zpočátku jsem to nepokládal

za významné.

Když jsem knihu otevřel na příslušném místě, nevěřil jsem

vlastním očím. Byl to pevný list křídového papíru, shora zakrytý

velmi tenkým závojem částečně průsvitného pauzovacího papíru. Se

stejnou pietou přistupovali k nejdůležitějším ilustracím vydavatelé

mnohadílných sovětských encyklopedií padesátých let. Opatrně jsem

tenounký papír otočil a strnul jsem: z knihy mi přímo do očí upřeně

hleděl sám Diego de Landa.

Prudce jsem od sebe knihu odstrčil, jako bych se o ni spálil. Na

tom, že v takové knize byla mimo jiné i ilustrace, nebylo samozřejmě

nic zvláštního. Rozhodně jsem však nedržel Jagoniela v rukou

poprvé, mnohokrát jsem listoval celou knihou a klidně bych

odpřisáhl, že dříve v ní tenhle vložený list nebyl. Přehlédnout bych

ho nedokázal, ani kdybych si to vroucně přál: v knize jsem postupně

nacházel další ilustrace, ale všechny byly zhotovené na obyčejném

papíře – přesně na takovém, na kterém byl vytištěn text. Silný, div ne

lepenkový list, navíc opatřený krycím, částečně průsvitným papírem,

se na první pohled ze všech stránek v publikaci vyčleňoval. Neuměl

jsem si teď vysvětlit, jak se mi podařilo ho dříve přehlédnout; stačilo

přece jen natočit knihu a podívat se na seříznutí listů – a bílý vložený

papír se nedal přehlédnout.

V hlavě se mi okamžitě vyrojily neklidné a neodbytné myšlenky

o čertovině; dokonce jsem se vážně zamyslel, nemám-li Jagoniela

vyhodit z okna, abych se nevystavoval hříchu. Pokušení důkladně si

prohlédnout tajemného františkána však bylo příliš velké, a tak jsem

se směšnou opatrností – pořád jsem se snažil nedotýkat se knihy

rukama – přistoupil k představenému Yzamalského kláštera.

Jeho portrét zabíral celou stránku; byla to reprodukce olejomalby.

Barvy se na zobrazení Diega de Landy hodily opravdu skvěle:

chladný záblesk v biskupových očích vystihl umělec tak přirozeně,

že odtrhnout zrak od opatova těžkého pohledu bylo neuvěřitelně

obtížné.

Existují portréty, které sledují toho, kdo se na ně dívá, a

nespouštějí ho z očí. Není podstatné, z jakého úhlu se na taková

plátna díváte – máte pocit, že lidé na nich vám hledí přímo do očí,

takže vypadají jako živí. Platí to kupříkladu o Giocondě; avšak i jiné

Leonardovy obrazy pokradmu sledují návštěvníky muzea. Da Vinci

ostatně nebyl v tomto ohledu zdaleka osamocený – někde jsem četl o

téměř neznámém španělském umělci, kterého obvinili ze styků s

ďáblem, a dokonce ho div neupálili jen za to, že maloval

neuvěřitelně věrné portréty. Vlastně ne, šlo o něco jiného: lidé, kteří

na nich byli zachyceni, záhy umírali, ale na jeho obrazech zůstávali

stále jako živí… Někteří podle mě dokonce věřili, že mohou doufat

ve věčný život, obětují-li svou pomíjivou tělesnou schránku a

přemístí se na některé z malířových kouzelných pláten, takže řada

zákazníků usilujících o přízeň tohoto mistra se nikdy nezkracovala.

Škoda, že si nepamatuji, jak vlastně skončil ten krásný příběh, který

nejspíš inspiroval i Wildea k sepsání jeho vlastního Portrétu

Doriana Graye. Žádný původní obyvatel Polynésie by tu knihu

nepovažoval za směšnou nebo nepravděpodobnou; jestli se nemýlím,

dodnes odmítají pózovat a nechávat se natáčet, protože se obávají, že

jejich zobrazení je připraví o životní sílu. Ať už to bylo jakkoli,

několik špatných malých reprodukcí portrétů tohoto umělce, které

doprovázely text, ohromovaly fantazii. Vzpomínám si, že jsem se

tehdy rozhodl okamžitě odjet do Španělska, abych si ty obrazy

prohlédl zblízka. A jako obvykle nejen že jsem se nikam nevypravil,

ale nakonec jsem zapomněl i mistrovo jméno; počáteční oslnivý

dojem a zvědavost, kterou tak vyvolal, postupně pohasly a potom je

zcela překryly nové zážitky.

Avšak při pohledu na portrét Diega de Landy se mi ten příběh

okamžitě vybavil – snad proto, že biskupův obraz se čímsi podobal

kopiím, které jsem tehdy spatřil. Nechtěl bych tvrdit, že ho vytvořil

štětec umělce spolčeného s ďáblem, ale vyznačovala se stejně

působivými magickými vlastnostmi. Bratr de Landa se malíři povedl

– byl to tak živý portrét, že jsem dokonce zalitoval vlastní lenosti,

která mi zabránila proniknout hlouběji do španělštiny; kdyby ke mně

teď portrét opata promluvil, nedokázal bych mu nic smysluplného

odpovědět.

Obraz byl, kromě jiného, velmi zvláštní. Klasická tradice, v

jejímž duchu byl vytvořen, nepřipouští lehkomyslnost - stačí se

podívat na Velasquezova plátna a pochopíte to na první pohled.

Bledé voskové tváře a bílá okruží tvoří na takových portrétech

jedinou světlou plochu; zbytek plátna se obvykle utápí v šerosvitu.

Tváře jsou zcela bez výrazu, jsou ztuhlé jako posmrtné masky;

jedinou výjimku tento umělecký směr připouštěl u dětí, které občas

měly na tváři čtverácký úsměv. Nedalo se očekávat, že by se postavy

objevovaly v nějakých překvapivých pózách.

Proto františkánův portrét vypadal jako zdařilý podvrh práce této

školy – ostatně jako celá Jagonielova kniha připomínala padělek

seriózní vědecké publikace. Z hlediska stylu se tomu nedalo vytknout

ani to nejmenší, ale pokud jde o samotnou postavu…

Bratr Diego de Landa byl zobrazen enface. Všechny, i sebemenší

rysy a vrásky, které mistr vykreslil s velkolepým citem pro světlo a

stín, semknutá linie tenkých bezkrevných rtů a pozorný pohled dvou

očí podobných černým španělským olivám – to vše jeho tváři

propůjčovalo krajní napětí. A jako by toho nebylo dost, opat měl

ještě zvednutou ruku se vztyčeným ukazováčkem, jako by na něco

upozorňoval nebo hrozil.

Celkově vypadal úplně přesně jaké v mé fantazii: vysoké čelo,

zvýrazněné nastupující pleší, vystupující lícní kosti, mohutný římský

nos, napuchlé tváře a kruhy pod očima…

Pod ilustrací nebyla žádná popiska. Editor publikace se omezil na

stručnou poznámku „Diego de Landa“ a data narození a úmrtí

yucatanského biskupa. Ještě víc mě udivilo, že v celé kapitole,

doplněné touto ilustrací, se de Landovo jméno vůbec nezmiňovalo.

Vůbec nedávalo smysl, jakou logikou se editor řídil, když portrét

tohoto františkána umístil do kapitoly pojednávající o mayském

náboženství a rituálech.

Vyvolalo to ve mně takové rozpaky, že jsem zapomněl na

všechny pověry a pozorně prolistoval kapitolu od začátku do konce.

Náhodný čtenář nemohl být na pochybách, že se tu portrét de Landy

ocitl pouze chybou typografa nebo vydavatele. Čím déle jsem však o

záhadném umístění ilustrace přemýšlel, tím naléhavější jsem měl

pocit, že portrét františkána je tam umístěn přímo z rozmaru autora.

List s reprodukcí se nacházel v pravé části rozevřené knihy.

Levou zakrýval otočený hedvábný papír, který bránil pohledu na

celou dvoustranu a znemožňoval spojit obsah obou stran; proto mě

tato možnost zprvu ani nenapadla.

Text, který jsem uviděl vlevo, cituji doslova:

„V době provádění rituálů spojených s přinášením lidských obětí

pomáhali knězi čtyři postarší muži, zvaní k poctě bohů deště chaac.

Drželi ruce a nohy oběti, ležící na zvláštním oltáři, zatímco další

člověk, honosící se titulem nacom (hodnost vojevůdce), jí otvíral

hruď. Dalším vykonavatelem kultu byl chilam, něco jako šaman

nadaný prorockým darem, který se nacházel v transu a přijímal

božská vnuknutí. O výklad jeho proroctví se obvykle staral sbor

kněží.

Na lidské oběti používali zajatce a otroky, nejčastěji však

obětovali děti (nemanželské nebo sirotky, které pro tento účel

speciálně nakupovali). Obřady obětování lidí, nikoli zvířat, se na

Yucatanu objevily a ustálily společně s nadvládou bojovného

plemene Toltéků. Při důležitých ceremoniálech se používali obětníci

nacházející se na kultovních komplexech – nejčastěji chrámových

pyramidách.

Provádění všech rituálů se zásadně řídilo podle kalendáře,

především kalendáře s cyklem 260 dnů. Rituální bohoslužby

překypovaly symbolickým smyslem. Například v nich velmi často

figurovala čísla 4, 9 a 13 a odkazy na barvy spojené se světovými

stranami.“

Autor se dále věnoval úvahám o detailních shodách mezi dvěma

kalendářními systémy, které staří Mayové přijali a používali. Tady

jsem se rychle ztratil, a navíc jsem už neměl sílu pokračovat ve čtení,

protože jsem v předcházejících třech odstavcích spatřil něco, co

dokonale paralyzovalo mou schopnost vyznat se v textu a soustředit

se na něj.

Obřad obětování, který lakonicky popsal Jagoniel, se naprosto

shodoval s tím, který mě pronásledoval v nočních můrách. V hlavě

mi divoce vířily myšlenky. Mohl jsem narazit na popis toho

strašlivého rituálu ještě předtím, než se ke mně dostal deník

conquistadora? Možná že mi v paměti utkvěl děsivý, ale zároveň

čímsi neodolatelně přitažlivý výjev, když jsem si ještě jako dítě

přečetl nějakou dobrodružnou povídku o průzkumu Jižní Ameriky?

Rozum mě tehdy na ni přiměl zapomenout; propadla se do temné

sluje podvědomí a teprve nyní se vyškrábala nahoru po provazovém

žebříku, který jí hodil můj conquistador… Ale copak lze definitivně

zapomenout na něco, co člověka v dětství tolik vylekalo?

Ty tři odstavce skrývaly ještě něco. „… čtyři postarší muži, zvaní

k poctě bohů deště chaac…“ Kde jsem se jenom s tímhle jménem

setkal? Nesouviselo s ním něco v druhé kapitole deníku? Rychle

jsem se zvedl z gauče a vrhnul se do pokoje, kde na stole ležela

hromádka mých překladů. Hledané slovo bylo až na samém konci;

byl to obrázek ohyzdy, který jsem neuměle překreslil a pod kterým

latinkou stálo Chac.

Znovu jsem celou kapitolu přečetl – a jako by mě zasáhl tropický

liják, jehož vládcem bylo právě toto božstvo, mě osvítilo poznání, že

se se mnou děje něco neobjasnitelného a zlověstného. Všechny

podrobnosti příběhu mi teď připadaly vzájemně propojené: i

předčasný tropický déšť, který promáčel předsunutý oddíl

conquistadorů ve stejnou dobu, kdy druhy dostihl strašlivý a záhadný

osud; a další, tentokrát ledový, který jsem sám zažil na sklonku dne a

který mě uvrhl do domácího vězení – a obětování, které jsem viděl

ve snu. Už jsem se neodvážil pochybovat, že za tím vším se skrývá

nějaký smysl, jenž mi dosud zůstává utajený.

Pokušení jsem dokázal odolávat jen pár dní. Jakmile jsem se cítil

lépe, vykašlal jsem se na všechny logické i pověrčivé konstrukce,

teple se oblékl, vyzbrojil jsem se deštníkem a vypravil se do

agentury. Měl jsem bojovnou náladu – buď vytluču z nedůvěřivého

chlapíka adresu a telefon zákazníka, nebo se může připravit na

dlouhé vysvětlování vyšetřovatelům.

K žádnému střetnutí však nedošlo. Agentura byla zavřená a já

potřeboval nejméně pět minut na to, abych uvěřil tomu, co vidím.

Okna byla slepá a pokrývala je tenká vrstva prachu a špíny. I zvonek

u dveří byl pod nánosem prachu. Zámek i klika byly spojeny

drátěnou smyčkou zakončenou plastovou pečetí a dveře byly

polepené otřepanými proužky papírové lepenky s nápisem

Zapečetěno a modrým kulatým razítkem Moskevské kriminální

policie.

LA OBSESIÓN

nad opravdu policie nezavřela agenturu, jak se ten ouřada

Sobával? Vyšlo najevo, že přece jen něco zamlčel, byl podezřelý a

jako spolupachatele ho zavřeli a agentuře sebrali licenci, nebo co to

ty překladatelské firmy vlastně mají? Nebo ji zavřeli jenom proto,

aby ho přitlačili ke zdi? Možná to nebyl zaměstnanec, ale sám majitel

agentury? Co se tam tak asi ještě mohlo stát – a hlavně proč bylo

nutné kancelář zapečetit?

Přes dvojitá zaprášená skla se nedalo nic rozeznat. Jako zloděj

jsem obešel kolem dokola celý dvoupatrový domek, ve kterém sídlila

agentura, a u každého okna jsem se postavil na špičky a snažil se

zahlédnout, co se děje uvnitř. Vzadu jsem objevil malá železná

dvířka, která zřejmě sloužila jako nouzový východ. Byla také

zaplombována a olepena policejními pečetěmi.

Pár kroků opodál jsem zahlédl vchod do suterénní kavárničky. Na

plechové stříšce, chránící před deštěm deset schůdků a dveře, visela

tabulka s nápisem Gril Tzomplantli. Kavkazské a mexické

speciality. Z pootevřených dveří dopadal na schůdky úzký pruh

bledého světla a linuly se odtud nebeské vůně, které okamžitě

probudily mou fantazii, zaškrundalo mi v žaludku a v ústech se mi

začaly sbíhat sliny.

Neměl jsem ani ponětí, že v budově je kromě agentury ještě něco

jiného. Vžil jsem se do role statečného detektiva, vyhrnul jsem límec

kabátu a sešel po schodech dolů. Těžko říct, co mě pohánělo víc –

badatelská zvědavost, nebo nečekaný pocit hladu.

Sedl jsem si ke stolu, přátelsky jsem pokynul upravené blonďaté

servírce v modré zástěře a trochu nevkusném čepci a pohroužil jsem

se do jídelního lístku. Názvy jídel lahodily zraku, a ani ceny nekazily

dobrý dojem. Pro všechny případy jsem se přesvědčil, kolik mám v

peněžence, a objednal jsem si lobio, šašlik z beraního masa a jako

překrm tapas. Přiznávám, že to bylo trochu podivné spojení, ale

občas jsem kombinoval i suši s borščem, a proto jsem si raději ani

nepředstavoval znalce opravdových tapas, do hloubi duše uraženého

jejich sloučením třeba s omáčkou satsivi.

S chutí jsem se pustil do velkolepě připraveného předkrmu (do

Španělska jsem se nikdy nedostal, a proto jsem nemohl srovnat

originál tapas s jejich napodobeninou, kterou mi přinesli), nenápadně

se kolem sebe rozhlížel a promýšlel další postup.

V restauraci bylo skoro liduprázdno, jen u vzdáleného stolku

dřímal tělnatý kníratý muž v kožené bundě. Vysvětloval jsem si to

jen nevhodnou dobou – bylo už po obědě, ale do večeře ještě daleko,

a navíc sem chodí jen kavárenští povaleči jako já. Večer tu určitě

bývá hlava na hlavě. Interiér byl příjemný a útulný: stěny obložené

mořeným dřevem, na nízkém stropě svítidla v podobě starobylých

uličních luceren, servírky zdvořilé a jídelníček sestaven tak lákavě,

že by člověk nejradši ze všeho okamžitě ochutnal každé jídlo. Ještě

nanejvýš půldruhé hodiny a nahrnou se sem po práci lidé v oblecích;

pak začnou spěšně cvakat příbory a rozhovor s pracovníky

restaurace, kvůli kterému jsem sem přišel, nebude probíhat tak, jak

jsem si představoval.

Když mi servírka přinesla lobio, sklouzl jsem očima po štítku na

její hrudi a zeptal se: „Povězte mi, Leno, co se stalo s vašimi

sousedy?“ Zároveň jsem kývl hlavou směrem, kde se podle mého

odhadu nacházela překladatelská agentura.

Dívka ztuhla a zamrkala ohromnýma šedýma očima,

lemovanýma řasami a černými očními linkami, a udiveně se na mě

podívala. Napadlo mě, že si asi myslí, že se zajímám o její sousedy v

domě, nebo jsem dokonce jejím tajným ctitelem, a rychle jsem

upřesnil: „Mluvím o překladatelské kanceláři, která je v tomhle domě

z ulice.“

Abych vyloučil jakékoli pochyby, ukázal jsem prstem na

podlahu.

Našpulila rty a podezíravě přimhouřila oči. Pokoušel jsem se

vypadat bezstarostně, zabořil jsem vidličku do salátu a snažil se ji

dopravit do úst, ale ruka se mi nečekaně zachvěla a kousek kuřecího

masa s plesknutím dopadl na stůl. Natáhl jsem se pro ubrousek, ale

servírka byla rychlejší. Zatímco utírala stůl, díval jsem se na culík,

do kterého měla sepnuté platinově blonďaté odbarvené vlasy, a

mumlal: „Já jen že pro ně pracuju… jako překladatel. Byl jsem skoro

dva týdny nemocný, dnes se mi udělalo líp, a tak jsem se přišel

připomenout, ale je tam zavřeno a zapečetěno. Nevíte, co se stalo? A

kdy zase otevřou?“

„Copak nečtete noviny? Psali o tom v Moskevském komsomolci,

předminulý čtvrtek to zabralo půl rubriky Právě se stalo,“ vysvětlila

mi a znovu se na mě pozorně zadívala. „Dokonce jsme si článek

vystřihli, jestli chcete, tak vám to ukážu.“

Malý čtvereček papíru, na kterém reportér černé kroniky

popisoval události v mé agentuře, byl celý ohmataný a špinavý od

soli. Zřejmě jsem nebyl jediný, koho ten příběh zajímal, a servírky už

nebavilo potisící vysvětlovat, co se stalo. Aby je lidi nezdržovali od

práce, strčily jim prostě do ruky novinový výstřižek.

Moskevští vrahouni začali krást mrtvoly, hlásal mnohoslibně

titulek. Právě kvůli takovým článkům nečtu posledních deset let

tyhle noviny, které jsem měl v mládí tak rád.

„K bestiální vraždě a loupeži došlo ve středu v překladatelské

agentuře Azbuka v ulici Starokoňušennaja. Neznámí pachatelé vnikli

do firemní kanceláře a poté, co se zřejmě vypořádali s pracovníkem

agentury I. P. Semjonovem, kancelář vyrabovali. Zločinci jednali

patrně na objednávku a hledali dokumenty a peníze. Z kanceláře

zmizelo velké množství dokumentů a sejf s týdenní tržbou.

Kancelářská technika zůstala na místě.

Hlavní záhadou vyšetřování zůstává to, kam zločinci ukryli tělo I.

P. Semjonova. O jeho smrti policie nepochybuje: na podlaze bylo

nalezeno velké množství krve stejné krevní skupiny, jakou měl

Semjonov. Podle názoru soudních patologů není taková ztráta krve

slučitelná se životem. Avšak samotné tělo se na místě činu nenašlo.

Vyšetřovatelé z moskevské kriminálky se domnívají, že lupiči ho

mohli odnést a později zakopat v podmoskevských lesích, případně

hodit do řeky Moskvy. Policie však zatím nedokáže určit, proč se tak

zachovali.“

„Myslíte, že vám tam napíšou pravdu?“ zeptal se uštěpačně

chraptivý ženský hlas za mými zády.

Škubl jsem sebou a otočil se. Za mnou stála uklízečka a opírala se

o stěrku; byla to asi padesátiletá žena s propadlými tvářemi,

šedivějícími tmavými vlasy a zlým výrazem v obličeji.

„Pravdu?“ zakuckal jsem se, protože mi zaskočilo sousto salátu, a

tak jsem odložil vidličku.

„No jistě, pravdu… Že dveře byly zevnitř zamčené a klíč čouhal

ze zámku taky z vnitřní strany, že tam vyteklo nejmíň pět litrů krve,

jako by toho chudáka celého vykuchali a tělo pak ještě bůhvíkam

vláčeli deset metrů po kanceláři: jedna stopa za druhou – a najednou

nikde nic… A že k nám teď jako zákazníci chodí jen policajti a

novináři,“ neodpustila si nakonec jedovatou poznámku.

„A odkud to všechno víte?“

„No vždyť říkám, dokud se tu motali, zašli k nám obvykle na

oběd. Ti s vyšší hodností samozřejmě mlčeli jak zařezaní, ale mladí

policajti, skoro ještě děti, co to tady měli hlídat – ti se nikdy

neudrželi… Jeden z nich chodil kolem Leny jak mlsnej kocour, ten

toho napovídal až běda. Že je to tak, Leno?“

Servírka, která mi právě přinesla šašliky s pečenými brambory,

souhlasně přikývla, ale nevypadlo z ní ani slovo.

„No tak vidíte… Dobrou chuť,“ zakončila uklízečka a s hlasitým

řinčením plechového vědra zmizela v dlouhé chodbě.

Asi deset minut jsem zamyšleně vidličkou píchal do kousků

skvěle ochuceného šťavnatého masa – chvíli jsem z nich dělal

hromádku, pak jsem zase rovnal na talíři brambory nakrájené na

plátky. Nemohl jsem se přimět k tomu, abych pokrm rozkousal a

spolkl – stačilo, abych přiblížil šašlik k ústům, a rázem se mi zatočila

hlava a hrdlo se mi nepříjemně sevřelo.

Takže tam vyteklo asi pět litrů, opakoval jsem si pro sebe. Jako

by ho vykuchali… Dveře zamčené zevnitř, klíč v zámku. To se

opravdu nedalo přeslechnout… Byla to strašná slova. Desetimetrová

krvavá stopa. Kam? Proč? Bože, co na tom záleží kam! Hlavní věc je

přece – kdo? Ano, rozhodující roli hrálo „Kdo?“, proč jsem se

nemohl zbavit dojmu, že odpověď na otázku „Proč?“ jsem znal,

ačkoli se mi ani nechtělo pomyslet na to, že bych něčemu takovému

uvěřil.

Dvě tajemná zmizení za sebou vylučovala, že by mohlo jít jen

shodu okolností. Při posledním rozhovoru s pracovníkem agentury

jsem se sám přemlouval, že musím zachovat rozvahu a uklidnit se;

stačilo si jen dokázat, že příběh, do kterého jsem se zapletl, pro mě

nepředstavuje žádné riziko. Hispanistu srazilo auto? Proč za sebou

nezamkl, když vyšel z domu, aby si nakoupil? A proč s sebou bral

desky se zakázkou? Osobně dojdu bez zamknutí nanejvýš k

odpadové šachtě – Moskva je neklidné město; stačí si přečíst rubriku

Právě se stalo a okamžitě pocítíte neodolatelné nutkání pořídit si

zdvojené ocelové dveře a po setmění nevycházet na ulici. Nejvíc mi

to připomínalo únos – překladatel musel hostům dobrovolně otevřít a

klidně s nimi odejít, aniž se pokusil klást sebemenší odpor a aniž

otočil klíčem, aby za sebou zamkl.

Jestli však to, co se stalo mému předchůdci, nebylo tak

jednoznačné a strašlivé, při pomyšlení na osud, který postihl

nešťastného pracovníka agentury, jsem se zachvěl strachem. On

přece ještě něco znal – něco, o čem se neodvažoval říct

vyšetřovatelům ani mně; asi se obával, že by ho všichni měli za

šílence. Možná kdyby všechno na rovinu vysvětlil kriminalistům,

dokázali by ho ochránit… nebo by ho rovnou šoupli do blázince,

skočil jsem sám sobě do řeči. Ale i tak – psychiatrická léčebna je

uzavřený ústav, zločinci by do ní nepronikli tak snadno a můj ouřada

mohl být ještě naživu. To není zrovna moc pravděpodobné, trval na

svém můj niterní partner, zákeřné zlosyny, kteří prostě nepoužívají

dveře ani okna, by jen obtížně zastavila ochranka a plot speciální

kliniky.

„Nechutná vám?“ zeptala se mě zarmouceně servírka a ukázala

na dávno vystydlý šašlik.

Byl jsem pohroužen do vlastních myšlenek, a tak jsem jen

zasmušile pokýval hlavou. Dívka si slyšitelně povzdechla – nejspíš ji

znepokojil osud jejího spropitného.

„Vždyť on sem dřív vždycky chodil na oběd,“ ozvala se servírka,

která se očividně najednou rozhodla, že vlastní myšlenkový dialog

trochu ozvučí.

„Kdo?“

„Ilja… Semjonov. Ten, co ho zabili.“ Lena si odfrkla. „Byl to

dobrák, veselá kopa. Pořád žertoval a vždycky mi nechal drobné.“

Přikývl jsem a snažil si představit, jak ten nepříjemný namyšlený

brejlovec s věčně ulízanou ofinou mohl koketovat s dívkami. Chtěl

jsem utrousit nějakou jedovatost, ale včas jsem se kousl do jazyka;

připomněl jsem si, že pokud jde o ženy, nevyvíjí se ani u mě všechno

zrovna hladce.

„Ten večer k nám Ilja zašel na večeři. Zapamatovala jsem si to,

protože sem dřív nikdy tak pozdě nechodil, jen o polední přestávce.

Byl ženatý, a tak vždycky večeřel doma… Občas jsem si s ním

popovídala nebo vykouřila cigaretu,“ dodala, jako by se chtěla

ospravedlnit.

„A jak to ten večer probíhalo?“ snažil jsem se ohleduplně vrátit

její myšlenky do správných kolejí.

„Řekl, že má hodně práce a zdrží se do noci. Měl nějaké obtížné

překlady, často listoval ve slovníku, a proto i tady seděl déle než

obvykle.“

„Copak on sám překládal?“ podivil jsem se. „Měl jsem pocit, že

má spíš na starosti administrativu.“

„To nevím,“ odpověděla a pokrčila útlými ramínky. „Když jsem

odcházela domů, bylo už dost pozdě, asi půl druhé v noci, ale u něho

se ještě svítilo. Chcete platit, nebo si ještě dáte kávu?“

Zřídlo její upřímné otevřenosti vyschlo stejně nenadále, jako

předtím vytrysklo. Objednal jsem si kávu, protože jsem spoléhal na

to, že se mi ještě podaří z ní něco dostat, ale servírka přinesla horký

nápoj a kvapně se vzdálila. Voňavé espreso jsem bůhvíproč dlouho

míchal čajovou lžičkou a naslouchal jsem, jak cinká o stěny šálku.

Potom jsem vychladlou a už nechutnou černou břečku naráz vypil a

požádal o účet.

Štědré spropitné jí na tváři vykouzlilo úsměv.

„A co vlastně znamená název vaší restaurace?“ zeptal jsem se jí a

snažil se trochu vylepšit pohřební náladu, která se objevila na konci

našeho rozhovoru.

„Tzomplantli? Hned se zeptám majitele. Rubene Ašotoviči!“

Vousatý tlusťoch u vzdáleného stolku sebou škubl a nepřítomně

na ni pohlédl.

„Zákazník se ptá, co znamená Tzomplantli? To je něco po vašem,

ne? Nebo je to gruzínsky?“

„Neoznačuje to vůbec nic,“ flegmaticky zareagoval chlapík se

zvláštní výslovností, protahující hlásky. „Je to krásné slovo…“

Domů jsem se vrátil v hlubokém zamyšlení. Začínal ve mně klíčit

pocit, že jsem se úplnou náhodou ocitl v epicentru uragánu: neznámé

a nepochopitelné síly ničí vše kolem mě, vytrhují z kořenů staleté

stromy, odnášejí lidi do nicoty – ale přímo uprostřed toho běsnění

panuje hrobové ticho. I když je docela dobře možné, že aniž jsem si

to uvědomil, jsem tu vichřici přivolal já sám, ani se mě nedotkla.

Zatím…

Jako nejpravděpodobnější mi připadalo, že jsem se s úspěšností

mně vlastní ocitl v samotném pekle rozvíjejícího se kriminálního

příběhu, jehož účastníci se honí za nějakým nevýslovně cenným

starobylým tiskem. Šílení antikváři, žoldáci pracující pro velké

aukční domy, kriminálka, hispanisté a pracovníci překladatelských

agentur, kteří byli v nesprávný čas na nesprávném místě… Vydalo

by to na nádhernou dětskou dobrodružnou knihu – a ještě lépe na

komiks. Pokusil jsem se přiblížit koutky úst k uším a namluvit si, že

je to strašně zábavná situace. Nic z toho nebylo. Opravdu jsem se

necítil ve své kůži.

Znenadání mě napadlo, že mě osud chrání před pokušením.

Kdybych měl sebemenší možnost dostat se k pokračování deníku

conquistadora, bez jakéhokoli váhání bych okamžitě znovu začal

překládat. Kdoví, jaký osud by mě v takovém případě čekal, ale sotva

bych o něm přemýšlel, aniž bych se dověděl a přepsal do rodného

jazyka, co se stalo s oddílem conquistadorů v Capítulo V. Čísi

neviditelná ruka mě však zastavila krok před propastí, ke které jsem

zaslepeně směřoval, otočila mě a poslala opačným směrem, tedy k

normálnímu každodennímu životu – ke klidné, všední, šedivé, nic

neříkající existenci, které jsem měl dávno plné zuby. Prostě k životu.

Jestlipak mám být za to osudu vděčný?

Ať tak či onak, na výběr jsem rozhodně nedostal. Jako natažený

na klíček jsem kráčel tam, kam mě nasměrovali. Samostatně jsem se

nemohl nikam otočit; v takové situaci mi nezbývá nic jiného, než

hledat její výhody.

Avšak uklidnit se a zapomenout na svou expedici do

yucatanských deštných pralesů se mi ani zdaleka nepovedlo hned.

Když jsem přišel domů, nejdřív ze všeho jsem se pohroužil do knihy

E. Jagoniela; studium životního způsobu indiánů mayské národnosti

jsem si oslazoval višňovou zavařeninou.

Mayové uznávali oficiální a závaznou astrologii, tvrdil Jagoniel.

V závislosti na dni narození se pro každé dítě sestavoval zvláštní

kalendář, který předpovídal významné životní události. Ten kalendář

obsahoval odpovědi na všechny otázky: kdy se člověku povede najít

práci, kdy se ožení, kdy utrpí nehodu – a kdy zemře. Takový kalendář

byl nedílnou součástí každého jedince, matky ho zpívaly dětem místo

ukolébavky, takže už novorozencům pronikal do vědomí a posléze je

provázel celý život. Každý znal svůj osobní horoskop zpaměti a tato

znalost člověka uspokojovala, pomáhala mu najít správné místo ve

světě a pochopit, v jaké etapě putování se nachází.

Takový systém fungoval prakticky bezchybně, protože sami

kněžští astrologové napomáhali tomu, aby se předpovědi naplnily.

Pokud horoskop nějakému mladíkovi sliboval, že potká svou

milovanou v určitý den na určitém místě, existoval i jiný horoskop,

předpovídající nějaké dívce, že se tentýž den dostaví na uvedené

místo a setká se tam s mladíkem, který její osudově souzený. Soudě

podle některých údajů se stejným způsobem předpovídala i

významná ujednání, například koupě nebo prodej domů, a dokonce i

bitky, jejichž účastníci věděli o nastávající šarvátce předem. Někteří

badatelé se domnívají, že války, které mezi sebou vedly různé

národnosti Yucatanu, patřící k téže víře a kultuře, byly rovněž

předpovězeny v jedinečných letopisech budoucnosti, což znamená, že

byly také předurčeny. Mayské národy byly v převládající většině

bojovné a vidina ozbrojeného konfliktu je vůbec nezneklidňovala.

Nezabývaly se dokonce ani možností čelit osudu a odmítnout účast v

předem daných bojích. Horoskopy předpovídaly i počet nepřátel

padlých v bitvě, a pokud jich nezahynulo dostatečné množství, vždy

zůstávala možnost přiblížit realitu k proroctvím obětováním zajatců.

Náruživé zaujetí věštbami Mayům umožňovalo překonat strach z

budoucnosti a ze smrti a naplňovalo každého člověka i celé národy

sebedůvěrou. Avšak v 10. století n.l. si s celou jejich civilizací něco

ošklivě zahrálo; kvůli nedostatečnému vědeckému zdůvodněni této

hypotézy zde o tom raději pomlčíme.

Jagoniel dovedně rozpálil mou představivost doběla, ale záludně

strčil bílého králíka nazpět do kouzelného klobouku; s elegantní

úklonou tak poděkoval čtenářům za pozornost a bez sebemenších

výčitek svědomí přešel k otázkám výchovy dětí, tedy k tématu,

kterým se na první pohled tento úryvek zabýval.

Té noci i následujícího dne jsem prožíval něco

nepředstavitelného: čím lépe jsem chápal, že mé dobrodružství

pomalu, ale jistě končí, tím urputněji jsem listoval Kümmerlingem,

pročítal brožury, bloudil s lupou po mapě států Campeche a Petén a

hlavou se mi honilo páté přes deváté… Poplašný signál zazněl večer

následujícího dne, když jsem si po večeři sedl k tranzistoru, abych si

poslechl nejnovější zprávy a aspoň trochu se odpoutal od přání přijít

na kloub záhadám výpravy popsané v deníku; to přání se už ve

skutečnosti změnilo ve fixní ideu.

„Nebývalé materiální škody a ztráty na životech způsobil uragán

Simona, který před třemi dny udeřil na atlantické pobřeží USA,“

oznámil hlasatel. Bezděčně jsem přidal zvuk – nejspíš proto, že jsem

se sám už včera cítil jako v epicentru tajfunu.

„Zcela byla zničena města New Orleans, Houston a Dallas.

Většina obcí ve státech Mississippi, Louisiana a Texas je v troskách.

Nejvíc utrpělo hlavní město jazzu: New Orleans je z devíti desetin

pod vodou, americká armáda a Národní garda nejsou s to zvládnout

úkoly spojené s evakuací přeživších. Počet mrtvých se předběžně

odhaduje na desítky tisíc lidí, ale starosta New Orleansu Ray Nagin

vychází z toho, že je to nejnižší možný odhad. Město se rozkládá v

nížině, a proto desetimetrové vlny, které s sebou přinesl uragán,

snadno překonaly všechny překážky a přivodily nejrozsáhlejší

povodeň v dějinách tohoto města. Situaci komplikuje skutečnost, že

voda protrhla hráze na kanálech vedoucích k jezeru Pontchantrain,

které se nachází na vyvýšenině. Všechny pokusy ženijních jednotek

aspoň nějak zpevnit přehrady ztroskotaly. V městě panuje anarchie.

Všechna zbrojařství jsou vyloupena, kvůli špatné organizaci

záchranných akcí se humanitární pomoc dostává do New Orleansu s

velkým zpožděním a nestačí pro všechny. Přeživší obyvatelé drancují

a vykrádají obchody. Výsadkové jednotky, přepravené do města

dopravními vrtulníky Chinook, bojují s bandami násilníků a hlásí

těžké ztráty.

Jakmile Simona dorazila do Houstonu a Dallasu, dosáhla

maximální síly – nyní je to uragán nejvyšší páté kategorie

nebezpečnosti. Miliony obyvatel obou měst, které se pokoušely najít

útočiště hlouběji ve vnitrozemí, se ocitly v pasti. Silnice jsou

zablokované nesčíslnými haváriemi, dopravní tepny Texasu jsou

znehybněné mnohakilometrovými zácpami. Právě dorazila zpráva, že

směr postupu Simony z Houstonu do Dallasu několik mil kopíroval

jednu z hlavních dálnic. Přesný počet obětí není dosud známý, ale

zřejmě se bude počítat na tisíce.

Kromě toho uragán vážně poškodil nebo úplně zničil četné ropné

plošiny umístěné v Mexickém zálivu a rovněž způsobil

mnohamiliardové škody ropným společnostem v Houstonu a

Dallasu.

V důsledku toho se cena barelu ropy na světových trzích prudce

zvýšila a překročila částku třiadevadesát amerických dolarů.

Simona se vyhnula pobřežním mexickým městům Veracruz,

Ciudad Hermosa a Ciudad Madero, která před týdnem téměř smetl ze

zemského povrchu druhý uragán, Isabel. Avšak mexická vláda

nedovolila evakuovaným obyvatelům, aby se vrátili do svých

domovů, protože se obává nových úderů živlu.“

Seděl jsem s otevřenou pusou a zíral do reproduktoru

rozhlasového přijímače. Reportáž připomínala úryvky nějakého

apokalyptického románu. Musím přiznat, že občas jsem zalitoval, že

nemám televizi; právě teď byly hrůzné a určitě nezapomenutelné

pohledy na zničený New Orleans ponechány jen na mé fantazii.

Hlasatel přešel ke zprávám o aktuálním dění v Africe a já jsem

roztržitě ladil stanice a hledal něco poutavějšího. Dlouho to na sebe

čekat nedalo.

Moje rádio, jak jsem už poznamenal, pocházelo ze sedmdesátých

let a daly se na něm naladit jen krátké vlny. Přední stranu přístroje

obírala zasklená stupnice vlnových rozsahů. Tvořila ji čísla a názvy

měst, ze kterých se na příslušné vlnové délce vysílalo. Každopádně v

sedmdesátých letech to tak bylo. U jedné rysky bylo napsáno Berlín,

u jiné Paříž a pak následovalo Buenos Aires. (Nemohu se zbavit

dojmu, že naši otcové, kteří opatrně regulovali rádiové frekvence a

naslouchali ve změti šumů zprávám argentinského hlasatele, cítili

mnohem naléhavěji než my, kteří se díváme na televizi a sledujeme

zprávy z Latinské Ameriky takříkajíc v přímém přenosu, jak je náš

svět malý a těsný.)

Čtyři milimetry od Buenos Aires a nedaleko od Mexika obtížně

srozumitelné brumlání španělských novinářů a kvílení rádiových vln

najednou vystřídalo ticho, narušované jen lehkým elektrickým

praskáním.

Stačilo však jen položit prst na vroubkovaný povrch knoflíku na

ladění vln, abych mohl pokračovat v bezcílném hledání, a z přijímače

se ozval hrdelní baryton:

„Buenos días, drazí přátelé, a vítejte u rozhlasového pořadu Svět

Mayů. V našem dnešním programu uslyšíte poslední zprávy z oblasti

politiky, společenského, náboženského a kulturního života indiánů

velké mayské civilizace. Takže hlavní novinka prvního dne chuwen

čtvrtého měsíce kumkú: stát Maní-Tutuxiú vyhlásil válku svému

nejbližšímu sousedovi, knížectví Cochuah. Podle diplomatů se do

tohoto konfliktu nevyhnutelně zapojí stát Sotutá, které uzavřelo s

Cochuahem smlouvu o vzájemné obraně. Kromě toho se v naší relaci

dovíte, že v městě Campeche narůstá etnické napětí poté, co mexičtí

žoldáci z Ab Canul obětovali bohu kukuřice Xipe Totecovi. A nyní

podrobněji…“

Vtom v reproduktoru něco vztekle zasyčelo, jako když na pánev s

rozpáleným olejem nalijete vodu. Mechanicky jsem se pokusil

gramorádio naladit, ale rozčilením jsem otočil knoflíkem příliš

energicky a celý éter znovu vyplnili šeplaví Latinoameričané. Marně

jsem se pokoušel vrátit k původní vlnové délce – dva milimetry od

Mexika a čtyři od Buenos Aires přijímač zachytil jen monotónní šum

krátkovlnného příboje, narážejícího na uragánem zpustošené břehy

Mexického zálivu.

Cvakl vypínač a já jsem zamířil k příborníku pro lékárničku. Měl

jsem jednoduchý plán: vypít dvojitou dávku kapek na uklidnění a jít

spát. Před očima se mi zužovaly a rozšiřovaly duhové kruhy, srdce

vážilo nejméně jako dlažební kostka a podlamovalo mi kolena.

Poprvé mě napadlo, že za to, co právě prožívám, bych mohl zaplatit

příliš vysokou cenu a návaly adrenalinu, příjemně šimrající

sebevědomí, by mě mohly stát zdravý rozum. Něco takového už

zřejmě začalo.

V hlavě mi vířily poslední panické myšlenky jako vystrašené

rybky ve zvířeném akváriu. Prášek na spaní zchladil rozvlněnou

vodní suspenzi, která zhoustla, a rybky mých myšlenek uvízly v

rosolu nastupujícího spánkového otupění. Pak světlo pohaslo.

Avšak zapomenutí mi nepřineslo oddech od prokletých indiánů,

po kterém jsem tak vroucně toužil. Mayové mě pronásledovali – a

jestli mají psychoanalytikové pravdu a ve snu symbolicky

poznáváme vlastní starosti, nebylo třeba v mém případě ani nic

složitě dešifrovat. Prodíral jsem se džunglí, snažil se skrýt před

snědými, válečně pomalovanými vojáky, kteří mě pronásledovali.

Dělilo je ode mě jen pár desítek kroků a nedokázal jsem se zbavit

pocitu, že mě velmi snadno dostihnou – nejspíš to mohou udělat

kdykoli, ale hrají si se mnou jako kočka s už chycenou myší.

Potom jsem uklouzl… Okamžitě mě chytili, spoutali, znehybněli,

triumfálně zvedli nad hlavy bezmocný zámotek, ve který jsem se

proměnil, a hrubě mě vlekli nazpět, k tomu, před čím jsem se snažil

utéct. Zanedlouho jsem ho uviděl – široký plochý kámen s

vyhloubenými žlábky rozbíhajícími se od středu k okrajům

ztmavlým věčně tekoucími pramínky krve.

Proti mé vůli mi do úst vlili z hliněné číšky nějakou páchnoucí

břečku, po které mi oči zastřela purpurová mlha a uši zalehly silnou

vrstvou vaty, kterou zvuky pronikaly opožděně a zkresleně. A mně

už v podstatě stejně bylo všechno jedno, když několik párů silných

rukou položilo mé znecitlivělé tělo na oltář a Nacom zvedl nad mým

srdcem ostře nabroušený nůž.

Vtom jsem si bleskově uvědomil, že se to všechno neodehrává

pouze v mé představivosti a že mi křemen za pár zlomků vteřiny

dopadne na hruď, chrupnou žebra, vystříkne krev a vrah v masce

starodávného boha mi vyrve horké tepající srdce z těla – vyrve ze mě

život. Se zoufalým křečovitým úsilím, které projevují pacienti

nakažení tetanem, jsem se prohnul, vykroutil se z rukou kněží a svezl

se z kamenného oltáře – na chladné parkety. Hodiny rovnoměrně

tikaly a s každým pootočením ozubených koleček mě vracely do

pozemského světa – a stíny chaaců, tísnící se u postele, neochotně

nořily do temnoty.

Bylo půl šesté ráno; bylo mi naprosto jasné, že do postele mě už

nikdo nedostane. Opláchl jsem se, vypil čaj, teple se oblékl a vyšel

ven. Potřeboval jsem si provětrat hlavu – a na to se nic nehodilo lépe

než časná ranní procházka po mrazivé prosincové Moskvě.

Chodníky a silnice byly pokryté bílým povlakem. Ani jsem si

nevšiml, že v městě se ujala vlády opravdová zima… U nás na

Yucatanu je teď asi pořádné horko; několik posledních týdnů, ať už

jsem byl na Arbatu, Sadové nebo u sebe doma, byl kolem mě, kam

až oko dohlédlo, jen nekonečný deštný les.

Velké vločky se tiše snášely k zemi, pokrývaly mokrý asfalt –

moskevskou hnědozem, mnohokrát rozkopanou desítkami generací

stavitelů, nedopalky, lístky, hromádky psího trusu a spadlé listí – a

zvěstovaly celému mému šílenému městu nezvyklý povznesený klid,

pohodu a pořádek.

Ojedinělé automobily jely nezvykle pomalu, jako by se řidiči

ocitli v moci zimního kouzla a nechtěli ho narušit. Zamířil jsem k

Novému Arbatu a pak jsem šel, kam mě nohy nesly; kochal jsem se

kouzelným sněhovým výjevem a snažil se na nic nemyslet. Prožíval

jsem jednu ze vzácných chvil, kdy jsem celým tělem, každou buňkou

cítil, že skutečně existuji – že jsem tak nějak dětsky opravdový.

Sníh pokryl jemným popraškem i mé obavy, noční můry a

posedlost zatracenými conquistadory. Začal jsem zapomínat, že jsem

poslední dny nemyslel na nic jiného než zvyky a obyčeje dávno

zaniklých nebo vyhubených národů, tajemství stará skoro pět set let,

lidi, z nichž nezůstala ani hrstka prachu a dnes už zcela nesmyslné

intriky, které tehdy spřádali. Že jsem včera na vlastní uši slyšel

zvučný hlasatelův tembr, kterým mi z rozhlasového přijímače ruský

líčil poslední události, které ve Střední Americe proběhly před třemi

čtvrtinami tisíciletí. Že se můj zájem o Maye a dějiny conquisty

postupně změnil v šalbu a mámení, jako bych se vydal na turistickou

procházku po deštném pralese, odpoutal se od skupiny, zabloudil a

už něco přes měsíc se brodím močály, spletí lián a stromy sapotilla.

Prostě jsem šel, kochal se mrazem, vychutnával si lahodné

křupání sněhu pod podrážkami a cele jsem se soustředil na to, aby se

nepřerušil řetěz otisků, které na bílé pokrývce zanechávaly moje

boty. Dbal jsem o to, aby se stopy otiskovaly dostatečně hluboko a

byl skrz ně vidět tmavý asfalt – a také o to, aby mezi každým

otiskem byla stejná vzdálenost… Právě takové jednoduché úkony

nejlépe pomáhají pročistit si hlavu od všelijakého smetí, které se tam

stačilo nahromadit.

A právě když jsem si pomyslel, že sníh a ranní Moskva mi

pomohly vyléčit se z té posedlosti, odtrhl jsem pohled od bílé

pokrývky pod nohama, zvedl oči – a ucítil jsem náhlou nevolnost:

přímo přede mnou se vypínala mayská chrámová pyramida.

Vypadala skoro jako na ilustracích v Jagonielově knize nebo na

fotografiích, které pořídili v džungli britští cestovatelé v tropických

helmách a které byly otištěny v Kümmerlingových Záhadách.

Obrázky však byly schematické a snímky černobílé a poměrně

nekvalitní. Vidět nyní v mém rodném městě opravdovou stupňovitou

pyramidu se čtvercovým vchodem uprostřed a nástavbou pro

obětního kněze na předposlední platformě bylo neuvěřitelně podivné

a hrozné. Podlomily se mi nohy, padl jsem na kolena do sněhu a

nedokázal jsem od toho objektu odtrhnout oči.

Nebyla to velká stavba, rozhodně se nemohla rovnat

Kouzelníkově pyramidě nebo Pyramidě trpaslíka v Uxmalu, ale

architektonická shoda byla nepochybná – stejné proporce a formální

soulad, tatáž drsná a asketická krása vyzařující mimořádnou

důstojnost, a přitom naší architektuře zcela cizí – prostá, nikoli však

primitivní.

Na pyramidě nebylo nic iluzorního, na rozdíl od rozhlasové

relace Svět Mayů neprojevovala tendenci zmizet, jakmile bych se

začal soustředit na něco jiného. Nadarmo jsem se štípal, odvracel

pohled a pak na ni znovu úkosem hleděl, přičemž jsem doufal, a

zároveň se obával, že za dobu, kdy ji nemám na očích, se stihne

rozplynout ve špinavém moskevském vzduchu. Pyramida setrvávala

na svém místě, vypadala neotřesitelně reálně, jako by zde skutečně

stála dlouhá staletí a nikdo jí nevěnoval pozornost. Co je vlastně na

indiánské pyramidě v centru Moskvy divného?

Tak dobře, třeba jsem opravdu definitivně přišel o rozum – i to je

třeba umět využít. Pokud pyramida nezmizí s prvními slunečními

paprsky, nabízela se mi jedinečná možnost představit si – dokonce v

barvách – všechno to, o čem jsem četl v knihách o Mayích.

Začal jsem si rychle promítat na to, co jsem před sebou viděl,

reminiscence četby – pokaždé jsem se na ně jen jedenkrát podíval,

zmačkal, vyhodil a lačně, s obavou z neúspěchu, jsem přistoupil k

další projekci.

Hle, na pyramidu vystupují velekněží: podsaditá lesklá těla,

slavnostní ornáty, místo tváří masky bohů a netvorů, otvory jsou

vidět matné záblesky očí, které už na tomto i onom světě viděly vše,

a proto jsou přesycené.

Hle, v základech pyramidy otroci budují pohřební komoru, kam

bude po smrti uloženo nabalzamované tělo panovníka, zabalené do

tenounké látky. Do téže místnosti přinesou jeho oblíbené šperky a

další drahocennou pohřební výbavu; poté sem přivedou vládcovy

souložnice a sluhy, rovněž zasvěcené smrti, a nakonec komoru

zapečetí na staletí, možná i tisíciletí, než vykradači hrobů nebo britští

vědci úderem sochoru starodávného panovníka a jeho doprovod zase

neprobudí.

Hle, čtyři chaacové vlečou nahoru svázaného zajatce…

Klečel jsem a zíral na přízrak rituální pyramidy, putující

prostorem a časem, který se teď objevil v Moskvě, a do nejmenších

podrobností jsem vzpomínal na lepkavě slizkou noční můru. Pokud

se sem dostala ona, proč by do našeho světa nemohli proniknout i

kněží z mých snů, pomyslel jsem si uštvaně. Proto když jsem na

rameni ucítil něčí těžkou ruku, pokorně jsem sklonil hlavu a přímo

slyšel, jak se látka reality, ještě nedávno tak pevná, se sotva

slyšitelným praskáním páře ve švech…

„Pane, je vám špatně?“ ozval se soucitný mužský hlas.

„Ten je prostě nadranc, soudruhu kapitáne,“ odpověděl vcelku

rozumně druhý hlas.

„Jen si nemysli, Filippenko. Tady, u mauzolea, se po nocích děje

leccos… Vstaňte, pane, musíte se zvednout. Všechno v pořádku?“

Cestou domů jsem si dal slovo, že můj románek s Yucatanem

jednou provždy skončil. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo

plakat; občas jsem se zastavil, otřel si hrstí sněhu upocený obličej,

pak jsem celý rudý studem běžel několik stovek metrů, dokud jsem

se nezadýchal.

Kalhoty jsem pověsil na radiátor v koupelně, abych je usušil;

jejich vytahaná mokrá kolena mi připomínala hanbu prožitou u

mauzolea pokaždé, kdykoli jsem do této místnosti vstoupil.

Vypil jsem čaj, sebral veškeré odhodlání, zabalil knihy Jagoniela

a Kümmerlinga do celofánového balíčku, přidal jsem tam všechny

hloupé brožury, a dokonce (přiznávám, že po několikaminutovém

váhání) i pečlivě složený strojopis přeložených kapitol deníku. Pak

jsem vyšel s balíčkem na chodbu a zamířil k odpadkové šachtě.

Železná dvířka na šedozeleném potrubí jsem otevřel a zavřel

nejméně třikrát, ale ani pak jsem se neodhodlal hodit do kovového

chřtánu všechny mé poklady. Kdoví proč mě pořád pronásledovaly

myšlenky o Diegu de Landovi a jeho autodafé a o knihách, které na

náměstích velkých německých měst pálili nacisti. Každopádně v

takovém srovnání jsem rozhodně neobstál – jak jsem tak stál před

smetištěm s ubohou hromádkou překladů cizích myšlenek, rozhodně

jsem se nepovažoval za hrdinského nositele svobodomyslnosti, tím

spíš že v roli inkvizice vystupovalo mé alter ego.

Nakonec jsem balík pečlivě odložil vedle odpadkové šachty.

Nevím, možná jsem si říkal, že si ho odnese nějaký zvědavý soused,

a třeba, jak jsem pořád doufal, příště přece jen seberu všechnu

odvahu a hodím ho do jícnu nenasytného potrubí.

Nazítří ani další dny se knihy nikdo nedotkl; k balíčku jsem se

nevrátil ani já. Byl jsem hrdý na svou výdrž a slavil jsem postupné

očišťování rozumu od tropických jedů. Třetí den se mi přestalo zdát

o chrámech, kněžích a pronásledování v deštném lese. Od knihovny

jsem si udržoval odstup nejméně jedné městské čtvrti a zhruba za

týden mě přestala lákat úplně. Vyléčil jsem se. Do Nového roku

zbývalo jen pár dní a svazeček bankovek, uložený v prádelníku, se

rychle tenčil. Moje plány na zakoupení živého stromku a případné

návštěvy univerzitních přátel byly ohroženy. Bohužel jsem si to začal

uvědomovat příliš pozdě, když dvě další překladatelské firmy, se

kterými jsem spolupracoval, už zavřely na novoroční svátky.

Důkladně jsem probral starý zápisník a objevil adresu ještě jedné

agentury, které jsem se neozval dobrých pět let. Nedalo se nic dělat:

šance získat náhodnou zakázku v agentuře, kde mě aspoň trochu

znali, mi připadala nadějnější než se pídit v neznámé kanceláři,

vybrané namátkou v telefonním seznamu. Zamotal jsem se do

štípající rudé šály, nasadil si pletenou čepici, sešel po schodišti a

zamířil k metru.

Dům, kde se nacházela hledaná firma, se za roky, které jsem se

tam neobjevil, změnil k nepoznání. Dvojitá zrcadlová okna, zdi

čerstvě natřené příjemnou žlutou barvou, schody do krytého vchodu

obložené žulovými deskami a měděné tabulky s názvy společností –

nic už nepřipomínalo polorozpadlou štěničárnu, kde dříve sídlila

překladatelská kancelář Tolmač-G-, právě tak zněl její oficiální

název, pokud se dalo věřit mému zápisníku.

Mezi tabulkami popsanými v konzervativním duchu jsem takový

název, působící jakýmsi podivně zatuchlým dojmem, nenašel.

Polekal jsem se, že kancelář, která byla, to musím upřímně přiznat,

dost pochybnou firmou, často zadržující honoráře, zbankrotovala

nebo se přemístila do nějakého dalekého Zapadákova. Avšak když

jsem si pozorně přečetl, jaké firmy se tu prezentují, narazil jsem mezi

consultingovou společností Kozine Assessments a jakousi „s.r.o.

Maximov a partneři“ rozměry i provedením mnohem skromnější

vývěsku Překladatelská kancelář Akab Cin.

Vrátný u vchodu si zapsal mé osobní údaje a vydal mi modrou

propustku. Novotou zářící chromovaný výtah se zvukovým signálem

laskajícím sluch – takové se ozývají před každým hlášením na

mezinárodních letištích – pomalu otevřel dveře v pátém patře.

Kanceláře překladatelské agentury se nacházely hned po levici.

Jak se dalo čekat, Akab Cin ničím nepřipomínal svého

ďábelského předchůdce, dokonce ani mou bývalou agenturu. Strohý

a velmi stylový nábytek, nejnovější vybavení, skvěle vyškolení

pracovníci ve firemních kostýmech a šátcích. Uvítala mě sympatická

slečna s krátce zastřiženými zrzavými vlasy, která vstala a podala mi

ruku.

Když jsem rozpačitě vysvětlil, oč mi jde, zeptala se mě, jaké jsem

měl dosud velké zakázky (o poslední jsem se z pochopitelných

důvodů rozhodl pomlčet), pozorně si vše vyslechla, ale pak lítostivě

zavrtěla hlavou.

„Promiňte, žádné volné anglické texty nyní nemáme a

francouzské jsou také rozebrané. Zkuste k nám zajít hned po Novém

roce – možná se objeví další objednávky.“

Na to jsem v podstatě neměl co odpovědět, a tak jsem jen

poraženecky přikývl. Nejspíš jsem přitom vypadal smutně jako tající

sněhulák, protože najednou se soucitně pousmála a s pohledem

zachránce házejícího kruh tonoucímu, se zeptala: „A jak jste na tom

se španělštinou?“

LA ADVERTENCIA

roč se ptáte?“ V té chvíli ze mě jen těžko mohla vypadnout

„Pvětší hloupost, ale slova ze mě vyšla samočinně.

„Jde o to, že před pár hodinami přinesli novou zakázku – nějaké

listiny ve španělštině. Začala jsem už obvolávat naše stálé

překladatele, ale na svátky si to nikdo nechce vzít. Polovina jich

odjela a ostatní mají jiné práce nad hlavu. A pak – my hispanistů

moc nemáme, většina dokumentace je ve španělštině,“ bez

sebemenšího náznaku údivu vysvětlila ochotná pracovnice.

„Já… A co je to za podklady?“ Rozčilení, které se mi nepodařilo

patřičně zakrýt, způsobilo, že udiveně zvedla obočí; většina jejich

překladatelů sotva reaguje při obdržení nové objednávky právě

takhle.

„Je to něco o výstavbě silnic, alespoň tak nám to vysvětlil klient.

Nejspíš to bude něco technického. Sama jsem to neviděla, interní

zásady naší společnosti nám zakazují prohlížet překládanou

dokumentaci,“ vložila naučenou frázi a usmála se vyumělkovaným

úsměvem, který občas pohrává na rtech některých frivolních

manekýnů ve výlohách obchodů.

„Aha, technika…,“ hlesl jsem po dlouhé odmlce.

Původní bezděčné rozčarování vystřídala upřímná úleva, ale lhal

bych, kdybych tvrdil, že zpočátku ve mně neklidně nezahlodala

naděje na následující část překladu. Krev se mi vhrnula do hlavy,

takže jsem ohluchl i oslepl, a ačkoli jsem souhlasně pokyvoval v

rytmu jednotlivých vysvětlení, jejich smysl mi docházel s určitým

zpožděním.

„Vy jste dříve nepracoval s odbornou terminologií?“

Firemní zdvořilý zájem v jejím hlase téměř zcela překrýval

nepatrné náznaky nedůvěry; slečna se ovládala jako skutečná

profesionálka. Půvabnou hlavičku naklonila stranou v pečlivě

prověřeném úhlu; přitom se jí uvolnila kadeř a zakryla potměšilý

záblesk oka.

I kdybych dokonce považoval za projev ženské lstivosti skleněný

třpyt rovnátek – takový materiál používají preparátoři na oči

vycpávaných zvířat tvářila se tak dokonale, že jsem se tím musel

pokochat.

„Ne… Ale jistě, pracoval,“ vzpamatoval jsem se na poslední

chvíli.

„No víte, obvykle…“ Složila ruce na hrudi a trochu sevřela rty;

div jsem už v očekávání jasného odmítnutí nemávl rukou, když vtom

se na její masce objevila prasklinka – tentokrát nejspíš proto, že si

mylně vyložila můj projev nadšení.

„… snažte se splnit ten úkol operativně, uvidíme, jak se s tím

vyrovnáte.“ Větu dokončila ve zcela odlišném duchu, než ji začala,

souhlasně pohodila hlavou, aby odstranila neposedný pramen vlasů,

přistoupila k regálům se stejnými černými umělohmotnými deskami,

jedny z nich vyndala a předala mi je.

Podepsal jsem se na zvláštním formuláři, projevil zdvořilou

zvědavost ohledně honorářů (řádově převyšovaly moje očekávání) a

vděčně se usmál na pracovnici agentury. Hanba osobního bankrotu

byla odročena. Pomocí kyklopských španělsko-ruských slovníků,

které jsem získal známým způsobem, jsem se chystal vyřídit tuto

zakázku co nejrychleji; novoroční stromek, čerstvé potraviny a dárky

už trochu zestárlým univerzitním přátelům začaly znovu nabývat

reálné obrysy. Byl jsem jí vděčný za to, že můj Nový rok tentokrát, i

když jen vzdáleně, bude připomínat opravdové svátky. Ale jak

vyjádřit té nepřirozeně strojené slečně vděčnost? Neměl bych jí slíbit,

že až do smrti ji budu pečlivě oprašovat a měnit baterky?

„Děkuji vám… Obrovský dík. Je fakt, že…“ Nespouštěl jsem z ní

oči a začal couvat, ale zakopl jsem o práh a natáhl se na podlaze jak

dlouhý, tak široký; desky jsem však z rukou nepustil.

„Opatrně!“ vykřikla polekaně, přiběhla a pomohla mi na nohy.

„Neuhodil jste se?“

Snažil jsem se na ni nedívat, aby si nevšimla mých rozpálených

tváří. Neobratně jsem se vymanil z jejího sevření, zamumlal něco na

rozloučenou a energicky zamířil k východu.

„Dávejte na sebe pozor!“ zavolala za mnou slečna.

Zavírající se dveře výtahu její slova zkreslily. Neubránil jsem se

pocitu, že jsem jasně slyšel Běda vám!

Na cestě do metra jsem si do omrzení znovu a znovu v duchu

přehrával svůj neobratný pád a trapný rozhovor; mísil jsem mírnou a

svým způsobem dokonce příjemnou fyzickou bolest s palčivým

vědomím vlastní nicotnosti. Do takového stavu celkové ochablosti a

vyčerpanosti mě téměř vždy uvrhly mé neobratné snahy o kontakt s

pohlednými mladými ženami.

V té pustině osobního selhání a amatérského sebeukájení mi

novinový stánek připadal jako oáza zapomnění z arabských pohádek.

Díky cizímu utrpení zapomenout na vlastní, překrýt nepříjemné

zážitky výstřižky z časopisů a novin – přesně to jsem potřeboval.

Moskevský komsomolec se k tomu účelu skvěle hodil.

Titulek, vytištěný velkými písmeny, oznamoval, že celkový počet

obětí uragánů v USA a zemích střední Ameriky se pohybuje v řádu

statisíců. Guatemalu a Nicaraguu společně s tajfuny postihly průtrže

mračen, naprosto se vymykající danému ročnímu období.

Rozvodnily se největší místní řeky, obrovské bahnotoky pohřbily

pod miliony tun půdy desítky osad. Vlády nemají na odstranění

závalů síly ani prostředky, naděje, že by se podařilo ještě najít

někoho živého, už není, a proto bylo přijato rozhodnutí o přerušení

záchranných prací; postižené vesnice budou vyhlášeny společnými

hřbitovy a opuštěny. Stovky osad byly zcela odříznuty od civilizace a

nikdo neví, co se stalo s jejich obyvateli.

Spojené státy se ještě nestihly vzpamatovat z předchozích úderů

živlu a na pobřeží udeřily další uragány. Vláda rozhodla, že do

postižených oblastí povolá část Národní gardy z celé země, ale už

bylo pozdě: v zatopeném Novém Orleansu a zničeném Houstonu se

začaly šířit epidemie, které hromadnou evakuaci přeživších prakticky

znemožnily.

S jistým znepokojením jsem si přečetl, které oblasti nejvíce

utrpěly tajfuny a záplavami. Bylo to divné, ale názvy, které jsem znal

z knihy Jagoniela a zevrubně nastudované strany zeměpisného atlasu,

jsem mezi nimi nenašel. Běsnící příroda prozatím Yucatan ušetřila.

V rubrice Právě se stalo jsem tentokrát nic zajímavého nenašel.

Novinová dvoustrana překypovala příspěvky ze světské kroniky;

mezi reportáží z další pompézní svatby popové hvězdy, která si

nepřála uvádět svůj věk, a smutným materiálem o desetiletém výročí

úmrtí herečky loutkového divadla Valentiny Knorozové (v hereckém

prostředí známé pod dívčím příjmením Anisimová) se bezstarostně

skvěl obsáhlý článek o vyznamenání nejlepších účastníků třetí

každoroční státní olympiády v kryptografii a jazykovědě. Vítězům

předával medaile osobně ruský prezident, slavnostní ceremoniál se

konal v Mramorovém sálu Kremlu za velkého zájmu tisku a

společenské smetánky.

V příspěvku byl uveden citát z prezidentova projevu k

šampiónům olympiády: „Pro nikoho není tajemství, že v současném

světě právě znalosti a informace jsou jedním z hlavních statků

jakéhokoli národa a země. Žijeme v nelehké době, kdy se naše

vědecké, intelektuální výdobytky mohou dostat do rukou určitým

silám – jak na Západě, tak i na Východě –, a proto je musíme

ochraňovat. Přitom právě lingvistika nám umožňuje lépe chápat

nejen jazyky, ale i mentalitu ostatních národů, se kterými se snažíme

udržovat dobré sousedské a partnerské vztahy. Jsem přesvědčen o

tom, že dovednost zašifrovat a rozšifrovat informaci je v současnosti

klíčová pro úspěch naší země na světovém kolbišti. Prozradím vám

jedno malé tajemství: mnohým finalistům této olympiády, dokonce i

těm, kteří tu dnes s námi nejsou, už byla nabídnuta zajímavá místa v

předních společnostech státního významu…“

Zřejmě jsem byl jediný čtenář, který nepochopil nespornou

důležitost této události. Musel jsem vystoupit; bez lítosti jsem hodil

noviny do koše u turniketů.

Nalil jsem si čaj, posadil se k psacímu stolu a položil před sebe

černé umělohmotné desky se zakázkou. Potom jsem si připravil

španělské slovníky, které už stály na několika policích. Své nové

chlebodárce jsem si podle těch desek docela dobře představil – byly

stejně formálně dokonalé a korektně neosobní jako celá firma. Po

stranách se zavíraly na dvě patentky a na přední straně byla přesně

uprostřed samolepka s číslem objednávky. Právě do takových

společností se nejspíš posílají na překlad smlouvy o dodávce zbraní,

stanovy tajných sdružení a podmínky výběrových řízení, ve kterých

se řeší osud mnohamiliardových obchodních transakcí. Pokud

silnice, jejíž výstavba se posuzuje v dokumentech, které mi byly

svěřeny k překladu, bude součást dalšího moskevského dopravního

okruhu, nebo dokonce půjde o zdokonalenou verzi transsibiřské

magistrály, nehnu ani brvou, pomyslel jsem si. Co jiného bych mohl

očekávat od obsahu takového šanonu?

Cvaknul jsem druky a desky otevřel…

Okamžitě jsem je zase zavřel, zajistil oběma patentkami,

zhluboka se nadechl, protřel si oči a znovu nahlédl dovnitř.

Nevypadalo to, že by se listy chystaly někam zmizet. Hrom

nezahřměl, za oknem byl pořád den; řečeno stručně a jasně, nestalo

se nic, co by mě přimělo zapochybovat o reálnosti toho, co jsem

právě spatřil. Dokument opravdu ležel uvnitř a klidně čekal, až se

přestanu chovat hystericky a konečně ho z těsného obalu

vysvobodím – tvořily ho časem zažloutlé listy, přičemž na svrchním

bylo titulkovým písmem uvedeno: Capítulo V.

Vyskočil jsem ze židle a začal nervózně chodit kolem oválného

jídelního stolu z karelské břízy, stojícího uprostřed pokoje.

Tohle se prostě nemohlo stát – a přesto mě conquistadorův deník

sám našel, ať jsem se sebevíc snažil se ho zbavit. Byla to jenom

náhoda? Zastavil jsem se ze své vůle právě v této překladatelské

agentuře, když jsem prolistoval zápisník? Ve chvíli, kdy jsem

žalostně rozskřípaný stůl obcházel už potřinácté, nepřipadala mi

směšná či hloupá dokonce ani idea všeobecného spiknutí, které proti

mně někdo blízký nastrojil. Nějak se mi už nechtělo pořád věřit v

různé shody a byl jsem stále více přesvědčen, že najdu oku

náhodného diváka neviditelné a pod banálními každodenními

událostmi zamaskované články zlověstného řetězu, který mě přikoval

k tomu podivnému příběhu.

Potom jsem pocítil únavu, a tak jsem si znovu sedl ke stolu. Stačil

jediný letmý pohled na deníkové listy a bouře, která mi běsnila v

mozku, utichla a na obzoru zazářilo vycházející slunce. Jaký je rozdíl

v tom, jestli mi ty listy podstrčili, nebo jestli se tam ocitly z rozmaru

teorie pravděpodobnosti? Je možné, že jeden z nich mi odpoví na

všechny otázky, které mi zabraly tolik času. Snad teď jen kvůli svým

paranoidním obavám neodmítnu možnost ty odpovědi získat?

Ruce se mi pořád ještě chvěly; dopřál jsem si doušek vystydlého

čaje, odsunul hrnek dál od sebe, abych náhodou nevyšplíchl na

drahocenné listy, a ponořil jsem se do četby.

Že jsme zůstali pouze s jedním průvodcem, na kterém nyní závisel

můj osud i osud všech lidí pod mým velením, a proto jsem se rozhodl,

že se od něho neodloučím, dokud naše výprava neskončí k slávě

Boha všemohoucího.

Že jsme opustili místo odpočinku, kde se spáchanou sebevraždou

odsoudil k věčným mukám v pekle Hernán Gonzáles, a zamířili

trochu k východu a začali pronikat hlouběji do deštných pralesů,

kudy nevedly žádné cesty a nebyly tu ani stezky, a že nás Juan Nachi

Cocom vedl a určoval směr výhradně podle hvězd a dalších znamení,

která viděl jen on – před zraky Španělů zůstávala utajena.

Že navzdory obtížím, které musel oddíl překonávat, měli vojáci

skvělou náladu, což mělo dvě příčiny: za prvé, všichni byli

nevýslovně rádi, že už mají z krku strašné bažiny, kde zahynuli Rivas,

Ferrer a další; za druhé, vojáci si šuškali, že skutečným cílem naší

výpravy je poklad, ukrytý v podzemních prostorách chrámové

pyramidy; že nás sem opat vyslal pouze a jedině proto, abychom se

toho pokladu zmocnili a předali ho králi a církvi svaté, ale čtvrtina

drahocenností je určena nálezcům; mluvili i o tom, že přeživší si

tento díl mezi sebe spravedlivě rozdělí a že ačkoli vznešeným

seňorům patří podle práva třikrát víc než prostým vojákům, bude

třetina důstojnické odměny rozdána ostatním a všichni nevídaně

zbohatnou.

Že dokonce přesně uváděli, jaká bohatství jsou ukryta v lůně

tajných pyramid: jsou tam různé šperky, sochy indiánských bohů celé

ze zlata a drahokamy. Že i mě takové podrobnosti velmi udivily, ale

nedokázal jsem zjistit, kdo ty fámy šíří, ačkoli jsem se o to hodně

snažil; mně samotnému otec de Landa o ničem takovém neřekl ani

slovo, a proto jsem vojákům nemohl věřit, i když bych si to z celé

duše přál.

Že když jsem se vyptával na skryté poklady Juana Nachiho

Cocoma, odpověděl mi, že o pokladech mu není nic známo, ale nikdy

mi nechtěl vysvětlit vše potřebné, čími mě přiměl pojmout podezření,

že na klevetách o nevídaném bohatství by mohlo být něco pravdy.

Že jsem přemýšlel o jeho slovech a činech a postupně se

přesvědčoval o tom, ze Nachi Cocom ví o pokladech mnohem víc,

než kolik je ochoten prozradit, a zřejmě se bojí nás k nim dovést. Že

jsem si tehdy vzpomněl na jeho oběšeného druha a zeptal se indiána

na rovinu, jestli si Hernán Gonzáles nesáhl na život právě proto, aby

nám zabránil najít mayské zlato a použít ho ke slávě krále, církve

svaté i k vlastnímu obohacení.

Že průvodce vzdoroval, ačkoli jsem mu hrozil mečem, a trval na

svém tvrzení, že zlato ani drahokamy pro něho nejsou důležité a že

nemíní nasazovat vlastní život, aby takový poklad hledal, ani aby ho

ochránil před nenasytnou korunou a církví. A pak, po dlouhém

váhání, které jsem nijak nenarušoval, protože jsem měl pocit, že se

mi chystá odhalit něco důležitého, mi Juan Nachi Cocom sdělil, že se

mýlím, považuji-li míšence Gonzálese za hříšníka a sebevraha.

A že více o smrti Hernána Gonzálese nepronesl ani slovo; a že

jsem Nachiho Cocoma nepotrestal výpraskem, abych se dověděl

pravdu, protože jsem se obával, že ztratím jeho důvěru, kterou jsem

si musel uchovat kvůli splnění svého poslání.

Deník, který jsem překládal, mi občas připadal jako nekonečný

žebřík, vedoucí do hlubokého tmavého sklepení. Na každé příčli

nacházím slova, která mi vyprávějí určitou část napínavého příběhu,

napsaného tak, že jakmile přečtete danou kapitolu, vytvoříte si

závislost na vlastní zvědavosti. Lucerna stačí na jediný krok vpřed –

a je nutné sestoupit o úroveň níže, abyste pochopili řešení rébusu,

který jsme uviděli na předchozí příčli. Zdá se, že tato hra dodržuje

pravidla – nižší stupínek odpovídá na otázky vyššího, avšak tato

získaná odpověď se mění v další hlavolam, který nevyřešíte, pokud

nesestoupíte o krok níž. Z jednotlivých střípků mozaiky vzniká

celistvý obraz; detaily se stále hromadí, ale dokud je všechny

neseberete, smyslu obrazu neporozumíte. Musíte sestupovat dál,

pořád níž a níže, pak vzhlédnete – a vchod, kudy jste vstoupili do

podzemí, už není vidět, a zároveň netušíte, co vás čeká na konci,

pokud vůbec takový sestup někde končí. Nezbývá nic jiného než si

posvítit na příčli pod sebou, přečíst si, co je na ní napsáno, a opatrně

pokračovat dolů.

První tři strany, které jsem doslova zhltnul, mi pomohly pochopit

to, co se stalo v předcházejících kapitolách. Každopádně zavrhovat

mé předpoklady o legendárních pokladech, uložených ve starobylých

chrámech zarostlých deštným pralesem, by zatím bylo předčasné.

Sám autor deníku takovou možnost připouštěl i dříve, ale teprve v

páté kapitole se rozhodl, že ji připomene i na papíře – snad ne proto,

že se záhy poté jeho domněnky potvrdily?

Pokračoval i příběh s oběšeným průvodcem. Stejně jako

conquistador, který napsal zprávu o výpravě, jsem dosud nemohl

vědět, jestli Juan Nachi Cocom mluví pravdu, když odmítá označit

Hernána Gonzálese za sebevraha. Jakmile jsem se dočetl o

míšencově smrti, začal jsem ho podezírat, že se za tuto strašlivou

cenu pokusil zachránit odkaz svého národa před vydrancováním. Ale

co když Gonzálese někdo prostě chladnokrevně odstranil? Na druhou

stranu, kdo s trochou zdravého rozumu by se rozhodl zbavit se

průvodce přímo v srdci deštného pralesa?

Jestli mě paměť neklamala, v předchozí kapitole se na nebohého

Gonzálese obořil druhý důstojník Vasco de Aguillar. Autor deníku to

připomínal jen na okraj, ale mně stačil i tento náznak. Než budu

pokračovat v četbě, musím se k těm událostem vrátit.

Rozsvítil jsem v pokoji (když jsem se probíral prvními třemi

stránkami, venku se už setmělo), otevřel dveře a čvachtavým krokem

jsem vyšel v bačkorách na chodbu. Balíček s knihami ležel netknutý

na stejném místě u odpadní šachty, kam jsem ho položil. Bylo vidět,

že solidní sborník Jagonielových prací žádného souseda nezlákal –

stačilo se na knihu jen podívat a laik by si nudou začal rvát vlasy –

natož aby se někdo obtěžoval, sehnul se pro publikaci a vyhodil ji do

odpadu.

Nu což, pokud šlo o zkoušku síly vůle, propadl jsem, ale neměl

jsem náladu na sebereflexi u odpadkové šachty – na to mě čekala

důležitější práce. Z neznámých důvodů jsem se rozhlédl na všechny

strany, došoural se zpátky do bytu a zamkl za sebou na dva západy.

Potom jsem zamířil do kuchyně, oprášil balík od vrstvy prachu a

začal skládat na stůl své tajné poklady.

Obě knihy s mými záložkami na hledaných stránkách, brožury s

křiklavými obálkami, slovníček historické terminologie a

archaických slov, který jsem kdysi sehnal jen horko těžko; v balíčku

bylo všechno – kromě kopií mého strojopisného překladu prvních tří

kapitol. Bezradně a zaraženě jsem znovu probral jednu brožuru za

druhou, pak jsem prolistoval Jagoniela a protřepal Kümmerlinga,

avšak nadarmo. U odpadkové šachty kromě balíčku s knihami nic

neleželo; samostatné hromádky papíru bych si hned všiml. Překlad

zmizel a nemělo ani smysl odhadovat, kdy se to mohlo stát – během

dní, které uplynuly od chvíle, kdy jsem se zřekl Mayů, jsem se

balíčku ani nedotkl.

Co asi tak mohlo vyvolat zájem sousedů na poschodí? Že by to

byla moje překladatelská cvičení, ve kterých se laik beztak nevyznal?

Ale kdo říká, že se překlady ocitly v rukou sousedů? Neodolal jsem

okamžitému hnutí mysli, přistoupil ke dveřím, zkontroloval zámek a

pro všechny případy vzal za kliku. Pak jsem se opláchl studenou

vodou a vrátil se do pokoje. Dokonce i kdyby překlad druhé, třetí a

čtvrté kapitoly beze stopy zmizel, mohl jsem se pořád ještě

spolehnout na vlastní paměť: jejich znění se mi do ní vrylo nadlouho,

ať už jsem se jakkoli usilovně snažil na deník zapomenout.

Že následující den náš oddíl postihlo neštěstí; kvečeru tři z každé

čtveřice vojáků a kromě nich i seňora Vasco de Aguillara postihla

lehká nevolnost, o které se tehdy nahlas zmínili jen dva vojáci, ale

ostatní se jim jen vysmáli a vyčetli jim slabého ducha a nedostatek

odvahy s tím, že voják musí podobné potíže překonávat.

Že téže noci se zdravotní stav těch, kteří si stěžovali na zdraví, i

ostatních, kteří si mysleli, že jejich neduh si nezasluhuje větší

pozornost, výrazně zhoršil. Že všichni dostali horečku doprovázenou

hojným pocením a velkou ochablostí všech tělesných údů. A že bratr

Joaquín, který plnil lékařské povinnosti v nemocnici v Maní, u všech

nemocných diagnostikoval bahenní zimnici (la fiebre), ale nedokázal

říct, co ji způsobilo.

Že příznaky té choroby, která nám na několik dní zabránila

pokračovat ve výpravě a přivedla do hrobu nejlepší a nejodvážnější z

našich vojáků, byly následující: horečka, rozpalující tělo a

zatemňující rozum, pocit olověné tíhy na hrudi, nedovolující volně

dýchat – právě proto všichni nemocní nás dnem i nocí ujištovali, že

se dusí, a namáhavě chrčeli.

Že já ani průvodce Juan Nachi Cocom ani bratr Joaquín jsme

zůstali toho neduhu ušetření a cítili se skvěle, ačkoli jsme se stále

pohybovali v přítomnosti pacientů a jedli s nimi z jedné mísy a pili ze

stejných polních láhví. Že teplota nepostihla ještě několik vojáků; a

že, ačkoli jsem o to úporně usiloval, jsem nedokázal pochopit, proč

jedni onemocněli a druzí ne.

Že někteří z churavějících proto dospěli k názoru, že se je

pokoušejí otrávit jejich druhové, kteří se takovým spiknutím snaží

odstranit nadbytečné účastníky budoucího dělení pokladů, které na

nás údajně čekají v liduprázdných zapomenutých chrámech. A že se

nadále odmítali dotknout vody i potravy, protože se obávali dalšího

pokusu o vraždu, a přesvědčovali i ty nemocné, kteří tomu nevěřili,

aby se zachovali stejně. A že tím velmi ztěžovali vyléčení a vyvolávali

hněv bratra Joaquína a jeho pomocníků, kteří se snažili jim pomoct,

aby se všichni pacienti uzdravili a opět nabrali sílu.

Že někteří začali z toho soužení obviňovat našeho posledního

průvodce a i mezi zdravými se našli takoví, kteří jim uvěřili a

požadovali, aby byl indián podroben mučení a musel tak prozradit,

jestli přivolal na nešťastníky tuto záludnou chorobu. Takto smýšlel i

Vasco de Aguillar, který byl tak neuvěřitelně silný a odolný, že jako

jediný dokázal překonávat trýznivou nemoc na nohách, ale choroba

mu zatemnila rozum. A že Vasco de Aguillar pobíhal po táboře jako

zraněný buvol, všude hledal indiána a přísahal svaté Panně Marii, že

si to s ním za jeho smrtonosné čáry vlastnoručně vyřídí.

Že bratr Joaquín postupoval moudře a léčil pacienty tak, že jim

pouštěl žilou a přikládal jim na čelo mokré obklady. Že pouštění

žilou jim zpočátku hodně pomáhalo, ale nebylo prospěšné dlouho. A

že když náš průvodce Juan Nachi Cocom bratru Joaquínovi navrhl,

že mu pomůže, a našel v džungli nějaké trávy, které se měly

churavějícím podávat, aby pocítili úlevu od utrpení a vyléčili se, ten

ho vyhnal, a navíc mu pohrozil, že o tom před ostatními nesmlčí.

Že právě proto mě Juan Nachi Cocom požádal, abych ho vzal

pod svou osobní ochranu a nevydával ho napospas vojákům. A že

jsem ho pozorně vyslechl, a protože jsem se obával, že ztratíme

posledního průvodce, který nás mohl ještě dovést nazpět do Maní,

učinil jsem tak a schoval ho a ochraňoval, dokud Vasco de Aguillar

nezeslábl tak, že už nebyl s to vstát. Že já sám jsem účasti Juana

Nachiho Cocoma na otrávení vojáků nevěřil, protože kdyby skutečně

byl travič, snadno by se po spáchání zločinu mohl skrýt v džungli a

nechat nás na holičkách, čímž by nás odsoudil k záhubě.

Že většina vojáků, kteří onemocněli horečkou, zemřela, a přežil

jen jeden z pěti; že naživu zůstal i seňor Vasco de Aguillar, kterého

nakažlivá choroba za pouhých pět dní změnila ze silného muže

překypujícího životním elánem ve vlastní stín se žloutenkovým

obličejem. Že jejich rozum se uzdravoval ještě pomaleji než tělo a

ještě dlouho se jim zdály děsivé sny a navenek se chovali nedůvěřivě

a všeho se báli, jelikož nezapomněli na svá bývalá podezření ohledně

travičství; ta ďábelská horečka je zlomila na duchu.

Že se jednoho dne Juan Nachi Cocom osmělil a naznačil mi, že

zná příčinu nemoci; že jsem mu přikázal, aby mi okamžitě sdělil vše,

co je mu známo, protože jsem doufal, že to nemocným pomůže k

uzdravení. Podřídil se a za původní nákazy označil ty nepatrné

mušky, které nás trápily při přestávce na odpočinek před několika

dny, když jsme nocovali v močálech.

Že choroby zůstali ušetřeni jen ti z nás, kteří nepohrdli odporně

páchnoucím prostředkem od indiánů; ostatní neskrývali tehdy své

opovržení, a tím si sami podepsali vlastní ortel. A že jsem se zeptal

Juana Nachiho Cocoma, proč na toto nebezpečí neupozornil dříve a

proč nevysvětlil původ nemoci, když už začala kosit lidi.

Ospravedlňoval se tím, že si předtím nebyl jistý, nakolik je choroba

nakažlivá, a indiánský lék by beztak pro všechny nestačil. Že pokud

jde o zdráhání uvést trpícím vojákům příčinu jejich choroby,

neodvážil se to udělat, protože se domníval, že ho v takovém případě

ihned obviní z úmyslných úkladů o jejich životy, což se nakonec stalo

i bez jeho přiznání.

Že mě požádal, abych to tajemství zachoval, a to, že jsem ho

zachránil před vojáky, které horečka připravila o rozum, a hlavně

před Vascem de Aguillarem, mi tento indián spravedlivě oplatil tím,

že se mi svěřil s něčím, o čem dříve on sám a jeho soukmenovci

odmítali mluvit dokonce i pod hrozbou upálení na hranici.

Ačkoli jsem chtěl přerušit čtení už při popisu prvních příznaků

záhadné horečky, která zdecimovala oddíl, nedokázal jsem odtrhnout

oči od textu, dokud jsem nedočetl příslušný úryvek. Teprve pak jsem

zavřel oči a začala se mi vybavovat nemoc, kterou jsem musel sám

překonat. Horečka, která zkroutila tělo jako hadr a vyždímala z něj

pot do poslední kapky, přeludy soupeřící svou pravděpodobností s

realitou, slabost, která mě připravila o vůli a svaly i rozum se změnila

v cosi vatového, cizího…

Byly to stejné příznaky; připisoval jsem je studenému lijáku, do

kterého jsem se dostal, když jsem na prahu absolutní tělesné i

psychické vyčerpanosti bloudil arbatskými uličkami. Ve skutečnosti

jsem se však mohl nakazit o něco dříve – společně s celým oddílem v

močálech mexického státu Campeche. Domnělému nachlazení jsem

alespoň mohl čelit pěti staletími rozvoje lékařské vědy, koňskými

dávkami antipyretik a klidem na lůžku. Ostatní účastníci výpravy se

museli spokojit nic neřešícím pouštěním žilou, obkladem z

namočeného hadru, který se za přesně vymezený počet vteřin ohřál a

přestal přinášet úlevu, a těžkým sychravým vzduchem deštného

pralesa, který tak obtížně proniká do sevřené hrudi. Podařilo se mi

překonat přízračnou horečku rychleji a s menšími následky, avšak

sotva bych jí dokázal odolat, kdyby mě poštípal bahenní hmyz před

čtyřmi sty padesáti lety.

Jak jsem tak o tom přemýšlel, dospěl jsem ke skálopevnému

rozhodnutí, že má nemoc byla odrazem stínu vrženého do našeho

světa z knihy, kterou jsem četl – a dokonce mě ani netrápila otázka,

jak je něco takového možné. Nakazil jsem se, když jsem držel v

rukou listy, na kterých mohly ulpět vysušené a celá staletí

hibernované bacily? Kdysi jsem se doslechl, že výtrusy přenášející

sibiřský vřed mohou čekat na příhodnou dobu i desítky let, když se

dostanou do nepříznivého prostředí; nemohu však vyloučit, že si to

zase s něčím pletu.

Nebo – abych uspokojil své ublížené ratio – bych měl připustit,

že na lidi s citlivou psychikou, jako jsem já, může deník působit

hypnoticky nebo tak nějak? Ať tak či ona, bylo třeba dodat si odvahy

a prostě si přiznat, že jsem měl co činit s knihou, která rozhodně

nebyla úplně obyčejná…

Přistoupil jsem ke svému výběru vědomě, jakmile bylo jasné, že

kniha mě nutí počínat si vabank? Docházelo mi, že mezi

nepřehlédnutelnými žetony, které jsem položil na zelené sukno v této

hazardní hře, jejíž pravidla jsem neznal, jeden označuje zdravou

mysl, druhý víru v reálnost okolního světa a třetí život? To sotva.

Samotná hra mě do sebe vtáhla a možnost výhry, slibující katarzi a

zároveň prozření, mě tak vydráždila, že jsem se nad svým vkladem

vůbec nezamýšlel. A ačkoli se s každou přečtenou stránkou sázka

zvyšovala, už jsem se nemohl zastavit.

Že když naši lidé jeden po druhém umírali na tu zatracenou

horečku, přeli jsme se, jak naložit s jejich těly. Že se mezi námi našli

takoví, kteří požadovali panychidu a křesťanský pohřeb; jiní zase

tvrdili, že mrtvá těla musíme spalovat jako v době moru, abychom se

uchránili před nákazou. Že ani sám bratr Joaquín, který je léčil,

nevěděl, jak si počínat, protože mnich v něm pro ty nešťastníky

požadoval pohřeb do země a zádušní bohoslužbu, zatímco lékař v

jeho nitru trval na odevzdání těl plamenům, aby se zachránili

přeživší.

Že někteří umírající nabyli vědomí a zapřísahali nás, abychom

jejich těla nespalovali, že bychom jim tak znemožnili vzkříšení po

druhém příchodu Pána našeho Ježíše Krista; avšak smrt si každý

večer přicházela pro několik z nich, takže lékař v duši bratra

Joaquína nakonec převládl nad knězem. A že když další voják

odevzdal duši Bohu, bratr Joaquín odsloužil panychidu a poté sám

spálil tělo, přičemž plakal a modlil se k Hospodinovi za odpuštění

svého nesmírného hříchu.

Že mrtvá těla spalovali stranou od tábora, aby tím nerozrušovali

nemocné, ale když vítr vanul od ohnivé hranice, pacienti projevovali

značný neklid a mnozí z nich křičeli a plakali a vzývali Nejvyššího,

aby je tak strašlivý osud minul.

Že za týden z našeho oddílu zůstalo naživu jen devět lidí – Vasco

de Aguillar, bratr Joaquín, průvodce Juan Nachi Cocom, já a také

pět vojáků; všichni ostatní zemřeli. A že jeden z vojáků jménem

Juanito Jimenez se vyptával, jestli horečka nebyla znamení a neměli

bychom se vrátit, dokud jsme nezahynuli všichni, ale nikdo ho

neposlouchal; všichni pořád doufali, že najdou poklady, jichž by se

teď při dělení dostalo na každého víc než dost.

Že když jsem se zeptal průvodce, čeká-li nás ještě dlouhá cesta,

odpověděl, že nyní urazíme jen krátkou vzdálenost a brzy se ukáže

cesta, po které můžeme pokračovat mnohem rychleji.

Že Juan Nachi Cocom se od této chvíle držel u mě a sám od sebe

se ode mě nehnul ani na krok; opouštěl mě jen tehdy, když se vydával

na lov. Že jsem s ním právě proto kráčel v čele oddílu, neboť on

musel ukazovat cestu a ostatní nás následovali. Že ten mlčenlivý

indián z vděčnosti začal se mnou hodně mluvit – vysvětloval mi život

deštného lesa, občas vyprávěl podivuhodné a Španělovi

nesrozumitelné legendy svého národa, které velmi dobře znal

nehledě na to, že se učil v klášterní škole. A že jednou, když se

ostatní za námi hodně opozdili, se mě zeptal, co vím o letopisu

budoucnosti.

Že jsem jeho podivné sousloví považoval za přeřeknutí a

zdůvodnil jsem si ho jeho španělštinou, která, ačkoli byla dobrá, ho

někdy mohla nechat na holičkách. Ale že když jsem ho na to

upozornil, Juan Nachi Cocom se neopravil, nýbrž trval na svém a

pošeptal mi, že náš oddíl byl poslán právě pro ten letopis, a nikoli

pro poklady, které v chrámu nejspíš vůbec nejsou.

Že v té chvíli nás dohnal bratr Joaquín a začal se indiána

vyptávat na některé trávy, které našel, a jejich vlastnosti, takže náš

tajný rozhovor byl přerušen.

Skrz stránku s několika posledními odstavci, nehledě na tlouštku

papíru a zabarvení, které papír získal po několika staletích, prosvítalo

cosi tmavého, natištěného nebo nakresleného na následujícím listě.

Považoval jsem to za ilustraci, a tak jsem potlačil zvědavost a

nelistoval jsem dopředu, abych se na ni co nejdřív podíval. Soustředil

jsem se na překlad a záhy jsem nejasný obrys prostupující papírem

pustil z hlavy, takže jsem snadno vydržel do konce stránky.

Po slovech byl přerušen jsem ji otočil a strnul: To, co jsem

pokládal za rytinu nebo obrázek, byla ve skutečnosti černohnědá

skvrna bizarní podoby a velmi zlověstného vzezření.

Nezapochyboval jsem ani na okamžik – šlo o krev; soudě podle

charakteristického rezavého odstínu nebyla prolitá tak dávno.

Už několikrát jsem pozoroval, jak takové skvrny vysychají na

linkovaných i čtverečkovaných listech – to když mi ve škole začala

téct z nosu krev. Z hladkého povrchu takových stránek dokonce

kanou pramínky a jasně červené kapky krve, které dopadly na papír,

jedna po druhé začnou stydnout a pozvolna ztrácet původní barvu

podle toho, jak se dusí a hynou erytrocyty. Barva takových skvrn se

ve školních sešitech roztěká nepravidelně – působením zemské tíže a

vektorů molekulárního pohybu se krev shromáždí v jediném bodě

skvrny, kde papír nakonec více ztmavne.

Tohle odbočení od hlavního tématu může vypadat nevhodně, ale

dokud jsem se při pohledu na krvavou kaňku na následující straně

snažil zklidnit silně bušící srdce, nedokázal jsem myslet na nic

jiného. Celá skvrna byla zbarvena stejně a rovnoměrně. Starý papír

se nezkroutil, jen lačně vsál krev; stejně nenasytně a do poslední

kapky pije vodu země, rozpraskaná červencovým suchem, ať ji

zaléváte sebevíc.

Čtverečkované ani linkované listy netrpí takovou upírskou žízní;

děsivé výtvory postsovětského papírenského průmyslu, z jehož útrob

vycházejí stovky tun školních sešitů, nejsou s to vdechnout papíru

život; papír španělského deníku však byl hmatatelně živý…

Skvrna se nacházela dole, na konci stránky bez textu – téměř tam,

kde se v závěru Capítulo II skvěl obrázek netvora chaca; nejspíš i

proto jsem ji nejdřív pokládal za ilustraci. Ve skvrnách – stejně jako

v oblacích – lze donekonečna hádat všechny možné obrysy; to dobře

ví každý, komu psycholog alespoň jednou v životě podstrčil záludné

Rorschachovy testy inkoustových skvrn. To, co podle jednoho

pacienta vypadá jako motýl, považuje další za atomový hřib a třetí za

siamská dvojčata z profilu. Rorschachův vynález není nic jiného než

ladička lidských duší.

Moje duše byla zřejmě hodně rozladěná. Na jedné straně jsem si

jasně uvědomoval, že hnědý flek na papíru je kaňka postrádající

jakýkoli smysl, podobně jako rozteklá tuš na tiskopisech s různými

texty; na druhé straně jeho obrysy jednoznačně vytvářely siluetu

jakéhosi fantastického živočicha. Díky rovnoměrně zaschlé krvi byl

obrázek, který vlastně nemohl existovat, mnohem strašnější, protože

krev nikdo nerozmazával, aby dosáhl zlověstné shody s realitou,

právě naopak, jako by se sám v této podobě položil na papír, který

ihned pozřel tekutinu, která se ocitla na jeho povrchu.

Tužkou načmáraných rýh jsem si zpočátku nevšiml, protože

všechny stopy tuhy byly pečlivě vygumovány, a navíc většinu nápisu

pokrývala skvrna. Z hnědého příkrovu se vymanila jen část písmene

ě – vůbec bych si toho nevšiml, kdybych tak horlivě nezkoumal

obrysy skvrny. Aniž bych chápal, proč to dělám, vzal jsem také do

ruky tužku a skvrnu jsem zlehka vyšrafoval. Konspirativní postup z

mého dětství nezklamal. Nánosem tuhy prostoupila tři slova: Jdou po

mně.

Ačkoli to vypadalo nevýslovně podivně a hloupě, první cit, který

ve mně dal o sobě vědět ještě před znepokojením, byla řevnivost.

Takže já jsem nebyl první člověk, který četl deník na tomto místě

narušeného časoprostorového kontinua? Znamená to, že mě zbavili

privilegia přednostního přístupu k záhadám Mayů i čestné funkce

tlumočníka a průvodce neznámého objednatele deštnými pralesy

Yucatanu? Tužka mi v ruce zapraskala a rozlomila se na dvě části.

Vzpamatoval jsem se a nechápavě zíral na zatnutou pěst s klouby

zbělenými námahou. Odložil jsem úlomky a do duše mi začal

pozvolna prosakovat strach. Ať už zprávu o výpravě přede mnou

překládal kdokoli, neskončilo to pro něho dobře. Teď jsem ho

následoval, sestupoval stále hlouběji do podzemí toho příběhu a měl

kolem sebe tmu jako v pytli; prosvítající čtverec vchodu kdesi

vysoko a daleko za mými zády, který mě dříve povzbuzoval

připomínkou toho, že pořád ještě mohu vzít nohy na ramena, už

nebylo vidět.

Nezbývalo nic jiného než pokračovat v sestupu. Od konce

kapitoly mě dělily pouhé dva odstavce a nic strašnějšího za těch pár

minut, než je přečtu, se mi nemohlo stát.

Že hned následující den jsme zažili požehnané štěstí: Náš oddíl

vyšel na okraj lesa, odkud začínala doslova odnikud skvělá a

pohodlná cesta dlážděná nádherným bílým kamenem; podobné cesty

jsem občas viděl i jinde, ale ty vždy někam směřovaly, nacházely se

ve špatném stavu a zarostla je džungle. Tahle silnice vznikla očividné

před pouhým rokem, nanejvýš před dvěma lety, a stromy i keře se jí

důsledně vyhýbaly, takže byla dosud patrná i krajnice.

Že Juan Nachi Cocom ji nazval „sakb“ a poznamenal, že pro

indiány je to posvátná Cesta osudu. A že než na ni náš oddíl vstoupí,

měli bychom všichni vědět, že pro nikoho už není návratu.

Jen co jsem dočetl poslední řádky, uslyšel jsem rány, které v

mém hrobově tichém bytě zněly jako hromobití. Kdosi silně a

neústupně zabušil na bytové dveře.

Mechanicky jsem se podíval na hodiny.

Ručičky ukazovaly půl třetí v noci.

LA INTRUSIÓN

ěkolik vteřin jsem seděl znehybněný neočekávaností a

Nnevysvětlitelností toho, co jsem právě prožíval. Naslouchal

jsem pronikavému tichu, které vystřídalo hluk, a přesvědčoval jsem

se, že na dveře nikdo nebušil – a pokud ano, pak ne u mě, ale u

souseda.

Ze strnulosti mě vytrhly tři další jednotlivé rány, které dopadly na

mé – právě že jenom mé – dveře. Ukryl jsem listy španělského

deníku ve změti strojopisných stránek, přiměl jsem se vstát a učinit

první nerozhodný krok. Cesta ke dveřím pro mě nebyla snadná,

protože strachem vydýchaný vzduch v bytě zhoustl jako voda a

nepouštěl mě dál, ba dokonce jako by mě odstrkoval zpátky.

Nakonec jsem se přece jen ocitl u svého cíle; než jsem se však

podíval kukátkem, přitiskl jsem ucho na dveře a opět znehybněl. Nad

hlavou jsem jasně slyšel neúnavný šelest elektroměru, vnímal jsem

žbluňkání kapek z kohoutku do kastrolu plného vody v kuchyňském

dřezu, neuniklo mi ani vytí a štěkot psů kdesi daleko venku… Za

dveřmi však nebylo slyšet ani hlásku – nikdo tam nemluvil,

nepřešlapoval z jedné nohy na druhou, nekašlal a nechystal se

vysvětlit majiteli bytu důvod neohlášené návštěvy. Doufal jsem, že

zaslechnu aspoň cizí dech, a proto jsem vlastní zatajil a zavřel oči…

… A pak jsem bleskově uskočil a zalehlo mi v uších. Neznámý

na chodbě zabouchal třikrát na dveře zřejmě přesně na místo, na

které jsem přitiskl ucho.

„Kdo je tam?“ Hlas mi přeskočil, zasípal a přešel do hysterického

zapištění.

Na odpověď jsem čekal přinejmenším minutu. Neubránil jsem se

myšlence na to, že jestli se podívám do kukátka, zastřelí mě skrz něj,

jak to dělají nájemní vrazi na filmovém plátně. Vypadalo to jako

naprosto nepravděpodobná hloupost, ale varování prosvítající

krvavou skvrnou na posledním listě překladu mě připravilo právě na

taková překvapení.

Psi na dvoře zavyli hlasitěji a tentokrát nějak podivně teskně.

Mohl jsem skoro přísahat, že teď už nebyli moc daleko od mého

průjezdu. Bylo to zvláštní – toulavé psy jsme u nás ve dvoře nikdy

neviděli. Koho by napadlo venčit psa uprostřed noci? A copak pes na

procházce se svým pánem začne zničehonic výt? O tom jsem zatím

neslyšel… Byl jsem ochoten přemílat v hlavě cokoli, jen abych

zapomněl na to, že sedím na bobku u vlastních dveří a venku na mě

někdo čeká.

Nepomohla mi odvaha, ale stud. Styděl jsem se za svou

vysloveně trapnou situaci, za to, že musím hrát podle cizích pravidel,

která mi byla vnucena, a že další účastníci této tajemné hry mě

donutili zapomenout na to, že to všechno není míněno vážně, ale jen

žertem. Copak se budu plazit po parketu a ustrašeně se schovávat

jako pětiletý kluk?

V pěti letech jsem zažil zajímavou historku. Rodiče mě nechali

doma samotného, což dělali dost často, protože v dětství jsem byl

klidný, nezávislý, ale přitom dokonale předvídatelný; moje

soběstačnost sice nehraničila s autismem, ale zbavovala matku a otce

etických pochybností a obav, které byly u jiných dětí běžné. Chlapec

se chová jako dospělý, nebude řádit, jen si tiše hrát se stavebnicí

nebo číst; na rozdíl od sousedova kluka je to skutečný andílek.

Ohledně neznámých dospělých, kteří by případně zazvonili u dveří,

jsem se dočkal zevrubné instruktáže. Pokud jsem viděl v kukátku

cizího člověka, měl jsem zakázáno otevřít. Policistů, hasičů a

instalatérů – ať vypadají jakkoli přesvědčivě a tvrdí cokoli

naléhavého – jsem se nesměl ani zeptat na jméno a stejně přísně mi

zakázali rozmlouvat s neznámými lidmi na ulici a odpovídat na jejich

otázky. Přesvědčili mě, že tento soubor jednoduchých pravidel mě

dokonale ochrání před jakýmikoli riziky; v krajním případě byl v

rodičovské ložnici telefon, na kterém se dalo vytočit číslo místního

policejního oddělení napsané přímo na přístroji. Nikdy jsem neměl

příležitost tam zavolat.

Avšak v případě, o kterém vyprávím, se stalo něco

nepředvídatelného. Začalo se už stmívat a myslím, že jsem si tehdy

zašel do kuchyně, abych si namazal chleba máslem.

Ten zvuk se ozval z vedlejší místnosti – dveře do ní byly jen

trochu pootevřené, takže jsem z předsíně nemohl vidět, co se děje

uvnitř. Znělo to dostatečně hlasitě a zřetelně; nebylo možné splést si

ho s něčím jiným. Jediné, co mě mohlo přimět k zamyšlení, byla

nezvyklá hlasitost záhadného zvuku. Všechno má však své

vysvětlení.

Ať tak, či onak, v sousedním pokoji, kde pochopitelně nikdo

nebyl a nikdo ani být nemohl, kdosi ztěžka dýchal.

Strašidelné historky jsem nikdy nezbožňoval, ačkoli jako šestiletý

jsem už uměl docela dobře číst. Rodiče stále měli na paměti mou

výchovu a dávali mi spíš materialistické a optimisticky vyznívající

knihy, například pohádky od Gianniho Rodariho a Christiana

Pineaua. Teprve když jsem dospěl a znovu si prohlédl své dětské

knihy, s údivem a jistou dávkou jízlivosti jsem zjistil, že Christian

Pineau působil jako předseda francouzských socialistů. Ačkoli se

jeho překlad do ruštiny vysvětloval úvahami o mezinárodním

přátelství a tehdejší politickou konjunkturou, zůstává nespornou

skutečností, že předseda psal kouzelné pohádky, a to ve všech

ohledech. Vysoký politický post však stavěl před autora určité

závazky, takže strašidla, čarodějnice a jiné hlouposti se v jeho díle

nevyskytují. Mimochodem, i bez nich je to krásná četba. Totéž platí

nejen o Rodarim, ale i o pohádkách Alexeje Tolstého, Stěpana

Pisachova nebo, dejme tomu, takové Tove Janssonové. Celý tento

seznam hodnotné dětské literatury, který podléhal nelítostné cenzuře

redaktorů nakladatelství Dětskaja literatura, tu uvádím pouze z

jediného důvodu: abych vysvětlil, jak málo jsem byl připraven na

setkání s přízraky.

Dnem nocí do mně hustili, jak mám bránit byt před nebezpečím

zvnějšku. Rodiče mi stále vykreslovali dveře od bytu jako něco, co

sice není úplně nepřekonatelné, ale přesto to pro případného lupiče

byla reálná překážka. Tento stav věcí mě plně uspokojoval a ani mě

nenapadlo, že by mohly existovat i jiné možnosti.

Neuměl jsem si představit, že někdo do našeho domu pronikl

jinak než dveřmi. O přízracích jsem skoro nic nevěděl, ale byl jsem

skálopevně přesvědčen o tom, že v bytě se nemůže nacházet nikdo,

koho bych znal. Zároveň jsem se však neodvážil otevřít dveře do

pokoje dokořán, a tak jsem prostě dřepěl v předsíni a strachem

ohlušivě vřískal. V kratičkých přestávkách mezi jednotlivými

nádechy jsem pořád jasně slyšel, že v místnosti někdo dýchá.

Za deset minut, které jsem profňukal v předsíni, jsem se smířil s

tím, že v tomto pozemském světě nad veškerou pochybnost existují

nadpřirozené úkazy, a navždy jsem ztratil klid a sebejistotu ohledně

vlastního bezpečí. A ještě jsem se naučil klást sobě i jiným lidem

otázky, i když jsem věděl, že místo odpovědi se od nich v lepším

případě dočkám jen nechápavého pohledu. Ale jen tak jsem během

následujících pěti minut překonal strach, překročil hranice

sebezáchovného instinktu – a posléze jsem byl dokonce schopen se

sám sobě zasmát.

Když jsem se tehdy pořád ještě celý uslzený zvedl z podlahy a vší

silou rozrazil dveře, spatřil jsem, že je otevřené okno. Krátké poryvy

větru pořád pronikaly do místnosti a bloudily mezi otevřenými

okenicemi a nábytkem sem a tam. Tak vznikl ten podivný zvuk,

který jsem považoval za lidský dech. Ihned jsem okno zavřel, dveře

jsem naopak nechal otevřené dokořán a zapříčil jsem je židlí.

Nakonec jsem v celém bytě rozsvítil, čímž jsem celý exorcistický

rituál ukončil.

Tak tedy vypadalo mé první setkání s démony. Za tři desetiletí se

vrátili – a co se změnilo? Znovu sedím na podlaze a mám slzy na

krajíčku!

Nohy mě jakoby samy od sebe zvedly z podlahy. Najednou jsem

pustil z hlavy obezřetnost i zmínky o zabijácích, kteří na mě za

dveřmi číhají s pistolemi opatřenými tlumiči. Podíval jsem se

klíčovou dírkou a důrazně opakoval: „Kdo je tam?“ Stejně jako

předtím mi ani teď nikdo neodpověděl.

Vidět bylo dost mizerně, protože žárovka na chodbě praskla. Je

pravda, že o trochu výš nad schodištěm byla ještě jedna, ale i ta byla

jen čtyřicetiwattová. K tomu, abych záhadného návštěvníka pořádně

viděl, jsem musel zhasnout u sebe v předsíni. Dohnala mě k tomu

jakási odporná a slizká zvědavost, s jakou se lidé dívají na horory

nebo přihlížejí popravě jiných lidí. Zdravý rozum mi radil něco zcela

jiného: okamžitě otočit klíčem ve všech zbývajících zámcích,

zasunout řetízek, zabarikádovat se a zavolat policii! Místo toho jsem

v předsíni otočil vypínačem, takže tma rázem zhoustla. Pak jsem si

fascinovaně prohlížel obrysy postavy, nehybně stojící pár kroků před

dveřmi na odpočívadle.

Byla neobvykle vysoká, určitě přes dva metry. Okamžitě mi

proletělo hlavou, že je to nějaký žert – nějaký vtipálek se celý zakutal

do pláště a stoupl si na stoličku… Opravdový strach mi však

naháněla ramena: byla tak extrémně široká, že rozplizlá postava v

klíčové dírce skoro připomínala kostku – jako jisté postavy v

amerických animovaných filmech. Ano, přesně jako v kině mi tu

chyběly obvyklé lidské proporce, což ve mně vyvolalo pochybnosti o

pravosti a reálnosti té postavy. Byl jsem stále pevněji přesvědčen o

tom, že spím nebo trpím halucinacemi.

Nehledě na velký hrbol nad rameny, který zřejmě představoval

hlavu, jsem neměl dojem, že mám co činit s člověkem. Dokonce

kdyby můj host neměl hlavu, nemohl by už vyhlížet děsivěji. Obrys

postavy skoro nešlo rozeznat – jednak slabé světlo, a navíc jsem

dýchal tak rozčileně, že kukátko se hned zamžilo. Avšak to, co jsem

viděl, mi úplně stačilo, abych pochopil, že na odpočívadle čeká

stvoření, které určitě nepatří do naší každodenní reality. Sousloví

„nikoli z tohoto světa“ pro mě nabylo nového, nedobrého smyslu.

Bylo to zvláštní, ale měl jsem pocit, že jsem se intuitivně na

takovou návštěvu připravoval. Od určitého okamžiku jsem zřejmě

podvědomě tušil, že realita se může kdykoli pokřivit a zkreslit – jako

obličej návštěvníka v zrcadlovém bludišti (nikdy jsem na takových

odpudivých atrakcích neviděl nic směšného). Dokument, který se mi

náhodou dostal do rukou, a všechno, co s ním souviselo, bylo prostě

příliš neobvyklé. Jak bych to co nejpřesněji vyjádřil? Když si někdo

jako životní úkol stanoví bádání v oblasti UFO, začne nejen věřit v

mimozemšťany, ale dokonce jim zazlívá, že právě jemu se obloukem

vyhýbají.

Když mé rozšířené zřítelnice načerpaly dostatek světla, abych se

mohl dívat pozorněji, začal jsem rozlišovat některé podrobnosti.

Bytost na sobě opravdu měla tmavý kabát nedefinovatelné velikosti a

stála tam s obrovskou hlavou skloněnou na hrudi – to snad abych

neviděl tvář? Nebo jsem neměl poznat, že žádnou nemá?

Tvor stál zcela nehybně a nevydal ani hlásek, jako by nebyl živá

bytost, ale jen stroj, který vykonal část naprogramovaného úkolu a

nyní strnule čeká na další instrukce.

Co když to byl opravdu jen něčí hloupý žert? Přece jen už na

dveře klepal Nový rok a leckdo už jistě začal oslavovat. Neexistuje

třeba nějaký starodávný lidový obyčej, podle kterého se před svátky

má ostatním lidem pomocí bezduchých kejklů nahánět hrůza? Nebo

to patřilo ke Štědrému večeru? Kdy ten zatracený svatvečer vlastně

přesně bude? Pravděpodobně nějací vtipálkové jen vytvořili drátěnou

konstrukci, přehodili přes ni stanovou celtu, zabušili na dveře – a teď

sedí na schodech a drží se smíchy za břicho. Ten výtvor venku byl

prázdný, takže by i poslední idiot pochopil, že to nežije. Takže teď

vyjdu před dveře a od plic jim povím, co si o nich myslím.

Znenadání jsem pocítil takový příliv odvahy, že jsem skutečně

uchopil kliku od dveří a stiskl ji. Samozřejmě jsem dobře věděl, že je

zamčeno, jinak bych nebyl tak statečný. Pokaždé ihned zamykám,

jakmile vstoupím do bytu, je to automatický pohyb – dvě otočky

doleva, cvaknutí a západka je na svém místě. Obvykle mi to netrvá

ani vteřinu. Občas se samozřejmě stane, že zapomenu – to když

vynáším odpadky nebo si zajdu pro noviny do poštovní schránky.

Dnes jsem určitě zamkl. Nebo snad ne?

Jakmile klika opsala celý kruhový pohyb, západka se schovala a

dveře se pod tíhou mého těla pootevřely…

… Už dávno jsem se chystal naolejovat panty. Pod vrstvou

prachu a rzi žalostně skřípaly, a když jsem dveře otvíral příliš

pomalu, měl jsem dojem, jako by mi smirkový papír přejížděl přes

ušní bubínek. Ale jeden známý mi velmi přesvědčivě vysvětlil, že

slunečnicovým olejem všechno jen zhorším a že v tomto případě je

použitelný jen strojní olej, který jsem samozřejmě neměl po ruce. Z

čisté pohodlnosti jsem si nakonec zvykl dveře při otvírání zlehka

nadzvednout a pak je bleskovým pohybem, při kterém by každá

mangusta zbledla závistí, posunout. Vrzání už pak nebylo tak

trýznivé.

Kdyby byly panty naolejované, nejspíš bych v tom hypnotickém

polospánku strnul a to, co se děje, bych pochopil až poté, co by ten

přízrak za dveřmi nehlučně pronikl do bytu, kam bych ho doslova

sám vpustil. Naštěstí veřeje jako vždy dlouze a hystericky zavrzaly a

já jsem rázem vystřízlivěl.

Ve zlomcích vteřiny, kdy jsem se vzpamatoval a přestal tlačit

dveře dopředu a naopak jsem se je zase snažil přitáhnout k sobě,

jsem zřetelně cítil, že to ono se na druhé straně chopilo kliky – ne

silně, ale neústupně… Dveřní závěsy polekaně zmlkly, ale dveře se

neomylně pohybovaly dál a stále se otvíraly…

Abych je zabouchl, musel jsem se zapřít nohama o podlahu a ze

všech sil zatáhnout na kliku. Šlo to strašně těžko. Připadal jsem si

jako jeden z těch svalovců z Guinnesovy knihy rekordů, který za

sebou vláčí vrchovatě naložený železniční vagon. Nakonec však

dveře zaklaply v zámku a už se ani nepohnuly.

Nečekal jsem na reakci zvenčí a hrál na absolutní jistotu. Během

pouhé půl vteřiny jsem zamkl první zámek, vzápětí následoval druhý,

a s hlasitým bouchnutím jsem zasunul petlici. Teprve pak jsem se

zase nadechl a podíval se do kukátka. Ponurý netvor stál přesně tam

jako před chvílí a nehnul se z místa ani o píď.

Připadal jsem si jako omámený a naprosto zmatený; v tomto

stavu jsem se pokoušel zklidnit bušící srdce. Ještě pořád jsem

křečovitě svíral nablýskané držadlo zástrčky, zapřený nohama o

podlahu, a nebyl jsem s to spustit pohled z postavy na schodech.

Neměl jsem však čas dlouho přemýšlet o tom, co právě prožívám –

právě když jsem se chystal přinést z kuchyně nůž, udělalo to krok

vpřed.

Tento jediný krok stačil k tomu, abych pochopil, jak hloupě a

naivně jsem si počínal, když jsem pro všechno hledal racionální

vysvětlení. Pohyb dával stvoření očividně zabrat: nohu zvedalo od

země jako ve zpomaleném filmu. Na dolní část těla jsem neviděl,

zato horní část, která zabírala téměř celý zorný úhel kukátka, se ke

mně přibližovala. Pak se levá strana s monumentální, téměř

tektonickou váhavostí vzpřímila a přisunula se ke kukátku. Bytost –

nikdo by mi teď nedokázal namluvit, že mám co činit s člověkem –

pak posunula dopředu i druhou polovinu kyklopského těla.

Nejstrašnější na tom bylo hrobové nepřirozené ticho, ve kterém se

tvor pohyboval. Nyní se přiblížil ke dveřím už natolik, že temná

silueta vyplňovala celý viditelný prostor. Náhle mě cosi uchopilo a

doslova odmrštilo dozadu. Jako vysvětlení toho pohybu se nabízela

podvědomá reakce mého přirozeného sebezáchovného pudu, ale

později, když jsem přemýšlel o svých pocitech, jsem pochopil, že

neznámého tvora obklopovalo pole hrůzy, které od sebe odpuzovalo

všechno živé… jako nějaký ďábelský magnet, ale s opačným

účinkem. A vzápětí se ozvalo zabouchání – přesně jako předtím: tři

neuspěchané těžké údery.

V hrdle mi vyschlo a každé polknutí bolelo. Hra očividně zašla

příliš daleko; hlavní však bylo to, že na tahu byli hráči, o jejichž

existenci jsem snad něco tušil, ale nebyl jsem s to v ni doopravdy

uvěřit.

Telefon naštěstí stojí na stolku v předsíni, takže mohu vytočit

číslo, aniž bych se příliš vzdálil od dveří. Deset vteřin mi stačilo na

to, abych si odskočil do kuchyně pro nůž – jako by mě mohl

zachránit – a pak rychle zkontrolovat zámky: Ano, pořád ještě byly

zamčené. Potom jsem pomalu ustupoval, abych se dostal k telefonu –

hlavně se neobracet zády ke dveřím. Našlapoval jsem co nejtišeji,

aby skřípání parket nepřehlušilo ani sebemenší šelest, který bych

mohl zaslechnout z opačné strany. Zbývalo už jen vytočit příslušné

číslo.

Vyzvánění ve sluchátku znělo chraptivě a trochu přitlumeně.

Arbatské telefonní spojení bylo nejspíš poslední baštou staré

analogové telekomunikační techniky – ve všech ostatních městských

čtvrtích se už dávno vzdali nezadržitelnému postupu moderních

technologií. Kvalita spojení byla nanejvýš pochybná: dokonce i

sousedův hlas z bytu o dvě poschodí výše zněl ze sluchátka tak slabě,

jako by na cestě ke mně musel překonat dlouhou cestu ze západní

polokoule transatlantických kabelem položeným na dně oceánu. Tu a

tam vedly jisté systémové chyby k tomu, že jsem byl spojen s úplně

jinými účastníky, než jsem si původně zamluvil. A občas se zkraty ve

švédských ústřednách na počátku minulého století postaraly o to, že

mi do hovoru zničehonic vstoupili další dva cizí lidé.

Už jsem si nevzpomínal, zda a případně kdy jsem volal na policii;

za posledních deset let se to určitě nestalo ani jednou. Vůbec jsem

netušil, jak dlouho se obvykle musí čekat, ale pak to na druhém

konci vedení zvedne – alespoň tak jsem si ho představoval – urostlý

a činorodý spojovatel a zeptá se: „Ano, prosím?“ Když jsem vytočil

posvátnou provolbu 02, čekal jsem s neskrývaným vzrušením. Pět

dlouhých vyzváněcích tónů, aniž by se kdokoli ohlásil. Pozvolna se

mě začala zmocňovat panika.

Šest… deset… sedmnáct… dvacet pět… Při čtyřiatřicátém

zazvonění se rozlehlo další zabouchání na dveře – tentokrát tak silné,

až zadrnčelo nádobí v kredenci. Zkusil jsem se dovolat na hasiče a

vzápětí záchranku, ale bez úspěchu. Očividně jsem byl na tomto

světě sám se strašidelným stvořením, které vypadalo jako vyslanec z

čísi noční můry, obléhalo mi byt a trpělivě čekalo na mou kapitulaci.

Nechal jsem sluchátko celou noc vyvěšené na stolku tak, že jsem

slyšel jeho rovnoměrný, tichý a nejistý signál. Roztřesený strachem a

únavou jsem strávil v předsíni ještě další dvě hodiny, ale pak jsem to

už nevydržel a upadl do bezesného temného spánku. Když jsem se

probral, byl už venku den. Na schodišti jsem nikoho neviděl, ale

uklidnil jsem se až poté, co jsem asi deset minut civěl do kukátka a

nakonec viděl sousedovu dceru, jak bezstarostně poskakuje ze

schodů.

Přistoupil jsem ke stolku, zavěsil telefon, ale pak jsem z čiré

zvědavosti znovu vytočil 02. Už nevím, co jsem si tím chtěl dokázat.

Každopádně hned po druhém zazvonění se ozvalo lehké cvaknutí a

hluboký mužský hlas se zeptal: „Tady policie. Co si přejete?“

Co se dá v takovém případě říct uniformovanému policistovi?

„Celou noc mi před dveřmi stál golem, rychle přijeďte… Přes

všechny varovné signály čtu několik staletí starý rukopis, a teď mi

temné síly chtějí zabránit v pokračování překladu – prosím ochraňte

mě.“ Na okamžik jsem zaváhal, ale nevypravil jsem ze sebe ani

slovo, a tak jsem zavěsil. Potom jsem odemkl všechny zámky a vyšel

z bytu.

Záhadná bytost nezanechala na odpočívadle, kde jsem ji

pozoroval kukátkem ve dveřích, žádnou stopu. Opoceným oknem

uprostřed schodiště pronikaly sluneční paprsky. Venku panovalo

nádherné počasí. Zezdola sem doléhaly veselé dětské hlasy, výtah

neklidně popojížděl mezi poschodími sem a tam a čas od času se s

bouchnutím zavřely domovní dveře. Včerejší obavy mi zničehonic

připadaly směšné. Byl jsem nervově přetažený? Usnul jsem za

psacím stolem a jako náměsíčník se ocitl v předsíni? Pro jistotu jsem

sešel zhruba doprostřed schodiště a pozorně se kolem sebe rozhlédl.

Vzápětí jsem strnul jako solný sloup. Na koženkovém potahu

mých železných dveří od bytu bylo něco napsáno. Opatrně jsem se o

ně opřel a nevěřícně zíral na černá písmena, nanesená zřejmě sazemi.

Nápis byl ve španělštině – zcela bezchybně, ale nemohl jsem se

zbavit pocitu, že to byla první slova, která autor v životě napsal;

písmena totiž měla zvláštně neohrabaný tvar.

EL CONOCIMIENTO ES UNA CONDENA

To jsem uměl přeložit i bez slovníku: „Vědění je trest.“

„Už neví roupama co dělat!“ ozval se za mnou rozzlobený hlas.

Otočil jsem se a rychle se snažil zastřít, že jsem zbledl strachem.

U výtahu stála moje nesmlouvavá sousedka z protějšího bytu; ruce

měla energicky založené v bok. Druhá brada jí zcela zakrývala krk a

přecházela přímo do rozepnutého límce bizamového kožichu. Pod

kulatou kožešinovou čepicí, nasazenou až do čela, jí žhnuly vpadlé

oči.

Že by mi teď chtěla vynadat kvůli pozdním hostům, kteří mi

celou noc opilecký mlátí do dveří a budí celý dům?

„No jen se podívejte, co vyvádějí! Leonidu Arkaďjevičovi ze

sedmýho taky něco naškrábali vo jeho dceři, ale to bylo peprnější.

Tohle neudělal nikdo ze zdejších. Tady v průjezdě se pořád někdo

potlouká, v prvním patře se vždycky válí spousta špačků. Už toho

mám až po krk, příště rovnou volám na okrsek. Na co se teď lidi učí

anglicky – aby čmárali druhejm na dveře?“ Ukázala masitým prstem

na zlověstné poselství o vědění jako trestu. Tak se jí nádherně

podařilo změnit můj hororový noční zážitek v obyčejnou lumpárnu

nějakých výtržníků.

„Je to španělsky,“ opravil jsem ji taktně a vysloužil si tím jen

pichlavě nedůvěřivý pohled.

„No vy jste mi taky pěknej ptáček,“ vyštěkla.

„Povězte, Serafimo Antonovno… Neslyšela jste včera v noci nic?

Párkrát mě probudil velký hluk na schodišti.“

Také jsem se patřičně zachmuřil, abych dal jasně najevo, že jsem

na straně pořádkumilovných nájemníků a rozhodně odsuzuji jakékoli

neplechy včetně alkoholiků z pátého patra a nepočetné rodiny žijící

nade mnou, která pořád vrtala do zdí po desáté večer; o golemech ani

nemluvě.

„No jistě že jsem to slyšela! Přijela dokonce i policie, protože ti v

pátým řádili jako pominutí – vím to od Světlany Sergejevny. Je

nejvyšší čas, aby někdo ty ochlasty vyhodil z domu. Už bysme měli

začít sbírat podpisy.“ Rozhořčením se jí roztřásla brada, od které se jí

po obličeji a odulém krku čeřily vlnky podkožního tuku.

Začala si rozepínat kožich, protože očividně počítala s

pokračováním rozhovoru, ale výmluvně jsem otevřel dveře od bytu.

„Plně s vámi souhlasím. Promiňte, musím pracovat, zákazník

čeká.“

„A tu mazanici neutřete? Celý schodiště je už jeden velkej

svinčík! Zajděte za mnou, dám vám nějaký čistidlo. Jako starej

mládenec určitě žádný nemáte.“

To se už ale dveře za mnou zavřely a zaslechl jsem jen přidušený

hlas zvenčí: „Lempl…“

Vědění je trest. Srozumitelněji to už nešlo… Nešlo o nějaké

abstraktní vědění, ale přesně o to, nač jsme všichni mysleli. Ten, kdo

to napsal, úmyslně zvolil určitý člen. Měl na mysli vědění, které měla

hledat výprava v neproniknutelném deštném pralese současného

mexického státu Campeche. Vědění, které strážil Juan Nachi Cocom

a míšenec Hernán González. Vědění, které bylo pravděpodobně

důvodem sepsání deníku – aby bylo uchráněno a předáno dalším,

živým lidem.

Je docela dobře možné, že noční návštěva byla poslední varování.

S další shovívavostí jsem nemohl počítat – to jasně dokazoval jak

tajemný osud mého předchůdce, který měl v rukou první kapitolu,

tak i strašlivá smrt pracovníka překladatelské agentury.

Něco neobyčejného se však dělo se mnou. Místo abych zakázku

odmítl a podlehl strachu z pokračování práce, rozněcoval ve mně

nápis na dveřích stále větší zvědavost. Nebylo to slovo condena, na

které bych přitom nejvíc myslel – můj vnitřní pohled nejvíc

přitahovalo magické conocimiento.

Proč jsem společně s oddílem conquistadorů prodělal složitou a

namáhavou cestu deštným pralesem i arbatskými uličkami,

nebezpečími, nemocemi a pokušeními? To jsem teď měl všechno

prostě jen tak vzdát a vrátit se právě ve chvíli, kdy se před námi

konečně ukázala rovná cesta? Pokud zkoušky a hrozby nevylekaly

Španěly, kteří přišli o devět z deseti druhů, budu i já dost statečný na

to, abych je provázel alespoň džunglí vlastní představivosti?

Slibovaná odměna za odvahu a vytrvalost byla i po pěti staletích

pořád stejná – ostatně jako riziko, ale na to jsem se teď snažil

nemyslet.

Pokračování deníku určitě skrývalo něco nepředstavitelného.

Bylo to tajemství proměny olova na zlato? Recept na nesmrtelnost?

Tajná proroctví o budoucnosti? Řešení záhady zániku mayské

civilizace? Když jsem zvážil, jací netvoři to vědění ochraňují,

rozhodně nemohlo jít o zanedbatelnou maličkost.

Pravděpodobně si to uvědomoval i autor deníku; vždyť ani on

nesvěřil papíru všechny své myšlenky. Copak by jinak vedl oddíl tak

houževnatě dál a dál, navzdory těžkým ztrátám? Pokud záhadné

vědění stálo za to, aby se chladnokrevně obětovaly životy čtyřiceti

lidí, měl jsem krátce před jeho objevem vůbec právo klesat na mysli

a nevsadit kvůli tomu jen jediný život – i když to byl ten můj?

Zavřel jsem dveře na oba zámky, zajistil je řetízkem, rychle se

opláchl a bez snídaně jsem začal načisto přepisovat dosavadní

překlad.

Pracoval jsem tak rychle, že jsem byl za pár hodin hotový, ačkoli

jsem se ve spěchu několikrát překlepl, takže jsem pokaždé musel list

vyndat, chybu zakrýt korekturním přípravkem, ze všech sil na ni

foukat a potom papír s hodinářskou přesností znovu natočit na stejné

místo – běda, kdyby se písmenka nenacházela ve stejné výši.

Nepohánělo mě jen přání dovědět se, co vlastně bylo skutečným

cílem španělské výpravy, ale zároveň i obava, která tímto přáním

neodmyslitelně prostupovala – že by mi na to nemusel stačit čas.

Nyní jsem pracoval takříkajíc o závod s temným stínem na opačné

straně mých dveří. Ještě za mnou měl ztrátu půl domovního bloku, a

jestli proběhnu cílovou páskou jako první, bude mi dopřáno alespoň

pár vteřin hledět na hlavní cenu, i když v tomhle závodě nakonec

všechno prohraji.

Ve čtyři hodiny bylo vše hotovo. Jako obvykle jsem propisoval

kopie pomocí uhlového papíru. Svůj exemplář překladu jsem schoval

mezi prostěradly a povlečení v prádelníku, přehodil si přes ramena

kabát, podíval se do kukátka, otevřel dveře a stiskl tlačítko na

přivolání výtahu. Jestli všechno dopadne dobře, stihnu se domů vrátit

ještě za denního světla.

Nápad jet trolejbusem mi určitě našeptal nějaký démon, vždyť to

bylo teprve předevčírem, co jsem tak nádherně dojel do kanceláře

metrem. Nevím, proč jsem se tentokrát rozhodl pro povrchovou

dopravu – nejspíš proto, že Sadový okruh byl nezvykle liduprázdný a

trolejbus právě projížděl kolem zastávky, když jsem ji míjel. Ať už to

bylo jakkoli, nepatrný přístroj přiletovaný k mozečku každého

obyvatele Moskvy, který bleskurychle na základě počasí, situace na

ulici a posledních dopravních zpravodajství vyhodnocoval nejkratší

cestu městem, mě tentokrát přiměl vyskočit na stupátko a zatlačit

mrzutého chlápka v čepici ze psí kožešiny dál do vozu.

Olitoval jsem to za pouhých pět minut, když trolejbus uvízl někde

mezi stanicemi metra Krasnopresněnskaja a Majakovskaja. Řidič se

omluvil hlasem nepřipouštějícím sebemenší námitku a vysvětlil, že

jízda je z technických důvodů dočasně přerušena. Pro netrpělivce

otevřel přední dveře a vzápětí stejně výhrůžným hlasem přislíbil, že

zdržení nepotrvá déle než deset minut.

Nevystoupil téměř nikdo. Jít po zledovatělém chodníku k

nejbližší stanici metra by zabralo nejméně tolik času, kolik stanovil

šofér na odstranění závady. Nakonec mu oprava trvala přes

půlhodinu, ale většina pasažérů přesto setrvala na svých místech.

Nejpozději za patnáct minut se každý z nich obával, že trolejbus se

rozjede hned poté, co nešťastník vystoupí.

Několikrát jsem dýchl na okenní sklo pokryté jinovatkou.

Vytvořil jsem tak průzor, kterým však nebylo moc vidět: část domu a

teprve nedávno odhalený Památník hrdinům Velké vlastenecké

války.

Letos bylo k tomuto výročí – mimochodem nebylo zrovna moc

kulaté – postaveno po celé zemi nezvykle mnoho památníků včetně

jedné sochy neuvěřitelných rozměrů a pochybné umělecké hodnoty.

Město bylo polepeno plakáty ohlašujícími koncerty s tehdejšími

písněmi, v kinech se promítaly černobílé filmy pro pamětníky o

partyzánském hnutí a dobytí Říšského sněmu, módní fotogalerie s

velkou pompou organizovaly výstavy typu Tváře hrdinů nebo Ti,

kteří tehdy…

Ptal jsem se sám sebe, jak se toto velké vítězství mohlo tak náhle

dostat z archivů k široké veřejnosti. Pokud jsem si dobře pamatoval,

věnovalo se těm událostem před dvaceti lety mnohem méně

pozornosti. Z generace, která během války sama nepochodovala se

zbraní v ruce po krví zbrocených bojištích smrti, ale zato si dosud

velmi dobře vybavovala kvílení sirén, které je vytrhovalo z lehkého

dětského spánku, už nebylo moc lidí naživu. A přesto se Den

vítězství najednou dostal v hodnotovém žebříčku tak vysoko jako v

prvních deseti až patnácti letech po válce.

Možná to bylo zamýšleno jako poslední poděkování posledním

žijícím veteránům – nebo to byl stát, který čerpal inspiraci z

historicky odpovídajícím způsobem retušovaných hrdinských skutků

a přitom doufal, že občané budou následovat jeho příkladu.

Každopádně toto Vítězství začalo najednou zabírat stále více místa

ve vědomí národa. Mně to všechno připadalo nepřirozené – na

nalíčené stařeny na propagandistických plakátech není zrovna pěkný

pohled. Těžko věřit, že sedmdesátiletá Marlene Dietrichová poblázní

celý národ.

Historie je jako medúza Gorgona, pod jejímž upřeným pohledem

vše umírá a zkamení. Obličeje, kdysi vyzařující život i bolest, radost,

vášeň a strach, ztuhly do stále stejné hrdinské grimasy. Všechny

opravdové nefalšované barvy – růžová, zelená, světlemodrá, tmavě

hnědá, zrzavá nebo slámová blond – mizí a na jejich místo nastupují

dva neživé odstíny: zářivá mramorová bělost pro vůdce národa a

žulová šeď pro vykonavatele jejich vůle.

Zkamenělí bojovníci Velké vlastenecké války, rozptýlení po celé

zemi, mi připadají jako vysušení a přišpendlení motýli. Jedni si mají

uchovat krásu a eleganci, zatímco posláním druhých je postarat se o

to, aby hrdinství a sebeobětování neupadly v zapomnění. Stav mysli

se však nedá zakonzervovat ve formalínu. Děti dnes ve školách

skandují Sláva hrdinům, ale dost dobře nechápou, co vlastně říkají.

Opravdová vzpomínka na každou válku totiž přežívá pouze tři

generace. Abychom procítili, co válka znamenala pro ty, kteří ji

přežili, musíme si o ní nechat přímo od nich vyprávět – a to nejlépe

tehdy, dokud jim ještě sedíme na klíně. Prapravnukové už nemohou

vojáky znát. Zůstávají jím jen nudné školní učebnice, tendenční

filmy a sochy vytesané ze žuly, jejichž neživé prázdné oči přísně

hledí do věčnosti.

I já, jako skoro všichni Rusové, mám slzy na krajíčku, když

zasloužilý umělec sytým barytonem zanotuje Den vítězství. Také

jsem vyrůstal na filmech o tankistech a hrdinském činu rozvědčíka

Kuzněcova. Dodnes každý školák umí ve školním sešitě nakreslit na

jednu vlajku hákový kříž jako symbol zla a na druhou rudou hvězdu

jako ztělesnění dobra. I já jsem na to spotřeboval nejméně deset

dětských skicářů. A když jsem v onen určený den v roce spatřil toho

starého muže s jeho řády na hrudi, cítil jsem přání mu poděkovat –

ačkoli mi jinak s tím svým věčným skřehotáním a nesnesitelným

charakterem jde pěkně na nervy a já mu pro zbývající část roku přeji

jen všechno nejhorší. Ten den píšu dokonce i slovo Vítězství s

velkým písmenem.

Je zřejmé, že ta válka a lidé, kteří ji pro nás vybojovali, ve mně

vyvolávají stejné pocity jako u většiny z nás. Nedokážu však

pochopit, proč je to vítězství pro nás s každým rokem stále

důležitější a proč to mé spoluobčany očividně ani trochu neudivuje.

Všechny ty památníky a pamětní desky na každém rohu mi

připadají jako svérázné urny, nikoli však pro popel, nýbrž pro duše

oněch starců se sponami plných medailí a řádů – duše, které opustily

jejich těla. Avšak sochaři, který tesají hrdiny Velké vlastenecké

války, si tak prostě jen vydělávají honoráře, politikové pronášející

slavnostní projevy u příležitosti odhalení památníku přitom ve

skutečnosti myslí na své milenky. A děti, které kladou květiny na

podstavec monumentu, nejvíc dbají na to, aby při ustupování

neklopýtly, protože je to přece nesmírně důležitý svátek, i když

nechápou proč. Poznat v žule a mramoru vzdáleně známou tvář,

naposledy spatřenou před šesti nebo sedmi desetiletími, než tehdy

odešla do bitvy, a rozplakat se – to dokážou jen váleční veteráni.

Zanedlouho už žádný z nich nebude naživu a město se s konečnou

platností promění v nesmyslnou a neužitečnou kamennou zahradu…

Trolejbus sebou škubl, zarachotil a rozjel se. Zůstal jsem nehybně

sedět s pohledem upřeným na průhledný průzor na bílém skle, který

se pozvolna zužoval.

V čekárně (jinak se to prostě nedá označit) překladatelské

agentury Akab Cin tentokrát neseděla atraktivní robotizovaná slečna,

která mi při první návštěvě vydala pátou kapitolu, čímž mě zároveň

vykoupila i zatratila, ale mladý reklamní manekýn ze stylového

módního časopisu pro horní segment střední třídy. Muž měl na sobě

vybraný oblek, který by se rovněž hodil do velmi náročného

módního žurnálu. Na tomto pracovníkovi jsem si všiml náznaku

lehkomyslnosti, který si tu a tam dovolí bankovní zaměstnanec na

koktejlové párty.

Zuby měl bělostné jako alpské vrcholy a velmi dobře si to

uvědomoval. Bylo až fascinující, jak jeho obličeji slušel zářivý

úsměv, zatímco očima vyjadřoval naprostou lhostejnost. Taková

dovednost se nejspíš vypracuje až po dlouhých letech speciálního

tvrdého výcviku.

Mladý muž převzal desky se splněnou zakázkou, poděkoval mi,

oslovil mě správným jménem i jménem po otci a zeptal se, jestli si i

nadále přeji spolupracovat se stejným zákazníkem. Pot, který mi

vyrazil na čele, a lehce roztřesené ruce, které jsem vztáhl s lačností

feťáka, taktně přehlédl. Krátce nato na pultu zlehka přistála další část

původního rukopisu, kterou následoval můj honorář v bílé obálce s

logem agentury Akab Cin. Zaměstnanec se na nic nevyptával.

Výměna dvojích naprosto stejných černých desek a předání obálky se

šustícími bankovkami mi připomínaly špionážní operaci nebo

uzavřený obchod s heroinem.

Ukázal jsem na podklady, které jsem právě obdržel. „Kdy vám

tuhle část doručili? Tu druhou jsem si přece odnesl teprve včera.

Nebo jste jich měli od začátku víc? To jste pak mohli.“

„Ale kdepak.“ Mladý muž se usmál ještě zářivěji. „V takovém

případě bychom vám hned předali všechno, bylo by to mnohem

efektivnější. Ne, tuto novou část jsme dostali teprve nedávno, asi

před čtyřiceti minutami.“

„Aha… a nemohl byste mi říct, kdo to přinesl? Jak vypadal a

tak…“

„Je mi to velmi líto, ale o zákaznících neposkytujeme žádné

informace.“ Blahovolný výraz jeho obličeje se nepozorovaně změnil.

To, co jsem si mylně vykládal jako úsměv, teď připomínalo hrozivě

vyceněné zuby šelmy, která varovala vetřelce, že vstupuje na

zakázané území.

„Samozřejmě, rozumím. Promiňte prosím…“

„Můžete zakázku přinést kdykoli, jakmile ji dokončíte,“

pokračoval jakoby nic. „Naše recepce pracuje každý den. Hodně

úspěchů.“

Podivuhodně rychle se setmělo, jako by někdo prostě otočil

vypínačem. Když jsem předtím vešel do domu, kde se nacházela

překladatelská agentura, byly ulice ještě ponořené do mléčného

oparu.

O pouhých patnáct minut později to vypadalo, jako by někdo

rozlil do vzduchu inkoust. Kdyby nesvítily pouliční lampy, Země by

se zničehonic smrskla na nepatrnou skvrnku o průměru zhruba

dvacet kroků – přesně na to místo, uprostřed kterého jsem teď stál.

Rozhodl jsem se, že podruhé už nebudu zkoušet osud, a nastoupil

do metra. S nástupem tmy jsem se cítil mnohem méně jistý a

bezpečný – a ani předtucha nového putování v čase, ani myšlenky na

řešení záhady konečného cíle expedice, které se stále zřetelněji

rýsovalo ve slovesné mlze, mi už nepomáhaly zapomenout na

stvoření, které celou noc číhalo za dveřmi mého bytu. Při dlouhých

přestupech v metru se mi několikrát zdálo, že na mě a lidi kráčející

přede mnou dopadá stín jakési obrovské postavy. Když jsem se pak

ale otočil, okamžitě jsem si začal vyčítat vlastní slabost, protože jsem

zase jednou podlehl hloupým obavám. Pocit, že mě něco

pronásleduje, způsoboval nepříjemné napětí v zádech a svědění v

zátylku. Na vlak jsem čekal na úplném konci nástupiště. Když

souprava přijela, znovu jsem se neovládl. Prodíral jsem se zástupem

vystupujících pasažérů, které jsem si pozorně prohlížel, a dokázal

jsem tak proběhnout kolem dvou celých vagonů. Nastoupil jsem až

na poslední chvíli před odjezdem. Nikdo mě nenásledoval, a než

jsem se zase dostal ven na ulici, panika trochu povolila.

Kdybych od stanice metra vykročil večerními liduprázdnými

uličkami nejkratší cestou, mohl bych si slušný kus cesty zkrátit, ale

nohy mě jakoby samy od sebe nesly k Arbatu. Tam bylo i v tuto

hodinu hodně lidí, což zmenšovalo pravděpodobnost přepadení –

nebo jsem si to tak alespoň namlouval. Cítil jsem, jak s každým

krokem ztrácím schopnost se ovládat. Abych se uklidnil, počítal jsem

trojité arbatské lampy. Jakžtakž se mi dařilo kráčet rozvážně, abych

na sebe nepřitahoval pozornost, ale když jsem zašel do průjezdu a na

dvůr svého domu, vrhl jsem se jako smyslů zbavený ke vchodu. Z

druhého konce dvora se znovu ozval štěkot – zřejmě si toto místo

skutečně oblíbila smečka toulavých psů.

Stál jsem už u domovních dveří a vyťukával vstupní kód; za

sebou jsem slyšel kakofonii večerního Arbatu – zvukovou směs z

dunících motorů, změti hlasů, houkání a psího vrčení a štěkotu.

Znenadání odněkud prořízl vzduch dlouhý strašlivý výkřik. Ztuhla

mi krev v žilách, protože ten zvuk nebyl z tohoto světa.

Psi okamžitě zmlkli, jako by jim vlastní štěkot zaskočil, a pak

začal jeden po druhém zoufale výt. Prudce jsem otevřel dveře,

zabouchl je za sebou, během několika vteřin jsem vyběhl do svého

patra a jako štvané zvíře se ohlížel na odpočívadlo. Teprve když jsem

se ocitl v bytě a zavřel za sebou všechny zámky, opřel jsem se

vyčerpaně o stěnu v předsíni a zoufale lapal po vzduchu.

Na schodišti byl klid. Ani jsem si nesvlékl kabát a rovnou jsem

zamířil do svého pokoje, kde jsem položil desky na stůl. Z lesklého

černého igelitového obalu se na mě konejšivě díval starý známý papír

pískové barvy. Otřel jsem si zpocené čelo a pohodlně se na židli

opřel.

Že jsem až později pochopil význam indiánského slova sakbe, jak

nazývali tu podivuhodnou cestu z bílého kamene. Že se můj život poté

změnil a já jsem pak už nikdy nebyl takový jako dřív.

■

Že ty proměny souvisely s tím, co se stalo během mého putováni

po sakbe a co jsem se dověděl na konci cesty. Bylo to vědění, které

podrobně popíšu níže a o kterém jsem psal už v úvodu k této zprávě,

nacházejícím se v první kapitole…

LA INICIACIÓN

e jsme po sakbe pokračovali v cestě, a jak jsem usoudil z polohy

Žhvězd, směřovali k jihovýchodu. Že první hodiny putování

uplynuly nezvykle lehce, protože jsme poprvé po dlouhých dnech

neměli pod nohama záludné močály, nýbrž dlážděnou trasu.

Že však lehkost, se kterou jsme zpočátku kráčeli, byla klamná; že

ta prokletá cesta, kterou při zpětném pohledu považuji za živou

bytost, se poutníků zmocňovala tím, že je vábila rovnými kameny a

otevřeným pohledem na oblohu, nezakrytým nad hlavou hustými

liánami. Že jsme dříve měli vytušit, proč se rostliny ani zvířata

neodvažují vstoupit na sakbe a proč cesta zůstává pořád prázdná a

čistá.

Že se s naším oddílem po nějakém čase začalo znovu dít cosi

neblahého. Že jsme postupovali vpřed jen za cenu stále větší námahy

a kroky nás stály tolik síly, jako by z nás sakbe při každém dotyku

vysávala chodidly životní energii.

Že když jsem si to uvědomil, požadoval jsem od našeho průvodce

Juana Nachiho Cocoma pravdivé a vyčerpávající vysvětlení; dostalo

se mi upřímné odpovědi, že staří mágové jeho lidu cestu začarovali,

on sám v této oblasti ještě nikdy nebyl a vede nás jen podle pokynů

stařešinů, se kterými rozmlouval před naším odjezdem. A že ti ho

varovali před čarodějnou Cestou osudu, ale tehdy se pomodlil k

Panně Marii a načerpal tak sílu, aby se vyrovnal s pochybnostmi a

překonal strach. Že se však nyní obává, že španělští bohové dosud

nepronikli do tohoto deštného pralesa a moc zdejších pradávných

vládců je silnější než oni.

Že jsem ho znovu musel utěšovat, hrozit i ujištovat o všemocnosti

Pána našeho Ježíše Krista a svaté Panny Marie a připomínat, že

modly domorodců jsou jen dřevěné špalky odsouzené k rozpadu a

zapomnění. Že moje slova na něho zapůsobila a on se utišil, jenom

mě zapřísahal, abych nehanobil indiánské bohy, dokud se

pohybujeme v jejich říši a nenacházíme se pod ochranou pevnostních

zdí a klášterních krucifixů v Maní.

Že po setmění nás všechny opanoval nevysvětlitelný strach, který

neumím popsat. A že měl nad všemi vojáky, ba i nade mnou, Vascem

de Aguillarem a bratrem Joaquínem takovou moc, že jsme se všichni

ve stejný okamžik a bez jediného slova zastavili a rozbili tábor,

abychom přečkali do svítání následujícího dne.

Že jsme tu noc strávili velmi neklidně, a ačkoli nás dlouhý

pochod vyčerpal, nikdo pořádně ani nezamhouřil oko. Místo toho

jsme strnuli v jakémsi mdlobném polospánku, ze kterého nás pořád

vytrhovaly podivné zvuky z džungle.

Že nejvíc nás rušil podivuhodný a strašlivý zvuk vydávaný

nějakým nám neznámým zvířetem; znělo to z houští nedaleko od

tábora a připomínalo to řev jaguára.

A že jsem si vzpomněl, že stejný řev jsem slyšel ze spánku na

úsvitu, když si náš druhý průvodce, míšenec Hernán Gonzáles, sáhl

na život.

Odložil jsem listy stranou a promnul si spánky. Pozvolna jsem

přivykal k myšlence, že mezi událostmi popsanými v deníku a mým

životem existuje tajuplné spojení, zvláštní synchronizace, která

očividně pořád sílila. Byl jsem ochoten předpokládat, že děsivý

výkřik, který jsem slyšel na domovním dvoře, nebyl ničím jiným než

ozvěnou oněch duchů deštného pralesa, které conquistadoři vytrhli z

věčného spánku.

Jaguár v Moskvě? Na mém dvoře? Asi bych měl prolistovat

bulvární tisk za poslední týden – třeba tam narazím na zprávu o

šelmě na útěku. Pokud kniha, jak jsem se domníval, se opravdu může

pochlubit magickými vlastnostmi, pomocí nichž dokáže narušovat

realitu a promítat do ní vlastní události, neovlivnila nějakého hlídače

zvířat tak, aby zapomněl zajistit mříž u některé klece v zoo u stanice

Krasnopresněnskaja?

Moje dobrodružné teorie by nejspíš pochopili jen moskevští

psychiatři, ale to mi bylo srdečně jedno. Rozhodl jsem se, že si své

úvahy zatím ponechám pro sebe, protože mi bylo naprosto jasné, že

ať zasvětím do svého tajemství kohokoli – přítele nebo policistu –

každý mi určitě poradí jen to, abych démony zaháněl pravidelnými

dávkami psychofarmak – a kdybych měl smůlu, mohli by mě

dokonce strčit na kliniku. Přitom jsem byl o tom skálopevně

přesvědčen, a to i přes všechny zkoušky, ve kterých jsem musel pár

posledních týdnů obstát.

Konkrétních důkazů jsem měl víc než dost. Bahenní horečka,

kterou jsem přetrpěl, mě stála půl balení antipyretika a vysušila mi

tělo. Plomb kriminálního oddělení, kterými byla po Semjonovově

strašné a nepochybně symbolickým významem naplněné smrti

uzavřena překladatelská kancelář, jsem se dotýkal vlastníma rukama.

(Byli policisté skutečně tak naivní, aby věřili, že těmi směšnými

papírky zase uzavřou bránu do mayského pekla, kterou jsem podle

všeho otevřel já?) A konečně varování na mých dveřích. Děsivá

karikatura růže, kterou Lao-c‘ zcizil ve vlastním snu a kterou

nesmírně uctíval Borges. Byl to jednoznačný důkaz zhmotněných

démonů z indiánských legend – odkud jinak by se mohlo v našem

světě takové stvoření objevit? Nápis jsem viděl nejen já; asi těžko

může někdo podezírat ze sklonu k paranoidním fantaziím mou

sousedku z protějšího bytu – její psychika byla zocelená ještě ze

sovětské doby.

Procházel jsem ty argumenty pořád dokola, dokud jsem

přinejmenším sám sebe nepřesvědčil o tom, že jsem normální. A

přesto jsem neměl odvahu vyjít z bytu a přesvědčit se, je-li nápis

stále ještě na dveřích.

Místo toho jsem po špičkách proklouzl ke vchodu, znovu osahal

všechny zámky a pro jistotu jsem zmáčkl kliku. Potom jsem přitiskl

ucho na chladivé koženkové polstrování a napjatě naslouchal vrzání

a klapání starého výtahu, který se pracně šoural šachtou nahoru.

Zkontroloval jsem všechna okna, zavřel jsem dokonce i malou

ventilační klapku a v celém bytě rozsvítil. Teprve pak jsem se cítil do

určité míry v bezpečí.

Stěny mého domu, pocházejícího ještě ze stalinské epochy, určitě

byly nejméně tak silné jako pevnostní zdi kláštera v Maní a železné

dveře, za které jsem kdysi vydal dva měsíční platy, by odolaly i

beranidlu. Kdybych přes den uskutečnil krátký nájezd na nejbližší

obchod s potravinami, mohl bych celé týdny odolávat nepřátelskému

obléhání.

Vypadalo to však, že se Juan Nachi Cocom víc spoléhal na kříže

kláštera svatého archanděla Michaela než na celou posádku Maní, a

to včetně jezdectva, děl a arkebuz. Síly, proti kterým jsem byl nucen

bránit svou pevnost, se nezalekly oceli ani olova, o zašlém stolním

stříbře a směšných nerez nožích v příborníku raději ani nemluvě – to

bylo vše, co jsem proti nim mohl použít.

Nejsem věřící. Za celý život jsem navštívil kostel snad desetkrát,

a i to jen proto, abych – navzdory pobouřenému syčení mešních

služebnic – párkrát cvakl spouští fotoaparátu. Ani svíčku pro útěchu

vlastního svědomí jsem nikdy nekoupil. Od vůně kadidla se mi točí

hlava, a když vidím tolik zlata, musím zcela nevhodně a bez

sebemenšího náznaku piety myslet na silné zlaté řetězy našich

nových zbohatlíků, jejichž největší vášní je vystavovat svůj luxus na

odiv. Co k tomu ještě dodat? Upřímně jsem se pokusil přečíst Starý a

Nový zákon, ale – ke své velké ostudě – jsem po několika stránkách

podlehl strašlivé nudě a dál to prostě nešlo. Velikonoční vejce jsem

nikdy nemaloval, natož abych se postil. Všichni ortodoxní svatí mě

už dávno odepsali; nehledí mi z majestátních pravoslavných ikon

vyzývavě do očí, když z roztržitosti nebo zvědavosti nakonec přece

jen překročím práh nějakého kostelíku.

Kdybych si teď ze zbabělosti pořídil krucifix nebo ikonu

zobrazující archanděla Michaela, nebyly by to v mých rukou nic víc

než nesmyslné dřevěné nebo umělohmotné výtvory – přesně jako

malá bronzová soška Buddhy, kterou v mém pokoji na skříni

pokrývá stále silnější vrstva prachu. Bezelstná soška Krista, který už

třetí tisíciletí umírá v mukách na dvou dřevěných trámcích, se teprve

pak změní v magický artefakt, až bude nasycen emanacemi lidské

radosti, naděje, trápení a zoufalství, až k němu dolehnou modlitby a

slova díkůvzdání.

Předpokládal jsem, že i nenabitá zbraň dokáže protivníka hezky

podráždit, a proto jsem se rozhodl, že si nepořídím žádnou

náboženskou symboliku. S vírou je to prostě jako s láskou: buď je,

nebo není. Přízraky? Klidně. Čarodějné knihy? Kdykoli. Ale s biblí a

evangelickým poselstvím to bylo mnohem složitější – uvěřit tomuhle

příběhu mi připadalo nad moje síly, ačkoli jsem se o to několikrát

vážně pokoušel. Jednoduše mě nepřesvědčili – a tím to zvadlo.

Nejednoho kněze zarazil můj skeptický pohled a navázal se mnou

misionářský rozhovor, přičemž pohrdavý úsměšek skrýval v bohatém

plnovousu. Pokud jsem měl čas a náladu, vyslechl jsem ho, a

dokonce mu i odpovídal, ale na konci rozhovoru si každý z nás vždy

ponechal svůj názor. Na můj kyselý výraz pop pravidelně reagoval

mírným pousmáním a smířlivými slovy, že jsem ještě nedospěl tak

daleko, abych byl schopen a ochoten otevřít oči, poznat a pochopit.

Nu což, třeba to tak opravdu je. Když jsem ale hleděl na neustále

se křižující stařenky nebo si přečetl o nemocných rakovinou, kteří se

s poslední nadějí upínali k náboženství, a když jsem se zvědavostí

antropologa zničehonic objevil mezi návštěvníky kostela holohlavé

zločince s masivním amuletem na býčí šíji, neubránil jsem se tak

nějak pocitu, že ještě hodně dlouho nebudu tak daleko. Víra je

berlička, po které sahá každý, kdo neví, co mu přinese zítřek. Můj

život byl naopak díky každodenní rutině a pořád stejné práci

dokonale přehledný a neméně předvídatelný jako některý z těch

mayských magických horoskopů. Přinejmenším donedávna to tak

bylo.

Pokaždé mě vyvádí z míry, že tento stát, který sedm desetiletí

vynaložil veškerou sílu na to, aby ze srdcí občanů vymýtil

náboženskou víru, se najednou sám křižuje jako zjednaný a pokleká

tak nábožně, že by mu to záviděly i ty nejbigotnější stařenky. Věří

stát svému zítřku? Proč se uchyluje k berličkám?

Nač myslí ministři, když se při velikonoční bohoslužbě s vážnou

tváří křižují, a přitom se snaží hledět mimo desítky kamer, jako by tu

show nepředváděli jen kvůli televizi a jako by veškeré náboženské

zanícení skutečně bylo jejich srdeční záležitostí? Copak titíž lidé

nepřijímali před pouhými několika desetiletími se šťastným a

povzneseným úsměvem vysvěcení od komunistické strany? Netiskli

tehdy vroucně stranické legitimace k srdci a nemodlili se k ikonám s

Leninovým blahosklonným, ale také trochu prohnaným obličejem?

Neprocvičovali si na komsomolských schůzích ateistickou rétoriku,

aby se udrželi v dobré ideologické formě?

Stovky kostelů, které vznikají po celé zemi, by mohly vlastně

zvěstovat renesanci duchovna, kdyby jejich stavitelé nebyli až po uši

namočeni do bezcelního dovozu alkoholu a cigaret; všechny nové

chrámy by tudíž měly být zasvěceny „Krvavému Spasiteli“.

Nejkřiklavějším příkladem je kyklopská katedrála v centru Moskvy,

která se – aniž by se někdo na to ptal – vrátila z onoho světa. Tahle

fabrika na smilování pojme asi deset tisíc návštěvníků bohoslužby a

je vybavena třípatrovým podzemním – a mimochodem placeným –

parkovištěm. Pokaždé si přitom bezděčně vzpomenu na haitské

kouzelníky, kteří údajně oživují mrtvé a nutí je, aby jim sloužili.

Kéž mi jsou tyto výpady při posuzování mého životního díla o

Soudném dnu odpuštěny. Bůh je mi svědkem, že ačkoli formálně

patřím do nové generace, zůstal jsem očividně Homo sovieticus s

atrofovanými žlázami na vylučování „sekretu víry“. Přesto však

chovám k pravoslaví a obecně ke křesťanství stejně jako k jiným

náboženstvím velkou úctu. Nevím, co uráží tohoto Boha i jiné bohy

víc – je-li to můj upřímný ateismus a etnografická domýšlivost, nebo

celý ten pompézní věroučný tyátr, který dennodenně inscenují

miliony lidí, když bojácně vzhlížejí k nebesům a občas po sobě

podezřívavě pokukují…

V té chvíli to zařvalo ještě jednou – tentokrát nikoli v zapadlém

koutě dvora, nýbrž přímo před vchodem do mého domu, takže jsem

to poprvé slyšel naprosto zřetelně.

Během kratičkého okamžiku, než zlehka zařinčela okenní skla v

kuchyni, jsem se ještě pokusil vše racionálně pochopit a dospět

alespoň ke zpola přijatelnému vysvětlení celého příběhu. Namlouval

jsem si, že nějací temní zákulisní hráči vymysleli komplexní,

mnohovrstevnatou intriku, jejíž smysl chápali jen oni; postarali se o

noční přízrak před mými dveřmi a napodobili řev tropických šelem

ve dvoře. Uvízl jsem v živném roztoku vlastní představivosti,

čerpající z kroniky conquistadorů, a tak nevinný žertík mladistvých

chuligánů zapůsobil jako katalyzátor a vedl k bouřlivé reakci.

Zavytí, které jsem nyní uslyšel, konečně všechno posunulo do

reálných souvislostí. Lidská paměť – podobně jako mořský příboj

naráží na ostré hrany našich zážitků a zaobluje je. Barvy blednou,

detaily upadají v zapomnění, vypadlé kamínky mozaiky se nahrazují

fiktivními vzpomínkami, aby černé skvrny zapomenutých událostí

nenarušovaly celkový obraz. Ale jak jsem mohl za pouhých pár

hodin pustit z hlavy ten zvláštní zvuk, který se nehodil k člověku ani

ke zvířeti? Je fakt, že dříve jsem ho ještě nikdy neslyšel tak blízko…

Výkřik zřejmě začal na nějaké extrémní a pro lidské ucho

neslyšitelné zvukové frekvenci, ale i tento nezvučný zvuk byl tak

intenzivní, že potlačil vše ostatní: Vypadalo to, jako by se svět na

zlomek vteřiny zastavil. Poté se však opřel do okenních skel, napnul

je jako vítr napíná plachty španělských karavel a okna nepříjemně

zařinčela. Měl jsem pocit, jako by mě uchopila tlaková vlna: ušní

bubínky zasvědily, uši zalehly a bezděčně jsem otevřel ústa jako při

náletu nebo v letadle nabírajícím výšku. Zvuk nakonec přešel do

slyšitelné části spektra, nabyl na objemu a vyplnil mou hlavu, byt,

dvůr a pak i celé město. Zpočátku zněl jako zoufalé vřeštění, ale

postupně přešel v hluboký a hrozivý bas. Šlo o zvláštní pekelný – a

nepochybně živý – protějšek sirény protivzdušného poplachu. Děsivý

úkaz pokračoval další nejméně dvě minuty a jenom sám Lucifer ví,

jak vypadalo stvoření, jehož plíce a hrdlo vydržely něco podobného.

Sedl jsem si na okenní parapet a pokusil se shlédnout dolů, ale ať

jsem tiskl tváře na sklo sebevíc a bolestivě kroutil očima, viděl jsem

jen zadní okraj malé plechové stříšky nad vchodem.

Večerní Moskva otřeseně a omámené strnula. Za výkřikem

následovalo hrobové ticho, jako by lidé v okruhu mnoha čtverečních

kilometrů rázem oněměli a nechápavě kroutili hlavami nad tím, co

právě slyšeli – jako by znovu prožívali hrůzu, kterou už celá staletí

považovali za překonanou; děsivý strach z toho, že člověk ztrácí

nadvládu nad částí světa, která mu byla svěřena.

Ten stav však netrval dlouho. Už za půl minuty se kdesi otevřelo

okno a opilý mužský hlas zaječel: „Jestli ještě jednou uslyším ten

podělanej alarm, proříznu vám gumy, vy hajzlové!“

Takže přinejmenším tento zvuk jsem neslyšel jen já.

Opláchl jsem se studenou vodou a znovu prověřil řetízek na

dveřích a všechny zámky, což mě na pár minut uklidnilo. Na

odpočívadle panovalo ticho, na dvoře si poklidně pobrukovalo

parkující auto, odněkud ke mně zaznívaly dívčí hlasy. Ještě nebylo

moc pozdě. Obyvatelé okolních domů očividně našli uspokojivé

vysvětlení záhadného zvuku, zbavili se husí kůže a vrátili se ke

každodenním záležitostem.

Po takovém zážitku jsem nebyl schopen vrátit se k deníku.

Ošklivě se mi třásla kolena a nedokázal jsem se zbavit pocitu, že

nebezpečí, kterému se vystavuji, je tím hmatatelnější, čím dál

pokročím v četbě deníku.

Zakručelo mi v žaludku, a tak jsem se rozhodl, že si dám pauzu.

K tomu, abych zaujal obranné postavení, se kuchyně rozhodně hodila

nejlépe: byla to malá, jasně osvětlená místnost bez temných koutů a

starých zrcadel, a navíc jsem tu měl uložený svůj veškerý zbývající

proviant. Postavil jsem konvici na plotýnku a zapnul rádio, kde právě

vysílali večerní zprávy.

Zemětřesení v Pákistánu stálo podle nepotvrzených údajů 130

000 lidských životů. Prezident Parvíz Mušaraf vyhlásil výjimečný

stav. Horské oblasti země jsou zcela zničené. Přesný počet obětí v

městech a ve vesnicích, které pohroma odřízla od civilizace, není

známý…

Hlasatel mluvil suše a střízlivě, s pečlivě dávkovanou intonací

zdrženlivé profesionální starostlivosti; bylo jasné, že 130 000

mrtvých se ho ve skutečnosti nijak nedotklo. Při práci ve

zpravodajské redakci si člověk zvykne na nebožtíky jako patolog –

skoro každé vysílání začíná katastrofami, válkami a teroristickými

útoky. Novinář jistě nemusí hledět na mrtvoly zblízka, ale zato jich

má nesrovnatelně víc. Sto třicet tisíc… tolik si nepředstavím ani

živých lidí, natož pak mrtvých. Ostatně i pro mě byly všechny ty

oběti stejnou krvavou abstrakcí jako pro moderátora: Jen velmi

obtížně jsem si představoval zničené pakistánské vesnice, přeplněné

nemocnice se stovkami mrtvých těl, mraky neodbytných tučných

masařek… A proč bych to taky dělal? Bylo jednodušší myslet si na

svoje, zatímco hlasatel uspávajícím monotónním hlasem popisoval

těžké následky zemětřesení a upřesňoval aktuální počet objevených

mrtvých těl.

Ale že ten letošek opravdu překypuje katastrofami, napadlo mě.

Ve večerním zpravodajství se bleskově střídaly zemětřesení, záplavy

a vichřice a obdobně soutěžily i o titulní stránky novin. Asie, kterou

přírodní katastrofy postihovaly obzvlášt nelítostně, neustále

zaměstnávala OSN, protože žádala o humanitární pomoc a

krátkodobé finanční injekce. Avšak Lékaři bez hranic a další

záchranné organizace z rozvinutých zemí, které jsou vždy pod

nějakou charitativní záminkou – ve skutečnosti proto, aby nevyšly ze

cviku – posílány do všech krizových míst na světě, doslova nevěděly,

jestli mají dřív skočit do Latinské Ameriky, na Blízký východ, do

Karibiku nebo Indonésie. Evropa bojovala s vlastním rozpočtovým

deficitem a strukturální hospodářskou krizí a Wall Street už rozbil

všechna spořicí prasátka, aby zachránil Bílý dům z jeho nejnovějšího

pochybného vojenského dobrodružství.

Ani loni ale nejspíš nebylo katastrof o nic méně – jen jsem jim

tehdy nevěnoval pozornost, nebo, povězme, jsem nezapínal tak často

rádio.

Ztišil jsem přijímač a pozorně se zaposlouchal. Venku dosud

panovalo hrobové ticho. Vytáhl jsem dřevěný vál, rozporcoval pár

velkých brambor na různě velké kousky, se zadrženým dechem

nakrájel nadrobno cibuli, rozdělal oheň pod železnou pánví, která

byla začouzená jako britský tank u el-Alamejnu, a rozpálil v ní lžíci

světlounkého olivového oleje. Zatímco brambory syčely a prskaly,

odložil jsem občas měchačku, podezíravě se připlížil ke dveřím a

vrhl rychlý pohled do kukátka, nebo jsem po špičkách přistoupil k

oknu, na okamžik otevřel větrací záklopku a přidržel ucho ve

studeném průvanu, jestli nezaslechnu ozvěnu toho satanského řevu.

Brambory využily příznivého momentu a připálily se, kdežto

cibule mou nepozorností skončila na nich, takže se neopražila. I tak

jsem nepovedený pokrm, který by mi za jiných okolností nestál ani

za pohled, zapil studeným přeslazeným čajem a chutnal mi asi tak,

jako španělským námořníkům čerstvé jelení a drůbeží maso, které

jim pohostinní a nic netušící Mayové nabídli po zakotvení karavel na

Yucatanu – poté, co Evropané strávili několik měsíců o zatuchlé

vodě a lodních sucharech se stopami krysího trusu. Poslední dny

jsem si stále častěji jen namazal chleba, ale teď už jsem se na okoralý

kostromský sýr a lehce plesnivý borodinský chléb nemohl ani

podívat. Svaté Panně Marii budiž vzdány díky, že jsem pod dřezem

ještě objevil síťovku s vyschlými cibulemi a klíčícími brambory.

Setřel jsem ze stolu drobky a předsevzal si, že hned zítra nakoupím v

nejbližším obchodě čerstvé potraviny nejméně na týden. Kdoví, kdy

se mi naskytne další taková příležitost.

Po krátkém váhání jsem stránky deníku, psací stroj a slovníky

přenesl do kuchyně. Uvařil jsem si ještě trochu čaje, vložil do

Olympie čistý papír, posunul psací válec doprava a zhluboka se

nadechl, aby mi při ponoření do děje stačil dech.

Že jsem se ráno bál, že se nedopočítám vojáků nebo ostatních

členů našeho oddílu, ale všichni byli v pořádku, ačkoli si nikdo

pořádně neodpočinul. Že někteří z nás reptali a žádali o pozdější

odchod, ale našeho průvodce takový návrh nesmírně znepokojil a

vyžadoval, abychom tábor neprodleně opustili a šli dál.

Že se Vasco de Aguillar vyslovil proti okamžitému pokračování

výpravy a stěžoval si na únavu, a když se dověděl, že na naléhání

Juana Nachiho Cocoma přece jen vykročíme, zasmušile na něho

pohlédl a slíbil, že indián mu už brzy za všechno zaplatí; bratr

Joaquín se však průvodce dobromyslně zastal a snažil se jemnými

ohleduplnými slovy zmírnit hněv seňora de Aguillara.

Že když jsme se sbalili a vykročili po bělostné cestě, otázal jsem

se Juana Nachiho Cocoma, jestli se nedomnívá, že jeho druha,

míšence Hernána Gonzálese, zabil Vasco de Aguillar. Že indián

upadl do velkých rozpaků a nechtěl vraha jmenovat – uvedl jen to, že

Hernán Gonzales na sebe nevložil ruku.

Že po určitém váhání a mlčení se Juan Nachi Cocom vrátil k

našemu rozhovoru a pokračoval, že hřích nepadl na nikoho z

našinců, nýbrž na jistého jaguářího muže. Že však průvodce nebyl

schopen přesně vysvětlit, co je to za bytost a proč zabila vlastního

soukmenovce. Že jsem z jeho zmateného líčení vyrozuměl jenom to,

že indiáni považují tohoto záhadného hermafrodita za mocného a

nebezpečného démona, který po nocích v odlehlých osadách

deštného pralesa unáší děti, a že je zhola nemožné se před ním

ochránit, natož ho usmrtit.

Že jsem si vzpomněl na strašlivý zvířecí řev, který mě vyvedl z

míry, a zeptal se Juana Nachiho Cocoma, jestli minulou noc

nedaleko tábora neslyšel jaguára; on to však popřel a tvrdil, že řev

běžné šelmy pozná bez váhání a zcela bezpečně. Že ale křik, který

předchozího dne zazněl z džungle, mu nejvíc ze všeho připomněl

rané dětství; tehdy ho matka, kdykoli zazněl tento noční zvuk,

schovávala do nejbezpečnějšího zákoutí chýše a zavírala vchod – a

otec vycházel ven s lampou a v ruce svíral zvláštní začarovaný oštěp,

který dokázal usmrtit nejen lidi a zvířata, ale i duchy.

Že já sám jsem nejvíc věřil tomu, že Hernána Gonzálese, pokud

se neoběsil sám, spíš zardousil Vasco de Aguillar, než aby ho

sprovodili ze světa indiánští bůžkové. A že následující události

ukázaly, kdo z nás má pravdu a kdo je pomýlený.

Že jsme tak pochodovali celý den, ale postupovali jsme jen velmi

pomalu kvůli únavě, která se nás zmocnila. A že na konci

následujícího dne nás postihlo další neštěstí – dva slabší vojáci,

Francisco Balbona a Felipe Alvarez začali v horečnatém záchvatu

opakovat, že vidí, jak se před námi tyčí dvě obrovské děsivé postavy,

které považovali za strážce jakési tajuplné brány.

Že já ani bratr Joaquín, Vasco de Aguillar nebo náš průvodce

jsme nic takového neviděli, a proto jsme vojákům rozkázali pod

hrozbou krutého fyzického trestu pokračovat v pochodu. A že jeden z

nich, totiž Felipe Alvarez, se podřídil, ačkoli Vasco de Aguillar mu

kvůli tomu musel napráskat; avšak druhý, Francisco Balbona, začal

utíkat nazpět a hlasitě vzýval Pannu Marii. Že běžel velmi rychle,

takže jsme ho nemohli zastavit a on za pár minut zmizel za zákrutou

sakbe. A že se vzápětí odsud ozval ohlušující řev, při kterém nám

dokonce podklesla kolena, a modlitby Francisca Balbony stejně jako

zvuk jeho kroků rázem utichly.

Že Juan Nachi Cocom zabránil těm, kteří se chtěli vrhnout

Franciscovi Balbonovi na pomoc, a přesvědčoval je, že po sakbe lze

kráčet pouze jedním směrem – vpřed; návrat není možný, neboť toho,

kdo obrátí své kroky k návratu, pohltí démoni.

Už tam, kde v kronice poprvé vstoupil na scénu nový strašlivý

herec, který nejspíš právě teď číhá pod mým oknem, bych nejraději

ze všech překlad přerušil a zhluboka se nadechl. Doufal jsem však,

že někde na následujících řádcích narazím na další informace o tom

jaguářím muži, a tak jsem se ještě prokousal několika odstavci.

Teprve poslední slova – jasné varování, které mi autor zanechal – mě

donutilo vrátit se zpátky oběma nohama na zem a odtrhnout se od

knihy.

Nevím přesně, kdy k tomu došlo – jestli tehdy, když jsem spatřil

ty stránky a souhlasil s překladem, nebo přece jen později, když jsem

dostal jasně na srozuměnou, nakolik je tahle hra vážná, a pak jsem

měl možnost ji ukončit –, ale práce se začala proměňovat ve vášeň,

stala se celým mým životem, jeho smyslem, mayskou cestou sakbe

dlážděnou bílými kameny, která mě vedla k neznámému cíli a s

každým krokem mě připravovala o další síly.

Uvědomoval si autor deníku, že dílo, které vytvořil, se vyznačuje

magickou silou, která nepozorného čtenáře polapí jako chapadlo

mýtické obří chobotnice a stáhne ho i s jeho všedním životem do

hlubiny fantastického, barvami překypujícího příběhu, jaké známe z

románů Gabriela Garcii Márqueze?

Nebo snad takovou sílu propůjčil svému výtvoru sám autor?

Doufal jsem, že na konci deníku najdu odpovědi na desítky otázek,

které se mi rojily v hlavě jako včely v úlu. A autor mě povzbuzoval,

provokoval mezi řádky vějičkami slibů, ale jakmile jsem se jimi

nechal zlákat, zamotával jsem se do dalších pastí, které mě svíraly

ještě pevněji, zatímco vytoužené odpovědi se pořád vznášely kdesi

na obzoru jako fata morgána a nepřibližovaly se ani o píď.

Třeba ale to nekonečné odkládání zásadních vysvětlení bylo

prostě jednou ze zkoušek, které jsem musel překonat. Vyrovnám-li se

s pocitem rozčarování a přestanu si pořád na něco stěžovat, budu

hoden objasnění – ne-li všech, pak alespoň většiny událostí.

Když Juan Nachi Cocom varoval oddíl před návratem po sakbe,

promlouval ve skutečnosti ke mně. Hleděl mi do očí – skrz dlouhých

pět staletí; nedokázalo ho přitom nic zastavit: zašlý prach na knihách

ani jejich zkáza, industrializace, Freud, rozvinutý socialismus ani

tuny krátkodechých brakových románů o neuvěřitelných

dobrodružstvích prsatých blondýn v jihoamerické džungli – tedy

všechno to, co dosud určovalo můj pohled na svět a na místo Mayů v

dějinách lidstva. Indiánovy oči pronikaly vším, co mě mohlo přimět

považovat rozvíjející se drama za komediantskou frašku a

zapochybovat o pravdivosti příběhu. Unaveně, ale pořád odhodlaně

si otíral pot z čela a shlížel na mě z těch pískově zbarvených stránek

– a já jsem pochopil, že jeho slova o váhavých duších, jimž je

souzeno, aby je rozsápali démoni, jsou určena jenom mně.

Na návrat bylo pozdě. Kdesi strašně daleko vzadu s ohlušujícím

prásknutím zabouchly dveře, které jsem otevřel na počátku svého

sestupu do podzemí. Nechal jsem se vtáhnout do hry a jednoduše

nedbal na mnohá varování obsažená v deníku. A teď, pokud uvěřím

Juanu Nachimu Cocomovi, je mou poslední záchranou pokračovat v

nastoupené cestě.

Než jsem ukončil krátký odpočinek a znovu se vrhl do džungle

složitých starošpanělských přívlastkových vazeb a obratů, abych se s

mačetou v ruce prosekal spletí indiánských pověr a nyní už skoro

jezuitsky působících intrik františkánů, rozhodl jsem se, že si trochu

podrobněji nastuduji svého protivníka. Kdo byl vlastně ten jaguáří

muž?

Kümmerling jen bezradně pokrčil rameny. V kapitole

Náboženství a mýty Mayů se ten chytrák omezil jen na poznámku, že

nejdůležitější bohové mayského panteonu měli více podob a jmen, a

navíc je provázeli dvojníci i antipodi, takže Evropanům, kterým

takové jemnosti unikaly, se zdálo, že domorodci mají nesčíslně

mnoho bohů. Pro názornost uvedl několik ilustrací, převzatých z jiné,

seriózní publikace, mezi kterými jsem poznal Itzamnu, božského

ochránce vědců a učenců, neodmyslitelné chaacy a bohyni měsíce

Ixchel.

Jaguáří člověk, který v mayské mytologii očividně hrál

významnou roli, byl sice zmíněn, ale jen letmo mezi dalšími démony

a demiurgy. Kümmerling nejspíš dospěl k názoru, že pro průměrného

čtenáře tím vykonal víc než dost, a svým charakteristickým

sklerotickým způsobem utekl k jinému tématu.

Upřímně řečeno, nic jiného jsem od něho neočekával. Nezbývalo

než doufat, že E. Jagoniel si nenechá ujít šanci na to, aby udiveným

čtenářům předvedl, čím se skutečná kouzelná moc lišila od

pouťového šarlatánství. Tak fascinující bytost přece nemohl jen tak

přejít mlčením. Byl jsem prakticky přesvědčen o úspěchu, když jsem

začal hledat jaguářího člověka přímo v rejstříku knihy.

Pod písmenem „Č“ samozřejmě nic nebylo. Skrýval se pod „J“,

konkrétně pod slovem „Jaguár“, a byl vytištěn současně tučně i

kurzívou: jaguáří člověk (myt.) – s. 272-275. No konečně! Hned tři

strany plné nesmírně pečlivě shrnutých poznatků, smělých hypotéz, a

budu-li mít štěstí, dokonce i s ilustracemi.

267, 269, 271, 277, 279… Moment, to přece není možné!

Zpočátku jsem si myslel, že jsem ve spěchu hledanou pasáž

přeskočil, nebo že se stránky časem slepily a teď mi jenom brnkají na

nervy. Zavřel jsem oči a zase je otevřel, abych tak vyloučil vlastní

zaslepenost. Pak jsem se vrátil na stranu 267 a pomalu a metodicky

se propracoval po celé krátké cestě až na stranu 281 – kde na mě, k

mému neskrývanému úleku, zíral už známý portrét zasmušilého

Diega de Landy.

Zrovna ty tři listy, které jsem tak potřeboval, chyběly. Někdo je z

knihy nesmírně jemně a pečlivě odstranil – bylo to ideálně zarovnané

vyříznutí. Tenké proužky papíru – vše, co zbylo ze stránek 271 až

276 – svědčily o tom, že nešlo o chybu tiskárny, nýbrž o záměrný

hanebný skutek.

Stránky, které přede mnou ležely na stole, byly úplně stejně

odstraněny z jiné knihy. Nedalo se to popřít – stejná ruka, která mi

přinášela stále nové kapitoly k překladu, odstranila z knihy, kterou

jsem náhodně získal, přesně ty informace, které pro mě byly zřejmě

neocenitelné.

Vyřízl onen neznámý stránky z Jagonielovy práce ještě předtím,

než se mi kniha dostala do rukou? Nebo k tomu došlo, když kniha

ležela u odpadkové šachty, kam jsem ji sám položil, a čekala na svůj

osud? Pravděpodobnější byla druhá možnost; navíc zcela jiný smysl

tím získala i ztráta mých překladů prvních kapitol.

Na okamžik jsem si připadal jako krysa, kterou zvídavý badatel

zavřel do rafinovaně zkonstruovaného labyrintu, opatřeném

speciálními mechanismy zvedajícími a spouštějícími dvířka, která

vedou buď na svobodu, nebo do pasti, a k tomu se znenadání zavíraly

určité ústupové cesty, takže labyrint neustále měnil svou podobu a od

samého počátku nebylo možné pamatovat si původně stanovenou

trasu.

Ne, neběžel jsem nekonečnými chodbami jako šílenec sám –

někdo mě vedl, otvíral a zavíral dvířka možností, podsunoval mi

nezbytné informace a odstraňoval ze scény spoluhráče, jejichž role

už skončila, a znovu mě nechal samotného labyrintu napospas.

Znamená to, že nemám na výběr a vše je jenom iluze? A co bylo

cílovým bodem té jediné možné trasy, kterou mi kdosi předem

stanovil?

Vrátil jsem se k Jagonielovi. Byl jsem fascinován vírem svých –

doufejme, že jen schizofrenických – objevů a domněnek, takže jsem

vycházel z toho, že portrét Diega de Landy, který se zhmotnil ve

vědecké práci vydané před několika desetiletími, bude stejně

nenuceně bloudit i na jeho stránkách, konkrétně v kapitole, které

jsem se měl věnovat s mimořádnou pozorností. Ale tak to nebylo –

yucatanský biskup byl očividně zcela spokojen se svým dřívějším

umístěním. Úryvky věnovanému jaguářímu člověku před

odstraněním prostě sousedily s poznámkami o lidských obětech;

autor je včlenil do kapitoly Mýty a obřady Mayů. Avšak teď už jsem

mohl jen těžko poznat, před čím vlastně biskup čtenáře varoval.

Nejhorší bylo to, že jsem dosud nedokázal jednotlivé události, z

nichž sestával tento pozoruhodný a ponurý příběh – jak teď, tak i v

16. století –, spojit do celkového obrazu. Kdybych znal pravidla

dříve, vystupoval bych asi mnohem aktivněji.

Prozatím mi nezbývalo nic jiného než poslechnout radu Juana

Nachiho Cocoma. Musel jsem odolat pokušení ve formě touhy po

panickém návratu a znovu se připojit k předvoji španělské výpravy.

Že jsme několik set kroků od místa, kde vběhl do záhuby

Francisco Balbona, spatřili dva idoly vytesané do kamene; byly tak

malé, že mi sotva sahaly k opasku. Že výraz těch kamenných

trpaslíků však byl nesmírně sveřepý, měli kulaté vypouklé oči a ústa

plná obrovských trháků. Že Felipe Alvarez, kterého od bůžků dělilo

dvacet kroků, nehleděl na ně, ale vysoko nad jejich hlavy – a

zalomcovala jím taková hrůza, že přišel o dar řeči a pomočil se.

Že Vasco de Aguillar ho postrkováním a kopanci provedl kolem

těch idolů, i když přitom musel překonávat mužův nevýslovně zoufalý

odpor. Že onen Felipe Alvarez přes starostlivou péči a andělskou

dobromyslnost, se kterou bratr Joaquín nešťastníka ošetřoval a vzal

si ho takříkajíc pod křídla, už nikdy nenabyl zdravého rozumu. Že

nadále vydával jen mečivé zvuky, z úst mu pořád kanuly sliny a

vytřeštěnýma očima civěl do prázdna.

Že následující noci byl Felipe Alvarez zabit jediným úderem

kinžálu do srdce. A že se nepodařilo zjistit, kdo takový zločin

spáchal; ve skutečnosti si to nikdo ani nepřál, protože nešťastník

neustálým mečením vyvolával takovou stísněnost a strach, že jsme

všichni v duchu jeho vrahovi blahořečili.

Že mi pak náš průvodce Juan Nachi Cocom, který mi důvěřoval

víc než ostatním, naznačil, že máme mezi sebou člověka, který ví o

konečném cíli výpravy víc než on sám. A že právě tento člověk v

souladu se svými tajnými pohnutkami a úvahami mohl sprovodit ze

světa Felipe Alvareze.

Že jsem tehdy nepochopil, co mi to průvodce říká, ale rozhodl

jsem se, že si počkám na vhodný okamžik a znovu se ho zeptám, co o

tom cíli ví on sám. Že se indián tentokrát nevzpíral, ale nejdřív se

ujistil, že nás ostatní neslyší, a potom mi svěřil nesmírně

podivuhodnou věc.

Že se podle jeho slov nedaleko města zvaného Calakmul, kam

podle všeho vede i tato sakbe, nachází starodávný chrám, kde se v

jedné komoře uchovávají nejposvátnější knihy jeho předků. Že jeho

dědeček, který s nimi žil, vyprávěl, že v tom chrámu je uložen i jistý

rukopis s názvem Kronika budoucnosti, který jedno století po druhém

popisuje budoucnost Mayů a celého světa, ba dokonce na den přesně

prorokuje, kdy nebesa sestoupí na Zemi.

Že ten rukopis popisuje také všechny příznaky, podle kterých lze

blížící se apokalypsu poznat; zasvěcení seznamují s nevyhnutelným

osudem ostatní Maye, a tak svému národu poskytují čas na modlitby

a ostatní nutné přípravy. Že to vědění představuje tajemství, které ve

stejné míře stráží lidé, démoni a bohové. A že tyto vědomosti jsou

prokleté – stejně jako jsou prokletí všichni, kteří o nich vědí.

Že, podle průvodcových slov, on sám o tom slyšel jen proto, že

jeho matka patřila ke starobylému pokolení, jehož nejctihodnější

synové kdysi dávno vládli nad všemi zdejšími zeměmi, a že mu v

žilách proudí královská krev. Vyprávěl také, že v dětství žil u nich v

domě stařec, kterého tehdy považoval za svého dědečka, a ten starý

muž nikdy nepracoval a nic v domě nedělal, nýbrž si jen hrál s

chlapcem a vyprávěl mu příběhy a vyžadoval, aby si je Juan Nachi

Cocom zapamatoval. A že jednoho dne stařec překročil práh a už

nikdy se nevrátil.

Že Juan Nachi Cocom si mnohé z těch legend zapamatoval,

kromě jiných i vyprávění o chrámu v Calakmulu. Že o smyslu pověstí

a jejich významu přemýšlel až po desetiletích a nyní dospěl ke

konkrétnímu závěru.

Že když jsem se Juana Nachiho Cocoma zeptal, proč se mi s tím

nesvěřil dříve a začal mluvit až teď, odpověděl, že jeho čas se chýlí

ke konci a zanedlouho se odebere do podsvětí; že já však podle jeho

názoru jsem ten, jemuž musí poselství předat. Že on sám, když opustil

Maní a připojil se k výpravě, ještě neměl ponětí o mnohém, co se mu

zjevilo během cesty ve snech a viděních. Že i mě vede neviditelná

ruka, a proto jsem ho ochránil před vrahy i hněvem druhů. Že to

poselství jednoho dne poznám a pak budu povinen ho předávat dál.

LA REVELACIÓN

usím se přiznat, že jsem význam právě dočtených řádek hned

Mnepochopil. Netušil jsem, jaký skutečně kosmický dosah mají

události v deníku a jak silný je onen zrezivělý tisíciletý

mechanismus, který vše udržuje v pohybu.

Byl jsem prostě příliš zaměstnán tím, že jsem na sebe vrstvil

jednotlivé stavební kameny zakázaného vědění a vytvářel tak vratkou

věž poznání. Dosud jsem nebyl schopen od této práce vzhlédnout a

zkušeným pohledem architekta klouzat po celém výtvoru, abych v

něm rozpoznal obrysy budoucího stavebního díla.

Skoro všechny cihly už byly vypálené a ležely mi u nohou.

Zbývalo už jen každou z nich umístit na své místo, abych pak

vystoupil na balkon vybudované věže a pohlédl na svět z nové,

předtím nedosažitelné výšky. Z jakéhosi důvodu jsem však ten

okamžik oddaloval, roztržitě pořád dokola míchal maltu a

nesčíslněkrát jsem přerovnával už použité cihly. Dívat se na pevnou

půdu pod nohama mě uklidňovalo víc než přemýšlet o tom, kam

vede cesta, kterou jsem si vybral.

Autor deníku už zřejmě ztratil víru v mé kombinační schopnosti a

prozíravost, a tak přešel od mlhavých náznaků a obrazných rébusů k

obecně srozumitelným vysvětlením. Přesto jsem pořád strkal hlavu

do písku a předstíral, že nic nechápu.

V prvních minutách mě prostě zaplavil pocit štěstí a hrdosti,

protože jsem podle všeho obstál ve všech zkouškách a vypravěč

konečně poodhalil závoj svého nejdůležitějšího tajemství. Nyní jsem

věděl, že Diega de Landu nelákaly zlaté šperky nebo drahokamy a

neobětoval džungli desítky španělských conquistadorů kvůli získání

ztracených mayských pokladů. Nikoli, on bažil po mnohem

cennějším pokladu; tím magickým artefaktem – jak tomu alespoň

františkán celou duší věřil – byl starobylý rukopis.

Opatovi kláštera sv. Antonia šlo ve skutečnosti o to, aby se

zmocnil nejposvátnějšího proroctví mayských kněží. Za tím účelem

prostě vydával troufalou výpravu za lov na čarodějnice. Nejspíš

věděl o té ztracené kronice něco, o čem – nehledě na fantastická

vidění – neměl tušení ani indiánský průvodce. Skvělý oddíl, který

povolal Diego de Landa na výpravu do Calakmulu (byl jsem stejně

jako Juan Nachi Cocom přesvědčen o tom, že právě tam směřujeme),

svědčil o důležitosti mise, kterou měl autor zprávy splnit.

Jaký to však mělo důvod? Napadl mě jen jediný: moc!

Proroctví o nastávající apokalypse určitě nebyly jediné

informace, které se daly z té tajuplné „kroniky“ získat. Pokud biskup

de Landa skutečně věřil, že jejím prostřednictvím nahlédne do

budoucnosti, jistě doufal, že se mu dostane odpovědí nejen na mnoho

otázek týkajících se španělského dobývání Yucatanu, ale i osudu

celého světa. Snaha získat cenný rukopis měla i politický rozměr – ať

už by se údajně toto jediné pravdivé proroctví dostalo do rukou

komukoli, mohl ho zveřejnit celé nebo jen zčásti, pravdivě nebo

lživě, mohl ho vykládat ku svému prospěchu, a tím manipulovat

indiány, kteří odkazu svých předků bezvýhradně věřili. Existoval

snad nějaký mocnější nástroj na podrobení rebelantských nevěřících

než vytvoření monopolu na výklad jejich posvátného spisu?

Kronikářova slova na konci kapitoly očividně sloužila k tomu,

aby podnítila čtenářovu zvědavost a zažehla jeho fantazii – aby mu

tedy dala na srozuměnou, že příběh ještě neskončil. Ačkoli v

poslední kapitole, kterou jsem právě dočetl, nebyly přímé odkazy na

to, že autor se později seznámil s obsahem rukopisu, byl jsem si tím

poměrně jistý.

Nyní jsem už neměl na výběr – musel jsem deník dočíst až do

konce. To, co jsem při jeho četbě prožíval, dávno překonalo hranice

napínavého kabinetního dobrodružství. Už nešlo jen o to, abych si

ukrátil nudnou šeď nekonečně se vlekoucích dnů. Postupně jsem

začínal chápat, proč se v téhle hře najednou tak výrazně zvýšily

sázky.

Pokud jsem opravdu stál na prahu objevu jedné z největších

záhad starých Mayů, byl-li jsem vyvolený, abych společně s

conquistadory táhl do Calakmulu a nakonec nahlédl závojem staletí

nejen do minulosti, ale i budoucnosti – měl jsem teď vůbec právo

všeho zanechat?

Cesty zpátky pro mě nebylo i proto, že jsem už nebyl ochoten

vrátit se do svého původního každodenního života. Života? Copak se

tak nádherným velkým slovem dala nazvat moje dosavadní ubohá

existence, nesmyslné vegetování od jedné zakázky ke druhé, které mi

vždy umožnily jen to, že jsem si koupil potraviny a zaplatil účty za

vodu a elektřinu – a to všechno kvůli čemu? Abych přežil do další

zakázky a tak pořád dokola až do penze a smrti.

V dětství jsem dával přednost četbě knih o námořnících před

dováděním s kluky na dvoře. Nevím, jestli za to mohla má extrémní

nesmělost nebo to, že mi prostě připadalo napínavější vířit kopyty

svého koně prach prérie a bránit pevnosti před indiány, než prakem

střílet na cizí okna nebo toulavým kočkám vpichovat injekční

stříkačkou parfém Krasnaja Moskva.

Uplynulo více než třicet let – a co se změnilo? James F. Cooper a

Jules Verne stáli v mé zaprášené knihovně vždy na privilegovaném

místě.

Byla to spíš formální pocta, asi taková, jaká se uděluje

penzionovaným veteránům – při kulatých výročích je zdobí

medailemi z levných niklových slitin, ale ponaučení od nich nikdo

neposlouchá a vzpomínky na bývalé vojenské hrdinské činy se

vnímají jako rybářské zkazky.

Už dávno jsem dospěl, ale to neznamenalo, že jsem se v reálném

světě cítil lépe, soustředil se jen na chlast, kariéru a ženské, jak se

sluší na muže stojícího oběma nohama pevně na zemi. Ne, stejně

jako dříve jsem se zoufale pokoušel skrýt ve vymyšlených světech,

které se přede mnou jakoby samočinně objevovaly při četbě a

předstíraly trojrozměrnost jako papírové postavičky z leporela,

vzpomínáte? Pouze ve Verneovy světy jsem už nevěřil, protože jsem

dobře věděl, že se za jejich nesmírně třpytivou fasádou nic neskrývá.

Ale od té doby, co jsem se zapletl do příběhu španělského deníku,

změnila jeho pravdivost a nefalšovanost svět kolem mě tak, že mi

připadal jako leporelová scéna. Magická realita knihy činila

pomyšlení na návrat do mého původního nudného povrchního života

přímo nesnesitelným.

Ve společnosti ponurých conquistadorů s obličeji skrytými za

plnovousy jsem se cítil lépe než s několika spolužáky, se kterými

jsem ještě kupodivu udržoval kontakt. Ochotně jsem sdílel neštěstí

Španělů a necouvl ani před nebezpečími, která je ohrožovala a

jejichž ozvěny pronikly i do mého života. Měl jsem na paměti jejich

cíl – dávno se už totiž stal i mým životním cílem. Společně jsme

bojovali o to, abychom se dobrali skutečného smyslu výpravy; mně

se nyní dostalo pocty poznat ho jako jeden z prvních.

Poslední úryvek jsem si musel přečíst nejméně třikrát. Připadal

jsem si jako nezkušený naivní turista, který po dlouhé drkotavé jízdě

autobusem klopýtavě následoval sluncem ožehlého šlachovitého

průvodce po úzké kluzké stezce a v duchu litoval, že naletěl na sliby

cestovní agentury. Pak se ale přece jen vyškrábal na vysněnou horu,

kde mu průvodce dopřál oddech, ale potom s tajuplným úsměvem

odhrnul husté větve – a najednou se před ním otevřel tak

neuvěřitelný výhled, až bezděky zatajil dech, nevěděl, co si počít a

kam dřív pohlédnout. Na obličeji cítil svěží vítr zahánějící únavu a

bystřící smysly.

Vznešená a neochvějně věčná velikost toho, co před sebou viděl,

mu rázem připomněla vlastní pomíjivost a bezvýznamnost. Pocítil

přání polapit alespoň zlomek toho pocitu a zavřít ho do zlaté klece.

Vytáhl primitivní fotoaparát za pár švestek, ale když se podíval do

hledáčku, zmateně si uvědomil, že objektiv zachytí jen nepatrný

obdélníček toho nekonečného prostoru, který se před ním rozprostírá.

Bezradně bloudil od jednoho detailu ke druhému, ale co si vlastně

myslel – že ten majestátní výjev, na který nestačí ani jeho dohled,

vtiskne na fotografický papír o standardním formátu 10 x 15?

Stejně tak jsem se nyní pokoušel rozumově postihnout strhující

scénu, kterou mi kronikář konečně odhalil, abych ji jako divák sám

posoudil. Obřad iniciace byl dokonán, ale byl jsem připraven

pojmout nové vědomosti? Byl jsem přesvědčen, že i pro samotného

autora deníku nebylo jednoduché uvěřit tomu, co mu indián vyprávěl

– i když tehdy se ještě světem volně toulali andělé a démoni, protože

se je dosud nikdo nesnažil nacpat do nepatrné rezervace s názvem

Delirium tremens.

Že to vědění představuje tajemství, které ve stejné míře stráží

lidé, démoni a bohové. A že tyto vědomosti jsou prokleté – stejně

jako jsou prokletí všichni, kteří o něm vědí… Že to poselství jednoho

dne poznám a pak budu povinen ho předávat dál.

Předávat dál? Copak nebylo účelem deníku, aby uchoval a

zprostředkoval dalším lidem autorovy poznatky?

Copak jsem opravdu nebyl jen náhodným čtenářem starých

cestovních zápisků, nýbrž vědomým příjemcem poselství, které mi

bylo doručeno po mnoha staletích a přes několik kontinentů –

takříkajíc poste restante? Tato verze mi připadala zcela

nepravděpodobná a fantastická, a přesto jako jediná obhajitelná.

Pouze ona dokázala pojmout všechny pozoruhodné události, kterými

se v posledních měsících vyznačoval můj život. Jen ona nabízela

jejich vysvětlení a zároveň mi poskytovala představu o tom, co mě

ještě čeká.

Ačkoli jsem už o sobě přemýšlel jako o vyvoleném, přesto jsem

ještě zcela nepochopil odstrašující význam toho, co jsem přečetl.

Lačně jsem spolkl návnadu, aniž bych přitom cítil ocelový háček, na

kterém byla navlečená. Teprve nyní, o půl hodiny později, dal o sobě

vědět.

Zaposlouchal jsem se do vzdáleného hluku aut a slábnoucí změti

lidských hlasů, které sem doléhaly až z Arbatu. Rozčileně jsem

chodil kolem oválného jídelního stolu v pokoji a snažil se spojit vše,

co se mi stalo, v jediný celek.

Předpokládejme tedy, že tento deník se vším svým dobrodružným

pozlátkem představoval jen úvod, předehru k dalším zjevením a

proroctvím, obsaženým v pozdějších kapitolách. Vycházejme z toho,

že příběh, který je v něm popsán, odpovídá pravdě, a navíc že i ty

nejpodivnější pasáže je nutné chápat doslova, nikoli jako metaforu.

To znamená, že pokud se mluví o démonech, ochraňujících tajné

vědomosti před zvědavci, je lépe v ně uvěřit a věnovat sluch všem

varováním. Jak se k tomu postavit? Pokusil jsem se zrekonstruovat

celý příběh od počátku…

Španělský šlechtic, který byl vyslán, aby se zmocnil mayských

knih a model, se stal stejně jako jeho druhové a podřízení loutkou

jistých sil, které měly nesrovnatelně větší vliv než španělská koruna

nebo katolická církev, z jejichž pověření – alespoň zpočátku a podle

svého nejhlubšího přesvědčení – jednal. Diego de Landa mu zatajil

skutečný cíl expedice, a tím dokázal, že hraje úplně jinou hru, jejíž

smysl a účel zná jen on.

Budoucí yucatanský biskup zdůvodnil vyslání početného

vojenského kontingentu na tuto neprůhlednou misi nebezpečím

indiánského povstání. Možná že taková hrozba opravdu existovala,

ale intuice mi napovídala, že je to pouze záminka pro Landovy temné

machinace. Své plány spřádal dlouhé měsíce před historkou o

modlářské svatyni ve sklepení kláštera v Maní. Od informátorů se

dověděl o existenci starobylého mayského písemného svitku s

ponurými a strašlivými předpověďmi, jehož vlastnictví slibovalo

neomezenou moc nad dušemi Mayů, celým Yucatanem – a zřejmě i

mnohem víc.

Věděl, kde ten rukopis hledat? Jistě – výzkumné oddíly se vydaly

z Maní do všech oblastí Yucatanu, ale oddíl, který poslal směrem ke

Calakmulu, byl zdaleka největší. Ostatní nejspíš sloužily jen jako

zástěrka a zničení tisíců knih při velkolepém a zároveň barbarském

autodafé byl jen pokus utajit zmizení jediného, zato však

nejdůležitějšího svitku. De Landa ho chtěl vlastnit za každou cenu a

conquistadoři se nezastavili před ničím, jen aby jeho rozkaz splnili –

nezastavilo je záhadné zmizení půlky oddílu po nečekané bouři ani

varování znepokojených indiánů (mayští stařešinové se zřejmě nějak

doslechli o opatových plánech), útoky sveřepých divochů, bahenní

horečka ani odpor, který kladl cizákům neproniknutelný deštný

prales. Ano, vojáci reptali, ale všechny pokusy o rebelii se

důstojníkům podařilo hned v zárodku zadusit.

Indiánský průvodce tvrdil, že jeden muž v oddílu přesně ví, jaká

kořist ho čeká na konci cesty a co mají hledat, protože na to biskup

tak netrpělivě čeká. Nebude dlouho trvat a i já přijdu na to, o koho

jde…

Pokud však existují určité síly, které se snaží zlomit pečeti a

poznat zapovězené tajemství, pak – i podle varování Juana Nachiho

Cocoma –, musí o sobě dát vědět i jejich protějšky působící proti

takovým snahám a ochraňující tajné vědění. Z tohoto pohledu se už

nedaly všechny pohromy, které expedici postihly, považovat za

náhody a stále odmítat hledání jejich skrytých příčin. Byl to projev

démonického nebo božského záměru.

Vybavil se mi večer, kdy jsem si přečetl kapitolu, v níž

conquistadoři, kteří se teprve nedávno vydali na cestu, ztratili

polovinu oddílu, kterou pověřili hlídáním tábora. Na jediné ilustraci

v té kapitole, až na posledním listě, byl zobrazen odpudivý netvor

zvaný Chaac. To byl jeden z nejmocnějších mayských bohů. Je

možné, že blesky sjíždějící té noci z temné oblohy, a liják, který smyl

stopy lidí i koní, nebyly ničím jiným než kletbami a slzami boha

deště? Neobsahovaly i jiné osudové události tajná znamení, která

jsem kvůli své nevědomosti nedokázal rozluštit?

Účastníci výpravy se vystavili nebezpečí hned na samém začátku,

jen co se v naprosté nevědomosti vypravili za věděním, jehož

existenci stvrdil Juan Nachi Cocom. O tomto poznání se snad ještě

bude mluvit v následujících kapitolách zprávy. Stačí jen vykročit po

cestě, která k němu vede…

Papír, který mi odhalil všechny souvislosti, mi do ruky vtiskla

snad sama Prozřetelnost. Obvykle bez sebemenšího váhání vyhazuji

do nejbližšího koše všechny stvrzenky, které dostávám při odevzdání

zakázky v překladatelské agentuře. Jediná kvitance se jakýmsi

zázrakem vyhnula svému neodvratnému osudu tím, že uvízla v zadní

kapse kalhot a přežila tam několikero praní.

To, co bych ještě včera považoval za bezcenný cár papíru s

nedbalým podpisem, a rozplizlým modrým razítkem, se dnes

změnilo v cenný dokument, v nenápadnou, ale rozhodující kostku

domina, která – jinak naprosto nevtíravá – padne jako první a strhne

za sebou tisíce dalších, čímž očím pozorovatele otevře nové vzory a

zakódované nákresy.

Překladatelská agentura Azbuka, stálo na lístku a dále

pokračoval rukopisný text: Zakázka splněna a přijata. Vyplaceno

970 rublů.

Semjonov I. Neklidné vzpomínky ve mně vzbudilo zvláštní

vejcovité písmeno „o“, ale jedinečné „j“ se smyčkou protaženou o

celé dva řádky hlouběji mě už nenechalo na pochybách.

Věděl jsem zcela neomylně, kde jsem viděl takový rukopis. Příliš

dlouho a pozorně jsem hleděl na ta tři slova, která mi tančila před

očima jako oslňující ohnivé mžitky na oční sítnici neopatrného

svářeče.

Jdou po mně. Tužkou v panice naškrábaný vzkaz, později

vygumovaný a zalitý krví, byl napsán stejnou rukou, která mi

vydávala potvrzenky za vypracované překlady v bývalé dětské

knihovně.

Teď jsem už chápal, kdo četl deník přede mnou a jaké přísliby v

něm nepochybně spatřoval. Přímo před nosem mi sebral několik

kamínků mozaiky a pokusil se přeložit nové kapitoly deníku dříve

než já, přičemž přede mnou skrýval jak jejich obsah, tak i svou práci,

ba dokonce předstíral nezájem. Věděl jsem, jakou cenu za to nakonec

musel zaplatit. Nebylo však jasné, jak daleko se Semjonov

propracoval a čím na sebe přivolal hněv objednatele – tedy za

předpokladu, že za vraždou stál právě on? Zúčtoval s ním, protože

Semjonov strkal nos do cizích záležitostí, nebo hrozil takový osud

každému, kdo se jen dotkl španělského deníku?

Znenadání právě na tomto místě padla kostka domina.

Stvoření, která zahubila zvědavého kancelářského slídila a

pravděpodobně eliminovala i prvního překladatele, moje těžká

choroba, noční host nikoli z tohoto světa, řev yucatanského démona

u mě na dvoře – to všechno byly články jednoho řetězu, který vedl

do temného podzemí, na jehož konci byla připevněna bájná schrána.

Když jsem se k ní snažil proniknout, vytahoval jsem z temnoty jeden

článek za druhým a každý další byl hrozivější než předchozí.

Prožíval jsem osud bezejmenného španělského důstojníka;

společně jsme dělali každý nový krok a překonávali něčí narůstající

odpor, jako by se kolem nás stále silněji utahovalo neviditelné lano.

Tvrdohlavě jsme pochodovali dál, on v šestnáctém, já v

jednadvacátém století. Nebyl jsem už pozorovatel, nepozorovaně

jsem se stal částí příběhu, vězel jsem v něm nejméně po pás a nořil

jsem se – tentokrát už dobrovolně – pořád hlouběji.

To, co jsem prožíval, byl stín, odlesk, opakování událostí starých

pět staletí. Nebo bylo obojí jen ozvěnou, reinkarnací určitého

původního Zjevení, k němuž došlo před nepředstavitelně dlouhou

dobou? Možná se toto vědění už od nepaměti předávalo od strážce ke

strážci, tu přímo od učitele k žákovi, jindy přes prostředníky, někdy

se na celá staletí ztratilo a pak se zase znenadání odnikud vrátilo do

našeho světa – a přivedlo s sebou celý zástup démonů a bájných

bytostí, a tak to pokračovalo od generace ke generaci, z jedné epochy

do druhé, od úst k ústům, z pergamenu na papír, od zrodu vesmíru až

do jeho posledního výdechu, který byl právě tímto Zjevením

předpovězen?

Pokud to tak bylo, probíhalo nejspíš právě v těchto minutách

něco jako zasvěcení a já sám zanedlouho převezmu funkci strážce a

budu tak účastný toho velkého tajemství, začnu ho ze všech sil strážit

a jednou budu muset najít nástupce, kterému bych ho mohl předat.

Dala se za svědomitý výkon takového těžkého poslání očekávat

nějaká odměna? Mocní tohoto světa měli očividně nesmírný zájem o

skrytá tajemství Proroctví. Propůjčovala snad svým nositelům i moc

a vliv, jak se domníval de Landa? O tom jsem pochyboval.

Františkán nemohl vědět všechno. Nemyslím si, že na prahu jeho

klášterní světnice stával po nocích mlčenlivý golem; jediné takové

varování by mnohým stačilo, aby navždy ztratili chuť pátrat po

mýtickém rukopisu. Mně se takového varování dostalo – a pomohlo

mi pochopit, co mě čeká.

Nápis El conocimiento es una condena představoval další

kamínek do mozaiky, který jsem pečlivě položil vedle druhého:… Že

to vědění představuje tajemství, které ve stejné míře stráží lidé,

démoni a bohové. A že tyto vědomosti jsou prokleté – stejně jako jsou

prokletí všichni, kteří o něm vědí…

Občas přemýšlíte o složitých věcech a pokoušíte se zařadit různé

fenomény do příslušných šuplíků a pochopit jejich zákonitost. Přitom

znenadání ztratíte Ariadninu nit logiky, a než ji zase najdete, není

původně uspořádaný systém nic jiného než hromada samostatných

prvků, z nichž polovina je úplně zbytečná. Jindy se příliš necháte

strhnout neobyčejně elegantním řešením, začnete jednotlivé části

konstrukce zanedbávat jen proto, že vám nezapadají do krásného

konceptu – a nakonec musíte zase všechno stavět od začátku.

Pečlivě jsem porovnal a odsouhlasil jednotlivé části tohoto

příběhu, ale jeden aspekt jsem nezohlednil: Co když Landův

neznámý emisar nedosáhl svého cíle? Co když se starobylý rukopis

přes příslib indiánského průvodce nikdy nedostal do rukou autorovi

zprávy, ale našel ho někdo jiný a odevzdal opatovi kláštera svatého

Antonia v Yzamalu? Vždyť se konalo autodafé! Jaký by to mělo

smysl, kdyby hlavní část tohoto komplexního mnohavrstevnatého

plánu, kterým podle mě intrika kolem indiánské kroniky ve

skutečnosti byla, ztroskotala a Diego de Landa rukopis nikdy

neobdržel? Pokud ho ale přece jen dostal, nevyhnutelně to vedlo k

radikálním zlomům v jeho kariéře. Došlo k nim? Ano, došlo. Skandál

s pálením knih, odvolání do Španělska, sesazení z úřadu a konečně

proces, zosnovaný proti němu kvůli zneužití úředních pravomocí.

A poté osobní přímluva představeného františkánského řádu,

zázračné zproštění obžaloby při madridském soudním přelíčení a

triumfální návrat na Yucatan – právě včas, aby dosedl na uvolněný

biskupský stolec. Diego de Landa po eskapádě s letopisem nijak

nestrádal, ba naopak, dočkal se povýšení. Skeptikové prohlásí, že

biskup není papež ani kardinál; takové vysvěcení lze získat i bez

pomoci vyšších míst. Ale kdo řekl, že Landa chtěl za každou cenu

dosáhnout papežských výsad? Nemusíte se na svět dívat nutně jen z

balkonu Svatopetrského chrámu, abyste mohli určovat osud lidstva…

Ne, na nějaké závěry bylo ještě příliš brzy. Stejně jako dříve jsem

potřeboval další kapitoly cestopisu, abych definitivně zjistil, co se

tehdy stalo.

Venku už byla hluboká noc, ale vůbec se mi nechtělo spát. Na

ulici i před bytovými dveřmi na schodech panovalo hrobové ticho –

bylo klidné a prázdné, netajilo se v něm žádné napětí. Cítil jsem, že

ať už mě včera večer tam dole na dvoře pronásledovalo cokoli, bylo

to pryč, stáhlo se to – přinejmenším na určitou dobu. Přesto mě

nejnovější objevy natolik rozrušily, že na spánek nebylo ani

pomyšlení.

Tři hodiny čtyřicet minut… Krátkovlnné rozhlasové stanice

vysílaly v tuto pozdní hodinu jen nenáročný džez, zatímco

moderátoři pár posledních hodin až do počátku vysílání prospí.

Zničehonic se mi zachtělo poslechnout si nejnovější zprávy! I kdyby

to nebylo nic jiného než požáry, války a přepadení, hlavně že to bude

něco reálného a aktuálního. Natahoval jsem se po jakémkoli

záchranném kruhu, který by mě spasil před utonutím v lepkavé směsi

starých kronik, mystických náznaků a vlastních domněnek…

Pro jistotu jsem za sebou zavřel dveře od kuchyně a začal ladit

rádio, dokud lítostivé vytí éteru, spršku klavírních not a zádumčivé

sólo na saxofon znenadání nepřerušily lidské hlasy.

„… jistě, Andreji Valerjeviči, máte úplnou pravdu. Poslední

události poskytují důvod ke znepokojení, zvláště u těch posluchačů,

kteří pozorně sledují zprávy. Vzniká dojem, že se určité přírodní

katastrofy vyskytují stále častěji. Podívejme se například na poslední

zemětřesení v Pákistánu. Mluví se o tom, že počty obětí jdou už do

statisíců, a rozsah zkázy je prostě enormní. A to snad ani nemusím

připomínat nedávné tsunami v jihovýchodní Asii, které si vyžádalo

přes dvě stě tisíc životů. Nebo uragány postihující Spojené státy v

celých vlnách, a to mnohem častěji než dříve – to se dá

meteorologicky doložit. Nový Orleans, Houston, nemluvě o desítkách

menších měst, se z důsledků nejnovějších katastrof dosud nezotavily,

a podle předpovědí počasí jim hrozí další bouře. Proto bych se vás

chtěl zeptat: Je to jen nepodložený dojem, který máme my, lidé

pravidelně sledující zprávy, nebo přece jen dochází k určitým

globálním změnám, které souvisejí, řekněme, se skleníkovým

efektem? Pro vás, vážení posluchači, ještě jednou připomínáme

základní informaci: Hosty v dnešním nočním studiu jsou Andrej

Valerjevič Susi, ředitel Ruského hydrometeorologického centra,

Marat Zinovjevič Gotlib, geolog a odborník na tektoniku, a Sergej

Kočubějevič Šajbu, ministr pro mimořádné události. Máte slovo,

Andreji Valerjeviči…“

Nedůvěřivě jsem se zahleděl na přijímač. To mám věřit, že v půl

čtvrté v noci ministr a šéf ruských meteorologů se účastní nějakého

populárního rozhlasového pořadu o přírodních katastrofách, místo

aby spali? Ne, tak to určitě není. Nejspíš reprízují starší pořad…

„Děkuji. Myslím, že globální klimatické změny ještě vůbec

nezačaly. Vezměte si kupříkladu hurikány, které jste zmínil, tedy

vichřice v Mexickém zálivu, v USA. Nemáme dosud dost podkladů,

abychom mohli tvrdit, že mají nějakou souvislost se skleníkovým

efektem. Pokud se ovšem emise kysličníku uhličitého v budoucnosti

nesníží a atmosféra se bude dále zahřívat, pak by mohlo, řekněme za

dvacet let, k takovému efektu dojít, to ano. Pokud jde o zemětřesení,

byla by to otázka spíše pro váženého Marata Zinovjeviče, protože to

nemá s klimatickými procesy nic do činění. Zajímá-li vás však můj

osobní názor, pak o globálních tendencích bych prozatím nemluvil.

Jedná se nejspíš o samostatné události a jen náhodou se vyskytují tak

často, že je pořád vidíme na televizní obrazovce a potom samozřejmě

vzniká dojem, že se děje bůhvíco.“ „Dobře, dáme tedy slovo vám,

Marate Zinovjeviči. Tsunami, zemětřesení, sopečné erupce – není

toho všeho v poslední době trochu moc?“

„Často? Prakticky neustále! A víte co? Je to zcela přirozený

proces, který je navíc poměrně slušně zdokumentován. Prostě tam, v

Asii, konkrétně nedaleko od pobřeží Indonésie, na sebe – jak bych

vám to jen co nejjednodušeji objasnil – narážejí tektonické desky. Ty

desky se nepřetržitě pohybují a vytvářejí dvě velké oblasti zlomu.

Jedna se nachází v Atlantském oceáně, tam se od sebe vzdalují, jako

by se rozjížděly, a druhá je právě v jihovýchodní Asii, kde desky na

sebe narážejí, čímž způsobují zemětřesení a tsunami. A povím vám

ještě něco: Ten proces teprve nyní nabírá na intenzitě. To znamená,

že zmíněná oblast zůstane i nadále seismicky nestabilní. Takže jestli

nás právě teď poslouchají lidé, kteří chtějí jet na dovolenou do

Thajska nebo na Bali, měli by s uvedeným rizikem vážně počítat.

Pokud jde ale o hurikány, záplavy a podobně, nepatří to do sféry

mého odborného zájmu, v tom má Andrej Valerjevič naprostou

pravdu. “

„Děkuji, Marate Zinovjeviči. Jestli mi vážení hosté dovolí malou

odbočku, rád bych se zmínil o nedávném rozhovoru s poměrně

známým ekologem, jehož jméno tu neuvedu. Zastává velmi zajímavou

tezi, že Země, svět, takříkajíc souhrn všech tvorů a veškeré hmoty, je

cosi jako superorganismus, definitivní ztělesnění Boha, které si lidé

stále pokoušeli představit a pochopit. Samotný člověk by byl podle

této definice jeden z druhů jeho buněk a lidská civilizace by byla cosi

jako rakovinný nádor v těle tohoto superorganismu. Rakovina přece

není nic jiného než nenadálá změna v chování lidských tělesných

buněk, že? Začínají nekontrolovaně růst, ničit ostatní buňky a okolní

tkáň a metastázovat do celého organismu, přičemž každá metastáza

se stane novým nádorem – a to vše je podřízeno primitivní

destruktivní logice expanze a požírání. Civilizace je právě taková

choroba, něco jako odchylka v genetickém buněčném kódu, která

podivuhodného, tichého a pro ekosféru naprosto neškodného

jeskynního člověka mění v novou pozměněnou bytost, zárodek

budoucího nádoru. Lidstvo napadené civilizací se začíná bouřlivě

rozvíjet a transformuje se podle stejných principů, které platí pro

progresi rakovinného onemocnění. Dochází k nezměrnému

nekontrolovanému množstevnímu nárůstu, metastázy se vytvářejí v

době velkých objevů a kolonizace, ať už to byl Kolumbus, Vasco da

Gama nebo pro mě za mě třeba Afanasij Nikitin. Tato analogie

pochopitelně pokračuje dál a dá se použít na industrializaci,

globalizaci, kácení lesů v Amazonii a na Sibiři, emise kysličníku

uhličitého, vyčerpání fosilních paliv, odvádění toxického odpadu do

řek a oceánů, nehody v atomových elektrárnách a jiné. Všechny tyto

katastrofy a škody jsou jen důsledkem toho, že lidstvo živý

superorganismus už téměř úplně otrávilo a ten pomalu umírá.

Taková teorie je samozřejmě vůči lidstvu dost nepřátelská, ale má

něco do sebe, viďte? To ovšem ani zdaleka neznamená, že já sám

jsem jejím stoupencem.

Zpět k našemu tématu. Měl bych otázku na nejvyššího

představitele Ministerstva pro mimořádné události: Sergeji

Kočubějeviči, jsme vůbec technicky dostatečně vybaveni, abychom

sledovali a případně předpovídali nebezpečné přírodní procesy…“

Při slově „předpovídat“ se mi zatmělo před očima. Ministrovu

odpověď jsem už neslyšel. Zanikla v ohlušujícím dunění, se kterým

se tektonické desky pochopení v mé hlavě srazily a vytvořily nový

útvar. Stále se zvyšujícího počtu přírodních katastrof, které se už

staly neodmyslitelnou součástí prvních novinových a časopiseckých

stran, jsem si už stačil všimnout i já. Nebyl jsem však prozatím

schopen – a upřímně řečeno, trochu jsem se toho i obával – vytvořit

přechodový můstek mezi nejnovějšími poznatky z deníku a

událostmi odehrávajícími se na naší planetě.

Zničehonic jsem nabyl jistotu, že utrpení obyvatel pákistánských

horských vesnic a chudých špinavých měst v údolích bezprostředně

souvisí se zoufalstvím lidí na indonéských ostrovech, kteří sice

přežili, ale gigantické vlny jim odnesly domy i rodiny. Do jejich

pláče zaznívaly bezmocné výkřiky obyvatel New Orleansu, které

přírodní živel oloupil o domy a příbuzné; ti zároveň ztratili víru v

lepší vládu a z posledních sil vlastnoručně hájili trosky domovů proti

vykradačům.

Vypadalo to, jako by všechny popsané události proběhly

nezávisle na sobě, protože k nim došlo na různých kontinentech a

měly odlišnou podstatu. To však byl mylný závěr. Ve skutečnosti

existovala společná nit, která všechny tyto pestrobarevné hadříky

spojovala, a jehla neustávala ve svém ďábelském díle ani na

okamžik; tak se plátno zvětšovalo o další a další fragmenty. A teď mi

také začínalo docházet, že křeče, které zachvátily planetu, nejenže

nepřejdou, ale naopak zesílí a rozšíří se na další, dosud nezasažené

oblasti.

Když na domovním dvoře narazíte na mrtvé krysy, můžete se

malým mrtvolkám s odporem vyhnout nebo ubohá zvířátka politovat.

Zároveň v nich však lze rozeznat příznaky hrozící morové epidemie.

Kdykoli jsem dosud četl noviny nebo poslouchal rádio, měl jsem

buď soucit s Mexičany nebo jsem unaveně listoval dál, neschopen

třetí týden po sobě společně se zachránci kopat na písčitém pobřeží

Jávy a vynášet na denní světlo opuchlá a zohavená těla místních i

turistů.

Bez pomoci sufléra, který mi napovídal ze stránek deníku, bych

se za nic na světě nedovtípil, že ozvěnu pákistánských zemětřesení,

asijských tsunami, amerických tornád a mexických záplav je třeba

chápat jako preludium k apokalyptickému koncertu na trouby. Už

jsem mu nějakou dobu naslouchal, ale až teď jsem se naučil správně

chápat zprávy a odpovídajícím způsobem se chovat. Ale nebylo už

příliš pozdě?

A ještě mě napadlo, že i kdyby mi bylo souzeno stát se

následníkem neznámého conquistadora a získat od něho vědomosti o

mayských proroctvích, sotva je dokážu předat budoucím generacím.

Věštby se totiž nevztahovaly k jakémusi vzdálenému, závojem

budoucnosti stěží rozeznatelnému časovému horizontu, ale dním,

které prožije většina z nás – a tudíž i já sám. Nebyl právě tohle

důvod, proč démoni, lidé a bohové znenadání tak zarputile bojovali o

tu starobylou zprávu, kterou mi jedna ze stran z nepochopitelného

rozmaru přihrála? Jakou roli jsem vlastně hrál v dramatu, které

začalo před několika tisíciletími a teprve nyní dospělo ke své

kulminaci? Nemohu-li se stát prostým strážcem tajemství, co ještě

mohu vykonat – a mám se vůbec pokusit to vykonat?

Bezmocně jsem dosedl na gauč a vtiskl se do jednoho kouta.

Připadal jsem si zdrcený, ponížený, sražený k zemi – a nebyl jsem s

to ze sebe vypravit ani hlásku. Kdyby se nade mnou právě otevřela

nebesa a hromový hlas mě oslovil jménem a vyzval, abych ho

následoval, nezažil bych větší šok než tajemství, které mi v

náznacích odhalil ten podivný noční rozhlasový pořad. Pozvolna se

mi začal vracet sluch. Ministr Šajbu pořád ještě beze spěchu bublal o

úspěších svého úřadu.

„… samozřejmě všechno máme pod kontrolou. V posledních

letech, jak víte, se financování Ministerstva pro mimořádné události

výrazně zlepšilo. Získali jsme dostatečné prostředky, abychom

zajistili plnohodnotné fungování všech našich struktur. Vláda

správně hodnotí vážnost hrozby a je připravena jí čelit. Naše

záchranné oddíly se neustále procvičují a osvojují si nové vědomosti

a dovednosti. Ministerstvo disponuje nejmodernější technikou.

Nebezpečí jako zemětřesení, záplavy a uragány se dosud nedají včas

předvídat. Spolupracujeme však s předními vědeckými institucemi,

které se na tuto oblast specializují. Byl nastaven mechanismus

evakuace obyvatelstva z postižených oblastí. Naše oddíly se nyní

vyznačují vysokou mobilitou a dokážou se dostavit na místo zasažené

přírodní katastrofou během čtyřiadvaceti hodin. Řečeno stručně a

jasně, dnes jsme s to se vypořádat prakticky s libovolnou

mimořádnou situací. A pokud na území Ruské federace dojde k

takovým přírodním kataklyzmatům jako nyní v Asii a Latinské

Americe, myslím, že dokážeme danou situaci vyřešit přinejmenším

stejně, ne-li lépe než naši zahraniční kolegové,“ prohlásil formálním

stylem vojenského hlášení Šajbu.

„Děkuji, Sergeji Kočubějeviči. A teď, vážení posluchači, můžete

položit nejvyššími představiteli Ministerstva pro mimořádné

záležitosti vlastní dotaz. Připomínáme naše telefonní číslo…“

Byl jsem přesvědčen, že se rozhlasová relace vysílá ze záznamu;

to, že jsem vzal do ruky sluchátko, byl spíše podmíněný reflex,

protože jsem byl pořád ještě pohroužený do vlastních myšlenek,

které byly na hony vzdálené tomu, o čem mluvil ministr Šajbu.

Avšak po několika dlouhých vyzváněcích tónech se v telefonu

ozvalo jemné cvaknutí a příjemný dívčí hlas se zeptal, jak se jmenuji

a odkud jsem; vzápětí jsem se dověděl, že mě spojovatelka přepojuje

přímo do studia.

Kdoví, jestli všemocný ministr nebyl v rozehrané osudové partii,

která se blížila ke svému rozuzlení, stejně jako já pouhým pěšcem?

Jaký démon by ho jinak donutil pozdě v noci – místo aby se vyspal

po nekonečných přeletech mezi oblastmi postiženými přírodními

katastrofami – k tomu, aby se vláčel do studia, a tudíž do

rozhlasového éteru v programu, který se vysílal jen pro mě a těžko

by se asi mohl pochlubit jinými, natož početnými posluchači? Kdo

mi mohl odpovědět lépe na právě zformulovanou otázku než ministr,

do jehož působnosti spadají epidemie, katastrofy, hlad, uragány a

zemětřesení? Ze vzniklé situace vyzařovala elegance i ironie hráčů

sedících za šachovnicí. Zlehka jsem pokýval hlavou, čímž jsem dal

najevo, že umím ocenit ten malý manévr.

Teď jsem však byl na tahu já.

„Takže tu máme první dotaz od našeho posluchače z Moskvy.

Prosím, jste ve vysílání!“

Odkašlal jsem si a udiveně naslouchal ozvěně z rádia. Olízl jsem

si vyprahlé rty a tiše, ale zřetelně ze sebe vypravil: „Řekněte mi,

Sergeji Kočubějeviči, nezdá se vám, že veškeré vaše snahy vyznívají

naprázdno, protože se jednoduše blíží konec světa?“

LA CONDENA

mému překvapení ministra tato absurdní otázka vůbec

Kneudivila. Odpověděl mi naprosto chápavě a střízlivě:

„Samozřejmě. Vláda je o tom informována. Jaký smysl by jinak

měly všechny přípravné práce, které se nyní provádějí? My…“

„Co je to? Co se to děje?“ přerušil ho znenadání hlas moderátora.

„To je přece…“ Vysílání se přerušilo, reproduktor chvíli tiše šuměl a

pak se přístroj sám od sebe vypnul.

Čajový servis v příborníku tiše zadrnčel, v kredenci falešně

přizvukovaly talíře, stropní lampa se rozkývala jako dětská houpačka

– a zhasla. Několik rozsvícených oken v protějším domě potemnělo,

girlanda pouličních luceren na dvoře zhasla a všechno se ponořilo do

hrobové tmy. Řinčení nádobí ve skříňkách dosáhlo nepříjemného

hysterického zabarvení, podlaha se mi pod nohama křečovitě

zachvěla, uslyšel jsem tiché zašustění a něco se mi vysypalo na

hlavu.

Potřeboval jsem pár vteřin na to, abych ze zaprášeného zákoutí

paměti vyhrabal vzpomínku na novinové výstřižky s neskromným

názvem Encyklopedie extrémních situací, kterou kdysi publikovaly

jedny bezplatné moskevské noviny. V případě zemětřesení se

doporučovalo postavit se do dveřního otvoru, kde je údajně nejlepší

šance na přežití závalu. Sevřel jsem nohu od stolu tak křečovitě, že

jsem ho div nepřevrhl, narazil jsem si koleno, padl na podlahu a

pokoušel se ve tmě nahmatat dveře. Za okamžik ale všechno

pominulo. Přímo fyzicky jsem cítil, jak se podlaha uvolnila z

křečovitého sevření, řinčení talířů a sklenic utichlo, oživlý nábytek

znovu znehybněl. Pořád ještě jsem se neodhodlal vstát, protože jsem

se bál, že ke zklidnění došlo jen dočasně. A právě v té chvíli jsem

zažil něco podivného – snad to byl důsledek olověné únavy, která se

ve mně v posledních dnech nahromadila, nebo za to mohlo samotné

zemětřesení – každopádně se mi zatmělo před očima a já jsem upadl

do stavu, který by se dal přirovnat spíše ke mdlobě než spánku.

Vlastně jsem skálopevně počítal s tím, že rozhněvaní mayští

bohové na mě znovu sešlou jednu ze svých děsivých skličujících

vidin, ale místo toho se mi ve snu opět zjevil můj pes. Vzpomínám

si, že jsem byl nevýslovně rád, že ho vidím – nočních můr jsem si

užil víc než dost, ale tento sen mi poskytoval vzácné okamžiky

duševního klidu. Zanedlouho však bylo všechno úplně jinak. Chtěl

jsem ho jako vždy vyvenčit, projít se v parku a umožnit tomu trpiteli,

aby si protáhl tlapky, které mu už určitě pořádně otekly; tentokrát mě

ale za nic na světě nechtěl následovat na schodiště. Laskavě a jemně

jsem ho přemlouval, lákal ho ke dveřím, ale jeho ani nenapadlo vstát

ze svého koberečku v kuchyni. Právě naopak, tiskl se k podlaze a

vyděšeně skučel. Když jsem se ho pokoušel postavit na nohy silou,

začal temně vrčet a cenit zuby.

Tak nečekaný rozhodný odpor zvířete mě překvapil. Několikrát

jsem přistoupil ke dveřím a podíval se kukátkem, ale na schodech

panovalo hrobové ticho. Bylo to podivné a velmi neobvyklé, protože

tenhle pes si za života nikdy nenechal ujít příležitost k vyvenčení,

dokonce i hned po návratu zvenku. I pár dní předtím, než podlehl

nemoci, před kterou jsem ho z vlastní nedbalosti zapomněl dát

očkovat, nepatrně vrtěl ocasem a snažil se stát na nejistých tlapkách,

když někdo neopatrně pronesl slovo „venčit“. A samozřejmě ani

jednou se nestalo, že by takovým pozváním pohrdl v mých snech.

Jednou mi můj známý, lovec, daroval kožešinu rysa, kterého

skolil kdesi na Dálném východě. Trofej u mě doma vydržela přesně

dvě hodiny. Jakmile ji pes uviděl nebo spíš ucítil, dostal takový

panický záchvat, že jsem to nebohé zvíře nechtěl dál trápit. Obvykle

to byl vyrovnaný mlčenlivý pes, ale na prahu pokoje, kde jsem

kožešinu odložil, strnul a začal zuřivě štěkat. Během těch dvou hodin

ani na chvíli neumlkl, dokud úplně neochraptěl – a i pak se třásl po

celém těle, jako by ho zasáhl elektrický proud. Už jsem se zmínil, že

setr je lovecká rasa, ale já jsem s ním nikdy neopouštěl město

nadlouho a divokou zvěř nepoznal. Instinktivní paměť, kterou zdědil

po nesčíslných generacích soukmenovců, neomylně poznala rysa

podle pachu. Kožešinu jsem musel s omluvami vrátit a se psem jsme

k sobě dost dlouho hledali cestu; po takovém přešlapu z mé strany se

ke mně choval s pochopitelnou nedůvěrou.

Všechno to vyprávím proto, že když jsem se ve spánku vrátil od

bytových dveří do kuchyně, nabízel se mi výjev, který se sugestivně

podobal dávné události: Pes se choulil v koutě, měl v zátylku

zježenou srst, tlapky se mu chvěly a bezmocně otvíral a zavíral

tlamu, přičemž se ozývalo sotva slyšitelné skučení. Upřeně zíral do

prázdného prostoru nedaleko od místa, kde jsem stál. Určitě viděl

něco, co zůstávalo mým očím skryté – nějakou šelmu, která byla

mnohem hrozivější než sibiřský rys, takovou, která mu dokázala

nahnat strach i po smrti. Teprve když jsem se k psovi otočil, zdálo se

mi, jako bych koutkem oka zahlédl nějaký nezřetelný, částečně

průhledný stín, který se ke mně pomalu blížil… Vtom se psovi přece

jen podařilo zaštěkat a přelud se rozplynul jako cár mlhy rozptýlený

poryvem větru.

Vzpamatoval jsem se a s úlevou se posadil. Hleděl jsem nočním

šerem do předsíně, přesně tam, kam před okamžikem civěl pes.

Několik nekonečných vteřin jsem se nemohl zbavit pocitu, že tam

skutečně někdo je – a že on nebo ono na mě pozorně zírá, ovšem s

tím rozdílem, že já jsem slepý, zatímco přízrak ne…

Ten sen mě tak nepříjemně vyvedl z míry, že jsem ho dlouho

nebyl s to pustit z hlavy. Na jedné straně jsem nečekal, že indiánští

bohové tak bezohledně proniknou do mé svatyně, mého posledního

útočiště. Na druhé straně účast psa v té nepovedené noční můře jí

zvláštním způsobem dodávala na hodnověrnosti a dokládala vážnost

situace. Můj věrný zvířecí průvodce poprvé přeplaval řeku

zapomnění Léthé, aby mě varoval před nebezpečím – a já jsem neměl

důvod k tomu, abych jeho výstrahám nepopřál sluchu.

„Dmitriji Alexejeviči, jste doma? Taky vám vypnuli proud? Snad

to nebylo zemětřesení? To je ale hrůza! Dmitriji Alexejeviči…“

Z chodby jsem slyšel sousedčin hlas, ztlumený ocelovými

dveřmi. Byla to tatáž žena, která mě nedávno pokárala za

chuligánské nápisy na dveřích.

Opatrně jsem kolem sebe zašátral, zvedl se a vykročil v

předklonu, s rukama nataženýma před sebou, jako bych se tak chtěl

ochránit před přízračnými nestvůrami. Aspoň jedna živá duše v téhle

temné říši! Po ničem jsem netoužil víc než prostě vedle sebe uvidět

nebo aspoň uslyšet obyčejného člověka z masa a kostí, prohodit s

ním pár slov, prodiskutovat aktuální politické události – prostě cítit,

že nejsem sám, že to všechno se neděje jenom se mnou…

„Už jdu! Zatracený výpadek, není vidět ani na krok.“ Bolestivě

jsem narazil ramenem do dveří a znovu div neztratil rovnováhu.

Ošklivě to zavrzalo, když jsem pod trepkami rozdrtil omítku

spadlou ze stropu na prach. Oči si jen váhavě zvykaly na tmu, obrysy

předmětů se objevovaly jen pozvolna – jako kontury budoucí

fotografie ponořené do vyvolávací lázně.

„Dmitriji Alexejeviči, jste doma?“

„Ano, jsem!“ zakřičel jsem a snažil se vymanit z telefonního

kabelu. „Hned vám otevřu, Serafimo Antonovno!“

„U vás taky vypnuli proud? Že by to bylo zemětřesení?“

„Vypadlo to v celém domě – a zdaleka nejen u nás! Nejmíň čtyři

stupně podle Richterovy stupnice!“ vyhrkl jsem nazdařbůh, zatímco

jsem šátral po koženkovém potahu a hledal zámek.

„To je strašné! Dmitriji Alexejeviči…“

Pokuste se v tmavé místnosti najít vypínač. Ať znáte vzdálenosti

ve svém bytě sebelíp a vypínačem jste cvakli nesčíslněkrát, když jste

rozsvěcovali nebo zhasínali – pokud nevidíte na krok, nenahmátnete

ho na první pokus. Totéž jsem teď prožíval s tím zatraceným

zámkem…

„Dmitriji Alexejeviči, jste doma?“ přeptala se za dveřmi

zneklidněná sousedka.

„No jistěže jsem!“ křikl jsem, protože mě rozčílila jak její

nečekaná hluchota (kolikrát jsem ji nachytal, jak klíčovou dírkou

poslouchá sousedy), tak i moje vlastní pomalost a nešikovnost.

„U vás taky vypnuli proud?“

Znělo to rozrušeně? Nebo přesně tak jako poprvé? Co to k

čertu… Zadržel jsem rozčilením dech, přitiskl ucho ke dveřím a

pozorně se zaposlouchal.

„Že by to bylo zemětřesení?“

Nebyla to domněnka, předtucha ani podezření, nýbrž nenadálá

jistota, která mi rázem naplnila celé tělo ledovou lepivou tekutinou;

okamžitě jsem pocítil panický strach, šílenou touhu vzít nohy na

ramena, někde se schovat – třeba ve skříni nebo za gaučem – a tam

celý roztřesený doufat, že nebezpečí pomine a já vyváznu bez

vážnějšího zranění.

„To je strašné! Dmitriji Alexejeviči…“

Ucukl jsem rukou od zámku, prudce ustoupil od dveří a začal

jsem couvat do kuchyně. Přitom jsem slyšel, jak ten, kdo se skrývá

na schodišti, znovu a znovu přehrává svou strašidelnou

gramofonovou desku.

„Dmitriji Alexejeviči, jste doma? U vás taky vypnuli proud? Že

by to bylo zemětřesení? To je strašné! Dmitriji Alexejeviči… U vás

taky vypnuli proud? Že by to bylo zemětřesení? To je strašné!

Dmitriji Alexejeviči… U vás taky vypnuli proud? Že by to bylo

zemětřesení?“

Čas se zpomaluje… Zvenčí mi proniká k sluchu tiché, odporné

skřípání, jako by se někdo snažil poškrábat železné pobití dveří

hřebíkem. Pak ten zvuk postupně sílí a je stále naléhavější.

„To je strašné! Dmitrrr…“ Sousedčin nejistý hlas najednou

přerostl ve zvířecí řev a dveře se zachvěly pod tak silným úderem, že

zaduněly jako kostelní zvon a ze stropu spadl další kus omítky. Svezl

jsem se na podlahu a po čtyřech jsem se vrstvou prachu sunul do

kuchyně. Toužil jsem být nenápadný, maličký, proměnit se v švába,

abych se mohl ztratit ve škvíře za podlahovou lištou – tam by mě

snad nedostali…

„Dmitriji Alexejeviči!“ Další rána. Železná deska se zachvěla;

tomu nelidskému tlaku už dlouho nedokáže odolávat, uvolní se z

futra tak prudce, že zasrší jiskry, na všechny strany se rozletí kovové

třísky a záhadný netvor vnikne do bytu…

„Jste doma?“ Do dveří znovu narazilo beranidlo tak, že se

zatřásla podlaha a připadalo mi, že mi hlukem úplně zalehlo v uších.

Na okamžik se rozhostilo ticho a znenadání jsem uslyšel vlastní

šepot: „Prosím, prosím, prosím…“ To venku se zřejmě jen krátce

rozbíhá, aby znovu zaútočilo.

„U vás taky vypnuli proud?“ A tentokrát hned, bez jakéhokoli

přechodu, následoval šílený řev, který není schopna vydat žádná mně

známá bytost – panovačný, vzteklý a ohlušující. Připravil mě o dech

– nikoli v přeneseném slova smyslu, kdepak, skutečně se mi v plicích

nedostávalo vzduchu. Kolena i ruce se mi roztřásly jako epileptikovi

a cítil jsem, že mi pod podbřiškem stéká něco mokrého a horkého.

„Že by to bylo zemětřesení?“

Zničehonic zablikala žárovka na stropě, jako kdyby ji vlastní

světlo na chvilku oslepilo – vždyť také bylo po dlouhých minutých

strávených ve tmě opravdu oslňující – vzápětí zachrchlalo rádio a

nezřetelně, rušené takovým šumem jako náhodně v týlu nepřítele

naladěná stanice Sovětské informační agentury, oznámilo:

„… z některých městských částí jsou hlášeny výpadky proudu…

Podle nejnovějších údajů přesáhla síla otřesů pět stupňů Richterovy

stupnice.

V obvodech Odincovo, Strogino a Mitino se zčásti sesulo několik

čtyřpatrových paneláků. Jsou hlášeny oběti…“

Okna sousedních domů se postupně rozsvěcovala. Temné kontury

staveb se zářícími tečkami vypadaly jako obrovské děrné štítky, za

kterými svítí jakási kyklopská lucerna…

Seděl jsem na podlaze, bíle pocukrovaný spadanou omítkou;

hlavu jsem zabořil do polštáře z gauče a přímo pode mnou se

vytvořila tmavá, trapná mokrá skvrna.

Vypadalo to, že na schodišti se všechno zklidnilo.

Síly mi stačily tak akorát na to, abych se s nechutí osprchoval a

vklouzl do pyžama. Ačkoli jsem zalezl pod dvě péřové přikrývky,

kde jsem se chtěl schovat před strašidelnými přízraky a zahřát se,

celou noc jsem se zimomřivě třásl.

Probudilo mě dlouhé a sebevědomé zvonění u dveří. Intuitivně mi

bylo okamžitě jasné, že takhle se může dožadovat vstupu jedině

policie. Venku se už rozednilo, což mě uklidnilo. Zabalil jsem se do

deky a s ospalým mžouráním vykročil otevřít. Na podlaze a nábytku

ležela silná vrstva omítky, jako by mi do bytu sněžilo. Zmocnil se mě

tísnivý pocit jako na samém vrcholu horské dráhy, krátce před pádem

do bezedné propasti: Ke včerejším událostem skutečně došlo.

Před dveřmi stál – s pohledem upřeným přímo na kukátko –

menší podsaditý muž v dlouhé kožené bundě čínské výroby. Vycítil,

že se na něho dívám, a vykázal se rudým průkazem s nápisem

GUVD. Rezignovaně jsem si povzdechl a odemkl.

„Major Nabatčikov,“ představil se; znělo to, jako by řekl

„Jmenuji se Bond“.

Z jakéhosi iracionálního důvodu mi byl na první pohled

nesympatický. V následujících minutách se ze všech sil snažil tento

dojem potvrdit.

„Co je to, prosím vás?“ zeptal se tónem, jakým se kárá kocour,

když zase vykonal potřebu do domácích trepek, a ukázal na vnější

stranu dveří.

Otřel jsem si pot z čela, protože jsem už tušil, co tam uvidím.

Nesměle jsem vyšel z bytu, opatrně přivřel dveře a podíval se na ně.

Po celé ploše byly zbrázděny hlubokými rýhami, které vypadaly

přesně jako škrábance od obrovských drápů, ovšem jen pokud

bychom nauku o pevnosti a pružnosti materiálů považovali za

pavědu a připustili, že zrohovatělé buňky kůže jsou tvrdší než

ocelový plát.

Mlčky jsem rozhodil rukama a nasadil zaražený výraz, čímž jsem

se snažil získat trochu času. Takhle narychlo mě nenapadalo ani

trochu pravděpodobné vysvětlení stavu dveří – a lhát policii mi

připadalo jako zahrávat si s ohněm.

Nabatčikov vyklepal z krabičky cigaretu, škrtnul kovovým

zapalovačem, potáhl a zároveň si mě zkoumavě prohlížel. Měl zlé

vpadlé oči a velké nadočnicové oblouky přispívaly k jejich podobě s

průzory v pancéřové kopuli tanku. Nejprve vypustil velký oblak

dýmu, zaujal bojovou pozici a zahájil útok.

„Jaká byla noc?“ zeptal se a nedbale si odplivl do bílého prachu.

„Neklidná. Docela hezky to houpalo,“ posteskl jsem si.

„Jinak jste nic neslyšel? Třeba výkřiky nebo nějaké divné

zvuky?“

„Myslím, že venku na ulici někdo křičel, ale moc jsem na to

nedbal. No jistě, řekl jsem si, vždyť je zemětřesení. Víte…“

Na rameno mi konečně usedla múza a já jsem pocítil příliv

inspirace. „… poslední dny jsem špatně spal, a proto jsem si včera

vzal pár prášků. Nejspíš jsem to s nimi přehnal, protože když to se

mnou zatřáslo, nedokázal jsem ani vstát. Všechno bylo jako ve snu.

Dokud jsem se – s vaší laskavou pomocí – neprobral, myslel jsem si,

že si to všechno jenom namlouvám. Spolkl jsem pár dimedrolů,“

dodal jsem pro jistotu.

Major mi dosud zavalitým tělem zakrýval pohled na schody. Teď

ustoupil a já jsem zalapal po dechu: Na odpočívadle mezi mým a

dolním poschodím bylo vidět velkou nachovou skvrnu, jejíž obrysy

někdo obkreslil křídou.

Nabatčikov kývnutím hlavy ukázal na skvrnu a oklepal trochu

popela z bundy. „To je vaše sousedka. Je celá potrhaná a má

rozpáraný hrudník. Je pikantní, že jí chybí srdce. Nejste za tím

náhodou vy?“ Bez sebemenšího náznaku úsměvu dodal:

„Samozřejmě žertuji.“

„Panebože…“ Promnul jsem si oči a přitom mi neuniklo, že i můj

obličej je plný prachu z omítky. V krku mě citelně zaškrábalo.

Dveře sousedního bytu se pootevřely a ukázal se v nich další

vyšetřovatel – vysoký černovlasý muž s nápadným ohryzkem.

Navenek to byl pravý opak Nabatčikova, a přesto se mu čímsi

nepostižitelným podobal. Napadlo mě, že GUVD a vše, co se v naší

zemi s anatomickou ironií nazývá „orgány“, podrobuje auru svých

pracovníků určité jednotné ražbě, díky níž nemusí předkládat

občanům ani své průkazy – lidé je i tak, řekněme na astrální úrovni,

vycítí.

„Já to nechápu,“ zašeptal majorovi další policista. „Dveře jsou

otevřené, byt je nedotčený. Stopy v prachu vedou ke vchodu. Sám jsi

to viděl a my jsme to už taky zdokumentovali – otisky jejích pantoflí

tady venku a pak pruh po tažení na schodech. Jinak žádné stopy.“

Policista najednou svraštil čelo a káravě se na mě podíval.

„Neposlouchejte, to se vás netýká!“

„Tak já se rychle opláchnu, jestli dovolíte.“

Vodu z kohoutku jsem pustil jen nepatrně, aby nepřehlušila

úryvky rozhovoru, který ke mně doléhal pootevřenými dveřmi:

„… ale to vypadá… jako kdyby tygr v cirkusu roztrhal

krotitele…zažil jsem to, že jsem tehdy pracoval na… tohle neudělal

člověk… zavolal do cirkusu, zoologické zahrady… někteří bohatí

snobi v bytech chovají.“

„… žádné stopy… po té ženské jsou všude, ale po tom… jen

drápy na dveřích… proč zrovna u něj… určitě nám něco tají.“

Oblékl jsem si tepláky a vrátil se na schodiště. Zdálo se, že se oba

policisté už shodli na společné taktice.

„Prozatím vás necháme na pokoji. Znovu si to promyslete a

pokuste se rozpomenout. Ani dimedrol nepůsobí věčně. Dejte nám

své telefonní číslo a my vám napíšeme naše. Zatím se z Moskvy

nikam nevzdalujte. A ještě něco: Máme dojem, že se někdo pokoušel

dostat na kobylku i vám. Jistě jste slyšel, co se o našem poslání

docela hezky říká: ,Pomáhat a chránit.‘ Nemyslete si, že je nám

všechno jedno, taky musíme psát a odevzdávat hlášení a zprávy. A

dvě neobjasněné vraždy v jednom domě jsou pro nás horší než jedna.

Přeji hezké svátky,“ popřál nakonec major a cvrnkl mi prsty

nedopalek pod nohy.

Zamkl jsem dveře a smutně si pomyslel, že i já bych jen nerad

opustil Moskvu, ale slíbit jsem to nemohl.

Nebyli daleko od pravdy, jen to nebyl tygr, ale jaguár. Své

domněnky, které se změnily v jistotu, jsem jim přesto nesdělil.

I kdyby je jejich vyprahlý mozek dokázal pojmout a oni dokonce

uvěřili mé historce – co bych z toho měl? Služební předpisy

ministerstva vnitra neobsahují popis metodiky boje s mayskými

démony. Zřejmě by na ně neplatily ani stříbrné kulky a jiné lidové

prostředky, známé z evropské mytologie.

Hrozba nyní byla mnohem reálnější než kdykoli předtím.

Nešťastná sousedka draze zaplatila jen za to, že jako první vyšla z

bytu, když začalo zemětřesení, a bohužel ve stejnou dobu se dostavil

netvor, který mě měl vyřídit. Moje dobrodružství si vyžádalo život

naprosto nevinného člověka – a už jen to byl dostatečný důvod k

tomu, abych se zamyslel, jestli v něm mám pokračovat dál.

Kromě toho jsem přece jen dostal strach. Zdálo se mi, že jsem už

přestoupil hranici, před níž jsem ještě měl svobodně na výběr – jako

bych se chtěl z visutého lanového mostu pokochat pohledem na

horskou řeku protékající hluboko pode mnou, ale neudržel jsem se na

něm a teď mě dravý proud nelítostně strhává s sebou. Musel jsem

nahlas sám sebe přesvědčovat, že ještě mohu vrátit figurky do

výchozího postavení, rozmyslet se, ustoupit, a tak se zachránit.

Usnout se mi už nepodařilo, ačkoli jsem prospal jen několik

hodin. Celé dopoledne jsem strávil se smetákem a hadrem; uklízel

jsem byt od spadlé omítky tak pečlivě, jako bych chtěl zároveň z

vlastní paměti vymést stopy po zemětřesení, abych i nadále mohl

zavírat oči před nespornými důkazy mých hypotéz, vyžádat si u

démonů odpuštění a vrátit se k obvyklému každodennímu životu.

Jakmile jsem dostal byt do původní podoby (zbývalo jen nabílit

strop), přemluvil jsem se – bůhví pokolikáté – k tomu, že nad knihou

už nebudu pracovat. Vtom v předsíni zazvonil telefon.

„Dmitrij Alexejevič?“ zazněl ve sluchátku hlas mladé ženy.

Bůhvíproč jsem byl okamžitě přesvědčen, že je velmi krásná;

takovou intonaci, která burcuje mužskou fantazii, mají moderátorky

ranních rozhlasových pořadů. Na tak obtížný a zodpovědný úkol se

pravděpodobně vybírají nejlepší ženy z celé země, které něžně a s

opatrností sapéra budí nevyspalé občany s těžkou opicí po

předchozím ponocování. Ještě než stačila ze sebe něco vypravit, byl

jsem bezvýhradně ochoten se vším souhlasit.

„Tady překladatelská agentura Akab Cin. Měli bychom pro vás

další zakázku. Mohl byste se u nás stavit, jakmile dokončíte svou

nynější práci? Pokuste se to prosím stihnout do jednatřicátého, na

Nový rok kvůli rituálům nepracujeme.“

„V pořádku,“ odpověděl jsem mechanicky.

„Výborně, těšíme se na vás.“ Její hlas zněl přívětivě, téměř

laskavě, jako kdybych sám zavolal na linku důvěry.

Když zavěsila, ještě půl minuty jsem poslouchal krátké

obsazovací vyzvánění a pokoušel se přijít na to, jestli jsem v té

zvláštní agentuře zanechal své telefonní číslo. Dnes se dá

samozřejmě najít o kterémkoli člověku jakákoli informace, ale

přesto…

Nedospěl jsem k jednoznačnému závěru, a tak jsem se vrátil do

pokoje, zasunul do Olympie nový list a začal načisto přepisovat

překlad poslední kapitoly. V hlavě jsem měl blažené prázdno,

pracoval jsem rychle, protože mě netrápily žádné pochybnosti, a za

pouhých pár hodin jsem práci dokončil.

Takhle se asi cítí narkoman, který se pevně a definitivně rozhodl

skončit se závislostí a začít nový život. Zničehonic na dobré

předsevzetí zapomene a bez sebemenšího vnitřního odporu, jako

náměsíčník pod vlivem Měsíce, se vydá pro další dávku. Nemyslí

přitom vůbec na nic, ani ve chvíli sladkého zapomnění. Teprve

následující den se společně s křečovitým vystřízlivěním znovu

dostavuje lítost.

Sepnul jsem čistopis kancelářskou svorkou, teple se oblékl,

bojácně se podíval do kukátka a vyšel na chodbu. Schodiště bylo

jako vymetené, ale zapečetěný vedlejší byt a škrábance s nápisem na

mých dveřích – dosud jsem se nedostal k tomu, abych ho setřel – mi

připomněly propast, na jejímž okraji jsem stanul. Neodvážil jsem se

projít kolem krvavé skvrny, kterou uklízečka spíš ještě rozmazala, a

tak jsem přivolal výtah. Jakmile jsem vyšel ven, nastoupil jsem do

prvního taxíku.

Okna beznadějně zašpiněného BMW šestkové řady byla pokrytá

jinovatkou. Auto se třáslo jako prokřehlý ratlík a kavkazský šofér v

oboustranné kožešinové bundě, která už byla hodně obnošená, a

navíc barevná jako koláže Andyho Warhola, mlčel jako zařezaný;

nejspíš se obával, že by mu s dechem vyšlo z úst i veškeré

drahocenné tělesné teplo a životní síla, o které ve svém díle mluvil

Carlos Castaneda.

Na první pohled to vypadalo, že noční zemětřesení nezpůsobilo

na moskevských ulicích větší škody, ale na mnoha místech vyrostla

ze země žlutá mraveniště – všude se hemžili pracovníci městských

komunálních služeb v signálních vestách a opravovali jakási

neviditelná potrubí poškozená podzemními nárazy.

„V Leninakanu to bylo horší,“ ozval se chraptivě řidič.

„Mně i to včerejší pořádně vyplašilo,“ odpověděl jsem upřímně.

„Mně tam tehdy zahynulo půl rodiny a z domu zbyly jen trosky.

Když jsem se přestěhoval do Moskvy, myslel jsem, že tady

zemětřesení nezažiju…“

„Víte, já si myslím, že dneska se před tím už nikde neschováte,“

řekl jsem napůl jemu, napůl pro sebe.

Svraštil čelo. „To máte z novin?“

„Ne, z knihy.“

Šofér beze slova přikývl a pohroužil se do vlastních myšlenek.

Až do konce jízdy ticho přerušovaly jen úsečné kletby, které vysílal

do vesmíru, když jsme se ocitli v obzvlášť složité dopravní situaci.

Vrátný u vchodu do vily, kde se nacházela překladatelská

agentura Akab Cin, mě poznal a bez dalších otázek mi vydal

propustku. Přes svátky a přírodní katastrofy panoval na chodbách

poměrně čilý ruch: Planetární kapitál, který měl v této nádherné

budově jedno z miniaturních předsunutých stanovišť, neznal

dovolenou. Dva malíři v nápadně čistých oranžových kombinézách

bílili stropy.

Jako obvykle jsem na hliníkovém panelu výtahu stiskl tlačítko s

číslem pět, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Ve vzduchu se vznášely

nepatrné zbytky vůně – něco mezi starým ušlechtilým dřevem a

decentním mužským parfémem, jakým se voní postarší, ale pořád

skvěle zachovali miliardáři stojící u kormidla svých sněhobílých

jachet.

Tentokrát mě uvítala pěstěná bruneta středního věku, očividně

častá návštěvnice solária. Mile se na mě usmála, převzala desky s

hotovým překladem, přistoupila k sejfu kdesi v hlubině kanceláře, a

vytáhla úplně stejný šanon, lišící se pouze číslem na samolepce.

„Děkujeme vám za rychlé vyřízení. U této zakázky je to velmi

důležité.“

Okamžitě jsem poznal její hlas; to ona mi dnes ráno volala. Přijal

jsem obálku s honorářem a po určitém váhání jsem se jí zeptal, ačkoli

jsem si nebyl jistý, jestli jsem se při jejím telefonátu prostě jen

nepřeslechl.

„Povězte mi, o jakých rituálech jste to mluvila?“

„Promiňte?“ Obočí se jí prohnulo tak, že velmi přesně dodávalo

jejímu obličeji výraz „zdvořilé zvědavosti“.

„No, jak jsme spolu mluvili po telefonu… Poznamenala jste, že

na Nový rok nebudete pracovat kvůli rituálům.“

„Ach ano… To jsou úplně triviální rituály. Olivový salát,

oloupané plátky pomeranče, šampaňské. Film Ironie osudu.

Novoroční projev prezidenta. A obvyklé drby mezi kolegy.“

Přikývl jsem. „Firemní večírek?“

„Ano, dá se to tak nazvat. Firemní večírek.“ Uprostřed věty se

najednou přestala usmívat, jako by zapomněla, že při rozhovoru s

klienty je to porušení zlatého firemního pravidla. Zničehonic jsem se

necítil ve své kůži – jako by někdo z haly, kde se natáčel tenhle film,

nečekaně odstranil krásné dekorace a zanechal po sobě jen šedé

betonové stěny.

„A kdy mám vlastně přinést hotovou práci?“ zajíkl jsem se a

pomalu couval k východu.

„S tím si nelamte hlavu, spojíme se s vámi.“ Opět se

vzpamatovala a nasadila obvyklý blahosklonný úsměv, ale tentokrát

mě to vylekalo ještě víc.

Venku bylo pořád ještě světlo, protože kvůli policii začal můj den

mnohem dříve než obvykle. Rozhodl jsem se to risknout a trochu se

projít; předpokládal jsem, že mrazivý prosincový vzduch mi pomůže

vystřízlivět a vrátí mi jasný a pronikavý úsudek.

Kdyby mi veselý vyšetřovatel a přívětivá dáma z agentury

nepřipomněli blížící se svátek, nejspíš bych po něm ani nevzdechl:

Co je to za pošetilost oslavovat nynější Nový rok v květnu roku tisíc

pět set šedesát dva? Ale zdálo se, že kromě mě o tom nikdo

nepochybuje: Ledový vítr nadouval nad chodníky transparenty s

novoročními blahopřáními, ve výlohách téměř všech obchodů lákavě

blikaly umělohmotné vánoční stromky a epilepticky sebou škubali

natahovací Santa Clausové se zrudlými obličeji.

Lidé měli v rukou pestrobarevné dárkové balíčky a tašky s

křiklavými stuhami a všiml jsem si kolem sebe nezvykle mnoha

úsměvů. Prošel jsem kolem stánku s vánočními stromky, ale vzápětí

se vrátil a postavil do fronty. Těžko říct, proč jsem to udělal – nejspíš

proto, že když budu mít u sebe doma živý stromek, ozdobím ho

lesklými skleněnými koulemi, které zabalené do novinového papíru v

závěsné polici čekají na svou chvíli, a zapnu malý světelný řetěz,

pookřeji v jeho světle a najdu tak útočiště před stále tíživějším

pocitem stesku a samoty, který se mě tak bolestně zmocňuje o

narozeninách a Novém roce… A co když je letošní Nový rok pro mě

poslední?

Než jsem zakoupený stromek nacpal do kufru taxíku, koupil jsem

si u stánku několikery nejnovější noviny. Obrovské titulky šířily

paniku, první strany byly plně obsazeny záběry zhroucených

pětiposchoďových domů. Ukázalo se, že moskevské otřesy byly jen

slabou ozvěnou mnohem strašnější katastrofy, která jediným

mohutným úderem zdrtila Írán. Desítky tisíc lidských obětí v

Teheránu, stovky tisíc po celé zemi…

Moloch nabíral sílu a nikdo nebyl schopen ho zastavit. Aspoň

jsem chápal jeho podstatu, uměl jsem vyložit, co se děje, ba dokonce

si představit, co nás čeká a můžeme-li se ještě zachránit. Možná jsem

držel vytoužený klíč v rukou už nyní!

Když jsem přišel domů, neměl jsem samozřejmě trpělivost

zabývat se hračkami a světelnými řetězy. Postavil jsem stromek do

vany, opláchl jsem si ruce a vrhl se k psacímu stolu. Nová kapitola se

podobala dobrodružnému románu a já jsem se od ní nedokázal

odtrhnout, dokud nebyl překlad hotov.

Že jsme první otevřenou rozmluvu s průvodcem Juanem Nachi

Cocomem museli přerušit, protože jsme v nedalekém houští zaslechli

podezřelý zvuk. Že jsem tasil kord a hlasitě vyzval toho, kdo se tam

schovával, aby vyšel ven a uvedl své jméno. Že z porostu vyšel Vasco

de Aguillar a velmi se na mě hněval a obličej mu zlostí i studem

zrudl. Že mi namlouval, že si do křoví odskočil kvůli fyzické potřebě

a náš rozhovor s průvodcem vůbec neslyšel. Že jsem jeho slovům

neuvěřil, avšak neobvinil jsem ho ze lži, abych ho nesváděl k

přísahám na svou čest, ale předstíral jsem, že jsem jeho vysvětlení

přijal.

Že náš pochod po sakbe nám v den, který měl být poslední,

připadal nesmírně vyčerpávající, protože všechni členové výpravy

byli na pokraji sil. Že jsem stejně jako předtím kráčel vedle Nachiho

Cocoma, zatímco ostatní nás následovali v určité vzdálenosti a tiše

spolu rozmlouvali, takže jsem nerozuměl jejich slovům, že však vítr

vanul jejich směrem, a proto jsem se neodvážil hovořit s průvodcem

o našem tajemství.

Že jsme ke sklonku dne uviděli vpředu paseku a vzápětí bělostnou

střechu indiánského chrámu tyčícího se nad korunami stromů. A že

nás ještě před západem slunce cesta dovedla ke kulatému

prostranství, vysekaného v džungli a vydlážděného bílým kamenem,

kde stál chrám, který jsme spatřili už zdálky. Že na tom prostranství

sakbe skončila a ze všech stran ji obklopovaly vysoké stromy

rostoucí tak těsně u sebe, že se jimi nedalo projít.

Že samotný chrám, jak mi říkal Juan Nachi Cocom, nebyl moc

velký, ale krásou překonával všechny starobylé stavby, které jsem

dosud na Yucatanu viděl.

Že chrám tvarem připomínal pyramidu, po jejíž čtyřech stranách

vedla příkrá schodiště nejprve k širokému výčnělku, který obklopoval

stavbu asi v její poloviční výšce, a pak pokračovala dál na malou

plošinu na vrcholu. Že kromě toho chrámu tady stálo ještě několik

menších budov, mezi nimiž jsme narazili na vyschlou studnu

hlubokou nejméně sedm estados; takové jsme viděli i v jiných

opuštěných městech. Že Mayové podle slov Juana Nachiho Cocoma

nazývají tuto studnu cenote a používala se v době jeho otce i praotce,

kteří ještě vyznávali bludné pohanské učení, na obětování – kromě

jiného i na lidské oběti.

Že ačkoli v samotném chrámu ani v jeho okolí nebyly stopy po

přítomnosti lidí, stavba se svým vzhledem a stavem odlišovala od

těch, které jsem viděl předtím. Že dřívější budovy byly pokryty

mechem a obvykle vyloupeny, ale tahle jako by veškeré rostliny

odpuzovala a byla tak běloskvoucí, jako by byla dokončena včera

večer.

Že se náš průvodce odmítl k pyramidě přiblížit a nechtěl vstoupit

ani na dlážděné prostranství. Že po celou dobu, kdy jsme se

procházeli stavbami, které jsem popsal, a zkoumali je, zůstal stát na

příchozí cestě a jen občas na mě zavolal nějaké vysvětlení, když jsem

ho o něj požádal. Že nás varoval, abychom si při prohlížení

komplexu nepočínali příliš zvědavě, a zapřísahal nás, abychom v

žádném případě nevstupovali do chrámu. Že jsem ho jako jediný

poslechl – měl jsem na paměti, co mi pověděl dříve; ostatní na jeho

přemlouvání nedbali. Že na pokyn bratra Joaquína vojáci vystoupali

po pyramidě na výstupek, kde našli vchod zazděný kameny. Že ho

společnými silami začali bourat a zvali na pomoc mě; bratr Joaquín

je povzbuzoval a prohlašoval, že uvnitř by se mohly nacházet

nezměrné poklady, z nichž každý, kdo teď přiloží ruku k dílu, část

dostane. Že jsem se však vymluvil na nevolnost a jejich požadavky

odmítl, protože se mě zmocnila jakási temná předtucha. Že mé

odmítnutí vyvolalo mezi ostatními nespokojenost a jízlivosti, ale

nikdo se mě neodvážil k tomu nutit.

Že si průvodce Juan Nachi Cocom zoufal, že jeho upozornění a

varování nejsou nic platná, rozplakal se a modlil se k Hospodinovi,

aby je ochránil před hněvem indiánských bohů.

Že voják Pedro Lasuen byl první, komu se podařilo prorazit ve

stěně zakrývající vchod nevelký otvor, a radostnými výkřiky to všem

zvěstoval. Že za několik hodin se jim povedlo zeď pořádně prolomit,

ale kvůli nastupující noci museli práci pozastavit.

Že na nocleh jsme se všichni shromáždili uprostřed prostranství,

přičemž náš průvodce se tomu bránil. Že Juan Nachi Cocom byl však

na rozkaz Vasca de Aguillara i přes mé námitky svázán, aby nemohl

ve tmě uprchnout a opustit oddíl.

Že všichni na tom místě okamžitě upadli do těžkého spánku – i já,

průvodce a hlídky. Že uprostřed noci jsem se nakrátko probudil,

protože jsem měl dojem, že velmi blízko rachotí padající kameny, a

potom jsem ve spánku slyšel ještě jiný hluk, nejspíš také způsobený

kamením, ale tentokrát přímo vedle nás. Že vstát se mi nepodařilo; i

pootevřít oči mě stálo strašlivé úsilí. A že jsem na samotném okraji

světelného odlesku vrhaného postupně dohasínajícím ohništěm viděl

nepředstavitelně velkou a mohutnou postavu, jejíž obrysy se

podobaly člověku, ale měla podivně nízko skloněnou hlavu, která

jako by vyrůstala přímo z ramen.

Že jsme ráno našli Pedra Lasuena mrtvého přesně tam, kde

usnul; lebku měl rozdrcenou tak, jako by ji rozemlel obrovský

mlýnský kámen – kromě krve a úlomků kostí z ní nezbylo vůbec nic. A

že jsme nenašli ani zbraň, kterou ho někdo očividně utloukl, ani

žádné jiné stopy pachatele.

Že místo malého otvoru, který vojáci prorazili minulý večer, zel

nyní v chrámové zdi ohromný průlom, kterým mohl projít i dost

vysoký člověk, aniž by se musel předklánět. Po tragickém osudu

Pedra Lasuena se nikdo neodvažoval vejít dovnitř; jen bratr Joaquín

vyplísnil ostatní kvůli jejich zbabělosti a vydal se nahoru k výstupku.

Že se ostatní muži radili a požadovali, abychom toto prokleté

místo okamžitě opustili. Že se bratr Joaquín během následující

hodiny neobjevil, ale nikdo z oddílu, dokonce ani samotný Vasco de

Aguillar, který proslul neuvěřitelnou odvahou a zbrklostí, za ním

nespěchal.

A že když se už všichni chystali vykročit na zpáteční cestu, k

čemuž jsem je vybízel i já, objevil se na stupních bratr Joaquín

Guerrero, očividně bez sebemenší úhony, a že v jedné ruce držel

pochodeň, ve druhé však několik svitků. Ukázalo se, že tyto svitky

jsou indiánské rukopisy, zhotovené na stromové kůře a vydělané

kůži.

Že při pohledu na písemný odkaz mayských předků se Juan Nachi

Cocom se strašlivým výkřikem vrhl k bratru Joaquínovi, ale Vasco

de Aguillar srazil indiána k zemi a svázal ho; zabít jediného

průvodce však bratr Joaquín zakázal.

Že poté bratr Joaquín prohlásil, že uvnitř pyramidy se nachází

pokladnice plná zlatých prutů a cenných předmětů zdobených

drahokamy a že z celého zdejšího bohatství patří každému tak velký

podíl, kolik sám dokáže odnést, a že je tam dost pokladů pro všechny,

ale než obdrží zaslouženou odměnu, musí se nejprve pomstít vrahovi

Pedra Lasuena.

A že v tom okamžiku jsem dostal zezadu ránu do hlavy a že jsem

ztratil vědomí a upadl na zem, a když jsem zase přišel k sobě, byl

jsem spoutaný na rukou i nohou. Že zrádný úder mi uštědřil Vasco

de Aguillar, který se spolčil s bratrem Joaquínem, což mi později

sám potvrdil.

Že mi bratr Joaquín jako zajatci oznámil, že jsem společně s

průvodcem Juanem Nachim Cocomem uzavřel dohodu s ďáblem,

abych zahubil celý oddíl. Že jsem využil sílu, kterou mi satan poskytl,

bránil uskutečnění vůle jediné pravé církve a usmrtil nejlepší vojáky

i druhého průvodce, míšence Hernána Gonzálese.

Že rozlícení vojáci mě okamžitě chtěli ztrestat na hrdle, ale bratr

Joaquín je od toho odradil připomínkou toho, že krveprolití je proti

duchu Pána našeho Ježíše Krista i Svaté stolici, takže za běžných

okolností bych měl být upálen na hranici, ale protože se všichni musí

co nejrychleji vrátit do Yzamalu, dočkám se jiného osudu. Vzápětí

přikázal, aby mě svázaného svrhli do suché studny, kam Mayové

házeli oběti probodené na rituálním oltáři.

Že jeho rozkaz byl okamžitě vykonán; a že ačkoli jsem myslel, že

mě určitě usmrtí náraz o dno studny, nestalo se tak, protože jsem pád

zpomalil tím, že jsem narážel na stěny, a navíc na dně cenotu byla

měkká zemina. Přesto jsem se přitom silně udeřil a zlomil si nohu,

takže bylo nemyslitelné, abych se ze studny vyškrábal nahoru a

uprchl. A že jsem kolem sebe spatřil mnoho lidských kostí a celé

kostry obětovaných indiánů.

Že ačkoli jsem se obával, že se pomstí i Nachimu Cocomovi,

průvodce neusmrtili, protože ho potřebovali, aby našel cestu zpátky

do Yzamalu. Že během krátké doby byl poté chrám vyloupen, o čemž

jsem mohl soudit podle spokojených výkřiků nahoře. Že se pak jejich

hlasy začaly vzdalovat, a proto jsem se domníval, že na tomto

strašlivém místě zůstanu sám, dokud konečně nezahynu žízní a

hladem.

Že když hlasy mužů v dálce téměř ztichly, spatřil jsem nahoře

bratra Joaquína a pomyslel si, že se nade mnou slitoval nebo chce

naopak ukončit můj život a alespoň tak projevit milosrdenství. Že se

však zdržel proto, aby si se mnou promluvil a místo odpuštění hříchů

provedl poslední výslech.

Že mi pověděl, jak sám odposlouchával a i další posílal

odposlouchávat moje tajné rozhovory s Hernánem Gonzálesem a

Juanem Nachim Cocomem a s úsměšky se přiznal, jak zardousil ve

spánku míšence a potom ho pověsil na větev, aby jeho druhy i mě

vystrašil, ale já jsem varování nepochopil. Že dále probodl šíleného

Felipeho Alváreze, o kterého se předtím sám staral, aby nebožák

jekotem nevylekal ostatní a nestal se tak překážkou na cestě k cíli. Že

ode mě se chtěl bratr Joaquín dovědět, proč jsem vyměnil víru v

Krista a lásku otce Diega de Landy za domorodé pověry a přátelství

nečistého indiána.

A že jsem mu odpověděl, že jsem se neřídil rozumem, ale citem, a

že jsem dospěl k přesvědčení, že indiánské svitky, kterých se chtěl

zmocnit opat, musí zůstat nedotčené a schované, dokud nepřijde

jejich den, a že se necítím být povolán k tomu, abych určoval jejich

osud. A že Letopis budoucnosti, po kterém dychtí otec de Landa,

nepatří do jeho rukou.

Že moje slova mnicha nevýslovně rozzuřila, plivl mi na hlavu,

nazval mě paličatým oslem a ujistil mě, že mezi získanými rukopisy je

určitě i ten nejvíce hledaný, protože opatovi důvěrníci prohledávají

celý Yucatan a zabírají všechny ďábelské spisy, aby je zničili; a že

žádné takové dílo neunikne jejich bdělé pozornosti. Že mě proklel a

popřál mi trýznivou a dlouhou smrt, kterou si podle jeho přesvědčení

beze zbytku zasluhuji. A že mě potom opustil a zanechal samotného,

abych zdechl jako pes.

FELIZ AÑO NUEVO

oztřesenýma rukama jsem odložil hromádku papírů popsaných

Rspěšným šikmým rukopisem a promnul si oči slzící únavou. Na

dně obětní studny, kam lstivý mnich svrhnul mého conquistadora,

jsme mohli zahynout oba. Pozvolna se naplňoval nejponuřejší ze

všech scénářů, které jsem si představoval: deník obsahoval zápisky

nešťastného dobrodruha, pomalu umírajícího žízní a hladem v

samotném srdci deštného pralesa.

Ať už je mezi rozvalinami našel o roky či staletí později kdokoli

a ať přitom vynaložil sebevětší námahu, byla to zbytečná práce. Z

letopisu budoucnosti se deník měnil v obyčejnou kroniku, dokument

nikoli magický, a proto věčný, ale všední, historický, div ne tuctový

– což znamená pomíjivý a zbytečný. Ten, kdo ho napsal, zřejmě

doufal, že tím zaplaší myšlenky na vlastní brzký konec, které se mu

rojily v hlavě jako mouchy nad mrtvolou. Nenadzvedl závoj

skrývající velké tajemství zkázy světa, ale jen krátce nahlédl do

škvíry, která se v něm vytvořila.

Byl jsem téměř skálopevně přesvědčený, že pokud následující

kapitola vůbec existuje, tvoří ji pouze smutný a zmatený popis

posledních hodin života conquistadora upadajícího do milosrdného

bezvědomí. Byl stejně bezmocný a ubohý jako já. Vypravil jsem se

po jeho stopách do smrtícího labyrintu; bezvýhradně jsem mu

důvěřoval – a zakončil jsem pouť ve slepé uličce, kde se ještě bělaly

lidské kosti. A neexistoval nikdo, kdo by mi ukázal cestu zpátky – a

těžké kroky Minotaura byly stále hlasitější…

Jak se mohl nechat takhle vlákat do pasti? Co ho to napadlo

počínat si tak neuvěřitelně lehkomyslně? Proč nepředvídal hlavní

nebezpečí, nepopřál sluchu varováním, neodhalil zrádcovské pletichy

bratra Joaquina a jeho podsaditého komplice s býčí šíjí Vasca de

Aguillara? Copak nechápal, že není odpovědný jen za svůj život?

Vzteklým pohybem jsem smetl listy s konceptem překladu i listy

starobylé knihy na podlahu a křečovitě sevřenou pěstí udeřil do stolu

tak silně, až dřevo zapraštělo.

Celý příběh mi připadal jako ďábelská hrátka, kterou nastrojili

ospalí démoni a zaprášení bůžci prvnímu smrtelníkovi jen proto, aby

zahnali nekonečnou nudu. Opovážil jsem se vztáhnout ruku na

božské, přičemž mi nepříslušelo ani císařovo. Určitě jsem jaksepatří

pobavil celý nebeský Olymp, protože jsem v této kosmické tragédii,

která se nezadržitelně blížila ke svému konci, vystupoval jako

nepřehlédnutelný komický prvek.

Podíval jsem se na listy roztroušené po podlaze. Jen s vypětím

všech sil jsem se udržel, abych na ně neplivl. K čertu se všemi

mrtvými indiány i s jejich neprůhlednými šarádami! Chtělo se mi

zvracet z pyramid, lesních duchů, kadidlem páchnoucích františkánů

a hrdlořezů v brněních! Okamžitě spálit kroniky, proroctví, knihy z

kůry a hovězí kůže a vyřezávané modly!

Vztek ve mně potlačil strach, a tak jsem si nasadil beranici a

vyšel ven: Zítra bude Nový rok a v mé ledničce je pusto jako v

zapadlém vlastivědném muzeu.

… Brambory, měkký salám, vejce, nakládané okurky a majonéza

nejsou samy o sobě nic víc než potraviny, ale jejich kombinace je

nejlepší příklad každodenní alchymie, podle níž je celek víc než

součet jednotlivých částí. Olivier pro kteréhokoli postsovětského

člověka není jen pouhý salát, nýbrž kulturní symbol, znak

vyvolávající řadu asociací delší než kremelská zeď. Pro mě –

společně s tradičním šampaňským a skleničkou červeného kaviáru –

představoval kotvu, kterou se moje karavela poškozená mnoha

mořskými bouřemi chystala vyhodit ve spásném přístavu reality.

Plavba skončila. Vracel jsem se domů. K sobě samému.

Zatoužil jsem cítit se jako občan, který se ve veselém stresu

chystá oslavit Nový rok. Předstírat, že uplynulé týdny v mém životě

nebyly. Chtěl jsem se obávat jen toho, že nestihnu koupit přátelům

dárky – místo hrůzy z brzké a nevyhnutelné apokalypsy. Stačila mi

radost z předtuchy svátků – místo radosti z toho, že se mi znovu

podařilo uniknout vrahounským pronásledovatelům. Spokojil bych se

s novoroční samotou svobodného mládence místo kosmické

opuštěnosti Noema, hledícího nekonečné dny do neprůhledné tmy za

palubou archy.

Bylo už skoro devět hodin; ještě včera v tuto dobu bych se

neodvážil vystrčit nos ani na schodiště. Teď se však ve mně něco

zlomilo. S naivitou, kterou bych u sebe nikdy nehledal, jsem se

rozhodl, že pokud přestanu hrát, hra sama od sebe skončí.

Na dvoře skutečně panovalo ticho, jen z nedalekého

potravinového stánku sem doléhala jedna z vánočních písní Binga

Crosbyho. K zemi se snášely obrovské bílé vločky, přímo před očima

vytvářely nadýchané vatové závěje a obloha se zbarvila až do natolik

nepravděpodobného tmavomodrého odstínu, že se mi zdálo, jako by

se uskutečnil můj směšný dětský sen – ocitnout se ve skleněné kouli

s idylickou zimní krajinou a drobounkými molitanovými vločkami,

které divoce vířily, jakmile jsem touto hračkou správně zatřásl.

Domy kolem mně byly jako slepené z papírmaše, a pokud by se do

obvyklé špinavě šedé Moskvy starý dobrý Crosby ani trochu nehodil,

pak v tomto kouzelném pocukrovaném městě z pohlednice zněly

jeho přesládlé skladby jako národní hymna.

Neexistuje lepší svátek než Nový rok. A i když ho leckdo

považuje za bolševickou náhradu Vánoc, pro mě je tato náhražka

mnohem příjemnější než originál. Některé pseudotradice, sovětské

rituály, které nastoupily na místo křesťanských, mi nepřipadají

nevkusné, ale spíše milé a dojemné – snad proto, že i já jsem dítě

minulé epochy. To dobré na Novém roce je právě jeho nesmyslnost,

razantní odmítnutí jakýchkoli kořenů, ať už etnických nebo

náboženských. Je to svátek o ničem, a proto vhodný pro všechny.

Váže se k nic neříkajícímu kalendářnímu datu, nemá historický,

mravní ani žádný jiný význam. Mohou ho stejně nadšeně slavit

pravoslavní i buddhisti, Rusové i Tataři. Je to skutečný den kulturní

mezinárodní smířlivosti…

Bez ohledu na ztráty jsem utratil obsah peněženky v nejbližším

supermarketu a vrátil se s nákupními taškami plných potravin domů.

V bytě bylo teplo a útulno. Vykoupal jsem se a začal si

připravovat večeři. Rádio si potichu předlo něco amerického ze

čtyřicátých nebo padesát let – mám pocit, že to byl Glenn Miller

nebo tak někdo.

Hned zítra ráno vrátím poslední přeloženou kapitolu do agentury,

pomyslel jsem si. Dopřál jsem si doušek suchého bílého vína a s

chutí se pustil do spaghetti alla carbonara. Další pokračování už

beztak mít nebudou – a i kdyby ho měli, budu mít tentokrát dost sil

na odmítnutí. A pak obvolám přátele z univerzity; snad nebude pozdě

nechat se k někomu z nich pozvat.

Pozdě večer jsem asi za půl hodiny přečetl při světle zelené stolní

lampy několik kapitol románu Mistr a Markétka a potom jsem se

ponořil do vánočního spánku, který byl lehký a teplý jako dobře

natřesená peřina.

Byl to krásný klidný večer.

Poslední takový večer v mém životě.

Všechno začalo u Olympie. Bezvadný německý psací stroj, který

od roku 1949 sloužil bez jediné poruchy třem generacím naší rodiny

(nepočítaje v to preventivní mazání a výměny vypsaných pásek)

zničehonic vypověděl službu. Takže hned ráno jsem musel odvléct to

patnáctikilogramové monstrum do jediné dílny, která měla jako

zázrakem otevřeno. Tam mi přislíbili, že opravu provedou v

nejbližších dnech, ale přesného termínu jsem se nedočkal. Hledání

opravny mi zabralo dobrou polovinu dne a po dalších událostech už

ani nemohlo být řeči o tom, že bych Nový rok slavil s přáteli.

Zato o Olympii jsem si nemusel dělat žádné starosti. Vedoucí

dílny, milý stařík v modrém plášti zamaštěném od oleje, byl ke mně i

psacímu stroji tak ohleduplný, že se mi okamžitě vybavil tradiční

sovětský pojem „technická inteligence“. Laskavým pohybem přejel

po klávesách, poslechl si jemné drnčení posunovaného vozíku a já

jsem čekal, že co nevidět vytáhne stetoskop a vyzve Olympii, aby

byla tak hodná a řekla mu, co jí chybí.

Místo toho mě ujistil, že se s „broučkem“ nic strašného nestalo,

ale přece jen si vyžádá trochu práce. „A navíc, jak jistě chápete,

máme svátky…“ Nemělo proto smysl volat do dílny dříve než třetího

ledna. Požadovaná cena nebyla zrovna nízká, ale smlouvat o slevu by

bylo v mé situaci hloupé – odevzdat rukopisný překlad jsem nemohl

a psací stroj bylo třeba beztak občas vyčistit. Když jsme se na všem

domluvili, navrhl mi, že si chvilku popovídáme – trochu mi to

připomínalo doutník, který finanční žraloci vždycky spolu vykouří,

aby stvrdili dohodu.

„Hezky to teď s námi zatřáslo, viďte? Polovinu nádobí mi to

shodilo z polic… A omítka se odlupovala po celých vrstvách. Soused

nade mnou dostal infarkt, no řekněte, vždyť je stejně starý jako já.

Ačkoli já jsem si taky radši vzal validol.“

„Taky jsem zažil pěknou melu, uklízel jsem celý půlden.“

„Povězte mi,“ zeptal se znenadání s neobratným úsměvem,

„věříte v konec světa?“

Už jsem chtěl přikývnout, ale nakonec jsem si to rozmyslel; jen

jsem neurčitě pokrčil rameny a vyčkávavě hleděl na mistra.

„Četl jsem v novinách, že to předpověděli nějací indiáni…

Inkové? Nebo to byli Aztékové?“ Úmyslně dvakrát mylně

odpověděl, aniž se na mě podíval, jako by mě chtěl přimět k tomu,

abych ho opravil.

„To jsem nikdy neslyšel,“ odpověděl jsem a zavrtěl hlavou.

„Víte, o konci světa píšou v novinách každý rok. Pamatujete, kolik

toho vyplodili k roku 2000?“ Opatrně jsem se usmál. „Však to nějak

přežijeme.“

„Mayové! To byli oni. Mayové. Opravdu jste o tom nikdy

neslyšel?“ Udiveně zvedl obočí a zíral na mě tak pronikavě, až mě

zamrazilo.

„Ne, Bohu přísahám, od vás to slyším poprvé. – Takže šťastné a

veselé svátky! Musím už jít, ještě mě čeká hodně práce, musím

dětem koupit dárky a tak,“ lhal jsem, zatímco jsem vycházel po

schodech ze suterénní místnosti, kde se dílna nacházela.

„Mayové, určitě to byli oni.“

Železné dveře zarachotily v zámku tak hlasitě, že přehlušily

staříkovo mumlání. S úlevou jsem si vydechl.

Domů jsem to neměl zrovna blízko. Než jsem sešel do metra,

zastavil jsem se u novinového stánku. Na titulních stránkách snad

všech vydání se skvěly záběry z Íránu nebo záběry raněných,

pořízené v moskevských nemocnicích, přičemž většinou to byly

barevné snímky, takže celý stánek se podobal obrovskému

tropickému květu – takovému, který vydává zápach hnijícího masa,

aby přilákal mouchy. A přesně uprostřed toho nelítostného květu

visely noviny Nezavisimaja gazeta, nad kterou byla připevněna

sbírka křížovek Nejlepší od tchyně.

Palcový titulek Nezavisimoj hlásal tak velkými písmeny, že se

opravdu nedal přehlédnout: MAYOVÉ NÁS STÁLE SLEDUJÍ.

Vřava kolemjdoucích odezněla, přehlušená mým bušícím srdcem.

Opřel jsem se zády o sloup a úpěnlivě vzhlédl k obloze, ale dnes byla

zatažená hustými chundelatými mraky. Když jsem si konečně dodal

odvahy a znovu se podíval na stánek, spočívaly zlověstné noviny

stále ještě na stejném místě.

Překonal jsem se, přistoupil k prodavači a požádal o

Nezavisimuju. Podíval se na mě trochu udiveně – možná jsem si to

jenom namlouval – takže jsem si v okamžitém návalu studu, který

prožívá puberťák kupující si poprvé kondom, opatřil několik dalších

tiskovin a doufal jsem, že to jediné, které opravdu potřebuji, se mezi

nimi ztratí. Rozhodně jsem nepotřeboval, aby Nezavisimaja ležela

nahoře a vyvolávala u kolemjdoucích trpné úsměšky.

Otevřel jsem ji, až když jsem se uvelebil ve vagonu metra na

sedadle s rozřezanou koženkou a přesvědčil se, že žádný z mých

sousedů neprojevuje nadměrnou zvědavost.

Cítil jsem se směšně a žalostně, protože mě mayská schizofrenie

rozežírala jako lýkožrout obrovskou sekvoj. Celý název článku zněl:

Maja Pliseckaja a KGB: Věděla jsem, že nás stále sledují.

Nadpis byl zalomen tak, že neblahý sborník křížovek skrýval

polovinu titulku a fotografii velké baleríny. Pro jistotu jsem pozorně

prozkoumal každou větu – o pyramidách, kněžích a conquistadorech

tam samozřejmě nebylo ani slovo. Byl to prostě jen úryvek ze

vzpomínek Plisecké, které se připravovaly do tisku; byl věnován

jejím vztahům s Rodionem Ščedrinem a zkušenostem se státní

bezpečností, když tato hvězdná dvojice začala vyjíždět na zahraniční

hostování.

Uklidnilo mě to, ale zároveň i rozčarovalo, a tak jsem začal

listovat ostatními novinami. Mezi nesčíslnými reportážemi z míst

postižených zemětřesením v Rusku, Evropě a na Blízkém východě,

zmatenými komentáři seismologů, tiskových uspávacích konferencí

ministrů a primátorů, kteří se pokoušeli uklidnit obyvatelstvo, a

aktuálními výklady Nostradamových čtyřverší jsem narazil na

několik příspěvků, jejichž autoři zřejmě nežili na této planetě a

poslední události je vůbec nevzrušovaly.

První článek zabíral celou dvoustranu Kommersantu. Jednalo se o

projekt velkolepého monumentu, který nedávno schválil moskevský

magistrát. Bylo přijato usnesení, že na vyhlídkové plošině na

Vrabčích horách bude na památku hrdinských letců, kteří bránili

hlavní město před fašistickými supy během bitvy pod Moskvou,

umístěn třísetmetrový bronzový letoun La-5 z doby Velké

vlastenecké války. „Fašističtí supi“ nebyli ani v uvozovkách, takže

jsem jen udiveně zamrkal a přečetl si větu znovu. Unikátní

konstrukce památníku, kterou navrhl významný britský sochař,

spočívala v tom, že téměř celá bronzová stíhačka se mohla vznášet

nad klidně spícím městem. Autor pokládal za potřebné zdůraznit, že

její obrovská křídla zastíní plochu o rozloze několika čtverečních

kilometrů. V trupu letounu se měl nacházet velký výstavní sál, a

dokonce několik poslucháren pro studenty Moskevské státní

univerzity, kde budou navštěvovat přednášky o druhé světové válce.

Předpokládalo se, že monument bude stát během jediného roku;

nezbytné prostředky se podařilo vybrat od vlastenecky smýšlejících

velkoprůmyslníků.

Druhý příspěvek byl věnován slavnostnímu otevření muzea

zasvěceného památce Valentiny Anisimové (Knorozovové); za tímto

účelem vyrostla na místě několika stržených historických domů v

jedné moskevské postranní ulici působivá budova podle speciálního

projektu.

Zpočátku jsem tuto poznámku nevšímavě přeskočil a dál lačně

prohledával noviny, abych našel skrytá znamení ragnaroku, konce

bohů a zániku světa, ale zanedlouho se mi podivně sevřel žaludek a

prsty jakoby samy od sebe začaly listovat nazpět.

S příjmením „Knorozovová“ jsem se určitě setkal už dříve…

Herečka loutkového divadla, která „obětavě zasvětila celý život

tvorbě a rodině“, se deset let po smrti dočkala – alespoň soudě podle

zveřejněné fotografie – mauzolea, které se rozhodně nemohlo měřit s

přepychem posledního místa spočinutí Ho Či Mina. S morbidní

zvědavostí jsem si článek přečetl a zjistil, že ačkoli tělo zesnulé

Knorozovové nespočívá v křišťálové rakvi uprostřed muzea, které

reportér bez nejmenších pochybností označil za „chrám památky

velké herečky“, i beztak to celé zavánělo kultem osobnosti.

K veřejně přístupným oddělením muzea patřila úctyhodná

expozice všech loutek, „kterým Anisimovová vdechla život“,

fotovýstavy „Škola“ a „Mladá léta“ a konečně i „Rodinné archivy“,

akribicky dokumentující mnohaleté manželství s jakýmsi Jurijem

Knorozovovem, etnologem zkoumajícím národy Mezoameriky.

Příběh hereččina života mi připadal nevýslovně banální, a ať jsem si

mnul spánku sebeusilovněji, nedařilo se mi pochopit, čím konkrétně

si Anisimovová zasloužila tak devótní vztah ze strany nejvyšších

moskevských představitelů.

Zároveň jsem se nemohl zbavit pocitu, že poznámka o muzeu

Anisimovové neupoutala mou pozornost jen pro nic za nic. Ostražitě

a pozorně, jako bych se pohyboval v tmavé místnosti jen po hmatu,

jsem si ji několikrát za sebou přečetl. Dospěl jsem k závěru, že pes je

zakopaný v nejapných „Rodinných archivech“, přesněji řečeno, v

manželovi Knorozovové. Pochopil jsem, že se věnoval mayské a

aztécké kultuře. Nepředstavoval právě on pojítko mezi starověkým

územím Latinské Ameriky a současné Eurasie, která se rozštěpila

podél geologických švů? Nebo jsem byl už tak oblouzený rukopisem,

že jsem všude viděl ukryté Maye – jako v případě Plisecké? Kudy

procházela tenká hrana mezi šílenstvím a realitou? A mohl jsem si

vůbec ještě být jistý, že jsem ji už nepřekročil?

Vzpomínám si, že osvícení a poznání bylo tehdy na dosah ruky;

mohlo k němu dojít ještě před konečnou stanicí trasy Sokolničeskaja

(původně zamýšlenou stanici, tedy Bibliotéku imeni Lenina, jsem

samozřejmě zmeškal, protože jsem se příliš pohroužil do

konspiračních teorií).

Zabránil mi v tom ten chlapec.

Pravděpodobně na mě tak zíral už delší dobu – zachmuřeně,

nedůvěřivě a tak pozorně, že mě okamžitě udivilo, že jsem jeho těžký

pohled na sobě neucítil už dříve.

Na první pohled jsem mu nehádal víc než pět let, ale na jeho

růžových tvářičkách nebylo ani stopy po veselé bezstarostnosti a

bezprostřednosti, která přináší dospělým tolik radosti a útěchy, když

si hrají s dětmi. Měl jsem naopak dojem, že z protějšího sedadla si

mě zkoumavě prohlíží moudrý stařec, kterého život dávno unavil a

přinesl mu jen rozčarování. Ihned jsem si vzpomněl na putování duší

z jednoho těla do druhého, ačkoli dosud jsem odolával pokušení

uvěřit této teorii.

Skoro se ani nepohnul, jen pohupoval jednou nohou flegmaticky

spuštěnou ze sedadla. Vypadalo to tak, jako by se někdo do chlapce

převtělil a pokoušel se dodat jeho chování přirozenost, ale vyznívalo

to neohrabaně a trhaně – jako u dřevěných loutek Knorozovové.

Když jsem opětoval jeho upřený pohled, podivného chlapce to

nijak nepřekvapilo. Jen zlehka přikývl – ne mně, ale spíš sám sobě,

téměř spokojeně, jako by dosáhl vytčeného cíle. Zpočátku jsem

odvrátil oči, protože jsem nechtěl vinit dítě z netaktnosti, ale pak

jsem to nevydržel a znovu se na něho podíval, ale narazil jsem opět

na jeho přimhouřené oči. Očividně ani nepomýšlel na to, že by je

sklopil. Začal jsem se cítit nesvůj, zavrtěl se na sedadle jako žáček,

který si někam schoval tahák a kterého teď učitel upřeně sleduje.

Proč ho rodiče nenapomenou? Bezmocně jsem otáčel hlavu sem a

tam a snažil se zjistit, kdo z dospělých vedle chlapce by ho mohl

vyzvat, aby na mě přestal dotírat. Nalevo ani napravo od něho však

nikdo neseděl a ostatní nejenže k němu očividně neměli žádný vztah,

ale nejspíš ho ani nebrali na vědomí.

Vzít jednoduše nohy na ramena a vyklidit bitevní pole tak

nedůstojnému soupeři mi přišlo přece jen trochu trapné. Do nejbližší

stanice to určitě vydržím. Teprve pak klidně vstanu a odměřenými

kroky vystoupím.

Tunel mi připadal nejméně čtyřikrát delší než obvykle; ještě

nikdy jsem tak netrpělivě nečekal, až souprava zastaví. Byl jsem už

ochoten i rezignovat na chystaný malý manévr, vytáhnout bílý

kapesník a skrýt se na druhém konci vozu; dokonce jsem už sebral

všechny své noviny a chystal se vstát, když vtom chlapec promluvil.

Nepochyboval jsem o tom, že oslovil jenom mě. Kvůli

monotónnímu klepání kol a hučení vzduchu jsem mu nerozuměl, a

ani jsem se neměl čeho zachytit, abych se dovtípil, o čem se mnou

rozmlouvá. Tvářil se pořád stejně, jen nezvučné otvíral a zavíral ústa;

nesnažil se překřičet hluk jedoucího vlaku. Zničehonic jsem ho chtěl

za každou cenu slyšet, a tak jsem si ukázal na uši, abych dal najevo,

že nic neslyším, ale chlapec na moje prosebné gesto nezareagoval.

Když vlaková souprava vjela do stanice Universitet a začal jsem

slyšet trochu lépe, jeho hlas ke mně přece jen dolehl – byl nečekaně

hluboký, dospělý, dokonce lehce chraptivý. Při jeho zvuku mě

zamrazilo na zádech; zároveň se na chlapce ohlédli všichni pasažéři,

kteří seděli nedaleko nás.

„…najít ho. Neboť neštěstí světa spočívá v tom, že jeho Bůh

churaví, proto strádá i svět. Hospodin se třese v horečce, takže

horečnatý záchvat má i jeho výtvor. Zemře-li Bůh, zhyne i jím

stvořený svět. Ještě však není pozdě…“

Poslední slova zanikla v bodrém upozornění hlasatele, který

cestujícím připomněl, aby ve vlaku nic nezapomněli. Vtom se náhle

probudila stařenka sedící vedle chlapce, chvíli roztržitě zírala do

prázdna, pak zaznělo přísné: „Aljošo, nezlob!“ a žena energicky táhla

dítě k východu. Chlapec jí neodporoval, ale jako by věděl, že ho

sleduji očima, ještě jednou se u dveří otočil, rychle se na mě přes

rameno podíval a znovu kývl – tentokrát ovšem jenom na mě, jako

by chtěl potvrdit, že to všechno nebyl výplod fantazie, nýbrž realita.

Neodvážil jsem se ho následovat. Zmateně jsem zůstal sedět jako

přikovaný, zavřel oči a zhluboka nasál nečistý vydýchaný vzduch ve

vagonu. Už poněkolikáté za poslední dny jsem najednou pomyslel na

dávku fenazepamu – se stejnou zbabělostí a bázlivou nadějí, s jakou

snil bulgakovský prokurátor o číši s jedem. Pokušení rozplynout se

ve spánku a na všechno zapomenout bylo tak velké, že jsem se na

cestě domů zastavil u výlohy lékárny, přitiskl čelo na chladné

špinavé sklo a několik minut sám se sebou bojoval; pohled jsem

přitom nepřítomně upíral na imitaci smrkových větví ovíjejících

neonový nápis 24 hodin.

V prvním kole jsem utrpěl jasnou porážku. Vzpamatoval jsem se

až u prodejního pultu, když se mě mrzutý lékárník, který neustále

pokukoval na hodinky, netrpělivě zeptal, jak dlouho ještě míním

zdržovat frontu za sebou, když si stejně nechci nic koupit. Zahanbeně

jsem požádal o aspirin, prosmýkl se k pokladně a kvapem lékárnu

opustil.

Netuším, jestli to bylo správné rozhodnutí, že Nový rok

nestrávím v Morfeově náruči.

Těžko říct, jestli by mi to pomohlo udržet se na okraji propasti,

ale asi bych si ušetřil pár vlasů, které mi za tu noc zešedly.

Ozdobit vánoční stromek! Stoupl jsem si na vratkou židli a

vyndal z police zaprášenou kartonovou krabici s vánočními

ozdobami. Opatrně jsem otřel tmavomodré a višňově zbarvené

skleněné koule, profoukl šišky posypané hrubým sněhem a

zkontroloval světelné řetězy. Jako vždycky mi dal pořádně zabrat

podstavec, ale to mi nevadilo. V rádiu právě hráli novou popovou

píseň. Hlas patřil beznadějně nenadané silikonové blondýně se psím

jménem; avšak místo abych se svraštělým čelem naladil jinou stanici,

začal jsem také zpívat. Zhruba deset naprosto svévolně spojených

neobratných slov o pozemské lásce jsem intonoval na prostinký

hudební motiv s pečlivostí buddhistického mnicha opakujícího ty

nejtajnější mantry. Přitom jsem přebíral opět zářící novoroční ozdoby

jako růženec a cítil, jak se postupně uklidňuji.

Poprvé za poslední roky jsem upřímně zalitoval, že nemám

televizor. Mělo to pořád stejnou příčinu, proč jsem si ho odmítal

pořídit – protože ten přístroj byl schopen úspěšně zastínit lidské

vědomí tím, že kritické myšlení nahrazoval politickými talkshow,

místo skutečných emocí nabízel nablýskané štěstí a mizerně

dabované hysterické výkřiky hrdinů milostných telenovel a

opravdovou zvídavost ubíjel sterilním zpravodajstvím. Dnes jsem ale

toužil – stejně jako zbytek Ruska – uvěznit rozum v tomto aparátu.

Jen ať nějaké cizí fikce plné skrytých reklam potlačí mou fantazii,

která v poslední době překračovala všechny únosné meze, podobně

jako rozhlasové vysílače KGB svého času rušily stanice vysílající z

kapitalistických zemí. Přál jsem si, aby mi v hlavě zapnuli blažené

ticho a prázdnotu a vypnuli prokletý strach a drásavý pocit samoty.

Když jsem na špičku stromu nasadil rudou hvězdu, znovu jsem

zkontroloval dveře, přidal na rádiu zvuk a začal krájet zeleninu na

novoroční salát. Avšak povznášející zprávy o tom, že Mrazík z

Velikého Usťugu už přijíždí na saních k Moskvě znenadání přerušila

mimořádná zpráva o nezvykle silném zemětřesení u pobřeží

Tchajwanu. Několik pobřežních měst bylo postiženo tsunami a téměř

celá kontinentální Čína zůstala bez internetu, protože otřesy

mořského dna poškodily kabely vedené po dnu oceánu.

Po třetí takové zprávě za půldruhé hodiny jsem znervózněl, ačkoli

se mi do té doby pomocí elektrických svíček, skleněných koulí a

přihlouplých písní dařilo držet myšlenky na události právě končícího

dne v jednom z temných zákoutí mysli. Dotíraly však stále naléhavěji

a troufaleji, vyžadovaly pozornost a slibovaly mi za to, že mi otevřou

oči a odhalí tajemství…

Mohl jsem si po libosti zacpávat uši, přivírat oči a jako malý kluk

křičet „Nic nevidím! Nic neslyším!“ Noční můra pokračovala bez

ohledu na to, jestli jsem se jí chtěl účastnit a správně chápal roli,

kterou v ní mám hrát. Suchá prašná půda Íránu už nasákla krví, ale

její žíznivost ještě očividně nebyla ukojena. Oceán, který během

několika minut spláchl stovky tchajwanských mrakodrapů a při

odlivu si jako zrnka písku odnesl desetitisíce lidských životů, se

zřejmě teprve probouzel ze spánku trvajícího celou geologickou

epochu. Tektonické desky se jako ozubená kola v mechanismu

apokalypsy pohnuly a začaly pohánět obrovské mlýnské kameny

drtící na prach celá města, země a národy. Ať už se blížil konec světa

nebo jen odcházela do zapomnění další epocha v dějinách naší

planety, člověk na to nebyl připraven víc než svého času dinosauři.

Ve vzduchu se vznášela předtucha nastávajícího zániku planety a

plnila noviny hysterickými palcovými titulky. Sněhová pokrývka,

která koncem roku zahalila Moskvu, mi připadala jako bílý rubáš a i

obecná slavnostní nálada, kterou vytvořili prodejní manažeři a úřady,

vypadala při pozornějším pohledu nepřirozeně a přehnaně. Mělo

smysl usednout se všemi ostatními ke svátečnímu stolu, když jsem

očividně jako jediný myslel střízlivě a viděl morové boláky na jejich

tělech?

Čtyři apokalyptičtí jezdci se v předurčenou hodinu neobjevili.

Místo poslední bitvy mezi Dobrem a Zlem se postmodernističtí

bojovníci rozhodli, že zánik světa ztvární nesmyslně a neosobně.

Poslední soud, jehož zasedání pod nejrůznějšími záminkami pořád

odkládali, byl podle všeho zrušen a ti, kteří spočinuli na Olivové

hoře, nejdražším hřbitově na světě, si nadarmo zajistili nejlepší místa

v přízemí. Žádný archanděl nezaduje do pozounu, nedojde k

soudnímu procesu, nebudou spasení ani zatracení, natož pak

vzkříšení, žádný ráj ani peklo; všechny čeká jen stejné ukončení

jejich existence.

Bibličtí proroci chytračili, jen se přetvařovali. Vousatí muslimští

mudrci jim naletěli stejně jako křesťanští teologové. Všechno

proběhne a skončí až neuvěřitelně banálně.

Otřesy, kterými trpí naše Země, budou prostě pořád silnější a

strašnější, dokud obrovská katastrofa neudeří s takovou silou, že

strachem ochromenému lidstvu přímo pod nohama rozdrtí kontinenty

a svrhne ho do hlubin oceánu.

Děti hrající si na mořském pobřeží mohou podle libosti

zpevňovat hrady, hloubit odvodňovací kanály a shánět kameny na

budování ochranných valů. Všechny tyto finesy inženýrských

dovedností vydrží jen tak dlouho, dokud je následující záplavová

vlna nesmete stejně lhostejně jako tchajwanské mrakodrapy. Ve

srovnání s prasilou oceánu je člověk jen nepatrná veš, a proto v

masách slané vody rukou společnou a nerozdílnou zaniknou

americká města i jejich japonské, německé nebo ruské protějšky. A

všemocný Sergej Kočubějevič Šajbu, hned druhý po Bohu, jen

bezmocně rozhodí rukama.

Mrakodrapová dvojčata Twin Towers Petronas v Kuala Lumpuru

se zhroutí a sklouznou do bezedné prolákliny, unavená nosná

konstrukce Eiffelovy věže praskne, paláce a chrámy věčného Říma,

které přežily stovky pokolení, se změní v mramorovou suť a vezmou

za své, v osudových přívalových vlnách se na rozloučenou, jako zlatá

mince hozená na památku do kašny, zaleskne kupole mešity Al-

Aksá, Chrámová hora se rozštěpí a vodní vír dosud nevídané síly s

sebou strhne obrovské bloky Zdi nářků s útržky židovských

modlitebních lístků.

Ačkoli tomu dosud málokdo věří, s každým novým

zemětřesením, tsunami a sopečným výbuchem se bude zvyšovat

počet lidí, kteří se dovtípili. Nevím, jestli jim zbude čas, aby poznali

všechny souvislosti a káli se – i když samotné pokání už bude

postrádat jakýkoli smysl –, aby došli útěchy, rezignovali a nakonec

se zřekli světa. Nebo všechno proběhne tak rychle, že se většina lidí

stihne jen leknout; nakonec ucítí smrtelný strach, nic víc.

Jen ať si o nedalekém konci mlčí muezzini hledící na své

neklidné stádo ze strážných věží minaretů stejně jako pravoslavní

popové zamlžující rozum dýmem kadidla. Jen ať katoličtí kněží ještě

jednou dosáhnou rekordního obratu tím, že vyženou cenu za

odpustek pro lidstvo do nevídané výše. Ještě je dost času na

samozvané proroky a sektáře, působivé záchranné plány odsouzené k

nezdaru, orgie i vroucí modlitby stejně jako na hromadné sebevraždy

těch, kdo spěchají a nemohou se dočkat konce věků. Ačkoli osobně

dávám přednost gilotině před skřipcem, doufám ve jménu našeho

společného blaha, že civilizace zanikne během několika okamžiků.

A na rovinu – co cítil Noe, když hleděl z paluby své archy na

nekonečné vodstvo? O čem přemýšlel Lot, když opouštěl Sodomu

ničenou pekelným plamenem a nesměl se přitom ohlédnout? Jaká

bouře se rozběsní v hlavě posledního tibetského mnicha, shlížejícího

z vysokohorské vesničky se zdánlivým stoickým klidem na trosky

vesmíru, zatímco se mu pod nohama bortí Himálaje, které se oproti

očekávání nestaly novým Araratem? A co budu cítit já?

To by bylo dost hloupé, kdyby jedinečná znamení konce světa

byla zvěstována právě mně – rozčarovanému, sarkastickému,

duchovně nepovznesenému, nevzdělanému, zbabělému pochybovači,

který nemá na to, aby se stal spasitelem, ba ani prorokem… Mně,

který považuje boží zjevení za paranoidní fantazie! Člověku, který

byl ochoten dobrovolně se vydat do spárů psychiatrů, jen co zaslechl

hlasy popsané v učebnicích psychologie v kapitole věnované

schizofrenii – natož kdyby se ty hlasy ozývaly z hořícího trnového

keře!

A bylo by opravdu podivné, kdyby se ukázalo, že křesťanská,

židovská ani muslimská eschatologie není udržitelná a že pravdivý

scénář konce světa předpověděli pohanští kněží z poloostrova

Yucatan! Že by krvežízniví mayští bohové, kteří se dali udobřit jen

dosud bijícími lidskými srdci vyrvanými z hrudi nešťastných obětí,

byli upřímnější ke svým vyznavačům než vše odpouštějící Ježíš,

osvícený Buddha a hrdý Mohammed?

Znovu jsem stanul na rozcestí – a opět jsem potřeboval poradit.

Po krátkém přemýšlení jsem se rozhodl oslovit svého osvědčeného, i

když trochu svéhlavého mentora E. Jagoniela. Snadno jsem v

rejstříku vyhledal pojem „Apokalypsa“, který jinak nebyl pro tuto

knihu zrovna příznačný, a dostal se na stranu 403.

Jagoniel mě nezklamal a okamžitě přešel k jádru věci.

Pro náboženství Mezoameriky jsou charakteristické představy o

opakujících se cyklech stvoření a zániku. Aztékové i Mayové byli

přesvědčeni, že vesmír už prodělal čtyři takové cykly a nyní se

nachází v pátém, ve kterém je Zemi souzeno zaniknout v obrovských

zemětřeseních.

Současní vědci se nejednou nelítostně střetli při pokusu vypočítat

přesné datum mayského Armageddonu – a jejich zvědavost je vcelku

pochopitelná. Podle údajů, které nyní působí nejdůvěryhodnějším

dojmem, lze dospět k následujícímu výpočtu: Délka každého cyklu

stvoření a zániku představovala třináct baktunů, to znamená

přibližně 5200 let. K samotnému Armageddonu, který přinese smrt

zdegenerovaným národům a všem živým tvorům na Zemi, mělo dojít

poslední den třináctého baktunu.

Víra Mayů v cyklické uspořádání světa byla absolutní, podobně

jako jejich přesvědčení o neodvratitelnosti nastávající apokalypsy.

Indiáni Mezoameriky se bezvýhradně spoléhali na hvězdopravce a

věštce, a tak veškerou historii vlastní civilizace proměnili v jediný

velký horoskop s vlastním, na člověku nezávislým vývojem. Pod

diktátem astrologie se ocitly nejen životy jednotlivých kmenových

zástupců, ale i osud celé kultury. Bezpodmínečná a nezpochybnitelná

víra, že svět je odsouzen k zániku a že přesné datum definitivního

konce mohou smrtelníci vypočítat, se stala jedinečným pekelným

strojem s časovým spínačem, který tikal pod mayskou civilizací.

Tato víra nepochybné poskytovala Mayům a Aztékům určitou

výhodu ve srovnání s jinými národy – dávala jim čas na to, aby se na

poslední soud lidstva řádně připravili. Systém klasických Mayů je

víceméně jasný, ale představy Aztéků i Toltéků a samozřejmě i

pozdních Mayů, které si Toltékové podmanili a uplatnili svůj kulturní

vliv, jsou nesmírně zajímavé.

Jde o to, že národy těchto kultur se podobně jako Mayové řídily

podle cyklického kalendáře s dvaapadesátiletým koloběhem. Ten

zahrnoval tři systémy letopočtu, vycházející z roku čítajícího 260 dní

(„tzolkin“), 360 dní („tun“) a 365 dní („haab“). Přesně za padesát

dva let, nebo, chcete-li, za 52 let podle kalendáře haab se naplnilo

73 tzolkinů a právě ten den se všechny tři formy týdnů – po devíti,

třinácti a dvaceti dnech – shodly v celých číslech. Kruh se tedy

uzavřel a odpočet let začal znovu. Poslední dny tohoto velkého

dvaapadesátiletého cyklu probíhaly u Aztéků a Toltéků ve znamení

očisty a přípravy na možný konec světa, Armageddon. Obyčeje,

rituály a tradice jsou velmi zajímavé a mohou být i dnes užitečné.

Takže posledních pět dní velkého cyklu svět znehybněl na okraji

propasti. Tehdy se jen málokdo dožil více než šedesáti let, takže

všichni indiáni, kteří museli prožít tyto prokleté dny, to prožívali

poprvé. Přesto prováděli zcela přesně a do nejmenšího detailu

rituály, které přivedli k dokonalosti už jejich předkové – vždyť pro

každého z nich byla hrozba konce světa nejen reálná, ale i více než

pravděpodobná.

Na prahu apokalypsy svět zaplnili zlí duchové. Vycházeli z lesů,

pronikali na povrch z temných hlubin puklinami v zemi, vyplouvali ze

dna řek a jezer. Buď zůstali neviditelní, nebo přijímali lidskou i

zvířecí podobu. Setkání s démony potulujícími se na svobodě

znamenalo pro nepřipravené lidi neštěstí, dlouhou nemoc, ba i smrt.

Indiáni se museli před těmito duchy chránit, a proto na pět

dlouhých dnů měnili své vesnice a města ve spirituální pevnosti.

Všichni obyvatelé se schovávali v domech a za žádných okolností z

nich během zmíněného pětidenního období nevycházeli, přičemž

nejpřísnější zákaz se týkal dětí a těhotných žen. Jen zkušení válečníci

se odvážili vyjít ven, ozbrojení zvláštními kouzelnými oštěpy, které

byly očarovány proti démonům. Střídavě drželi hlídku, procházeli

dnem i nocí liduprázdnými ulicemi a zaháněli démony. Na počátku

tohoto podivuhodného období bylo přikázáno zhasit všechny ohně,

protože světlo a teplo plamene přitahovalo duchy. Všichni museli

rozbít veškeré nádobí nacházející se v domě. Lidé trávili dlouhých

pět dní v přípravách na konec světa – ve strachu, pokoře a

modlitbách.

Poslední, pátou noc muži vystoupili na střechy svých domů,

posadili se tak, aby viděli na východ, a trpělivě čekali na první

sluneční paprsky. Neodvažovali se spolu ani šeptat, jen nekonečně

dlouho zírali na temný prázdný obzor. Nikdo nevěděl, jestli nad

světem, který se pokorně připravil na svou popravu, ještě někdy

vyjde slunce. Každý indián chápal, že slunce už nikdy vyjít nemusí a

že v takovém případě převezme vládu nad vesmírem tma, věštící jeho

brzký zánik, jak je psáno v posvátných knihách.

A teprve když konečně ozářilo vzdálené tmavé pahorky a koruny

stromů, sestoupili dolů a zvěstovali svým blízkým radostnou zprávu:

tma se rozplynula a svět zůstal ušetřen zmaru – přinejmenším pro

nejbližších 52 let.

Obraz vykreslený Jagonielem mě tak očaroval, že jsem s knihou v

ruce nehybně strnul uprostřed kuchyně. Pět strašlivých dnů před

koncem světa, které právě popsal, mi připomnělo můj vlastní život

během posledních týdnů. Chyběla mi zkušenost, jak se bránit před

zlými duchy, kterou za svou tisíciletou historii shromáždili indiáni,

takže jsem se ocitl ve stejných podmínkách, ale byl zároveň mnohem

zranitelnější. Neměl jsem začarovaný oštěp a netušil jsem, že světlo

duchy přitahuje. Přece teď ale nezačnu rozbíjet rodinné benátské sklo

a český porcelán. Nezbývalo mi tedy nic jiného než se nesčetněkrát

připlížit ke kukátku ve dveřích, bázlivě do něj nahlédnout,

zarumplovat klikou a vrátit se do kuchyně jako jediného místa na

světě, kde se cítím poměrně bezpečně. Za prahem houstne tma, na

dvoře se toulají démoni z džungle, oživení neopatrnými

conquistadory, a já nesmím sejít z přízračné stezky, i když nechápu,

proč jsem se po ní vydal ani kam vlastně vede.

„Do Nového roku zbývá jedna minuta!“ oznámil hlasatel v rádiu

a odmlčel se, aby tak nabídl posluchačům možnost rozdat za bujného

veselí sklenky na šampaňské, zapálit bengálské ohně, zhasnout a

rozmotat drátek na láhvi.

Vrhl jsem se k ledničce, uchopil sekt a stačil vystřelit korkovou

zátkou do stropu přesně s dvanáctým úderem orloje. Potom jsem si

do sklenky nalil trochu sladké pěny, otevřel okno, dopřál si malý

doušek a nastavil tvář poryvu mrazivého větru, který příjemně zlehka

voněl sazemi, jako by kdesi nedaleko topili dřevem. Přímo do

sklenky se mi snesla velká průhledná sněhová vločka. Usmál jsem se

a cítil, jak mi do očí stoupají slzy.

Byl jsem rád, že jsem to stihl. Když víte, že i ty nejvšednější věci

děláte naposledy, připadají vám nezvykle krásné a získávají nový

smysl.

„Štastný Nový rok!“ zahalekalo z rádia.

EL ENCUENTRO CON EL

DESTINO

agoniel znovu potvrdil to, co jsem si myslel už dříve. Kosmické

Jprocesy, jejichž svědkem jsem se náhodou stal, byly tedy nakonec

přece jen objektivní a nanejvýš osudové. Avšak ani deset dalších

důkazů toho, že to mám v hlavě v pořádku, neměnilo nic na stávající

situaci: Bez španělského protějšku nikdy nezjistím, jak výprava před

pěti staletími skončila. Ztratil jsem jediný klíč, kterým byly

zakódovány události prožívané nejen mnou, ale celým světem.

Přinesl jsem z vedlejší místnosti listy poslední kapitoly a znovu si

je pozorně přečetl, zatímco jsem se vidličkou vrtal v olivovém salátu.

Teď jsem hledal jen jediné – jakoukoli zmínku o pozdějších

událostech, než byly ty, o kterých se v kapitole pojednávalo. Autor

deníku se dost často odvolával na objevy nebo závěry, k nimž dospěl

později; takové zmínky nasvědčovaly tomu, že všechna popsaná

nebezpečí šťastně přežil a že samotnou zprávu sepsal mnohem

později, když už znal celý příběh od začátku až do konce.

Ať jsem však četl sebepozorněji, z ničeho se nedalo usoudit, že

conquistador vyvázl ze studny živý. Očividně jsem se pokoušel

oživit dýcháním z úst do úst zmodralého a opuchlého utopence. K

čertu s ním, řekl jsem si v duchu. Ačkoli to pro mě rozhodně nebylo

snadné rozhodnutí, musel jsem to vzdát. Je mrtvý – stejně jako

překladatel ze španělštiny, pracovník překladatelské agentury

Azbuka i moje nešťastná sousedka. Kéž se Hospodin smiluje nad

jeho vzpurnou duší nebo co to vlastně v takových případech říkali

španělští kněží v šestnáctém století.

Vtom na dvoře divoce a ohlušivě zavyli psi, jako by se i oni

loučili s nebožtíkem.

Srdce mi poskočilo a měl jsem pocit, že se řítí do bezedné

hlubiny: Toulaví psi pro mě byli poslové návštěvníků z onoho světa

přicházejících do našeho hrůzou a děsem strnulého světa. Snad se

zase nevracejí? Že by mě znovu čekala návštěva?

Co teď? Bohové, co si mám počít? Mám udělat to, co

doporučoval Jagoniel? Zhasnout světlo a zkusit stát se pro duchy

neviditelným? Rozbít nějaké to nádobí? Jestliže už není v mých

silách odvrátit jejich útok, mohl bych se aspoň někam skrýt…

Po špičkách jsem se vykradl do předsíně a naráz vypnul všechny

pojistky. Znovu jsem vzal za kliku a zahákl řetízek na dveřích.

Šátravě jsem se vrátil do kuchyně, jediným douškem dopil

šampaňské, které ještě zbývalo na dně sklenky, a naslepo jsem ji

mrštil na kachlíky nad pracovní deskou. Sklo jen tiše prasklo a na

podlahu zvonivě dopadla sprška střepů. Posunul jsem se na okraj

pohovky, nehybně strnul a celým tělem naslouchal.

Psi se uklidnili a chvíli bylo venku hrobové ticho. Potom nějaký

opilec začal vyřvávat odrhovačku o mrznoucím vozkovi, následovala

delší kanonáda ohňostrojů a petard a znovu zavládl klid, který

očividně nic nenarušilo na chodbě ani na schodech. Ačkoli si oči

trochu zvykly na tmu, vypadalo to bez světla pořád strašidelně.

Pokud však indiánský způsob obrany před běsy skutečně fungoval,

pohrdat jím a ignorovat ho by nyní bylo neodpustitelnou bláhovostí.

Za deset minut byly tma a nekonečné čekání nad moje síly.

Zapálil jsem na kuchyňském stole svíčku – a okamžitě jsem toho

zalitoval.

Z pokoje – přesněji řečeno to nebylo přímo z místnosti, ale jako

by zvenčí, otevřeným oknem – jsem uslyšel vzdálený, tlumený křik.

Rozumět mu nebylo, ale měl jsem pocit, že slyším úryvky

španělských slov; nejspíš něco jako vien aqui, ale ruku bych za to do

ohně dát nemohl, protože jsem právě myslel na něco úplně jiného.

Okno ve svém pokoji jsem proti zimě pečlivě oblepil izolační páskou

a i horní větrací okenice byla zavřená na zástrčku; při jedné z

pravidelných večerních obchůzek jsem ji řádně zkontroloval. Že by

se sama od sebe otevřela? Ale jak? Nebo – to ovšem byla mnohem

ošklivější představa – ten zvuk vůbec nepochází zvenčí?

Ani při nekonečné úctě k autoritě E. Jagoniela jsem se neodvážil

vstoupit do vedlejší místnosti bez světla. Sice jsem tím riskoval

odhalení, ale přesto jsem vysoko zvedl talířek se svíčkou zalitou

voskem a pomalu vykročil. V uších mi temně duněly velké bojové

bubny. Bohové jsou mi svědky, že jsem v té chvíli byl připraven

snad na vše – i třeba na útok krvelačného jaguára a setkání tváří v

tvář s nelítostným strážcem mayských hrobek…

Nikdo tam však nebyl. Čekal jsem, že aspoň uvidím závěs

vzdouvající se jako plachta – to by znamenalo, že se okenice přece

jen uvolnila a podivné zvuky sem doléhaly ze dvora. V pokoji však

panovalo hrobové ticho, a ačkoli jsem už měl nervy na pochodu,

neobjevil jsem nic strašidelnějšího než stíny starobylého nábytku,

které si se mnou chtěly hrát na schovávanou. Snad jen zrcadlo na

protější stěně viselo trochu nakřivo.

To zrcadlo bylo součástí dědictví, které jsem získal po smrti

babičky. Bylo velké skoro jako dospělý člověk a zasazené do

masivního pozlaceného rámu, zdobeného složitými rytinami. Bůhví

jak bylo staré – sama babička ho dostala spolu s příborníky a židlemi

z karelské břízy po svých rodičích. Přizvaný odhadce mě ujistil, že

stáří zrcadla obnáší nejméně 150 let.

Prakticky jsem ho nepoužíval – za svůj úctyhodný věk už bylo

slepé; buď se zakalil amalgám, nebo byla plocha poškrábaná. Abych

řekl pravdu, neměl jsem ho zrovna ve velké oblibě. Odraz v něm byl

vždycky trochu rozmazaný, nepřesný a někdy – když jsem se do

zrcadla podíval pod určitým úhlem – i zkreslený, ale ne zrovna

zábavně jako v zrcadlovém panoptiku, spíš tak nějak nepříjemně,

odporně, jako bych hleděl na skřeta v lihu uloženého v kunstkameře.

Zaostřit pohled na vlastní odraz nebylo možné a za půl minuty

marných pokusů člověka rozbolely oči. Prodat zrcadlo nějakému

obchodníkovi se starožitnostmi nedovoloval rodinný kodex cti, a tak

jsem se omezil na to, že jsem ho pověsil co nejdál, téměř do rohu,

abych ho pokud možno vůbec neměl na očích. Tam viselo jako starý

pavouk, který upředl pavučinky světelných odrazů. Jakmile jsem se

náhodou ocitl v jeho dosahu, lačně na sebe upoutal můj pohled. Když

jsem pak na něm koutkem oka ulpěl, většinou jsem se podřídil a na

pár vteřin k němu přistoupil, abych se na sebe podíval jeho pohaslým

stařeckým pohledem a poskytl mu trochu potravy.

Přitom rám byla skvostná práce – a nehledě na úctyhodné stáří

zrcadla jsem musel ocenit, že bylo pořád velmi stabilní. Kdysi

ztrouchnivělý dřevěný špalík, na kterém bylo zavěšené, neudržel jeho

váhu, a zrcadlo spadlo z metrové výšky na podlahu. Z rámu se

odlomil malý kousek, který se dal snadno nalepit na původní místo,

ale truhlář mě varoval, že další podobný otřes by mohl pro zrcadlo

skončit velmi smutně.

To byl také důvod, proč jsem si všiml, že zrcadlo visí trochu

našikmo. Musel jsem ho zase narovnat, aby se nestalo něco ještě

horšího. Nejspíš jsem ze strachu považoval vrzání dřeva za ohlas

vzdálených hlasů… Když jsem si uvědomil, co jsem prožil za

poslední dny, nijak jsem se tomu nedivil.

Za necelou minutu by mě však nikdo ani rozžhaveným cejchem

nedonutil se toho prokletého zrcadla dotknout. Proměna, která se s

ním odehrávala, byla za hranicí mého chápání; než jsem se stačil

polekat, prostál jsem před ním několik nekonečných vteřin a poléval

mě studený pot, když jsem se usilovně, ale zcela zbytečně snažil

spatřit v něm vlastní odraz…

Skleněný povrch byl úplně tmavý. Neviděl jsem v zrcadle vlastní

tvář ani plamen poklidně hořící svíčky. Zaraženě jsem svíčku nejdřív

několikrát zvedl a zase spustil, jako by zrcadlo bylo okno, za kterým

někdo v noci čeká na moje tajné znamení; potom jsem přiblížil

plamen velmi blízko ke sklu. Skleněný povrch zůstal stále na svém

místě, ale nevysvětlitelným způsobem ztratil obvyklé vlastnosti.

Zmocnilo se mě podezření, při kterém mi ztuhla krev v žilách: Co

když ten zakopaný pes není v zrcadle? Otočil jsem se k oknu tak

prudce, že svíčka div nezhasla. Hluboko v noční tmě se za okenním

sklem objevila moje tvář – krvavě rudá a vytržená z temnoty

neklidně prskajícím plamenem připomínala starořeckou divadelní

masku herce snažícího se vyjádřit nevýslovný strach. Nu což, pořád

jsem si uchoval tělo a nadále se odrážel v zrcadlech – přinejmenším

ve většině z nich.

Vzpamatoval jsem se, trochu se osmělil a rozhodl se, že přijdu té

záhadě na kloub.

Vypadalo to, že hladký černý skleněný povrch pohlcoval veškeré

světlo, které na něj dopadalo, a nepouštěl nazpět ani foton. Zpočátku

se mi zdálo, že v zrcadle není vidět vůbec nic, ale když jsem před

ním strávil pět nebo šest minut a zíral na něj tak upřeně, až mě

rozbolely oči, nabyl jsem dojmu, že kdesi v dálce před sebou vidím

jakýsi neurčitý obrys. Když jsem odsunul svíčku na stranu, abych ten

úkaz lépe nasvítil, zdálo se mi, že změnil tvar – jako by se tam uvnitř

něco pohybovalo…

V mém nitru sváděly velký boj strach a zvědavost. Lákalo mě

dotknout se tmavého povrchu; měl jsem pocit, že se po něm rozšíří

kruhy a ruka se vnoří dovnitř… Čím déle jsem před zrcadlem stál,

tím víc jsem byl přesvědčen o tom, že podivná vzdálená silueta není

pouhý přelud. Pozvolna ožívala, zrychlila pohyby a nakonec se jako

šílená svíjela ze strany na stranu, jako by se snažila překonat nějakou

neviditelnou překážku a dostat se z vězení na svobodu.

Polekaně jsem rukou ucukl a uskočil. Nepoznal jsem, s čím jsem

měl co činit; jen co jsem se od zrcadla vzdálil, záhadná skvrna

vybledla a rozpustila se ve tmě. Na další pokus mi už nezbyl čas,

protože v předsíni zazvonil telefon.

Po všem, co jsem právě prožil, jsem už po Novém roce ani

nevzdechl. Telefon v nastalém hrobovém tichu zařinčel mnohem

hlasitěji a pronikavěji než obvykle, takže jsem doslova vyděšeně

poskočil. Nechápavě jsem se podíval na hodiny (pokud se dalo

ručičkám věřit, ukazovaly půl druhé v noci) a nesměle přistoupil k

vyzvánějícímu přístroji. Jen co jsem v předsíni ucítil vůni malého

vánočního stromu, napadlo mě, že mi dosud nikdo nepopřál.

Odkašlal jsem si a zvedl sluchátko. Byl jsem odhodlaný reagovat co

nejklidněji a nejveseleji i na případné výčitky týkající se mého

zarputilého samotářství.

„Jste v pořádku?“ zakrákal bez pozdravu neurčitě známý hlas na

druhé straně a zněl dost ustaraně.

„A… ano…“ Překvapením jsem se zajíkl. „O c-co vlastně jde?“

„Tady major Nabatčikov, GUVD. Dmitriji Alexejeviči, musím

vás naléhavě požádat, abyste zůstal doma a nevycházel ven. V

žádném případě nikomu neotvírejte. Je možné, že jste v ohrožení

života.“ Kam se jen poděl cynický pohrdavý hlas, který mi tolik vadil

při posledním rozhovoru s majorem? Teď mluvil úplně jinak –

nanejvýš vážně a úsečně. Bylo jasné, že právě teď si Nabatčikov na

nic nehraje; nejspíš odhalil nové detaily případu, jehož vážnost a

hloubka mu předtím jaksi unikala.

„Slyšíte mě, Dmitriji Alexejeviči? Ať vás ani nenapadne opustit

byt! Počkejte na mě. Hned časně ráno se u vás stavím.“

„Ano, rozumím, rozumím… Stalo se něco?“ Pokud měl

Nabatčikov pro své znepokojení důvod, pak bylo pro mě lepší, abych

se ho dověděl hned, než abych čekal do rána.

„Skupinová rituální vražda. Sektáři. Možná nějaký kult spojený s

obětováním… Prosím vás, to jste se snad zbláznili! V takovém stavu

je chcete nakládat do sanitky? Každého uložte do pytle a hermeticky

uzavřít!“ Poslední tři věty očividně nepatřily mně; major na někoho

křičel, a navíc přitom zřejmě zakryl sluchátko dlaní. „Jestli dovolíte,

jak se tohle všechno týká mě?“ nastražil jsem uši. „Copak jste

nemluvil o konci světa?“ zareagoval vyčítavou otázkou. „Cože… Vy

to víte?“ Ani na okamžik mě nenapadlo se ospravedlňovat. To jediné,

co jsem nyní pocítil, byla nevýslovná neuvěřitelná úleva, že ještě

někdo zná moje tajemství, že existuje živá bytost, se kterou mohu

vážně diskutovat o své situaci, aniž bych se musel obávat deportace

do psychiatrické léčebny. „Ale jak jste se to dověděl? A věříte

tomu?!“

„To nebudeme řešit po telefonu, Dmitriji Alexejeviči, to snad

sám chápete nejlíp,“ přerušil mě suchým úředním hlasem. „Takže

znovu: Počkejte na mě a mějte oči na stopkách.“

V sluchátku cvaklo a ozval se únavně jednotvárný vyzváněcí tón.

Nejmíň minutu jsem ho poslouchal. Pak jsem zavěsil a znovu zapnul

pojistky. Vrátil jsem se do pokoje a nejistě se podíval na zrcadlo;

neobjevil jsem však ani náznak něčeho nadpřirozeného. Čáry nejspíš

pominuly přesně ve chvíli, kdy zazvonil telefon a ozval se

Nabatčikov. Zamlouvalo se mi pomyšlení, že vyšetřovatelova

střízlivá přízemnost mě ochránila před nevysvětlitelným jevem a že

majorův buldočí stisk je možná silnější než smrtelné objetí chapadel,

která se mě pokoušela stáhnout do yucatanského močálu.

Nezasvětil jsem Nabatčikova do svých tajemství, ale on o nich

něco věděl; nevadilo mi to, protože jsem beztak byl připraven mu

mnohé prozradit. Břemeno, které mi osud naložil, bylo pro jednoho

člověka příliš těžké – a navíc jsem se o něj neprosil. Jestlipak major

tuší, jak závažné důsledky to pro něho může mít? Určitě se dovtípil,

jinak by mě přece tak naléhavě nevaroval.

Hned jsem se uložil ke spánku, abych si zkrátil čekání na ranní

hodiny, ale byl jsem tak nervózní, že jsem se celou noc převaloval

sem a tam. Občas jsem zdříml, ale pořádně jsem se nevyspal. Zato

jsem slyšel majora, jak stoupá po schodech; když natáhl ruku ke

zvonku, stál jsem už na prahu.

Nabatčikov držel v rukou úřední aktovku z levné imitace kůže.

Ani ho nenapadlo, že by se mohl přezout. Namířil si to přímo do

kuchyně, položil aktovku na stůl a významně se na mě podíval. Beze

slova jsem vyčkával.

„Snad jste vážně nevěřil tomu, že váš podíl na tomhle případu

zůstane vyšetřujícím orgánům utajen?“ zeptal se a s inkvizitorskou

dobromyslností se ušklíbl.

„Abyste mi rozuměl,“ spustil jsem rozčileně, „prostě okolnosti

jsou tak neobvyklé, že jsem zapochyboval o vlastním zdravém

rozumu. Sám jste viděl stopy jaguára, ale to zdaleka není vše, byl tu i

golem.“

Vyšetřovatel svraštil čelo. „Žádný golem ani jaguár neexistují.

Jste přece dospělý muž. A nemluvte o věcech, které s tímto případem

nesouvisejí.“

„Jak to myslíte, že nesouvisejí?!“ protestoval jsem, ale on jen

netrpělivě mávl rukou.

„Proč jste neřekl, že víte, jak zemřela vaše sousedka?

Uvědomujete si, že se tak stáváte hlavním podezřelým?“

„Já? Ale vždyť jste sám viděl, že i já jsem byl napaden,“

zamumlal jsem zmateně. „Navíc ten útok byl veden proti mně…

Jaguár… Nebo to byl vlkodlak.“

„Co to pořád máte s tím jaguárem?“ skočil mi podrážděně do

řeči. „Zaslechl jste, o čem jsme mluvili na schodech, a chytáte se

toho jako tonoucí stébla? A proč jste nám neřekl to hlavní?“

„To hlavní?“

„Vy přece od samého počátku moc dobře víte, že se celá

záležitost točí kolem vás a vaší práce!“

„Ale jak víte…“

Pohybem řezníka vyvrhujícího vepře otevřel aktovku, strčil do ní

ruku a vítězoslavně z ní prudkým pohybem vyndal hromádku

zakrvácených papírových listů.

„Poznáváte to?“

Jistě, poznal jsem je na první pohled – na těch papírech byl

překlad několika prvních kapitol, moje osobní kopie, kterou jsem v

jednom ze záchvatů malomyslnosti vyhodil u odpadní šachty a které

se pak kdosi zmocnil. Jak se ale dostala k majorovi?

„Dal jste to přece přečíst sousedce, ne? Nedívejte se na mě tak

nevěřícně, pro nás nebyl sebemenší problém zjistit, komu ty papíry

patří. Poznámky na okrajích mají stejný rukopis jako stížnosti na

sousedy alkoholiky, které jste poslal domovní správě. Pokud ovšem

ta udání nejsou dílem golemů, že ano…“ Ušklíbl se; zřejmě se snažil

o úsměv.

Marně jsem se pokoušel pochopit, o co tu vlastně jde. „Takže ty

papíry měla sousedka?“

Nabatčikov mi zamával listy před nosem. „Hodnotu vašich

jazykových cvičení očividně nepochopila, a proto je prostě odložila

se starými novinami na skříň. Vraha, který ty papíry hledal, nejspíš

vůbec nenapadlo, že by měl hledat právě tam.“

„Ujišťuji vás, že bych nikdy… Neudržovali jsme takový vztah,

aby…“

Větu jsem nedokončil, protože se mi myšlenky rozběhly jiným

směrem. Ubohá Serafima Antonovna… Z krádeže překladu jsem

obviňoval démony a vlkodlaky, ale vypadá to, že je předběhla moje

zvědavá sousedka. Pravděpodobně si ho dokonce stihla přečíst, než

mu přisoudila stejný osud jako ostatnímu papírovému odpadu. Takže

její hrozná smrt v noci, kdy nás postihlo zemětřesení, nebyla

náhodná? Dostavili se k ní „oni“ – stejně jako předtím navštívili

pracovníka překladatelské agentury? A stejně jako přišli za mnou?

Major se i bez vyptávání dovtípil, nač myslím.

„Asi bychom těm papírům ani nevěnovali pozornost, kdyby

nedošlo k podezřelému zmizení jistého Semjonova, pracovníka

agentury Azbuka. Stejný rukopis, takže člověk nemusí být ani génius,

aby si obě vraždy spojil. Z toho muže však zbylo jen pět

litrů krve, nerovnoměrně rozdělené na dvaceti čtverečních

metrech kancelářské plochy. Je to vskutku podivuhodná náhoda, že

tentýž Semjonov od vás přebíral vypracované překlady ze

španělštiny, jak dokládají záznamy v knize objednávek.“

Našel jsem v sobě sílu jen na to, abych bezmocně přikyvoval na

jeho hlasité uvažování.

„A dnes v noci, jen pár minut po novoročním přípitku, jsem

musel opustit rodinu a přátele a odjet do Bibireva, protože tam

během novoroční noci na střeše jedné z novostaveb skupina

neznámých osob cítila potřebu několika dalším jedincům rozříznout

hrudní koš, vyrvat jim srdce z těla a useknout hlavu. Řeknu vám, že

tolik krve jsem už dlouho neviděl.“ Odmlčel se, aby se popásl na

mém úleku a odporu – se stejným výrazem, se kterým zlé děti

pozorují utrpení mučeného hmyzu.

„A copak jsme to našli na místě zločinu?“ Major dramaticky

zvýšil hlas, jakmile se přesvědčil, že dosáhl žádoucího efektu.

„Pokračování vaší práce, Dmitriji Alexejeviči – a pár ještě méně

srozumitelných zápisků o nastávajícím konci světa.“

„Jaké pokračování?“ zeptal jsem se vyjeveně.

„Hned to bude…“ Znovu sáhl do aktovky, chvíli se v ní

přehraboval a vyndal další stránky, které byly rovněž potřísněné krví.

„Tady to je… kdepak jsem to jen viděl? Aha, tady to máme:… jedno

století po druhém odhaluje budoucnost Mayů a celého světa a jejich

nevyhnutelný konec, ba dokonce na den přesně prorokuje, kdy

nebesa sestoupí na Zemi,“ zamumlal, přejel prstem po řádcích a

pokračoval: „jo, to je ono – Že tento rukopis také popisuje veškerá

znamení, podle nichž lze poznat blížící se apokalypsu, aby zasvěcenci

zvěstovali toto předurčení ostatním Mayům a aby tento národ měl

dost času na modlitby a další nezbytné přípravy. Že to vědění

představuje tajemství, které ve stejné míře stráží lidé, démoni a

bohové. A že tyto vědomosti jsou prokleté – stejně jako jsou prokletí

všichni, kteří o nich vědí,“ zakončil triumfálním hlasem a položil

listy na stůl. „Takže váš překlad – nebo jeho stopy – jsme našli na

všech místech činu všech tří vražd, přičemž v jednom případě, smím-

li připomenout, se jedná o vícenásobnou vraždu. Jistě uznáte, že se

přímo nabízí závěr, že…“

Opřel jsem se o dveře a snažil se zklidnit a soustředit, abych co

nejrychleji vymyslel nějaké argumenty a odrazil tak jeho útok.

„Teď vám řeknu, co se děje, a vy mi objasníte, jakou máte v tom

příběhu roli, souhlasíte? V Moskvě působí nějaká pohanská sekta,

která si pod vlivem různých indiánských proroctví představuje, že

nás v dohledné době čeká konec světa. Vaše překlady, Dmitriji

Alexejeviči, je utvrzují v jejich přesvědčení – není ovšem vyloučeno,

že ty texty sám vytváříte –, takže vykonávají celou řadu rituálních

vražd. Občas si jako oběti vybírají ty, kdo se jim – nebo vám –

postaví do cesty, nebo lidi, kteří se pouhou náhodou, aniž by cokoli

tušili, dostanou do styku s vašimi posvátnými spisy.“ Major ironicky

nadzvedl obočí. „Podobné případy jsou u nás celkem všední

záležitostí, a ani v zahraničí nejsou vzácností. To máte satanisty,

svědky bůhvíčeho, starověrce… Zločinci se obvykle považují za boží

vyvolence a věří, že se za své skutky dočkají odměny u posledního

soudu. No jo… Otisky prstů jsme už sejmuli, čekáme na znalecké

posudky a zanedlouho se dočkáme výsledků. Ale dokud je nemáme a

nebylo proti vám vzneseno obvinění, můžete se dobrovolně přiznat,

že jste vůdcem a duchovním guru té sekty.“

Zoufale jsem zavrtěl hlavou – jako odsouzenec svázaný na rukou

i nohou a s roubíkem v ústech, pro kterého je to poslední způsob jak

vyjádřit nesouhlas s rozsudkem.

Tentokrát se Nabatčikov dostavil bez parťáka, a tak roli zlého i

hodného vyšetřovatele musel zvládnout sám. Záludný výraz na jeho

neoholené tváři vystřídal jiný, kterým se úporně snažil vyjádřit

pochopení, a dokonce soucit.

„Nebo snad jste i vy jenom oběť? Zneužili vás? Donutili vás,

abyste se tomu textu věnoval? A teď už je příliš pozdě na ústup,

protože se obáváte o vlastní život?“

„Nevěděl jsem, na koho se obrátit,“ zašeptal jsem. „Policie se

mystikou nezabývá…“

„To byste se divil, čím vším se zabývá policie.“ Nabatčikov si

ztěžka povzdechl a kdovíproč si poklepal na břicho. „A věřte mi,

tady nejde o žádnou mystiku. Vy sám jste snad viděl ty vaše tygry

nebo čerty? Ne! Nikdo je nespatřil. Zločinci se nás prostě snaží svést

ze stopy. Třeba je to součást obřadů. Ale vraťme se k věci. Vy

tvrdíte, že to dílo překládáte ze španělštiny. Mohl byste mi ukázat

originál?“

„Jistě. Okamžik prosím.“ Nechal jsem majora v kuchyni,

došoural se do pokoje a vrátil se s listy vytrženými ze starobylé

knihy.

„Tento materiál se přidá k úředním spisům,“ prohlásil

kategoricky a listy vzápětí zmizely v aktovce.

„Počkejte, já ho přece musím vrátit překladatelské agentuře…“

„Jen klid, to už vyřídíme za vás. Pro začátek byste nám mohl

uvést, o jakou firmu vlastně jde.“ Na tváři se mu mihl jezuitský

úsměv. „Název a adresu.“

„A-k-a-b C-i-n,“ hláskoval jsem.

Nabatčikov si vše poznamenal velkými, pečlivě vykreslenými

písmeny do notesu, zavřel ho a pohrozil mi tužkou.

„Následujících čtyřiadvacet hodin zůstaňte doma. Za pár hodin

navštívíme vaši firmu a pak už bude řešení na dosah ruky. Jestli vás

však pronásledují – a nejspíš to tak opravdu je – nebude snadné se ho

dožít.“

Sbalil všechny papíry ze stolu a zamířil k východu. S

povzdechem si zapnul kabát a posteskl si: „Proč se to všechno

muselo stát zrovna teď? Tak hezky se nám včera sedělo… A dnes

večer jsme měli jít s dětmi do divadla, na benefiční představení

Anisimovové…“

„Jaké Anisimovové?“ zpozorněl jsem.

„Valentiny Anisimovové. Do loutkového divadla. Říká se, že je

to skvělé představení – řekl bych dokonce, že se to točí kolem dobytí

Latinské Ameriky. Předtím jsme tam byli na Příběhu o Petruškovi,

děti byly nadšené…“

„Počkejte… Copak ta Anisimovová před deseti lety nezemřela?“

zeptal jsem se zaraženě.

„Nesmysl! Samozřejmě že ne. Jak vás to mohlo napadnout? Před

dvěma týdny jsem byl s rodinou na představení, při děkovačce

osobně přišla na jeviště.“

Zničehonic mě opustil cit pro realitu. Abych se přesvědčil, že

nespím, podíval jsem se podle Castanedovy metody na dlaně a potom

jsem se ještě pokradmu štípl do nohy.

„No nic, nemějte mi to za zlé.“ Překročil práh. „Budete-li nás

poslouchat, uvidíme se i zítra.“

„Jestli nenastane konec světa,“ zamumlal jsem si spíš pro sebe,

ale majorovi to neuniklo a zklamaně zavrtěl hlavou.

„Snad nevěříte na takové bláboly? Proberte se, člověče, nic

takového nehrozí!“

Jako by mu chtěl osud odporovat, rozhoukal se venku v jednom

autě alarm, pak následoval další a zanedlouho duněl celý dvůr tak,

jako by všechna vozidla dostala hysterický záchvat. Z kuchyně jsem

uslyšel už známé řinčení nádobí, takže jsem si jako první uvědomil,

co se děje, a křikl jsem na Nabatčikova: „Sem! Do dveří!

Zemětřesení!“

Obrysy stěn a výtahové šachty připomínající síťovanou

punčochu, oslňující prostor mezi okenními rámy – to vše se rázem

rozplizlo, rozostřilo a rozechvělo, jako by to nebylo z pevného

materiálu, ale z křehkého poddajného želé. Při záchvěvech nás

zamrazila chodidla, pak nám ztuhly ruce zapřené do dveřního rámu a

několik nekonečných minut to s námi třáslo tak nelítostně, až mě

napadlo: A je to tady…

Slyšel jsem, jak celý dům zasténal. Byla to solidní stavba, na

které poctivě pracovali němečtí váleční zajatci podle svého

nejlepšího vědomí a svědomí a hlavně pod vlivem strachu ze

samopalů neoblomných příslušníků NKVD. Dům kladl přírodě odpor

– vší silou vrostl do země jako staletý dub. Po stropě se rozběhly

klikaté praskliny, omítka padala po celých vrstvách, sypal se cihelný

prach; v jednom z horních pater spadlo něco obrovského na podlahu.

Průjezd se naplnil bojácnými výkřiky a ženským vřeštěním. Ve

výtahu, který s ďábelským skřípotem uvízl o poschodí výš, někdo

panicky ječel.

Tato vlna zemětřesení trvala mnohem déle než první – tehdy jsem

si ani nestačil uvědomit, co se děje, a bylo po všem. Když se teď

země pod nohama nakonec uklidnila, nebyl jsem s to uvěřit, že ta

hrůza skončila – a že nám všem byl dopřán ještě jeden odklad.

Promnul jsem si oči a odkašlal si, abych zbavil plíce vápenného

prachu. Nabatčikov měl tvář bílou jako herci japonského divadla

kabuki, ale už stál na nohou a usilovně se oprašoval.

„Všechno nadále platí podle naší dohody,“ připomněl mi.

„Nenechte se zastrašit!“

„Ale vždyť…“ Chtěl jsem něco namítnout, ale on už rychle sbíhal

ze schodů. Provázel jsem ho pohledem a zvolal za ním: „Máte úplně

bílá záda…“

Měl bych asi vysvětlit, proč jsem tehdy porušil majorův zákaz a

vypravil se do překladatelské agentury Akab Cin. Mé setkání s ním

vůbec neproběhlo tak, jak jsem předpokládal. Místo pozorného

posluchače a ochránce přede mnou znovu stál cynický vyšetřovatel –

a už vůbec jsem nerozuměl, jak jsem mohl doufat v jeho zázračnou

proměnu po případu s rituální vraždou.

Je pochopitelné, že jsem se cítil zrazený, když se zlodějsky

zmocnil stránek deníku a pak mě nechal napospas jaguářím lidem

nebo vražedným sektářům, přičemž mě ještě nabádal, abych ho

„poslouchal“.

V nitru mi zuřil orkán, protože jsem pochopil, že mě major prostě

jen využil. Bylo ode mě pošetilé a naivní, že jsem se mu otevřel,

abych co nejvíc pomohl při vyšetřování. Jistě, jednal jsem z pocitu

osamělosti a strachu, ale teď jsem si já sám připadal jako zrádce vůči

těm, kteří mi svěřili tajemství universa. Toto provinění jsem chtěl

bezpodmínečně napravit – jen tak se dalo aspoň trochu věrohodně

vysvětlit mé nenadálé rozhodnutí vytočit číslo překladatelské

agentury. Byla to marná snaha: Zhruba dvacet minut jsem poslouchal

dlouhé vyzváněcí tóny, pak jsem si to vysvětlil poškozeným

telefonním kabelem, spěšně se oblékl a kvapně vyšel ven. Musel

jsem se do agentury dostat bezpodmínečně před kriminálkou, abych

je tam varoval. Jen tak jsem snad mohl doufat v odpuštění.

Všude houkaly sirény. Uprostřed dvora na sebe blikaly sanitka a

policejní gazík, zdravotníci v reflexních vestách navlečených přes

bílé pláště pobíhali kolem nosítek ležících na zemi. Není divu,

napadlo mě, takový stres nevydrží každé srdce – stačilo málo a na

místě toho nebožáka jsem se mohl ocitnout i já…

Několik arbatských domů se viditelně propadlo. Teprve nedávno

dostavěnému domu nedaleko metra, který byl určený pro novodobé

zbohatlíky, zemětřesení narušilo nosnou konstrukci, takže stavba,

obklopená vzrušeným hejnem požárních vozů a oranžových

mobilních jednotek intenzivní péče, se s každou minutou dále

rozpadávala.

Zahradní okruh, který v tuto dobu býval i v běžných dnech stále

ucpaný, zůstal dnes, po zemětřesení, stát po celé své délce. Tady se

už nedalo nic dělat – tento pacient už vychladl a ztuhl, takže mi

nezbývalo nic jiného než konstatovat exitus a vydat se na cestu

pěšky. I metro se očividně nacházelo v kritickém stavu: Všechny

dubové dveře byly křečovitě otevřené dokořán a vyvrhovaly proud

klopýtajících a mžourajících pasažérů, pokrytých vrstvou špíny.

Na ulicích bylo nepředstavitelně mnoho lidí, přičemž většina z

nich jen bezradně postávala na místě a ostatní náměsíčně bloudili

sem a tam. Zřejmě v nastalé panice opustili své byty a ze strachu z

nových otřesů země se do nich neodvažovali vrátit. V zarovnaných

řadách domů zely temné proluky po zřícených budovách. Na

troskách jedné z nich dvě zašpiněné stařeny usilovně štouraly holemi

v hromadě kamení; zřejmě hledaly ztracenou kočku a přes všechna

varování záchranářů odmítaly toto místo opustit.

Policejní praktikanti s ušima jako plachty odháněli několik

váhavých zlodějů od rozbitých výkladních skříní luxusních butiků,

tělnatí dopravní policisté se hekticky pokoušeli uvolnit alespoň jeden

jízdní pruh pro zásahová vozidla, sanitky se proplétaly těsnými

uličkami a odvážely zraněné čekající před domovními vchody.

Po včerejší předsváteční zimní atmosféře nebylo ani stopy, v noci

se nečekaně oteplilo, hromady sněhu zčernaly a roztály jako kostky

cukru na šálku s rozlitým čajem. Pod chodidly mi čvachtala šedá

břečka a bylo jasné, že boty a nohavice budou po několika stovkách

kroků špinavé a skrz naskrz promočené. Vzduch byl nezvykle teplý a

vlahý.

Běžel jsem, dokud mi stačily síly, pak jsem začal lapat po dechu a

zpomalil na běžnou chůzi; nakonec jsem se vysíleně vlekl podél

sesutých domů, kolem kterých panicky pobíhali zoufalí lidé, míjel

jsem plačící ženy a vřískající děti, poničená auta a stále se

rozrůstající stanová městečka, řady děsivých černých igelitových

pytlů a dospělé muže, kteří k těm vakům promlouvali jako ke svým

živým dcerám, otcům, ženám…

Moskva se změnila k nepoznání. Honosný nádech tohoto města a

jeho lenošivá sytá samolibost zmizely jako mávnutím kouzelného

proutku – nebo jako by mu někdo uštědřil jedinou, ale zato

obrovskou facku. Obyvatelé, kteří obvykle vyzařovali pocit jistoty a

nadřazenosti, se teď s výrazem štvané zvěře kolem sebe bezradně

rozhlíželi. Cáry novoročních světelných řetězců a transparentů s

veselými novoročními pozdravy se bezmocně pohupovaly a vítr

páchnoucí rozkladem si s nimi ošklivě pohrával, házel je do hnědých

kaluží a znovu je vynášel do výšky.

Předehra skončila.

Jsem idiot a zrádce! Jak jsem jen mohl přenechat deník tomu

nevěřícímu cynickému darebákovi! Příliš lacino jsem zaprodal duši

tomu strážci pořádku a jako obvykle jsem strčil hlavu do písku.

Takhle naletět na staré vyšetřovatelské triky a prázdná slova

soucitu… Co mám říct, až přijdu do překladatelské agentury s

prázdnýma rukama, bez překladu kapitoly, bez originálu, uřícený,

zbědovaný kajícník jménem Jidáš?

Nejvíc ze všeho jsem se ale bál, že mě Nabatčikov předstihne a že

až dorazím k domu, kde sídlí Akab Cin, bude už v obležení policie.

Ta ale dnes očividně měla dost starostí i bez sektářských

překladatelů; nevšiml jsem si sebemenších náznaků chystané

speciální operace. Vchodové dveře kurážně bouchaly a dovnitř i ven

chodili lidé – přírodní katastrofa ani trochu nezpomalila činorodou

aktivitu v jednotlivých místnostech.

Proklouzl jsem kolem vrátného, který se právě věnoval něčemu

jinému, vběhl do výtahu a stiskl tlačítko s číslem „čtyři“. Dveře se

ani nepohnuly a výtah zůstal stát, ačkoli osvětlení fungovalo.

Zkoušel jsem, jestli jde opravdu o poruchu, stiskl přitom jiné tlačítko

a za pár vteřin jsem stál v druhém poschodí, kde sídlila nějaká

finančně analytická společnost. Avšak ani odtud jsem se do čtvrtého

poschodí nemohl dostat, protože ten prokletý výtah odmítal reagovat.

Znovu jsem sjel do přízemí a neúspěšně se pokusil najít požární

schodiště. Pak mi už nezbývalo nic jiného než zajít za vrátným a

vydat se mu na milost a nemilost. Tohohle muže jsem tu dříve

neviděl, ale měl na sobě obvyklou uniformu.

„Něco se vám stalo s výtahem,“ spustil jsem bez okolků a doufal

jsem, že si tím získám jeho respekt.

Muži se naježil knír a ukázal tak svou skutečnou velikost. „Co

prosím? A kam vůbec jdete?“

„Do překladatelské agentury Akab Cin, čtvrté patro. Ve výtahu

nefunguje tlačítko, do čtvrtého prostě nejede.“

„Děláte si legraci, nebo co?“ zachmuřil se. „Jaká překladatelská

agentura? Tady máme jen samé bankéře. Taková agentura tady není

a nikdy nebyla, co si vzpomínám – a to tady už sedím dva roky.“

Teď byla řada na mně, abych se rozhořčil. „No to snad nemyslíte

vážně! Jak to, že tady není, když jsem ji před pár dny navštívil a

přinesl zakázku? Říkám vám, že sídlí ve čtvrtém poschodí!“

„Co furt máte s tím čtvrtým poschodím, krucinál? Víte co?

Vyjděte na ulici, mladý muži, a sám se přesvědčte, že tato budova má

jen tři poschodí! To tlačítko, o kterém mluvíte, nikdy nefungovalo –

je tam jen proto, že nesehnali jiný obslužný panel.“ Vrátný mě

úctyhodným pupkem nesmlouvavě postrčil k východu.

Dům byl opravdu třípatrový. Jak to, že jsem si toho dříve

nevšiml?

Přepočítal jsem to nejméně desetkrát, obešel jsem vilu kolem

dokola a pro jistotu znovu spočítal poschodí. Byla to nepochybně

stejná budova, jen nápis Překladatelská agentura Akab Cin jsem

nikde nenašel. Ačkoli jsem si uvědomoval, jak hloupě a pošetile to

vypadá, přetřel jsem dokonce rukávem každou mosaznou tabulku –

co když se jen narychlo zamaskovali, nebo jsem podlehl optickému

klamu? Zbytečně jsem se ztrapňoval – všechny tabulky byly napevno

přišroubované, a ani jedna z nich se nepohnula; navíc všechny byly

trochu poškrábané a některé měly lehkou patinu, takže bylo očividné,

že tady už nějaký ten měsíc visí.

Rozzlobeně jsem si uplivl, o pár kroků ustoupil a narazil zády do

malého vyhublého staříka v čepici, kterou kdysi nosili členové

politbyra. Brýlemi s kostěnými obroučkami stejně jako já nechápavě

mžoural na názvy firem.

„Povězte mi, je v této budově překladatelská agentura?“ zeptal se.

„Před dvěma dny tady ještě byla… Aspoň myslím…,“ odpověděl

jsem nejistě.

„Ach tak. No jistě… Ale co, tak musím někam jinam…,“ usoudil

zamyšleně. „Děkuju vám, moc jste mi pomohl.“ Stařík vykročil na

revmatických nohou kolébavě jako tučňák.

Zřejmě měl dost naspěch, protože si vůbec nevšiml, že mu z

kapsy u kabátu vypadl kousek papíru a pomalu se snesl k zemi.

„Počkejte! Něco jste ztratil!“ Než jsem však doběhl tam, kde se

papír válel v prachu ulice, stihl nedoslýchavý stařík zmizet za rohem.

Oprášil jsem papír a otočil ho. Byla na něm adresa napsaná

plnicím perem; název ulice a číslo domu se pomalu rozpíjely na dvě

nečitelné skvrny.

Ulice Itzamny 23.

EL FIN DEL MUNDO

Náhoda? To není možné.

Itzamnovo jméno jsem znal lépe než jméno kteréhokoli jiného

indiánského boha. Nejstarší božstvo stojící na nejvyšším stupni

mayského panteonu, vynálezce písma, ochránce vědců a astrologů,

manžel osvícené Ixchel…

V hlavě mi divoce vířily myšlenky. Připadal jsem si jako na

horské dráze; kolem mě prolétaly úryvky obrazů, nedomyšlených a

nevyřčených předpokladů. Snažil jsem se ve vozíku zoufale udržet, i

když koleje hypotéz se zatáčely ve stále prudších spirálách…

Stařík hledal totéž co já – překladatelskou agenturu, která,

alespoň podle tvrzení ochranky, nikdy neexistovala, ačkoli jsem ji

osobně několikrát navštívil. Není tedy důležité, jestli se Akab Cin

vznáší kdesi v mystických sférách a jednou za sto let otvírá bránu do

našeho světa, nebo se prostě jen uchýlila někam do sklepa, protože se

dověděla o nastávající policejní maškarádě. Rozhodující byla

skutečnost, že podle dvou lidí ta agentura nepochybně existuje – pro

toho, kdo tam nosí nové kapitoly deníku, a pro překladatele ze

španělštiny do ruštiny, který pak přeložené stránky zase vrací. Není

nakonec Akab Cin jen poste restante pro korespondenci těchto dvou

lidí?

Vždyť jsem jen před pár minutami rozmlouval s člověkem, který

byl stejně jako já přesvědčen o reálné existenci té překladatelské

agentury! Spojitost mezi ním a mou prací mi nebyla na první pohled

jasná a moje přání ihned ji odhalit by se dalo připsat zoufalství a

schizofrenii, kdyby stařík nakonec neztratil lístek se jménem

mayského boha. Opravdu to všechno mohla být jen bizarní

kombinace náhod?

Odpověď jsem znal už předem. Sevřel jsem pevně lístek a rychle

vyběhl, abych dohnal staříka. Něco mi našeptávalo, že do

překladatelské agentury Akab Cin už nikdy nevkročím. Mohl jsem se

jen domýšlet, co se s ní stalo, proč byl vchod zavřen a proč sama

mystická agentura opustila naši pozemskou dimenzi; bylo však

očividné, že zmizela jednou provždy.

Bylo důvodem to, že jsem neobstál ve zkouškách, kterým jsem

byl podroben? Že jsem nebyl hoden chránit svěřená tajemství nebes,

protože jsem je ze zbabělosti a duchovní chudoby vydal pozemským

mocnostem? Nebo proto, že několik staletí starý deník conquistadora

byl něčím jako čarovnou propustkou do jiných sfér universa, kam

smrtelníci běžně nemají přístup?

I kdyby dokonce firma Akab Cin po telefonátu z kriminálky

jednoduše práskla do bot, neměl jsem zřejmě sebemenší naději dostat

nové zakázky poté, co jsem agenturu vydal napospas GUVD a ztratil

originál jedné kapitoly.

Tak či onak, jediný provazový můstek mezi mnou a

objednatelem, ztrácející se v neprůhledné mlze, se začal trhat; byl

jsem zbaven možnosti se samostatně rozhodnout. Nejspíš právě proto

se mi teď zdálo, že neexistuje větší utrpení než být svržen z božského

bojového vozu a odsouzen vláčet se po zbytek svých dnů po prašné

krajnici mého nesmyslného banálního života. Přitom jsem se ještě

včera chystal, že další překlad deníku odmítnu.

Teď mi však osud – nedopatřením nebo ze soucitu – poskytl ještě

poslední, neuvěřitelnou šanci: setkání se samotným tajuplným

objednatelem, nebo přinejmenším s jeho kurýrem. To si prostě

nemohu nechat ujít!

Stařík za necelé tři minuty stačil urazit úctyhodnou vzdálenost;

kdyby se jeho staromódní beranice škubavě nevznášela nad mořem

hlasů jako splávek na udici, určitě by se mi ztratil z očí.

Ponořil jsem se do inertní lidské masy, vztekle ji rozrážel lokty,

ignoroval protesty i výhrůžky a pomalu, ale jistě se blížil ke svému

cíli. Čepice se kolébavě vznášela na hladině davu a plula po proudu,

občas se ponořila, ale za chvilku se zase objevila. Já jsem měl

rychlost šest, možná i sedm uzlů, za což by se nemusel stydět ani

žralok. Vzdálenost mezi námi se však kupodivu nezkrátila ani o metr.

Energicky jsem kolem sebe mával rukama, zaslouženě přitom sklízel

štulce a nadávky, pádloval jsem ze všech sil, ale ke staříkovi jsem se

neblížil.

Byl to nepříjemný pocit, jako bych se ocitl v jednom z těch

úzkostných snů, které vysávají ze svalů veškerou sílu – pokoušíš se

běžet, ale jen nadarmo pohybuješ vatovýma nohama a nehýbeš se z

místa.

Plavec v čepici sebou najednou prudce škubl, jako když zabrala

velká ryba, splávek beranice zamířil doprava a nakonec úplně zmizel.

Snažil jsem se zapamatovat si místo, kde zmizel v davu, vkročil jsem

na vozovku, kde jsem div neskončil pod koly hlasitě troubícího

náklaďáku, rozběhl se podél chodníku jako létající ryba vyskakující

nad hladinu, aby se rozhlédla. Tohle je ten reklamní štít, u kterého

zmizel! Z přelidněného bulváru odbočovala jako nenápadný přítok

klikatá ulička. Že by se tam stařík snažil ztratit?

Znovu jsem se vrhl do davu, rozrážel ho rameny a prodíral se

přes široký chodník. Nakonec jsem úplně vyřízený a celý upocený

vklopýtal do té ubohé liduprázdné uličky, která v podstatě sestávala

ze zchátralých třípatrových domů. Měl jsem opravdu neuvěřitelné

štěstí: Pouhých tři sta metrů před sebou jsem spatřil belhající

postavu. Stačilo, abych se sem dostal o pár vteřin později, a staříka

bych ztratil z dohledu. Ten totiž došel na nejbližší křižovatku a před

mýma očima zabočil doleva.

„Počkejte! Zastavte!“ vykřikl jsem ze všech sil, ale on na mě

vůbec nedbal.

Úzká ulička, do které se doslova vnořil, vypadala ještě

podezřeleji: stará kamenná dlažba, špinavé domy se zatlučenými

okenicemi, žádné zaparkované auto a nikde ani živáčka.

Ani mě nenapadlo, že ho přestanu pronásledovat. Jestli je ten

stařík opravdu ten, za koho ho pokládám, mohl bych od něho dostat

odpovědi na všechny své otázky. Na všechny! Kdo jiný by měl

vědět, jak skončila výprava conquistadora, který uvěřil indiánským

legendám a proroctvím a byl za to svržen do mayské obětní studny?

Musí mít přece i další kapitoly deníku, pokud tedy vůbec existují.

Zašel do agentury, aby se informoval, jak to vypadá s překladem

poslední části, kterou mi zkonfiskoval major, nebo chtěl zadat k

překladu další kapitolu? Třeba ji má teď s sebou a stačilo by, abych

ho jenom dohnal, představil se, vysvětlil mu souvislosti…

Jenom dohnal? Stařík se pohyboval podivuhodně čiperně, jako by

ho revmatismus vůbec netrápil. Začalo mě píchat na průduškách,

srdce mi divoce bušilo a hrudní koš mi byl najednou příliš těsný,

svaly mi křečovitě ztuhly, ale poslouchat tělo a dopřát si krátký

odpočinek teď bylo zcela vyloučené. Pořád jsem se pokoušel na

křepkého staříka volat, ale buď byl nedoslýchavý, nebo si všiml, že

ho pronásleduji, a za nic na světě se nechtěl zastavit.

Když nakonec zpomalil, domníval jsem se, že přece jen zaslechl

moje hysterické výkřiky. Potřeboval se však jenom zorientovat;

vzápětí zmizel v nejbližších tmavých vratech. Než jsem urazil zhruba

tři sta padesát kroků, které nás dělily, využil náskok a ztratil se někde

v domovních dvorech. Po chvilce zaváhání jsem ho následoval.

Ještě nikdy jsem se v tomto městě nesetkal s tak podivnými

dvory; jako by pocházely z jiné doby a odjinud než z Moskvy. Měl

jsem dojem, že jsem se ocitl ve středověké Evropě, kterou jsem znal

z historických filmů, kombinované s neživotnými grafickými

fantaziemi M. C. Eschera. Úzké klikaté chodby plné

nepředstavitelného harampádí – proděravělých dětských kočárků,

poškozeného nábytku, zrezivělých jízdních kol, roztříštěných

sádrových soch, chatových plotů s vyvrácenými brankami, které

zřejmě oddělovaly různé pozemky, požárních žebříků směřujících

přímo do nebe – a nad tím vším, ve výši prvního patra, byly – jako na

hradní zdi nějakého francouzského rodového zámku – dřevěné

zastřešené galerie.

Odněkud sem doléhaly útržky rozhovorů – slyšel jsem veselé a

zlobivé dětské hlásky, ženské milostné vrkání, šťavnaté nadávky,

cinkání sklenic u slavnostní tabule, ale nikoho nebylo vidět a

zaprášená okna byla mrtvá a prázdná. Vytušil jsem, že stařík úmyslně

zamířil do tohoto průjezdu, aby se schoval. Byl docela úspěšný,

protože za pár minut jsem ho úplně ztratil z očí a zvuk jeho kroků

přehlušily přízračné hlasy stejně jako sněhová bouře zamete

poutníkovy stopy.

Ještě nějakou dobu jsem se bezcílně potuloval sem a tam, až jsem

znenadání v jedné slepé uličce stanul před nízkými dřevěnými

dveřmi, nad kterými ze zdi vyčnívala zkosená břidlicová stříška.

Schodiště za dveřmi bylo také podivné; nejvíc ze všeho připomínalo

ponurou, příkře vzestupnou šachtu, po jejíž stěnách se vinuly úzké,

nanejvýš půl metru široké schody bez zábradlí. Všemocný Itzamna je

mi svědkem, že bych po nich vystoupal až nahoru, jen abych dohnal

nepolapitelného staříka. Vtom jsem si před sebou všiml světlého

obdélníku – v poryvech větru tam bouchaly ještě jedny dveře.

Schodiště tedy ve skutečnosti sloužilo jako průchod; stařík se určitě

neškrábal nahoru po vratkých stupních, ale hbitě proklouzl na ulici.

Za ním!

Strčil jsem do dveří, vyšel ven a údivem jsem strnul. Labyrint

dvorů mě nevysvětlitelným způsobem vyvedl do arbatské čtvrti, kde

stála budova někdejší dětské knihovny, která se pak stala mou první

překladatelskou agenturou. Nebyl jsem tedy nijak daleko od svého

domova. Na návrat jsem tedy nepotřeboval ani třetinu času, který

jsem strávil cestou do Akab Cinu! Co je to za čertovinu?

Na rozdíl od podivných uliček a dvorů, kterými jsem

pronásledoval svého domnělého objednatele jako Carrolova Alenka

bílého králíka, byla na této ulici spousta lidí. Nejbližší budova –

solidní šedý obytný dům – vypadal tak, jako by ho obrovská sekera

uprostřed rozsekla. Okraje rány se poměrně hodně rozchlípily a

odhalily vnitřnosti. Od přízemí do pátého poschodí bylo vidět

poloviny bytů: ložnice se starými tapetami na stěnách, draze

zrenovované obývací pokoje, umývadla visící nad propastí. Celý

vývoj připomínal ohromný domeček pro panenky, který se dá otevřít

a nahlédnout dovnitř.

V otvorech po dveřích se občas mihly modré kombinézy

zachránců, kteří kontrolovali, jestli někdo v této pasti neuvízl.

Nedaleko od vchodu se vršila hromada z pohovek, televizorů,

počítačů a kufrů plných šatstva; obyvatelé odnášeli své nejcennější

věci do bezpečí, dokud policie, která se už dostavila, budovu

neuzavře. Kolem zachráněného majetku se shromáždil shluk lidí,

kteří požadovali, aby policisté zrušili zákaz vstupu do domu a pustili

je pro další věci.

Zůstala stará knihovna nedotčená? Ucítil jsem, jak mě píchlo u

srdce: Ta nenápadná budova v břiše Arbatu, kterou nejspíš nikdo

nepotřeboval, byla jedním z mála míst v Moskvě, které mě

nevysvětlitelným způsobem rozněžňovalo.

Důsledků zemětřesení zůstala ušetřena. Ta dřevostavba z 19.

století byla stabilnější než monumentální kamenné bloky stalinského

empíru, elitní obytná monstra a mnohapatrové chatrče z doby

Chruščova. Plomby kriminální služby na dveřích byly zlomeny; buď

se tady činili nějací konkurenti z GUVD, nebo se po katastrofě

objevili rabující zloději a zkoušeli štěstí v zapečetěné agentuře.

Aniž jsem sám věděl proč, zamířil jsem ke dveřím a vzal za kliku.

Dala se nečekaně snadno stisknout; dveře nespokojeně zaskřípaly a

otevřely se. Chuligánské výtržnosti z mládí se mi teď moc hodily –

ve všeobecném zmatku se nikdo nebude zajímat o opuštěnou

překladatelskou agenturu.

V kanceláři panovalo šero a dusno jako v hrobce, uzavřené před

mnoha staletími. Zimní slunce, stojící nízko na obzoru, nedokázalo

proniknout okenními skly pod silnou vrstvou prachu. Opodál jsem

spatřil na podlaze děsivé široké pruhy; bylo zřejmé, že majitele

agentury sem dosud nepustili a kriminálka neměla chuť odstraňovat

krvavé stopy.

Nenašel jsem v sobě odvahu, abych k nim šel blíž a důkladněji si

je prohlédl; místo toho jsem přistoupil k pultu, za kterým mě obvykle

vítal žlučovitý Semjonov. Jeho pracoviště bylo velmi špatně vidět,

ale i přes nedostatečné osvětlení jsem vytušil, co tam najdu.

Ležely hned nahoře na pultu – uprostřed spadlé omítky a

knižního prachu. Stačilo mi jedinkrát přejet prsty po pečlivě

opracované kůži a poznal jsem je – desky se zlatým monogramem,

ve kterých jsem dostal první, přesněji řečeno druhou kapitolu

starobylého rukopisu.

Nepátral jsem po vysvětleních. Nedočkavě jsem je uchopil,

střemhlav vyběhl z knihovny a spěchal domů, do svého brlohu.

Zemětřesení, netvoři, ba ani policie mi teď nemohli nahnat strach.

Bál jsem se jen toho, že se zpocený od hlavy až k patě proberu ve své

posteli s křečovitě sevřenýma rukama, ve kterých jsem před

okamžikem držel skutečný poklad – vykoupení, o které jsem se tak

toužebně modlil a kvůli kterému jsem se tolik natrápil.

Navrchu ležel čtyřikrát složený čtverečkovaný papír, ale hned

pod ním jsem je uviděl – stránky svého deníku! Rozechvělýma

rukama jsem odložil papír; ten má času dost. Celý svět měl

zničehonic dost času…

Že jsem ve zmíněné studni neboli cenote, jak ji nazývají indiáni,

musel strávit pět dní a čtyři noci a že okolnosti mého přebývání v oné

studni i následného vysvobození byly nadmíru podivuhodné a

zázračné.

Že do začátku období deštů zbývalo ještě několik týdnů a dny byly

velice horké a suché a že jsem trýznivou žízeň zaháněl jen tím, že

jsem časně ráno olizoval kapky rosy na kamenných stěnách cenote.

Avšak více než vláhu jsem potřeboval naději na záchranu, která se

zmenšovala s každou hodinou strávenou ve vězení.

Že první den jsem si myslel, že se seňor Vasco de Aguillar

rozpomene na závazky, které pro něho vyplývají ze šlechtického

postavení a vznešeného původu, že si vzpomene na bitvy, které jsme

svedli bok po boku a kryli jeden druhému jako přátelé záda a vrátí se

a vysvobodí mě ze studny. Ale že slovo prokletého bratra Joaquína,

toho hada s rozeklaným jazykem, mělo pro seňora Vasca de

Aguillara větší váhu než jeho stav a čest; Hospodin nechť je mu

spravedlivým soudcem.

Že první den i den druhý jsem křičel a volal věrolomného Vasca

de Aguillara nebo některého z vojáků, který si to třeba rozmyslel a

rozhodl se mi pomoct, protože si uvědomil, že jsem se k nim vždy

choval ohleduplně a mírně. Nikdo z nich však nepřišel; a že tehdy

jsem začal křičet ještě hlasitěji v naději, že mě najdou indiáni a

pomohou mi vyškrábat se nahoru nebo mě z nenávisti či

milosrdenství usmrtí.

Že na sklonku druhého dne jsem z nepřetržitého křiku ztratil hlas

a pak jsem už nemohl volat o pomoc. Že mě tehdy začaly opouštět

síly, takže jsem celý čas trávil vleže tváří k zemi a modlil se k Bohu o

odpuštění. Že mi noha opuchla a zčernala a nesnesitelně bolela. A že

myšlenka na pomalou a trýznivou smrt byla natolik nesnesitelná, že

jsem si chtěl sáhnout na život, abych se vyhnul strádání. Že jsem

zamýšlel vykonat to kamenným indiánským nožem, který jsem našel

mezi kostmi a lebkami na dně cenote.

Avšak že třetí noci, když jsem se vzdal poslední naděje na

záchranu, jsem zažil cosi podivuhodného, co mi zabránilo dovršit mé

hříšné záměry.

Je třeba objasnit, že indiánská osada, ve které se nacházel cenot

a hledaná pyramida, byla na opuštěném a Bohem zapomenutém

místě. Že se mu vyhýbala dokonce i zvěř a ptáci, a proto dnem i nocí

bylo vůkol hrobové ticho. Avšak té noci, o které teď vyprávím,

vřeštěly poblíž opice tak hlasitě, jako by je něco vylekalo. Že jsem se

tím hlukem probudil a domníval se, že zvířata zneklidněla

přítomností procházejících lidí, a tak jsem začal znovu křičet,

vyptávaje se španělsky i místním nářečím, jestli tam někdo je. Že síly

i hlas mi stačil pouze na dva hlasité výkřiky, po kterých jsem znovu

ochraptěl a mohl se modlit o pomoc jen šeptem.

A že zanedlouho jsem daleko nahoře spatřil plamen svíčky

osvětlující obličej, který podle mě patřil bělochovi. Že ten člověk

dlouho nahlížel do hluboké studny, ale nejspíš mě neviděl. Že jsem

bez hlasu nevěděl, jak upoutat jeho pozornost a přivolat ho ku

pomoci. A že jsem začal mávat rukama a skákat po dně studny na

zdravé noze, ačkoli druhá noha mě od těch pohybů nesnesitelně

bolela.

Že nakonec moje snaha zaznamenala úspěch a člověk hledící do

studny mě zpozoroval, protože začal kroužit svíčkou a snažil se mě

lépe rozeznat; poté zase zmizel a k mému nevýslovnému zoufalství a

rozčarování už o sobě nedával vědět.

Že zbytek noci jsem strávil v modlitbách a úvahách o tom, co se

stalo, a dospěl jsem k závěru, že tvář, kterou jsem spatřil, nepatřila

člověku, ale byla znamením božím, kterého se mi dostalo, abych

zapomněl na hříšné úmysly a s nepřízní osudu mužně bojoval.

A že jsem se podle toho zachoval, pročež jsem se dočkal brzkého

vykoupení.

Znovu jsem si přečetl řádky, ve kterých uvězněný conquistador

popisoval znamení, kterého se mu dostalo. Zkaleným závojem

polospánku slyšel křik vřešťanů; zkrvavenými prsty se výstupky na

kamenné stěně vytahuje na nohy. Co teď volá? „Je tam někdo?!“

„Hay alguien aquí?!“

Nebyla právě tohle slova, která jsem slyšel, když jsem o

silvestrovské noci seděl v kuchyni? Milostivý Bože, nebyl to on,

koho jsem při pohledu do zrcadla viděl na dně obětní studny,

ochraptělého, zraněného, vyčerpaného, ale pořád živého, a to jen pár

minut poté, co jsem se ho zřekl a vztyčil mu na hrobě nahrubo

vyřezaný vojenský kříž?

Došlo snad k tomu, že obrovská stěna staletí mezi námi se z vůle

jakési moci tak ztenčila, že propouštěla světlo a zvuk? Třeba se

změnila v cosi jako membránu, skrz kterou jsem dokonce mohl tomu

španělskému nešťastníkovi podat pomocnou ruku, kdybych se nebál

– a kdyby mě nevrátil do reality Nabatčikovův noční telefonát?

Byla to opravdu velká ironie, že já, ačkoli jsem ztratil víru v

záchranu svého conquistadora a nedokázal jsem dokonce ani správně

vyložit význam a smysl našeho nepravděpodobného nočního

shledání, jsem mu vnukl naději a moje tvář poznamenaná strachem

se mu zjevila jako znamení shůry! Znamení, že má pokračovat v boji

a neprojevit na půl cestě malověrnost, bylo dáno nejen jemu, ale

hlavně mně. Já jsem ho však považoval za vylomeniny démonů, ba

navíc jsem zrcadlo zakryl prostěradlem, aby mě už nepřipravovalo o

rozum. Já ubožák, hlupák!

Zdálo se však, že conquistador mi chce za každou cenu

dovyprávět příběh svého zázračného vysvobození…

Že po čtyřech dnech a čtyřech nocích jsem uslyšel lidské hlasy,

ale protože jsem byl úplně vysílený a téměř v bezvědomí, nemohl

jsem vstát a ozvat se.

Že však hlasy byly stále zvučnější a slyšel jsem, jak mě volají

jménem; potom mě polili vodou, což mě probralo k vědomí. Že jsem

nahoře, u ústí cenotu, uviděl našeho průvodce Juana Nachiho

Cocoma a s ním ještě několik indiánů. Že ti lidé mi hodili dolů

provazy, které jsem si uvázal kolem těla, a že mě pomocí nich vytáhli

ze dna strašlivé studny a položili mě na svěží zelenou trávu. A že

jsem tehdy blahořečil svaté Panně Marii a plakal jako dítě; poté

jsem opět upadl do bezvědomí.

Že jsem k sobě přišel v nevelké indiánské osadě a bylo mi řečeno,

že jsem strávil v bezvědomí ještě několik dalších dnů. A že mě

obyvatelé osady živili a pečovali o mě; přiložili mi na zmrzačenou

nohu léčivé listy, čímž zmírnili trýznivou bolest a otok zmizel.

Když jsem znovu pobral rozumu a do těla se vrátil duch života,

přivolal jsem Juana Nachiho Cocoma a vyptával se ho, jak se mu

podařilo uprchnout Vascovi de Aguillarovi a bratru Joaquínovi a

proč se rozhodl vysvobodit mě ze studny. Že průvodce mi vyprávěl,

že při jedně zastávce se vojáci vzbouřili a odmítli jít přes bažiny; jiné

cesty ovšem nebylo, protože posvátná sakbe, po které jsme přišli do

Calakmulu, vedla pouze jedním směrem.

Že se Vasco de Aguillar pokoušel zvládnout vzbouřence silou, ale

byl smrtelně raněn úderem kinžálu. Že sám Juan Nachi Cocom využil

vhodného okamžiku, přeřezal provaz, kterým byl přivázán ke

zraněnému muži, a skryl se v houští. Že se rozpomněl na mou

dobrotu a chtěl se mi za ni odplatit; vykročil tedy nazpět a vracel se

džunglí, dokud ho nezastavili indiáni přebývající poblíž Calakmulu.

Že ho oloupili a zpočátku mu usilovali i o život, ale jejich kněz,

jakmile uslyšel průvodcovy modlitby, nepřipustil, aby mu zkřivili byť

jen jediný vlásek na hlavě, a vyslechl ho. Že se dověděl, že Juan

Nachi Cocom se mě snaží zachránit a že jsme oba utrpěli újmu, když

jsme se snažili ochránit starobylé indiánské rukopisy před

zneuctěním a zničením, a přikázal, aby průvodci sejmuli pouta. Že

stejně tak nařídil vysvobodit mě ze studny cenote, a to i přes místní

tabu, podle kterého pro smrtelníky neexistuje cesta zpátky z obětní

studny, podobně jako pro hříšnou duši není úniku z pekla.

Že jsem později s tímto nesmírně podivuhodným člověkem,

knězem, vedl dlouhé rozhovory, při kterých jsme se dorozumívali s

pomocí Juana Nachiho Cocoma. Že mi sdělil poznatky, které změnily

mě i můj život.

Že podle knězových slov posvátná indiánská kniha, kterou hledal

z pověření otce Diega de Landy bratr Joaquín, byla pro indiány

pramenem velikého utrpení, a proto byla tak horlivě chráněna před

nepovolanýma očima. Že zmíněná kniha byla – jak mi dříve oznámil

Juan Nachi Cocom, poslední ze synů zaniklé královské dynastie –

sbírkou proroctví, z nichž nejdůležitější byla předpověď konce světa.

Že indiánský lid bezvýhradně věřil v neodvratitelnost těchto

věšteb a že všechna jeho města s lidmi i králi žila v dokonalé shodě s

proroctvími. Že den, který byl v oné knize označen jako den zániku

světa, už podle indiánského kalendáře nastal, a to celá staletí před

příchodem Španělů na Yucatan.

Že to, co se toho dne stalo, znamenalo konec indiánského lidu,

zároveň jeho nejstrašnější tajemství a největší hanbu. Neboť kněží

nevypočetli správně okamžik zkázy a proroctví se nenaplnilo. Že však

víra Mayů v tragický osud světa, neomylnost velkého proroctví a

pravdomluvnost mayských mágů a hvězdopravců byla tak velká, že

věštbu sami naplnili.

Že ve stanovený den odešli z měst, spálili domy a rozptýlili se po

lesích a že přestaly existovat státy a knížectví a vznikly jen rozptýlené

kmeny. Že s postupujícími roky bylo zapomenuto sochařské umění a

stavebnictví, ve kterém indiáni dosáhli neuvěřitelné úrovně a že

stejně tak do zapomenutí upadlo písmo a mnoho bohoslužebných

rituálů. A že ten prokletý den se nestal koncem světa, ale zánikem

lidu. Že však ti, kteří odmítali věřit v proroctví, byli haněni jako

odpadlíci, jejich příbytky byly zničeny a osady vydány napospas

ohnivému živlu.

Že mi kněz také popsal, jak jeho rod, který v uplynulých staletích

patřil k mohutným a slavným knížectvím, rok za rokem propadal

zkáze a jeho členové se měnili v divochy, kteří si už nevybavovali, že

jsou posledními strážci oné posvátné knihy, která přivodila zánik

Mayů. Že tu knihu on sám dostal od umírajícího otce a ten zase od

dědečka. A že až nastane čas knězovy smrti, musí i on předat rukopis

svému synovi, který se také musí stát knězem a knihu ochraňovat. A

že tak to musí pokračovat, dokud žije veliký bůh Itzamna a ostatní

bohové a dokud svět stojí. Neboť nejtajnější a nejzhoubnější záhada

posvátného rukopisu spočívá v tom, že proroctví je pravdivé, ale

mylný je pouze propočet času pocházející od astrologů, kteří si knihu

vyložili po svém.

A že každý syn mayského lidu a každý člověk na tomto světě z

jakéhokoli jiného rodu, ať už slouží kterémukoli bohu, musí být

pamětliv toho, že svět je konečný stejně tak, jako je smrtelný člověk;

a že posvátný rukopis to potvrzuje a na věky věků připomíná, a proto

musí být zachován stůj co stůj.

Avšak pokušení vykládat proroctví a stanovit přesný den konce

světa pomocí této knihy je hříšné a zhoubné; a že stejně jako se kdysi

stala příčinou pádu mayské říše, může přivést v pokušení a poté

obrátit v prach a popel budoucí impéria, a dokonce i všechny lidi

žijící na Zemi.

Člověk je slabý, zbabělý a zvědavý, a proto jsou takové znalosti

pro něho nebezpečné.

Že jsem se tehdy kněze zeptal, jestli se posvátná kniha nedostala

do rukou bohaprázdnému mnichovi, bratru Joaquínovi, když vyloupil

indiánský chrám v Calakmulu. Že mě mayský duchovní uklidnil a

objasnil, že v pyramidě, kterou vojáci poskvrnili, leželo nepravé dílo,

které se sice na první pohled podobalo hledanému rukopisu, ale

záměrně bylo nepravdivé a plné prázdných slov.

Že jsem se ho rovněž otázal, proč mně, cizákovi, prozradil

tajemství, které zůstává skryto mnoha synům jeho lidu. A že se

ohradil a přiznal, že indiánská bohyně Ixchel mu nepopřála syna; ve

vymírání vlastního rodu spatřoval znamení zániku Mayů. Že se mu k

sluchu donesly zprávy o vousatých mužích ze zámoří, jejich

zázračných plavidlech, hromově dunící zbrani a bojové chrabrosti

bělochů. Že to vše v něm probudilo zvědavost, a tak žádal velkého

Itzamnu, aby mu zjevil pravdu o těch lidech. A že bůh mu seslal

vidění, ve kterém si vousatí vetřelci podřídili zemi i Maye, Aztéky a

další národy a vládli nad většinou světa.

A že se tehdy strážce knihy rozhodl, že si nemůže odnést tajemství

konce světa do hrobu jen proto, že nemá syna; stejně tak i národ ho

musí předat jinému národu, pokud sám po sobě nezanechal

nástupce. A že když se tak rozhodl, modlil se ke svým božstvům – k

bohu smrti Ah Puchovi, bohu slunce Ah Kinovi i samotnému

Itzamnovi – a vyptával se jich, je-li jeho záměr bohulibý. A že se mu

dostalo znamení, které upevnilo jeho víru, že si počíná správně.

Že se to stalo před několika měsíci a že kněz od té doby s důvěrou

trpělivě čekal na projev vůle indiánských bohů, dokud mě Itzamna

nesvrhl do cenote a nezřekl se mého života. Že jsem byl podle

knězova soudu bohy vyvolen, abych převzal starobylý rukopis a poté

ho ochránil před zkázou i zapomenutím.

Že mou třetí otázkou na něho bylo, jak lze poznat, kdy nastane

skutečný den posledního soudu a jaká bude jeho příčina. Že tehdy se

kněz usmál a řekl mi, že vousatí muži jsou stejně slabí a zvědaví jako

jeho soukmenovci; a že nové výpočty, které provedl knězův otec,

poskytují světu ještě asi šest set třicet tzolkinů, což podle našeho

letopočtu odpovídá čtyřem stům padesáti rokům. Že mě však

opakovaně varoval od pokušení stanovit přesné datum konce světa,

protože to není lidská, ale božská záležitost.

A že mi pověděl, že svět zanikne tehdy, až zemře Itzamna – otec

bohů, nejstarší indiánské božstvo, moudrý vládce pozemského světa,

který ho zhmotnil svou představou.

A že konec světa předznamená churavost tohoto boha, po které se

horečnatě roztřese celá Země.

A až naposledy zavře oči, pohrouží se svět do věčné tmy.

A až u něho nastoupí předsmrtné křeče, zazmítá se celý svět ve

strašlivých zemětřeseních, horstva se propadnou a oceány se

rozběsní.

A potom nastane konec.

To jsou podrobné okolnosti mé výpravy do starobylého

indiánského města Calakmulu a nabytí podivuhodného svitku, který

dodnes ochraňuji; kvůli jeho popisu jsem sepsal tuto zprávu. O

ostatním – návratu do Maní, odhalení záměrů bratra de Landy a

současném úkrytu knihy – jsem se zmínil už v První kapitole, a proto

se tu nebudu opakovat.

V nepřetržitém očekávání předpovězeného dne sepsal vlastní

rukou Luis Casa des Lagarto v Madridu Léta Páně 1592.

A to má být jako všechno?!

Tropická bouře, která mi burácela v hlavě při četbě závěrečné

části vyprávění Luise Casy des Lagarta, mi vytrhla z rukou poslední

list, ale ještě dlouho jsem strnule seděl a nebyl s to uvěřit, že

conquistador už nemá co říct.

A tehdy jsem uslyšel, jak s požitkářským cvakáním do sebe

zapadajících drážek se tento neuvěřitelný příběh spojuje do jediného

velkého celku.

Jak se náhodná účast neobyčejného španělského důstojníka na

výpravě, ochotného uvěřit pohanům místo toho, aby Spasitelovým

jménem vypálil jejich vesnice, ukázala jako projev prozřetelnosti

mayských bohů.

Jak je najednou smysluplná skoro pětisetletá honička jakýchsi sil

za tajným svitkem nebo alespoň údaji o něm a snaha jiných určitých

sil tomu zabránit, a to bez ohledu na zmarněné lidské životy.

I moje vlastní role byla rázem zřetelnější – a rozhodně nebyla tak

žalostná, jak jsem si původně myslel; nesporným důkazem byla

skutečnost, že Casa des Lagarto se mystickým voláním o pomoc

neobracel z cenote na nikoho jiného než na mě. (Za pár minut jsem

se dočkal dalšího potvrzení).

A potom… Nečekaně jasně jsem si vybavil chlapce, který ke mně

promlouval v metru. Dosud jsem se neodvážil výkladu jeho slov,

protože jsem nebyl tak úplně přesvědčený, jestli za ně spíš nemůže

moje eschatologická paranoia. Když jsem však dočetl conquistadorův

příběh, okamžitě jsem v nich rozpoznal poslední slova mayských

proroků.

… najít ho. Neboť neštěstí světa spočívá v tom, že jeho Bůh

churaví, proto strádá i svět. Hospodin se třese v horečce, takže

horečnatý záchvat má i jeho výtvor. Zemře-li Bůh, zhyne i jím

stvořený svět. Ještě však není pozdě…

Těžko říct, kdo byl ten chlapec, ale ať už mu vložil slova do úst

kdokoli, doplňovala přímo magicky zpověď Casy des Lagarta, který

poslechl knězův odkaz a vyhnul se výkladu proroctví; jen ho prostě

zachoval pro potomky.

Nedalo se ještě něco dělat? Vždyť mi bylo řečeno: „Ještě není

pozdě…“ a „najít ho“. Všemohoucí Itzamno, najít koho? A jak?!

Zamyšleně jsem skládal stránky deníku a pohled mi ulpěl na

sešitovém listu ležícím v nalezených deskách. Že by to byla nějaká

poznámka? Vyplatí se číst cizí dopisy, když za jediný zvědavý

pohled na text, který není určen pro tvé oči, můžeš zaplatit životem?

No jistě, že se to vyplatí!

Rukopis byl stejný jako na lístku s adresou, který ztratil

spěchající stařík; inkoust z plnicího pera jsem poznal na první

pohled. Nebylo pochyb o tom, že u agentury Akab Cin jsem stanul

tváří v tvář samotnému objednateli. On mě nepoznal, ale tomu je se

těžko divit – vždyť jsme se do té doby nikdy nesetkali. Záhadou pro

mě bylo jen to, proč se rozhodl odnést desky s poslední kapitolou do

liduprázdné překladatelské agentury na Arbatu… Rozložil jsem

papír.

Nedělejte si starosti kvůli předchozí kapitole. Raději přeložte

tuhle a pak hned obě přineste zpátky. Ale prosím vás, pospěšte si! Už

nezbývá moc času.

JuK

EL TEMPLO DE LA

MEMORIA

áludná otázka, prostě chyták: Kde se v Moskvě nachází ulice

ZItzamny?

Zdravý rozum napovídá, že v takovém městě nemají ulice,

bulváry ani náměstí, pojmenované na počest mayských bohů, co

pohledávat. Já jsem však v ruce držel lístek s adresou Ulice Itzamny

23 a byl jsem tam očekáván. Na tom, jak rychle dokážu tu ulici najít,

záviselo něco mnohem důležitějšího než jen můj vlastní osud.

Bylo by pošetilé si myslet, že na mapách a v autoatlasech

Moskvy jsou označeny všechny existující uličky a domy; utajených

míst tu existuje víc než dost. Avšak naděje, že objevím ulici

nejstaršího boha mayského panteonu, mě neopouštěla, a tak jsem se

dál plazil s lupou po obrovské topografické mapě města. Bylo jasné,

že ze všeho nejdřív musím co nejrychleji přeložit poslední kapitolu

díla Casy des Lagarta; teprve potom ji vrátím tajuplnému starci.

Samozřejmě jsem mohl jednoduše nechat překlad na pultu ve staré

knihovně – přesně tam, kde jsem našel desky –, ale musel jsem se s

tím člověkem setkat osobně, protože mi dlužil pár vysvětlení. Kromě

toho mě poprvé přímo oslovil, což dokazovalo, že mezi námi

skutečně existuje zvláštní spojení a že mohu z jeho strany počítat s

určitou dávkou upřímnosti.

Spěchal na mě, ale já sám jsem dobře věděl, že času není nazbyt.

Mohl jsem ale na tom něco změnit? Seberychlejším překladem

kryptohistorického dokumentu asi těžko zadržím, nebo dokonce

odvrátím blížící se apokalypsu; to ještě nenapadlo žádného

superhrdinu amerických filmových trháků – a ty už měly

obdivuhodnou zkušenost s vypjatými scénáři konce světa! Ani

indiánští proroci se nezmínili o příchodu mesiáše, jehož roli bych si

mohl klidně nárokovat, kdyby se můj psací stroj zase nakrásně

neporouchal. I já jsem pochopil, že patřím k naprosto beznadějným

případům – a přesto jsem tentokrát neomylně věděl, že není cesty

zpátky, a byl jsem připraven dojít až na konec.

„Najdi ho“ – „ještě není pozdě“… Kdyby ten předpoklad nebyl

naprosto absurdní, myslel bych si, že jde o to, abych našel samotného

umírajícího mayského boha. To bych snad ale musel odletět do

Mexika – a já nemám ani pas. Tak kdo tedy? Ta slova mi mohl

objasnit pouze jediný člověk – stařík, který se podepsal JuK a který

mě vtáhl do této fantastické intrigy. Mimochodem, co asi znamenají

ta písmena? Ve výslovnosti znějí jako začátek slova „Yucatan“…

Takže to hlavní teď byla ulice Itzamny – ulice, která nebyla na

žádné moskevské mapě ani plánku, neobsahoval ji telefonní seznam

ani autoatlas. Uplynuly dvě hodiny, než jsem se o tom definitivně

přesvědčil.

Vyčerpaný změtí modrobílých křižovatek ulic a bulvárů, které se

mi míhaly před očima, jsem se rozhodl nasadit koni uzdu zezadu.

Když nejdřív přeložím poslední kapitolu, třeba mě zákazník vyhledá

sám – ostatně zatím si nepočínal jinak…

Nasypal jsem do hrnku tolik kávy, že mi to div neutrhlo srdce.

Čtyři hodiny jsem bez jediné přestávky nedělal nic jiného, než

překládal poslední kapitolu a pořizoval čistopis. Tu předchozí, kterou

mi zkonfiskoval Nabatčikov, jsem dokázal zrekonstruovat jen

přibližně, protože jsem si při četbě tu a tam poznamenal možnosti

překladu s tím, že si nakonec znovu sednu k originálu a vyhotovím

konečnou verzi.

Na majorovu dobrosrdečnost a jeho přání mi pomoct jsem se

nemohl spoléhat. Nebylo mi jasné, proč za mnou dosud nezavítal a

nevyžadoval vysvětlení nepravdivých údajů o sídle překladatelské

agentury Akab Cin. Nechystal se vzít to zlověstné pracoviště během

několika hodin po naší návštěvě frontálním útokem? Zemětřesení mu

určitě udělalo pořádný škrt přes plány. Určitě se však brzy

vzpamatuje a pověsí se mi na paty; každou volnou minutu jsem tedy

musel věnovat práci.

Mám dojem, že soused ze šestého patra vlastní elektrický psací

stroj. Nemohl jsem čekat, až mi z dílny vrátí Olympii; doufám, že mi

moje pracovitá kovová stařenka tu malou zradu odpustí. Bohové mi

jsou svědky, že jsem se rozhodně nesnažil pod záminkou krátkodobé

hospitalizace nalákat ji do Domova důchodců.

Výtah, který od podzemních otřesů dostal mrtvici, zůstával stále

paralyzovaný mezi třetím a čtvrtým patrem. To znamenalo, že musím

překonat osm schodišťovek, než se doklepu na souseda. Proud

zapnuli teprve před dvaceti minutami, takže celá rodina teď určitě

sedí v kuchyni u televize, ve které to právě kypí emocemi.

V hlavním městě zahynulo přes tisíc lidí a stejný počet

nešťastníků byl dosud považován za nezvěstný. Za tři až čtyři dny

jako obvykle hledání skončí, těžké stroje se pustí do demoličních

prací a zřícené budovy tak promění v masové hroby. Dosud však

úřady svatosvatě přísahaly, že udělají vše pro to, aby zachránily

každý jednotlivý život.

Teď kamery zabraly, jak zachránci nadzvedli desetimetrový

litinový nosník a z náhodně vytvořeného dutého prostoru vyprostili

uplakanou holčičku. Na celé vyděšené město budou takové zázraky

dva nebo tři, ale dají sílu tisícům lidí, kteří zkrvavenými prsty

zoufale rozhrabávají trosky svých domů. Co je strašlivější a

trýznivější než naděje?

Vzápětí následoval střih do nemocnic; tak to už prostě v televizi

chodí. Starci uplakaní jako malé děti, ponuře mlčící děti s předčasně

zestárlýma očima, všude obvazy, samé obvazy… Potřebujeme krev

na infuze, hodně krve. Moře krve…

A to byly záběry jen z Moskvy. Kromě hlavního města ale ještě

existuje třeba Petěrburg, Jekatěrinburg, Machačkala a Vladivostok.

Dál tu máme zpola zatopený New York s několika desetitisíci

obyvateli, kteří se při evakuaci opozdili, a proto zůstali ve svých

bytech s plícemi plnými slané vody. A Tokio se zřícenými

stopatrovými věžáky, které pod sebou pohřbily celé čtvrti; viděli

jsme šedé čtverečky střech s černými tečkami na obrovské vodní

ploše – mrtvá lidská těla a střechy byly všechno, co zbylo z

japonského města Kobe. Viděli jsme zakrvácené zpocené Indy mezi

horami ze statisíců rozdrcených mrtvol, které za pár dní vyvolají

těžké epidemie s počtem obětí jdoucích tentokrát už do mnoha

milionů.

Když jsem vstoupil do kuchyně sousedů, sám jsem stál deset

nebo dvacet minut jako solný sloup a nemohl odtrhnout oči od

obrazovky. Neodvažoval jsem se přitom ani muknout o tom pitomém

psacím stroji. Teprve když zprávy věnované novodobému

Armageddonu skončily, ztěžka se mi rozlepily rty: „Sergeji

Andrejeviči, vy máte psací stroj, viďte?“

„Nový obrat v případě vícenásobné vraždy v moskevském okrese

Bibirevo,“ nelítostně mě přehlušil televizor.

Záběry z místa činu. Muži v policejních uniformách se opatrně

pohybují po podlaze plné zasychající krve; zdravotníci přenášejí

nezvykle oblečená mrtvá těla na nosítkách. Zahlédl jsem něco

pestrobarevného, možná zdobeného ptačími péry. Pak se přešlo na

detailní záběry; ruka s drahými švýcarskými hodinkami a podivnou

maskou, u které se mi ihned vybavily ilustrace v Jagonielově knize.

„Podařilo se už zjistit totožnost některých obětí.“ Na obrazovce

se objevily fotografie usmívajících se lidí. Určitě bylo dost obtížné

najít vhodný záběr pro nekrolog a nápis na náhrobním kameni… Ve

třech mrtvých jsem poznal pracovníky agentury Akab Cin – mladou

krátkovlasou slečnu, pěstěnou brunetu a chlapíka, který mohl od

minuty dělat modela. Panebože… Zalapal jsem po dechu, jako by mě

zaplavila obrovská mořská vlna. „Na Nový rok kvůli rituálům

nepracujeme.“ Jaké ďábelské obřady prováděli na střeše

mnohapatrového domu v Bibirevu? Snad nesouhlasili s tím, že

podstoupí dobrovolnou smrt? Nebo jim obřady někdo narušil? A co

jestli Nabatčikov nelhal, když se ze mě snažil vymámit doznání, k

čemu jim jsou kopie mého překladu?

Ale to už sám major s pohledem upřeným mimo kamery

neočekávaně suchým, téměř bezbarvým hlasem něco vysvětloval

reportérovi. Následoval nehybný záběr na vyšetřovatelův obličej.

„Právě jsme dostali zprávu, že vyšetřovatel tohoto případu major

Petr Nabatčikov byl nahlášen jako pohřešovaný. Podle sdělení

tiskového mluvčího moskevského GUVD existují nepřehlédnutelné

indicie, že se nejspíš nachází v nebezpečí života. Dosud se však

nepodařilo objasnit, jestli zmizení majora Nabatčikova souvisí s

posledním případem, jehož vyšetřováním byl pověřen.“

Zašátral jsem rukou po židli a bez ptaní si napustil z kohoutku

vodu do sklenky. To jsem byl ale hlupák! Přesvědčivým hlasem jsem

popíral, že o sektářích nemám ani potuchy… Chudák chlap…

„Je vám nevolno, Dmitriji Alexejeviči?“ zeptal se znepokojeně

soused.

Hodil jsem do sebe celou sklenku a hned si natočil další. „No jo,

není divu při takových zprávách… Vlastně jsem k vám zašel kvůli

psacímu stroji,“ vypravil jsem ze sebe horko těžko.

„A co chcete psát?“ zajímal se, zatímco se přehraboval v komoře.

„Závěť,“ pokusil jsem se o žert, ale Sergej Andrejevič chápavě

přikývl.

Rukopis mi připadal podobný tomu, kterým si Nabatčikov

zapisoval do notesu moje doznání. S úlevou jsem usoudil, že se

majorovi nic zlého nepřihodilo.

Vzkaz mi někdo zasunul pod dveře; člověk, který ho přinesl –

možná to byl sám Nabatčikov – přišel zrovna v době, když jsem

navštívil sousedy. Na klepání nikdo nereagoval, a tak tu zanechal

tento lístek:

Jestli chcete dostat zpátky to, co vám odebrali, přijďte dnes dvě

hodiny po půlnoci na Gogolův bulvár.

Okamžitě se mi vybavila zabavená kapitola, jejíž překlad jsem

měl co nejdřív odevzdat; koneckonců o nic jiného jsem nepřišel.

Jistou nedůvěru ve mně vzbudila skutečnost, že vzkaz nebyl

podepsaný – připadal jsem si jako v detektivce. Avšak rukopis, jak

jsem říkal, mi připadal známý, a byl jsem ochoten podstoupit

mnohem větší oběti, abych získal nazpět originál kapitoly, než

vykonat noční pouť k památníku velkého ruského spisovatele, autora

hrůzostrašné povídky Vij ze sborníku Mirgorod.

Dokončil jsem tedy čistopis závěrečné části vyprávění Luise Casy

des Lagarta a netrpělivě čekal na domluvený termín.

Nehledě na pozdní hodinu, na Arbatu ještě na dvou či třech

místech v oslepující záři reflektorů pracovali zachránci. Jakmile jsem

se však dostal na široké bulváry, rázem jsem si připadal jako v jiné

zemi; neviděl jsem ani živáčka a mlha tu zhoustla tak, jako by si

chtěl na zemi pohovět bouřkový mrak.

Moskva je město, ve kterém se prakticky nikdy nesetmí.

Reklamní panely neonově září, pouliční lampy svítí ze všech sil a v

jejich svitu si rády hoví i ty nejšpinavější a nejošklivější domy,

protože pod zářivým příkrovem prožívají cosi jako znovuzrození.

Dokonce i opar, který se nad městem věčně převaluje – směsice

dýmu ze stovek továren a výparů z milionů lidí – přebírá něco z toho

jarmarečního lesku a vyzařuje vlastní, bledě fosforeskující svit.

Té noci se mi ale zdálo, jako by si bulváry natáhly kapuci;

panovalo na nich neproniknutelné tísnivé příšeří. Z pouličního

osvětlení svítila asi každá kolikátá pouliční lampa, takže zamlžená

alej připomínala dlouhý řetěz mléčných koulí, mezi kterými se

natahovaly holé větve mrtvých stromů. Ještě než jsem dorazil ke

kamennému spisovateli, upřímně jsem zalitoval, že jsem se nechal

přemluvit k takovému nočnímu výletu a setkání.

Příjezdové cesty k bulvárům byly nejspíš zavalené zřícenými

budovami, protože po celou dobu kolem mě neprojelo jediné auto.

Domovní okna byla bez nejmenší výjimky temná, jako by měla

zakázáno hledět na bulvár. Tady ještě asi nestihli zapnout proud,

uklidňoval jsem se, ale moc to nepomáhalo; kdyby se teď se mnou

něco stalo, nikdo by si toho nevšiml.

Nervózně jsem se ohlédl. Nikde nikdo. Co když si ze mne jen

někdo vystřelil? Nebo jsem snad naletěl na experiment

vyšetřovatelů? Kráčel jsem dál div ne po špičkách. Na lístku nebylo

uvedeno, kde přesně má k setkání dojít, takže jsem musel absolvovat

celou trasu od Gogolovy sochy až ke Kropotkinské…

Alej byla liduprázdná. Celou jsem ji prošel a pomalu se blížil ke

stánkům u vchodu do metra. Pak jsem na chvíli zrychlil krok. Bylo

mi jasné, že jsem naletěl. Třeba se ti zlomyslníci právě teď dobývají

do mého bytu, aby se zmocnili poslední kapitoly deníku! Prudce

jsem se otočil a už už jsem se rozběhl domů, když vtom jsem před

sebou něco spatřil…

Asi třicet kroků ode mě stála podivná černá postava obklopená

světelnou aurou – na první pohled lidská, ale působila odpudivým

dojmem, protože měla nepřirozeně zohýbané končetiny, stála

podivně nakřivo a hlava jí bezvládně klimbala. Zároveň mi ta silueta

připadala nějak povědomá…

Stvoření ke mně vykročilo. Prudkým pohybem zvedlo koleno,

škublo pánví, s nevysvětlitelnou lehkostí se přesunulo o dobrého

půldruhého metru vpřed a skrylo se ve stínu. Odtud na mě jakoby

povzbudivě kývlo – škubnutím zaklonilo hlavu, která mu vzápětí

znovu spadla na prsa.

Chtěl jsem se k němu přiblížit, ale sněhová břečka pokrývající

černý asfalt se změnila na tekutý písek. Nohy mi v ní uvízly a

vypověděly poslušnost. Zlověstná temná postava se téměř nepohnula

z místa, jen se nepatrně kymácela, jako by se kolébala ve větru, a

ničím nedávala najevo nepřátelství. Avšak hrůza, která se mě

zmocnila při pohledu na ni, byla stejně drtivá jako to, co jsem si

prožil, když jsem se přetahoval s golemem u mých bytových dveří.

Stvoření najednou prudce zvedlo ruku, která mu dosud mrtvolně

visela podél těla, opsalo jí půlkruh a zase ochablo. Pohyb se

několikrát opakoval, dokud jsem nepochopil, že mě zve k sobě.

Sklopil jsem oči, zhluboka si povzdechl, pokusil se na nic nemyslet a

přiměl se udělat dvacet prkenných kroků.

Znovu jsem na bizarního tvora pohlédl a bezděčně se pokřižoval.

Ačkoli jsem měl duši vyplněnou směsí vědeckého ateismu a

mayských pověr, ruce samy od sebe vytvořily toto ochranné znamení

– pravděpodobně přece jen existovalo něco jako nechvalně známá

genetická paměť.

Byl to člověk.

Pod roztrženou bundou jsem v jeho hrudi uviděl strašlivou ránu.

Hlava mu bezmocně klimbala, ale když jsem se rozhodl odtrhnout

oči od země, škubla sebou a zvedla se, aby neznámý opětoval můj

pohled.

Byl to Nabatčikov, beznadějně mrtvý, ačkoli se pořád

nepochopitelným způsobem držel na nohou. Bělmo nevidoucích očí

civělo strnule před sebe, na rtech a nozdrách ulpěla krvavá zaschlá

pěna. Jedna z nepřirozeně vykloubených paží tiskla k boku neblahou

aktovku. Nebohý major měl mírně zalomená kolena a trup byl ztěžka

prověšený dopředu – byl to postoj, který odporoval všem představám

o stavbě lidského opěrného a pohybového aparátu. V této pozici se

nedalo stát, pokud by ne…

Panebože!

To, co jsem zpočátku považoval za stříbřité chuchvalce mlhy

byly ve svitu pouličních lamp lesklé, sotva viditelné nitky vedoucí od

loktů, zápěstí, kolen, pat, boků, ramen a temene mrtvého majora

kamsi vzhůru. Na těch nitích viselo jeho vycpané tělo, jímž kdosi

pohyboval jako velkou loutkou. Ať už byl strašlivým loutkářem

kdokoli, zůstal pro mě inkognito, protože vzhlédnout vzhůru jsem se

neodvážil.

Polekaně jsem uskočil, ale než jsem stačil vzít nohy na ramena,

umrlec vytrčel před sebe ruku a na asfalt čvachtavě dopadla aktovka.

On mi ji předával… Vracel to, co mi odebral, jak sliboval vzkaz

podstrčený pod dveřmi. Copak jsem tu nebyl právě kvůli tomu?

Nabatčikov taktně o krok ustoupil. Znovu jsem se pokřižoval,

sebral aktovku z asfaltu, přičemž jsem samým vzrušením div

nepodklouzl, a překotně jsem se rozběhl pryč, pryč z toho prokletého

místa. Zhruba po dvou stech krocích jsem zpomalil a ohlédl se.

Nešťastný major stál tam, kde jsem ho opustil, a neobyčejně

životným pohybem mi smutně mával…

Ten večer jsem se poprvé za poslední roky opil pod obraz. Láhev

skotské whisky, kterou jsem měl připravenou pro mimořádné

případy, splnila dokonale své poslání. Až když byla z poloviny

prázdná, našel jsem v sobě dostatek odvahy nahlédnout do aktovky

mrtvého majora. Vyndal jsem z ní vytoužené listy a zbytek hodil do

odpadkové šachty. Opilecky jsem zapřísahal vyšetřovatelovu duši,

odsouzenou k věčnému neklidu, aby mi odpustila. S tím, že

zanechávám důkazy, které ze mě dělají hlavního podezřelého z

Nabatčikovovy smrti, jsem si hlavu nelámal. Copak to není jedno,

když se celý vesmír řítí vstříc zkáze…

Potom jsem ještě dlouho vzlykal, křičel rozzlobeně z okna a

hrozil zachmuřené a nemluvné obloze; zapomněl jsem totiž na

jakoukoli obezřetnost, a když došla whisky, otevřel jsem láhev

šampaňského… Listů deníku ani vypracované části překladu jsem se

však neodvážil ani dotknout. Nakonec jsem upadl do mrákotného

spánku – ležel jsem na podlaze v koupelně, kde jsem se předtím

pořádně vyzvracel.

Probudilo mě to, že mi někdo olizoval ruku. Stěží jsem pootevřel

opuchlá víčka a snažil se potlačit žaludeční křeče. Popolezl jsem k

okraji vany a pět minut jsem si oplachoval obličej studenou vodou,

až jsem zase dokázal aspoň trochu myslet. Až potom jsem se otočil.

Uprostřed místnosti seděl můj pes a přátelsky poklepal ocasem o

podlahu. To znamená, že jsem ještě spal, ačkoli opice po včerejšku

vypadala víc než hodnověrně. Všechno bylo jako v bdělém stavu,

dokonce i smysl pro rovnováhu se mnou dováděl, když jsem se

pokusil vstát.

Pes byl očividně vzrušený: netrpělivě kňučel a každou chvíli byl

připraven vstát a vrhnout se ke mně; čekal však, až si ho všimnu. A

teprve když jsem ho podrbal na šíji, pochopil, že se dočkal – vyskočil

tak vysoko, že mi olízl nos. Pak zaběhl do předsíně a vrátil se s

vodítkem v zubech. Byl jsem si jistý, že je to sen, který navíc

probíhal podle obvyklého scénáře; děkoval jsem za to bohům,

protože po setkání s Nabatčikovem na bulváru jsem definitivně

pochopil, že pár posledních dnů se snažím uniknout noční můře,

která mě zahalila nesnesitelně dusivým závojem – a ze zoufalství

jsem už začal ten děsivý sen považovat za realitu… Sen ve snu snad

neexistuje, ne? Nebo snad ano?

Ani trochu se mi teď nechtělo vyjít z bytu na ulici. Pes mě však

lákal ven tak neodbytně, že jsem musel ustoupit. Vždyť je to jenom

sen – a kromě toho jsem ho už dávno pořádně nevyvenčil.

Domy ani ulice neprozrazovaly kulisy, jak to ve snu často bývá,

ale byly téměř skutečné, jen jsem nikde neviděl stopy po

zemětřesení. Kolem nás spěchali za svými iluzorními záležitostmi

šediví lidé bez konkrétní tváře, obvyklí statisté mých nočních vidění.

Vcelku tedy nic zvláštního – sen jako sen, jenomže pes se zase

choval divně.

Když jsem ho pustil z vodítka, nezačal radostně pobíhat a

vyvádět. Prosebně mi hleděl do očí, tahal mě za kabát a někam mě

chtěl zavést; pokaždé odběhl, aby mi naznačil správný směr, pak se

vrátil a štěkotem mě peskoval za nechápavost.

Vedl mě tam, kde se nepochopitelným způsobem splétaly

pulzující magické trajektorie celého příběhu se starobylou

španělskou knihou – k bývalé dětské knihovně.

Zvíře oběhlo kolem domu a nehybně strnulo před vysokou

železnou bránou, vtisknutou mezi dvěma starými žlutými vilami, a

hlasitě zaštěkalo. Kdyby mě sem pes nepřivedl, sotva bych si těch

vrat někdy všiml; vypadala jako vjezd do dvora potravinářského

obchodu nebo nějakého státního zařízení. Něco s nimi však nebylo v

pořádku; když jsem se zaposlouchal do štěkotu, cítil jsem, jak se mi

v paměti neklidně převracejí a probouzejí mlhavé, zčásti zapomenuté

obrazy. Cosi spojeného s Diegem de Landou…

Případ s klíčníkem kláštera svatého archanděla Michaela v Maní,

kterého probudili psi utržení z řetězu a dovedli ho k tajnému

pohanskému chrámu Mayů v jeskyních nedaleko od kaple! Od toho,

co ti psi vyčenichali, v podstatě všechno před pěti staletími začalo,

budeme-li de Landovi věřit. Copak asi našel můj pes? Vrata

dokonale doléhala a byla pečlivě zamčená, takže se mi nepodařilo za

ně nahlédnout. Rozhodl jsem se však, že se sem ráno každopádně

vrátím. Abych na to nezapomněl, kousl jsem se do ruky a vytvořil si

tak znamení, které mi to připomene; člověk ve snu dělává hodně

pošetilých věcí.

Podruhé jsem se probudil na stejném místě a znovu ucítil tytéž

nevyhnutelné příznaky silné kocoviny, ale tentokrát byly ještě

trýznivější. Teď jsem byl opravdu v bdělém stavu. Trápila mě

nesnesitelná žízeň, podlaha byla pokrytá zvratky a do hlavy mi

zevnitř narážela kovová koule kutálející se sem a tam, nejspíš taková,

kterou v sobě mají vstaváčci – v mém případě se však dostavil

opačný efekt než u panáčků, které nelze trvale povalit, protože se

hned vzápětí postaví.

Modré stopy po zubech na ruce mi všechno hned připomněly.

Začala ve mně klíčit nesmělá naděje, že i oba noční výlety se mi

jen zdály. Včera jsem se prostě opil jako zvíře a tohle byl nejspíš

výsledek. Avšak listy předposlední kapitoly tu ležely pečlivě

srovnané a čekaly na mě na pracovním stole. Ten stál uprostřed

zničené místnosti a byl vyzývavě netknutý a sklizený jako vychytralé

neutrální Švýcarsko v Evropě zpustošené světovou válkou.

Hluboce jsem se zastyděl a zároveň se mi znovu zvedl žaludek,

takže jsem to jen taktak stihl do koupelny. Nebylo ani pomyšlení na

to, že bych si v takovém stavu mohl sednout k práci. To nejlepší, co

jsem mohl udělat, bylo jít ven a provětrat se. Snad se nějak doplazím

ke knihovně a prohlédnu si její okolí. Co když poznám, že vrata, ke

kterým mě dovedl pes, tam opravdu stojí?

Vrávoral jsem jako zasažený morovou ranou a pomalu se šoural

po Arbatu. Ulice ožívala a překvapivě rychle se zbavovala stop po

zemětřesení. Během rána téměř u všech poškozených domů vyrostla

lešení, po kterých se čile pohybovali gastarbajtři ze střední Asie;

jejich podobnost s indiány byla až zarážející. Četné budovy už zářily

novou barvou: Moskva jako zkušená prostitutka se usilovně

pokoušela pod silnou vrstvou make-upu skrýt následky včerejšího

výprasku.

Přiznám se, že když jsem starou knihovnu obcházel, nevěřil jsem,

že najdu ta šedá vrata. Už mnohokrát se stalo, že mě pes ve snu

dovedl k neexistujícím místům, přinesl neexistující předměty nebo

mě přesvědčoval, že bude živý a radostný i poté, co se probudím.

Ale vrata tam byla – nejmíň tři metry vysoká, pevně zavřená,

navíc nahoře opatřená ostnatým drátem. Na jedno křídlo byl přibitý

zákaz vjezdu, jinak jsem nikde neviděl žádná jiná znamení nebo

nápisy. Prostě všechno přesně jako ve snu z minulé noci.

Dobrých deset minut jsem kroužil kolem brány a pokoušel se

nahlédnout dovnitř. Měl jsem přitom pocit, že co nevidět vyjde

strážný nebo dokonce ozbrojený policista, abych se legitimoval;

osobní doklady jsem si samozřejmě jako naschvál nevzal.

A teprve potom, když jsem v duchu prožil budoucí hanbu, jsem

přistoupil k vratům a přitáhl je k sobě. Obě křídla se nečekaně hladce

otevřela a odhalila úzkou, ale dlouhou ulici přeměněnou na pěší

zónu, jejíž konec nebyl v dohledu. Na nejbližším domě se na

uvolněné skobě houpala tabulka s nápisem Ulice Itzamny a o něco

níž se skvělo číslo domu: 986.

Opatrně jsem vrata zavřel a zhluboka se nadechl. Vzápětí jsem to

nevydržel, znovu je otevřel a podíval se ještě jednou. Byla tam pořád

stejná ulice, a ani tabulka se nezměnila. Ve spáncích mi zabušila

kladívka a před očima se mi míhaly ohnivé mžitky. Našel jsem ji! Já

ji našel!

Na schodišti na mě kupodivu nečekalo speciální komando.

Vyšetřování okolností, za kterých major zmizel, se očividně protáhlo.

Policie se však mohla dostavit každou chvíli. Nastal čas jednat.

Vložil jsem do psacího stroje čistý list papíru, rázným pohybem

posunul koš doleva a za zvuků pochodu, jehož melodii jsem sám

složil, jsem se vylodil na pobřeží Yucatanu. Předem jsem věděl, jak

skončí dobrodružství Casy des Lagarta, a tak jsem si mohl dovolit

usmívat se jeho obavám, stýskat si nad naší naivitou a smát se

vlastním obavám. Jak to, že jsem hned od počátku neprohlédl ten

komplot? Společně s conquistadory jsem dýchal omamné vůně

deštného lesa, kochal jsem se trylkováním nádherných

pestrobarevných ptáků a naslouchal u ohně vojáckým historkám.

Konec naší cesty byl na dohled; zocelila mě, udělala ze mě jiného

člověka, otevřela mi nové obzory – a přesně podle varovných

indiánských proroctví mě zároveň odměnila a proklela znalostmi o

blížící se apokalypse.

Pochopil jsem, že v mém životě začíná nová, nejspíš závěrečná,

ale současně nejdůležitější etapa. Se stejnou nevysvětlitelnou

jistotou, kterou jsem měl o nezvratném zmizení překladatelské

agentury Akab Cin, jsem teď cítil, že až se mi za zády zavřou šedá

vrata, mnohé v pozemském světě pro mne ztratí význam a setkání,

které mě čeká na adrese Ulice Itzamny č. 23, se stane nejvýznamnější

událostí mého osobního osudu.

Dokončil jsem práci, sešil jsem stránky a vložil překlad do

hnědých desek, které už byly dost objemné. Osprchoval jsem se,

vyžehlil si svou nejlepší bílou košili a vyndal oblek, který jsem

neměl na sobě už několik let. Dopil jsem zbytek šampaňského, na

rozloučenou jsem přejel očima po oblíbeném bytě a cvakl

vypínačem.

Venku se opět setmělo; na světlou část dne jsem si zatím nestačil

zvyknout. Bylo by nesprávné tvrdit, že nemám rád slunce – jen se

vyznačujeme velmi odlišným rytmem.

Naštěstí na rozdíl od včerejších poněkud záhrobních bulvárů

podél celé ulice Itzamny jasně svítily lampy. Soudě podle čísla

posledního domu mě čekala dost dlouhá cesta. Podivil jsem se, že si

tak dlouhé ulice nevšimli obyvatelé města, ačkoli nebylo vyloučeno,

že některé kategorie Moskvanů o ní dobře věděly – stejně jako

věděly o existenci tajných tras vládního metra nebo činných

jaderných reaktorech v centru města.

Domy po obou stranách částečně vytrhané dlažby byly

neuvěřitelně odlišné. Bezděčně jsem se sám sebe ptal, jak mohou na

jedné ulici vedle sebe vydržet. Viděl jsem tu opravdové selské

chalupy s dřevěnými břevny zčernalými časem, staromoskevské vily

bohatých obchodníků s typickou bíle olemovanou fasádou,

neopracované baráky se šikmými střechami a dlouhými řadami

malých okének; pak se najednou objevily koloniální domy natřené

nezvykle pestrobarevně a s modrými okenicemi, jako by je sem

přenesli z kubánských pohlednic, a konečně hned vedle nich

pětipatrové monolity bývalé stranické elity se čtyřmetrovými stropy.

Kamenná dlažba pod mýma nohama nepozorovaně přešla v hutně

uložené betonové desky a ty zase v obvyklý městský asfalt.

Na ulici bylo liduprázdno, ale v mnoha oknech se svítilo a míhaly

se tam lidské siluety. Vypadalo to, že jsem se dostal do nikdy

nekončícího panoptika stínů a přecházel od jedné scény ke druhé.

Vzduch rozechvívala hudba – od Rio Rity a Uťosových klasických

šlágrů až k Beatles a současným skladbám. Prohlížet si domy,

nahlížet do oken a poslouchat střídající se melodie bylo tak zábavné,

že jsem ani nezpozoroval, že trojmístná čísla domů byla vystřídána

dvojmístnými. Budovy byly stále řidší a nakonec se rozestoupily a

vpředu se objevilo nevelké náměstí, na kterém se tyčily stavby

známého pyramidálního tvaru.

Obrovský dům s číslem 23, podobný starořímskému paláci, se

vypínal bezprostředně přede mnou, mnohem blíž než záhadné stavby

v dálce. Překonal jsem zvědavost a zastavil se u dveří – dřevěných a

velmi vysokých, jako by nebyly určeny lidem, ale jakýmsi

demiurgům budoucnosti. Podobné měla sovětská ministerstva a viděl

jsem je i ve stanicích metra, vybudovaných ve stalinské době.

Za prosklenou částí dveří visel kus kartonu s nápisem Vchod do

pamětního muzea V. Anisimovové z opačné strany budovy. Přesto

jsem stiskl kliku – a dveře se otevřely.

Pravděpodobně jsem se zadním vchodem dostal do „pamětního

chrámu“ zesnulé loutkářky, který nejvyšší představitelé Moskvy

nedávno s velkou pompou otevřeli. Stavba se očividně budovala

nekonečně dlouho, protože ve vzduchu na táhlých chodbách dunících

stejně nekonečnou ozvěnou bylo cítit cosi zatuchlého. Nebyl to pach

barev a peněz jako ve všech současných ambiciózních projektech;

cítil jsem knižní prach a použitý textil, asi z divadelních opon a

starých plyšových křesel. Nejspíš je to zápach exponátů, řekl jsem si

v duchu.

Jediné světlo pocházelo z křišťálových lustrů zavěšených vysoko

pod stropem, v nichž svítila nanejvýš čtvrtina žárovek. Ve stěnách

obložených žulou se každých padesát metrů klenul temný oblouk

dveří – byly to vchody do výstavních sálů. Pompézní bronzové desky

u každého z nich upřesňoval název expozice: „První kroky“,

„Školka“, „Jdu do školy!“, „Třídní hrdost“ a tak dále.

Došel jsem na místo, kde se chodba rozdělovala: nalevo vedla

chodba „Divadlo je celý život“, zatímco rovně jsem mohl pokračovat

chodbou „V rodinném kruhu“. Pravý průchod byl uzavřen dost

nevhodnou betonovou stěnou s ostnatým drátem a velkými

červenými písmeny: Na vlastní nebezpečí!

Kam teď?

Tehdy, ve vagonu metra, jsem o tomto muzeu četl, než mě oslovil

malý chlapec… A vzpomněl jsem si, že jsem na okamžik pojal

podezření, že muzeum a neustále se navracející jméno loutkové

herečky nějak souvisí s jejím mužem. Jakže se jmenoval? Knorozov?

Jurij, jestli se nemýlím. Ano, Jurij Knorozov. To jméno určitě znám.

A iniciály…

Tak proto jsem tady!

Nemám najít právě jeho?

Odhodlaně jsem vykročil do chodby s výstavami věnovanými

rodinnému životu Valentiny Anisimovové. „První polibek“,

„Lidočka“, „Malý, ale útulný“… Konečně jsem našel to, co jsem

hledal: „Jurij“. Nahlédl jsem dovnitř a strnul.

Za vstupním obloukem se rozprostíral monumentální sál,

zaplněný stovkami naprosto nepravděpodobných exponátů spojených

s mayskou civilizací. Byly to modely pyramid v Tikalu a miniatura

Chrámu kouzelníka v Uxmalu, desítky map a několikametrové

vitríny s mayským nádobím, pracovními nástroji, meči, luky,

oštěpy… Ve zvláštních prosklených sarkofázích ležely vedle

teplotních a vlhkostních senzorů rozevřené knihy z kůže a stromové

kůry. Podél stěn stály na podstavcích postavy indiánů v lidské

velikosti. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že jde o vycpané lidi – tak

přirozeně modely vypadaly. Válečníci v plné bojové výbavě, s

tetováními a jizvami, kněží v honosných ornátech, rozesmáté děti se

štěňaty v náručí, ženy se všemi možnými domácími potřebami… Za

zlatými sloupky se zábranami v podobě sametových rudých stuh

spočíval uprostřed sálu starobylý oltář, na kterém byly patrné čtyři

žlábky na odtékající krev obětí.

Prošel jsem celou místnost. Poznával jsem nanejvýš desetinu

jmen a označení, ačkoli jsem si myslel, že po studiu Jagoniela,

Kümmerlinga a Casy des Lagarta, o populárně naučných brožurách

ani nemluvě, se v dějinách Mayů orientuji docela slušně. Pochopil

jsem, že mám ještě co dohánět.

Za vysokými dvoukřídlými dveřmi tohoto sálu začínal další. Byl

stejně velký a nesl hrdé označení „Conquista“. U vchodu návštěvníky

vítaly dvě postavy španělských vojáků v kyrysech a vypouklých

helmicích, s halapartnami a arkebuzami. Oči se jim podezřele leskly,

takže jsem oba raději rychle minul. Skoro polovinu jedné stěny

zabíral obrovský portrét Diega de Landy – přesně takový jsem viděl

u Jagoniela. Z protější stěny mu přímo do očí zarputile hleděl Hernán

Cortéz.

I tady bylo čím se pokochat. Prohlédl jsem si malý model kaple v

Maní s působivým autodafé a bojové scény mezi jízdními

conquistadory a indiány, kteří se je snažili vlákat do pasti, první

vydání knihy Zpráva o věcech na Yucatanu, jejímž autorem byl opat

Yzamalského kláštera. Cítil jsem však, že je načase jít dál.

Místnost věnovaná conquistě končila nenápadnými dveřmi, vedle

kterých visely ukazatele Ředitelství a Panteon. Došel jsem ke

kanceláři s nápisem Ředitel a bezvýsledně zalomcoval klikou. Vrátil

jsem se k šipkám ukazatelů; zbýval už jenom Panteon…

Druhá chodba vypadala úplně jinak; nejvíc ze všeho připomínala

jedno z nesčetných poschodí nějakého úřadu nebo instituce. Stěny

byly natřené béžovou olejovou barvou, na jednotlivých kancelářích

visely tabulky Ah Kin, Bolon Zacab, Ek Chuah a další. Na některých

se skvěla dvě i tři jména. Všechny dveře byly zamčené. Procházel

jsem kolem nich poměrně dlouho a napočítal jich nejméně sto, než

jsem narazil na vchod do výtahu. Vedle průhledného, nostalgicky

vypadajícího přivolávacího tlačítka, ve kterém po stisknutí ožívalo

jasně červené světýlko, bylo vyryto: Itzamna.

Výtah – starý a vybavený dvěma vnitřními dřevěnými dveřmi,

které se otevíraly a zavíraly jako tahací harmonika – zavrzal, když

jsem vstoupil, a pohostinně rozsvítil slabou žárovku v okrouhlém

stropním svítidle. Na stěně bylo jen jediné tlačítko bez čísla i nápisu.

Nu což, aspoň se člověk nepřehmátne.

Kabina zaskřípala a začal stoupat. Zkusil jsem odhadnout, kolik

má budova muzea poschodí – zhruba osm, nanejvýš deset.

Uplynulo tři, pět, dvacet minut a on pořád jel nahoru. Zrezivělý

mechanismus skřípal, žárovka občas zhasla, ale pak se zase

rozsvítila. Přestal jsem počítat minuty a divit se. Výtah se plahočil

výš a výš…

Potom se zachvěl a zastavil. Stalo se to tak nečekaně, že jsem se

polekal, protože uvíznout kdesi na vrcholu Čomolungmy by teď asi

nebylo to pravé ořechové.

Zkusil jsem dostat se ven. Dveře se otevřely a já jsem se ocitl na

hnědém dlážděném schodištním odpočívadle plném nedopalků.

Přímo před sebou jsem měl bílou umělohmotnou tabulku s černými

písmeny; na takových se na poliklinice obvykle píše „Terapeut“ nebo

„Oční lékař“.

Na této tabulce však bylo uvedeno něco jiného: BŮH.

Zaklepal jsem.

LAS

CONVERSACIONES

CON DIOS

e otevřeno,“ uslyšel jsem nepříliš hlasitý, podivuhodně známý

Jhlas.Zatajil jsem dech, pootevřel dveře a nesměle nahlédl dovnitř.

Očekával jsem, že uvidím doslova cokoli – od rajského obláčku a

obřadní místnosti indiánského chrámu až ke komůrce muzejního

dozorce se specifickým smyslem pro humor.

Události posledních dnů, které se vymykaly vysvětlení, mě

připravily na to, že rozvrzaný zchátralý výtah v budově záhadného

muzea na neexistující ulici mě klidně může dopravit až na samotný

vrchol vesmíru. Kam jsem se mohl dostat po tak dlouhém a únavném

čekání ve výtahu než přinejmenším na Olymp?

Proto jsem dokonce pocítil jisté rozčarování, když se z místnosti,

v níž jsem se ocitl, vyklubal jen nemocniční pokoj. Nazelenalé stěny

vyvolávající na první pohled pocit sklíčenosti, slepé okno, zatažené

závěsy, mobilní kapačka u pečlivě zastlaného lůžka. Sídlo

všemohoucího Itzamny jsem si představoval trochu jinak…

Zvedl se na uvítanou od nevelkého a asi nepříliš pohodlného

psacího stolu, který přetékal pracovními podklady a nějakými

schématy a nákresy zatíženými těžítky ve tvaru mayských

chrámových pyramid. Hned jsem ho poznal, ačkoli dosud jsem ho

viděl jen jednou – byl to tentýž stařík, který stejně jako já hledal

překladatelskou agenturu Akab Cin, která se rozplynula v astrálních

sférách. Znamená to tedy, že nic z toho, co se stalo, nebyla náhoda?

A vzkaz, který mu vypadl z kapsy, byl svéráznou pozvánkou

stvrzující mou audienci u… Boha?

„Jurij Andrejevič Knorozov,“ představil se, čímž mě dostal do

ještě větších rozpaků. „Děkuji vám za rychlost a obratnost.“

Zareagoval jsem tím, že jsem se také představil. Knorozov se jen

blahosklonně usmál. Na chvíli jsem se trapně odmlčel, protože jsem

čekal, že mluvit začne on. Hostitel však s rozhovorem nikam

nepospíchal a pozorně si mě prohlížel. Pohled se mu lámal v silných

čočkách brýlí, koncentroval se do svazku paprsků a pomalu mi

přejížděl po celém těle, takže jsem se bezděčně skrčil a sklopil oči.

Nehledě na jistou nejapnost, a dokonce obnošenost svého úboru –

ošoupaných tmavohnědých pantoflí, tepláků a erárního bílého

pyžama – vůbec nevypadal žalostně nebo lehkomyslně. Kdybych

neviděl pestrobarevnou směsici prášků na nočním stolku a

poloprázdnou kapačku trpělivě čekající na dokončení přerušené

léčebné procedury, řekl bych, že nestojím před pacientem, ale před

primářem této podivné jednolůžkové kliniky.

Spartánský duch, který vyzařoval celý pokoj, změkčovalo mnoho

fotografií, které hustě pokrývaly stěny u lůžka i pracovního stolu.

Byly tu staré hnědé pohlednice s kaligrafickými podpisy, černobílé

fotografie ze sedmdesátých let i současné amatérské snímky o

formátu deset na patnáct. Téměř všechny postavy i krajiny na

záběrech mi připadaly nepostižitelně známé, některé dokonce

důvěrně blízké, ale musel bych k nim přistoupit blíž, abych se vyznal

v tom zvláštně pomíjivém pocitu.

Na první pohled to byl zabydlený pokoj, jako by tu pacient strávil

už dost času. Plně odrážel strohou a drsnou situaci, ale nedaly se

přehlédnout ani pokusy o její zpříjemnění. Uprostřed místnosti stála

sedací souprava jako vystřižená ze sovětského kulturního domu –

dvě stará křesla s leštěnými dřevěnými područkami a sedáky

nacpanými molitanem a stejně leštěný kulatý stolek s trochu

přihlouplou barevnou vázou.

V jednom koutě místnosti hrála poškrábaná dlouhohrající deska

Mireille Mathieu na elektrickém gramofonu laminovaném dřevěnou

texturou. Nosové zpovědi francouzské zpěvačky však nedokázaly

nadlouho narušit ticho těžce visící v pokoji; i gramofonu zřejmě tady

připadala hudba nevhodná, a tak zachrchlal a zmlkl. Nevěděl jsem,

co si mám počít, a tak jsem znovu pohlédl na hostitele.

Po našem setkání u sídla překladatelské agentury Akab Cin jsem

si Knorozova zapamatoval jako křehčího a nejistého staříka, ale buď

jsem se pořádně nepodíval, nebo na mě schválně chtěl udělat takový

dojem – ať tak či onak, teď to byl někdo úplně jiný. Ačkoli byl

nevysokého vzrůstu a měl hubenou postavu, vypadal zásluhou

vojensky vzpřímeného a strnulého postoje vyšší než ve skutečnosti.

Vypadalo to, že místo páteře tomu starci implantovali kus armovací

oceli. Ostré těžké rysy obličeje a nehybný pohled mi připomínaly

kamenného komtura shlížejícího z piedestalu.

„Promiňte, že na vás tak civím,“ ozval se posléze. „Znám vás už

dlouho, ale tváří v tvář jsme se setkali pouze jednou – a i to jsem

pochopil teprve nyní.“

„Odkud mě znáte?“ zajímal jsem se opatrně.

„Já… jak jen to mám říct? Já vás vidím. Společně se všemi

ostatními. Vy však hrajete velmi důležitou roli, jak jste se už sám

dovtípil.“ Nejistě jsem přikývl. Bylo mi trapné se přiznat, že mi

smysl všeho pořád jaksi utíká.

„Pro mě je velmi důležitý překlad posledních stran knihy, kterou

jsem vám předal. Díky němu bych měl pochopit, co se to se mnou

vlastně děje. Upřímně řečeno, cítím se dost hloupě. Celý život jsem

zasvětil studiu Mayů, nesčíslněkrát jsem pobýval v Latinské

Americe, španělština byl můj druhý rodný jazyk – a zničehonic jsem

všechno zapomněl a nerozumím ani tomuto jednoduchému textu.

Jakmile ho vezmu do ruky, je ve všem strašný zmatek a nakonec je z

toho nesrozumitelná hatmatilka. Pak mě ale napadlo, že si najmu

překladatele. Když jsem vás poprvé spatřil, hned jsem věděl, že vy se

pro tento úkol hodíte nejlépe – objasnit mi, co se děje, co nás čeká a

nemine.“

„Ale to já ne…“

„Samozřejmě že to víte, vy víte úplně všechno. Musíte se jen

soustředit. Zamyslete se nad tím, já zatím dám vodu na vařič – ten

ještě naštěstí funguje. Nežádám od vás žádné nepředložené odpovědi.

Rozhovor, který máme před sebou, pro mě znamená příliš mnoho,

než abych mohl dát volný průchod netrpělivosti.“

Měl jsem mu říct, že já sám jsem přišel, abych tu našel

vysvětlení. Doufal jsem, že na oplátku za přeložené kapitoly se od

něho dovím, co vlastně znamená celá tahle hra, kterou očividně

zinscenoval, odkud pochází tajuplná kniha Casy des Lagarta a jak

vypadá správná interpretace mayských proroctví. Zdálo se však, že s

četbou mé práce, při které mě tak popoháněl, nemá ani trochu

naspěch.

Zatímco se stařík činil u plotýnky vařiče, předstíral jsem, že si

prohlížím fotografie na stěně, jen abych zabil trochu času. Nemusel

jsem se ale dlouho přetvařovat – snímky byly opravdu velmi

zajímavé.

Na jednom z nich jsem ke svému nemalému údivu objevil

vlastního psa. Byl to skutečně on – hnědou skvrnu na nose, která

vypadala jako otisk tlapy, bych si s ničím nespletl. Než jsem se však

na to stačil optat, ulpěl mi pohled na fotografii půvabné mladé ženy,

kterou jsem už někde viděl. Natolik mě zaujala, že jsem v duchu

trýznivě probíral všechny okolnosti, za kterých jsem se s ní mohl

setkat. Pak jsem si najednou vzpomněl: Byla to ta ruská vítězka

konkurzu Miss Universe, která porazila snědé modelky z Venezuely i

Portorika. Jakže se to jmenovala? Lidija… Snad ne Knorozovová?

„Moje dcera,“ potvrdil stařík a podal mi kouřící šálek. „Je krásná,

že?“ Na sádrové masce jeho obličeje se na okamžik objevila trhlinka.

„Moje žena Valja a já jsme si dlouho přáli dítě, ale osud nám nepřál.

Navštívili jsme nejlepší lékaře, oslovili jsme dokonce i mexické

brujos čili čaroděje, ale všechno nadarmo. Ale potom, když už jsme

zoufalstvím nevěděli kudy kam, se stal zázrak a ona otěhotněla. Víte,

že se říká, že děti starších rodičů jsou krásní jako andělé? Právě

taková byla naše Lida. Ve třinácti bylo najednou po všem a stalo se z

ní ošklivé káčátko. Občas plakala, protože se bála, že se do ní nikdo

nezamiluje. Pokaždé jsem jí připomínal: ‚Ty hlupáčku, pro mě

navždy zůstaneš nejkrásnější na světě…‘“ Zamyšleně se usmál.

Opětoval jsem jeho úsměv. „Nejen pro vás, ale pro celý svět.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ namítl a kdovíproč se znovu zachmuřil.

Odmlčel jsem se a znovu si pozorně prohlížel fotografie. Byl tu

zřejmě zachycen celý jeho život – od raného dětství (vážný chlapec v

krátkých kalhotách s kšandami drží nad hlavou poškozeného

plyšového medvěda) přes mládí poznačené válečnými roky (urostlý

poručík v letecké uniformě pózuje vedle hodně staré stíhačky) a dobu

manželství až do zralého věku (při vykopávkách v džungli a spousta

snímků s yucatanskými pyramidami v pozadí).

Vrátil jsem se k snímku, na kterém byl Knorozov zachycen u

letadla. Ladné, téměř elegantní linie trupu ve mně už podruhé za

posledních pár minut vyvolaly velmi neodbytný pocit dejá-vu. La-5,

napověděl mi vnitřní hlas. Zatraceně, odkud to vím?

„To je náš La-5,“ objasnil stařík, čímž doslova zopakoval mou

myšlenku. „Ve své době byl považován za nejmodernější a

nejúčinnější stíhačku. Němci se ho báli jako čert kříže. Mně

samotného zastihl až konec války – byl jsem moc mladý. Několikrát

jsem na ní zalétal jako palubní mechanik; zbytek letky však sestával

ze zkušených pilotů, kteří prodělali skoro celou válku, z Moskvy až

do Berlína. Ačkoli jsem byl mezi nimi cucák, zamiloval jsem si je i

létání. Když mi skončila vojenská služba, nastoupil jsem do učiliště a

pak jsem snil o tom, že se dostanu do konstruktérské kanceláře.

Kdyby mi tenkrát někdo řekl, že celý život věnuji Mayům, vysmál

bych se mu…“

Pokračoval ve vyprávění o vojenské službě, o tom, jaká čest pro

něho byla dělat společnost zkušeným bojovým pilotům… Bylo vidět,

že tím doslova žije – téměř celé mládí strávil ve stínu křídel stíhačky

La-5.

Vtom se mi vybavilo – rázem jsem zpozorněl, protože poslední

týdny mě naučily nevěřit na náhody – odkud znám název a siluetu

Knorozovova letounu: z novinového článku o plánech na vybudování

obřího leteckého pomníku na Vrabčích horách!

Co z toho vyplývalo? Knorozovově zesnulé ženě se dostalo

památníku, jehož velikost s přehledem překonala světoznámé

Puškinovo muzeum. Stíhačka, na které stařík létal v době vojenské

služby, byla snad ve stonásobném zvětšení odlita z bronzu a poctěna

čestným místem u Moskevské státní univerzity – jako věčné

memento pro mládež. A jeho dcera – i přes spíše průměrný vzhled –

zhypnotizovala porotu velké mezinárodní soutěže tak, že jí byl

propůjčen titul nejkrásnější ženy planety… Nestalo se to nakonec jen

proto, že ji za právě takovou považoval její otec? Tak kdo to vlastně

přede mnou stál v podobě starého muže, který teď s vášnivým

zaujetím líčil tvrdý osud vojáků Velké vlastenecké války? „Jak se

teď zachází s veterány! Lidé, kteří bez váhání nasazovali vlastní

život kvůli budoucím pokolením, si zaslouží lepší chování. Zkuste se

zeptat nejen mládeže, ale dnes už i lidí středního věku – nikdo si ani

omylem nepamatuje, jaké nelidské úsilí jsme museli vynaložit,

abychom se dočkali vítězství! Hrdinské skutky, které si nezadají s

činy opěvovanými v řeckých mýtech, upadly v zapomnění. Veteráni

dožívají v nouzi. Státem naordinovaná skleróza, to je ono…“

„Kdo jste?“ vyhrkl jsem. „Kdo vlastně jste?“

Stařík svraštil čelo; očividně ho rozhořčilo, že jsem mu skočil do

řeči.

„Už jsem se představil,“ utrousil suše.

Nedokázal jsem se ovládnout a zvýšil hlas: „Co proboha znamená

ta tabulka na vašich dveřích? Co máte společného s Itzamnou? A

vůbec – co tohle všechno znamená?“

Že by to byl spekulant, který sbírá starožitnosti a antikvární

knihy? Nebo megalomanský historik, který náhodou narazil na zdroj

nepředstavitelné moci? Sovětský vědec, do kterého se během

výzkumných expedic na poloostrov Yucatan vtělila jakási božská

bytost, uvězněná v zapomenuté pyramidě? Obyčejný městský idiot,

který shromažďuje novinové výstřižky a vytváří si z nich svůj

neexistující životopis? Kdo, ke všem čertům, byl ten podivný stařec,

který mě zamotal do dobrodružného příběhu starého skoro 450 let,

který navíc úzce souvisí s budoucností? Komu se podařilo

zpochybnit můj logický úsudek? Kdo byl, ke všem čertům, muž,

který si pohrával s mým životem jako se žetonem v kasinu?

„To, co stojí na dveřích, je víceméně pravda,“ odpověděl

nečekaně potichu. „Taková malá slovní hříčka. Koho by napadlo, že

moje podvědomí ještě dokáže takhle žertovat.“

„No tak mi konečně vysvětlete, co se to děje! Co je tohle za

místo? Co je to za čertovský výtah, který jede do

několikakilometrové výšky – a do prázdna? Co je to za neživou ulici

s tisíci domy, která není na žádné mapě? Nejspíš teď jen horečnatě

blouzním… Vy se mi prostě jen zdáte, to je celé tajemství! Nic

takového neexistuje, co nevidět se probudím a pochopím, že se mi to

zdálo, a není žádná kniha, žádný Casa des Lagarto a samozřejmě ani

žádný konec světa! No jistě! Bože, všichni ti golemové, zvířecí lidé,

loutky – všechno nesmysl! Jednoduše se mi to zdá a vy se nacházíte

v mém snu!“

Nebyl jsem schopen se uklidnit a třásl jsem se po celém těle.

Stařík mě pozorně sledoval a nepokoušel se mě zastavit nebo

uklidnit. Když křečovitý záchvat skončil a já už jsem nedokázal ze

sebe vypravit ani slovo, zavrtěl hlavou a ironicky se usmál.

„To je fascinující, jak jsou lidé egocentričtí – dokonce i ti

fiktivní.“

Prudce jsem sebou škubl. „Co tím chcete říct?“

„Asi tomu jen těžko uvěříte, ale všechno je přesně naopak.

Nemám radost z toho, že vám to musím říct, ale v daném případě

jsem to já, kdo sní o vás. Ostatně stejně tak se mi zdá i o celém

vašem světě.“

„To jsou neuvěřitelné žvásty!“ opáčil jsem rozčileně.

Verze číslo jedna: Za výtahem se skrývá nějaký složitý technický

trik, který lidem předstírá nekonečnou jízdu nahoru, ale ve

skutečnosti popojede jen o dvě až tři poschodí. Pokud jde o mrtvou

ulici s tisíci domy, nejspíš vůbec neexistuje. Vždyť byla neobydlená,

takže nemohu vyloučit, že jsem se procházel speciálně vytvořenými

kulisami. Je třeba jenom pochopit motiv této velkolepé manipulace.

Verze číslo dvě: Protrhl jsem tenkou neviditelnou membránu

oddělující reálný svět od fikce mé podrážděné fantazie a uvízl v

bažině klinické schizofrenie. V té chvíli jsem pravděpodobně

neklidně mumlal, pevně držený na uzdě svěrací kazajkou kdesi ve

speciální cele pro maniaky ve vyhlášeném podzemí Kaščenkovy

kliniky. To by sice bylo poněkud smutné, ale rozumu dokonale

přístupné vysvětlení.

Nic jiného mě nenapadlo. Tvrzení toho samozvaného Itzamny

byla nepochybně absurdní, ba přímo provokativní. Uvědomil jsem si,

že by to byl vynikající námět pro jedinečný děsivý sen – jedna z

jednajících postav prostě drze trvá na tom, že nikoli ona, ale sám

spící člověk je iluze.

„Každou chvíli se probudím!“

„Napadlo mě, že tento rozhovor nebude zrovna jednoduchý,“

odtušil unaveně. „Přiznám se, že jsem trochu bezradný, jak vám mám

vysvětlit, že probrat se ještě někde jinde než v mém snu…“ Dopřál

mi krátkou odmlku, abych jaksepatří procítil smysl jeho slov. „…

prostě nejde. A co hůř: Ani já sám nejsem s to se probudit, a proto

jsme prostě odsouzeni k vzájemné konverzaci.“

„Jak by se prosím mohl ten nekonečný, mnohovrstevnatý a

nepopsatelně rozmanitý svět se všemi mými známými i mnou

samotným vejít do vaší hlavy?“ Snažil jsem se, aby to vyznělo

ironicky, ale v rozhodujícím okamžiku se mi hlas zlomil, takže jsem

hystericky zavřeštěl.

„Chcete mi tím snad naznačit, že do té vaší se vejde?“ zareagoval

uštěpačně.

„Tak dobře, připusťme na okamžik, že máte pravdu; to jen abyste

pochopil, jak směšná je vaše teorie. Jakpak chcete dokázat, že

pozemský svět je výtvor vaší představivosti?“

„Kdyby byl plodem mé fantazie, nebylo by to zdaleka tak zlé.

Naneštěstí jsem se dostal do podzemních sklepení podvědomí. Copak

si opravdu myslíte, že bych se vážně vydával za Itzamnu a psal si na

dveře Bůh? Jistě souhlasíte, že to zrovna nezní moc skromně…“

„Neodpovídáte mi na otázku!“

„Tak dobře. Mimochodem – kouříte? Ne? Mohl byste mi přesto

dělat společnost?“ Pevněji si přitáhl k tělu župan a naznačil mi,

abych ho následoval na chodbu. „Vlastně bych neměl, ale vy to snad

na mě nikomu nepovíte.“

Škrtnul zápalkou, s rozkoší potáhl levnou cigaretu a zkoumavě na

mě pohlédl.

„Vezměme si třeba mayskou pyramidu s mumií vůdce – a to na

Rudém náměstí! Copak vám to nepřipadá naprosto absurdní? Ačkoli

jak byste mohl vědět, co se tam skutečně nachází…“

„To je přece Leninovo mauzoleum!“ namítl jsem. Neubránil jsem

se vzpomínce na to, jak jsem ho sám, beznadějně omámený zprávou

Casy des Lagarta, považoval za indiánský chrám. Tehdy jsem se však

stačil ještě včas probrat.

„Kdybych ale nespojil celý svůj život s výzkumem Mayů, vůbec

by se tam neobjevilo! Měl byste vědět, že když jsem studoval na

stavebního inženýra, navštívil jsem konferenci socialistické mládeže

v Mexiku.“

Podíval jsem se na něho jako na šílence.

„Byl jsem nejlepším studentem v ročníku. Jednou si mě pozval k

pohovoru Výbor pro státní bezpečnost. Dověděl jsem se, že když

budu ochoten s nimi spolupracovat, nadzvednou mi trošku železnou

oponu. Poradili mi, abych se naučil španělsky. O půl roku později

jsem odletěl do Nového Mexika.“

Při zmínce o KGB mi v obličeji zřejmě zaškubalo, protože se

odmlčel a pak vyzývavě pokračoval: „Nemyslete si, že té spolupráce

lituji. Teď všichni na tajnou službu nadávají, ale ona vykonala i

mnoho užitečného. Jestli někdo mohl v naší zemi zavést pořádek,

byla to KGB.“

Já jsem se však ovládal a nemínil se pouštět do sporů. Přál jsem si

jen to, aby mi dovyprávěl svůj mayský příběh.

„Organizátoři srazu se rozhodli, že nám zorganizují skromný

kulturní program, a tak nás vzali na výlet do Uxmalu. Všichni vzorní

úderníci – traktoristi, dojičky a horníci – z naší skupiny se lehkým

klusem proběhli kolem pyramid a vrátili se do autobusu, ale mě

připadalo, jako by tam do mě udeřil blesk. Chodil jsem, fotografoval,

všechno si důkladně prohlížel – jednu hodinu, druhou, a pořád jsem o

sobě nevěděl. Své skupině jsem se ztratil a nechybělo moc, aby mě

tam zanechali samotného. Vrátil jsem se do města, koupil si knihy o

indiánských dějinách, četl jsem je se slovníkem – a už při zpáteční

cestě jsem pochopil, že letadly se už zabývat nemohu. Kromě Mayů

pro mě přestalo všechno existovat. Je to naprosto fascinující

civilizace – a tak nepochopitelně málo o ní víme. Jedna záhada

doslova stíhá druhou. Vezměte si třeba její neobjasněný zánik –

vždyť se v té době nacházela v rozkvětu sil! Dokonce ani písmo se

nepodařilo rozluštit. Někteří odborníci považovali hieroglyfy na

dekorativní ornament. Mayové tehdy ještě čekali na svého

Champolliona a já jsem si umínil, že se jím stanu. Vystudoval jsem

historii, zabýval se kryptografií, jazykovědou, prostě vším, co mi

mohlo pomoct pochopit tajemství mayských hieroglyfů. Věnoval

jsem tomu celý život – a uspěl jsem.“

„Vý jste rozluštil jejich písmo?“

Stařík mě přivedl do rozpaků – Jagonielovi ani Kümmerlingovi

nestály Knorozovovy zásluhy za jedinou zmínku. Že by se mě zase

snažil napálit, nebo jsem jen nepozorně četl?

Starý muž důstojně přikývl.

„To ale stejně nic nedokazuje,“ poznamenal jsem tvrdošíjně. „Já

zastávám kanonický výklad původu mauzolea, který není o nic horší

než váš.“

„Ale jděte! Pak mi tedy stejným způsobem objasněte to, co se s

vámi dělo několik posledních týdnů – konkrétně od chvíle, kdy jste

začal překládat tu knihu.“ Vyfoukl mi cigaretový dým do tváře a

uhasil nedopalek. „Jaguáří člověk, bezhlavý strážce hrobek, letopis

budoucnosti…“

„Doufal jsem, že to všechno řeknete vy mně,“ přiznal jsem se a

spolkl jedovatou poznámku, která mě už pálila na jazyku.

Stařík bezmocně rozhodil rukama. „Bohužel máte příliš dlouhé

vedení. Už vám poněkolikáté opakuji, že to, co se děje s vámi, ba

dokonce s celým vesmírem, je důsledkem prosté skutečnosti, že vás

vidím ve svém snu. To znamená, že vesmír jsem já.“

„No ale pokud jste vládce a bůh tohoto světa, musíte být také

všemohoucí! Dokažte mi, že vaše slova nejsou jen bohapusté tlachy.

Vykonejte zázrak! Proměňte čaj ve víno nebo se alespoň rozplyňte ve

vzduchu! Udělejte něco takového, abych vám uvěřil!“

„To je tedy dílo,“ povzdechl si Knorozov. „Vypadá to, že

tomuhle problému se nikdo nevyhne. Bez zázraků to prostě nejde.

Musím vás zklamat, ale jsem bezmocný.“

„Vždyť je to váš svět!“

„Především je to houževnatý horečnatý přelud. Já to všechno jen

vidím, ale nejsem s to něco změnit. Jistě, moje tajná přání a

potlačené touhy ho formují, ovlivňují a postrkují jeho spletitý děj, ale

ne víc než v obvyklých snech. Jen post factum se mohu pokoušet

pochopit, co znamená ten či onen obrat. Tím se teď také v podstatě

zabývám…“

Znovu jsem se odmlčel, protože mě ohromilo nečekané salto

vzad, které provedly moje myšlenky. Pořád jsem však sám nemohl

najít odpověď na otázku vznášející se v prostoru, a tak jsem u něho

opět hledal pomoc.

„Ale jestli se vám tohle zdá, kde tedy ve skutečnosti jste?“

„To je dobrá otázka. Nejspíš ležím někde v Moskevském

onkologickém centru, kde mě čeká operace zhoubného nádoru

mozku. První podezření se objevilo před půldruhým měsícem.

Nejdřív jsem tomu nechtěl věřit a neřekl jsem o tom ani příbuzným,

ale krevní testy a rentgen všechno potvrdily. Musel jsem do

nemocnice. Vynikající současná klinika, personál opravdu dělá, co

může…“ Pak nečekaně dodal: „Lida vzkázala, že mě zatím nemůže

navštívit.

V práci ji nedají volno, a navíc onemocněl Aljoška. A Valja asi

taky zapomněla, nejde a nejde…“

„Copak vaše paní nezemřela?“ zeptal jsem se zaraženě.

Stařík zmlkl a zmateně se na mě podíval. Už otvíral ústa, aby

něco namítl, ale pak se na cosi rozpomněl a zůstal nehybně stát.

Svěšený dolní ret se mu ublíženě chvěl. Odvrátil se, uhladil si rukou

vlasy a znovu si zapálil cigaretu. Po dlouhém mlčení chraptivě

prohodil: „Omluvte mě, občas na to zapomínám.“

Napadla mě šílená myšlenka: Nevstala Valentina Anisimovna,

která se s životem rozžehnala už před deseti lety, tak náhle z mrtvých

proto, že se její muž nikdy nevyrovnal se samotou? Podíval jsem se

na staříka a pochopil, že tato otázka by ho zranila ještě víc; proto

jsem se mu ji neodvážil položit.

Stejně už bych se Knorozova na nic zeptat nestihl, protože v té

chvíli se s ním stalo něco strašného.

Zavrávoral, opřel se o stěnu a polekaně se rozhlédl na všechny

strany. Potom zbledl a sevřel si hlavu tak silně, jako by mu

strašlivým vnitřním pnutím měla každou chvíli prasknout. Padl na

kolena a přímo před mýma očima nejdřív zvoskovatěl, pak byl stále

průzračnější, až se nakonec skoro rozplynul ve vzduchu.

Vzápětí základy obrovské budovy, ve které jsme se nacházeli,

zasténaly a zachvěly se, jako by reagovaly na jeho zvláštní záchvat.

Začalo zemětřesení.

Chtěl jsem staříkovi pomoct, ale netrpělivým pohybem ruky mě

od sebe odehnal. Netušil jsem, kde se mám skrýt; vrhl jsem se

bezhlavě do místnosti a nechal Knorozova stát na chodbě.

Záchvat, ve kterém se země svíjela, byl nejsilnější ze všech, které

jsem v uplynulých dnech zažil. Podlaha se třásla tak, že jsem

několikrát upadl; pokoušel jsem se sice vstát, ale znovu jsem skončil

na všech čtyřech, a ani na okamžik jsem se nedokázal udržet na

nohou. Avšak slonovinová věž, ve které se nacházela staříkova

mnišská cela, osvědčila mnohem větší stabilitu než jakýkoli obyčejný

moskevský dům. Stěny a strop s jistotou odolávaly živlu, světlo ani

na okamžik nezhaslo. Dodal jsem si odvahy, doplazil se k oknu a

odhrnul závěs.

V hloubi duše jsem byl přesvědčený o tom, že moskevské ulice

uvidím z ptačí perspektivy. Byl jsem vnitřně připraven i na vesmír,

kde spatřím žhnoucí protuberance s explodujícím plynem nebo

mučivý zrod supernovy. Mám dojem, že právě v té chvíli jsem začal

věřit Knorozovovým slovům, ale zatím jsem pořád příliš doslovně

chápal jeho tvrzení, že on sám je vesmír.

To, co jsem uviděl, se přes veškerou nemožnost, a zároveň

banální všednost stalo dalším důkazem toho, že stařík měl pravdu.

V rozporu se všemi zákony prostoru a gravitace jsem shlížel

oknem tohoto nemocničního pokoje na zcela stejně vypadající

nemocniční místnost. Zaťal jsem prsty do parapetu a neuvěřitelně

silným sklem pozoroval neduživé tělo starce, který ležel na posteli

napojený na desítky katetrových hadiček; obklopovaly ho jako spleť

cizopasných popínavých rostlin. Kolem pacienta pobíhaly ženy a

muži v bílých pláštích, nejmodernější lékařské přístroje blikaly

duhovými barvami a do hlubokých žil – ne nadarmo mi připomněly

tunely metra – na starcových kostnatých, pakostnicí zkroucených

rukou se zabodly kanyly jako žihadla obrovského hmyzu.

To byl on. Skutečný Jurij Knorozov.

Další otřes mě srazil na podlahu. Vší silou jsem se odtrhl od

linolea, vstal a zrak mi ulpěl na fotografické mozaice zakrývající

stěny pokoje. Snímky se mi rozplývaly před očima: Knorozov s

posádkou své oblíbené stíhačky La-5, později, pozvolna stárnoucí a

oslavující desáté, třicáté i padesáté jubileum Dne vítězství se

spolupracovníky, kruhem lidí, který se s každým rokem ztenčoval…

Desítky fotografií Knorozova s jeho ženou, o které se mnou

mluvil tak skoupě a neochotně, ale která pro něho určitě byla

nejdražším člověkem – svatba, dovolená na Krymu, společné výlety

do Latinské Ameriky, polibek před Kouzelníkovou pyramidou…

Několik skupinových záběrů s lidmi ve staromódních oděvech a

pláštích, s neproniknutelnými výrazy v obličeji…

Staré černobílé snímky, podle popisek s jeho rodiči a nějakými

neznámými lidmi. A milovaná dcera – ve všech životních obdobích,

od narození až do současnosti.

A vida, tady je sám, už v pokročilém věku, stojí vedle nějakého

kostelíka; na dalším snímku přechází dvůr polorozpadlého kláštera a

důstojně rozmlouvá s vážným popem s přátelskýma očima.

Mnozí lidé na jeho fotografiích mi připomínali mezinárodně

známé politiky, filmové hvězdy a vědce, ale kvůli časové

neslučitelnosti jejich životů se zachycenou situací to nemohli být oni;

například pilot stíhačky z roku 1945 byl k nerozeznání podobný

nesmírně populárnímu současnému americkému zpěvákovi.

Čím déle jsem si obrázky prohlížel, tím jasněji jsem chápal

paralely existující na jedné straně mezi rozhodujícími milníky

Knorozovova života a lidmi určujícími jeho osud a na druhé straně

mezi určitými všeobecnými příznaky současné reality – především u

nás, ale i v jiných zemích. Celý svět, který jsem znal, jako by na sobě

nesl otisk osobnosti toho záhadného staříka.

Mohu říct, že právě v té chvíli jsem definitivně pochopil, že mi

nelhal ani neblouznil. V mém mozku – bylo mi pořád milejší a

příjemnější považovat ho opravdu za svůj – se začaly rozvíjet

velkolepé procesy, jejichž rozsah směle konkuroval vzniku a zániku

celých galaxií. Vždyť jsem přehodnocoval a znovu si vytvářel obraz

světa, a to právě kdy starý svět ztrácel formu i obsah a vítr ho

roznášel do všech světových stran jako jako vyschlou písečnou

sochu.

Určitě je všechno jinak. Prostě jsem té možnosti uvěřil.

Ve dvacátém století triumfovala symbióza vědy a techniky. Toto

spojení velebila materialistická propaganda a náboženská a mystická

dogmata, vycházející z možnosti prostupných vesmírných sfér,

ustoupila daleko ze svých pozic.

Avšak dosud je každý člověk v té či oné míře ochoten připustit,

že vše, co vidí kolem sebe, existuje pouze proto, že existuje on sám

jako subjekt schopný tuto realitu vnímat (pokud je na tomto místě

vůbec vhodné mluvit o realitě). Počet filozofů, kteří si na této

rozkošné racionální konstrukci udělali jméno, je přímo úměrný její

nedokazatelnosti a svůdnosti.

Pokud však přistoupíme na domněnku, že celý okolní svět se

nachází jen v naší hlavě, co nám brání postoupit o krok dál a smířit

se s trochu smělejším předpokladem – co když to není naše, ale cizí

hlava?

Náboženští volnomyšlenkáři, především vyznavači orientálních

věrouk, nevylučují, že schránou vesmíru je jakési velké,

všeobjímající božské vědomí. Tady se zřejmě projevuje

neodmyslitelná lidská hrdost: člověk je ochoten obětovat vlastní

egocentrismus, jen aby se připojil k něčemu nevýslovně mocnějšímu,

krásnějšímu a velkolepějšímu, než je on sám.

Avšak kdo může bez sebemenšího zaváhání vyloučit, že zmíněná

schrána není nekonečné vědomí Buddhy nebo Jehovy, zalité

nepředstavitelně oslnivým svitem, nýbrž stísněné, starými

bankovkami a naftalínovými kuličkami zavánějící „Já“ osamoceného

nostalgického penzisty, umírajícího na rakovinu mozku?

Přinejmenším to vysvětluje mnohé z toho, co se dnes děje…

Stav starce ležícího pode mnou se očividně stabilizoval. Náhodné

mihotání sestřiček a lékařů v jeho pokoji se zpomalilo a místnost se

pozvolna vyprázdnila. Zároveň ustaly i podzemní otřesy, které se

snažily narušit budovu muzea. Zatáhl jsem závěs a vyšel k výtahu.

Knorozov seděl na podlaze, tiskl se ke stěně a ztrhaně zavřel oči.

„Tak jak jste na tom?“

„Omluvte mě… Najednou takový záchvat… Už jsem si myslel,

že je to konec,“ odpověděl téměř neslyšně.

„Viděl jsem vás, toho skutečného… Oknem. Všechno je v

pořádku, zachránili vás.“

„Zachránili?“ Otevřel oči tak prudce, až jsem uskočil, jako bych

se bál, že mě zasáhne elektrický náboj, který se v nich mihl.

„Napíchali do mě morfin. Dostal jsem nejmíň tunu analgetik. Z té

spousty injekcí jsem se dosud nevzpamatoval… Je to jako mísa s

cementem, kterou mafie dávala na nohy dlužníkům, než je hodila do

Hudsonu. Já už také nevyplavu. Jsem odsouzen k doživotnímu žaláři

v tom nekonečném tísnivém strašném snu.“

„A co bude dál?“ zeptal jsem se rozpačitě.

„No to povězte vy mně, vždyť jste sem právě proto přišel.“

„Co mám udělat? Co ode mě chcete?“

„Od první chvíle, co jsem se ocitl v tomto pokoji, jsem věděl, že

jsem se sem nedostal náhodně. Něco jsem hledal, ale nevěděl, co

přesně to je. Je to velmi nepříjemný pocit. Nedopřeje vám klidu,

pořád se připomíná a vy se neustále přehrabujete ve věcech,

vzpomínkách a myšlenkách, abyste našel to, co jste ztratil. Sjel jsem

dolů, do muzea, prohlédl si všechny sály – a pořád nic. Prošel jsem

celou ulici Itzamny, od svého narození až do posledních let – vše

nadarmo. Když jsem pochopil, že spím a nemám šanci se probudit,

začal jsem se potloukat po městě, navštívil jsem Knihovnu V. I.

Lenina, archivy, bloudil po ulicích, ale za žádnou cenu jsem to

nemohl najít. Pocit ztráty neslábl a pořád mě spaloval neutuchajícím

plamenem – dokud jsem se jednou po návratu do muzea nezastavil u

expozice věnované mayské eschatologii. Zvedl jsem starou knihu,

která tam ležela na zemi. Vyprávění Casy des Lagarta. Okamžitě mi

došlo, že jsem to našel. Klidně dám ruku do ohně, že tam ta kniha

předtím nebyla – nejspíš jsem do té doby nebyl připraven ji převzít.

Zkusil jsem ji přečíst, ale nešlo to, nehledě na to, že jsem se půl

života učil španělštinu, vždy měl spoustu přátel v Latinské Americe,

a dokonce jsem španělsky přednášel… A dál už to znáte.“

„Ale proč jste nepřinesl do agentury celé dílo najednou?“

„Určitě jste sám neomylně vycítil, že to není jen tak nějaký

antikvární tisk. Deník Casy des Lagarta se vyznačuje výjimečnou

silou a měl mi sloužit jako výklad a návod. Musel jsem se

seznamovat s jeho obsahem postupně, kapitolu po kapitole. Ani vy,

ačkoli jste mi byl poslán na překlad knihy, byste nebyl zpočátku

připraven na poslední stránky vyprávění.“

„Já že jsem byl poslán? Vždyť jsem se v překladatelské agentuře

objevil čirou náhodou! A navíc to byla moje svobodná volba; mohl

jsem přece zakázku odmítnout.“

Knorozov si dodal odvahy a vyškrábal se na nohy. Když unaveně

promluvil, zdálo se, že sám pochybuje o vlastních duševních

schopnostech.

„Jistě, s ohledem na všechny okolnosti znějí vaše slova o

svobodné volbě zvlášť dojemně… Pokud jde o Azbuku, vybral jsem

si ji z docela konkrétního důvodu. Možná víte, že se tam svého času

nacházela dětská knihovna, ke které se váže hodně mých vzpomínek.

Když byla Lida malá, prostě ji zbožňovala a co nejčastěji mě tam

vodila. Jdeme spolu, ona si něco brebentí, já mechanicky odpovídám

a myslím přitom na práci. Jednou, když se tam dcerka přehrabala v

knížkách o zajíčcích, jsem prožil skutečné osvícení. Vyřešil jsem

mayskou šifru. A teď tam otevřeli překladatelskou agenturu, no

vidíte, to je zajímavé…“

„Už ji zase zavřeli,“ poznamenal jsem.

„Máte pravdu… Ale za to si ten chudák může sám. Vědomosti z

knihy byly určené jen pro mě – a samozřejmě pro vás; nepovolaní

lidé neměli strkat nos do záležitostí týkajících se mého života… a

smrti.“

„Takže jste to vy?“

„Ale kdepak, vždyť vám to říkám! Panebože, mně se z hlavy

úplně vykouřila španělština, nedokážu pochopit, co mám v tom

zatraceném deliriu hledat – a vy si myslíte, že záměrně přivolávám

mayské duchy a organizuji atentáty na zpanštělé kancelářské krysy a

přehnaně zvědavé domácí hospodyně? To probíhá samočinně a já

nemám moc na tom cokoli změnit! Mě prostě unáší dravý zkalený

proud dál a dál a nutně potřebuji vaši pomoc, abych pochopil, co mě

čeká za nejbližším ohybem…“

Ale co jsem mohl já, přelud mezi přeludy v tomto přízračném

světě, udělat pro všemocného, a zároveň bezmocného mocnáře? Kde

jsem měl hledat nápovědu? Stařík tvrdí, že všechno vím – stačí se jen

zamyslet, vzpomenout si… A zničehonic se mi rozbřesklo.

Neboť neštěstí světa spočívá v tom, že jeho Bůh churaví, proto

strádá i svět. Hospodin se třese v horečce, takže horečnatý záchvat

má i jeho výtvor. Zemře-li Bůh, zhyne i jím stvořený svět. Ještě však

není pozdě…“, pronesl malý chlapec ve vagonu metra.

Stařec mi umíral přímo před očima, protože metastázy dobývaly

jeho tělo i mozek. Replikou jeho křečí a ozvěnou trýznivých

záchvatů bolesti byla zemětřesení ničící kontinenty, tsunami

pohlcující ohromná města a uragány pustošící celé země. Proroctví,

které jsem vyslechl, nebyl literární výmysl mayských kněží, ale

monstrózní metafora konkrétních fyziologických procesů, které

ničily Knorozova alias Itzamnu společně s celým vesmírem skrytým

v jeho vědomí…

Ještě není pozdě – ale na co? Zachránit ho? Jak?

„Vidím, že už si začínáte dávat dohromady jednotlivé

souvislosti,“ ozval se stařík, který si všiml, že jsem zaváhal. „To je

velmi důležité – budete mi muset nejen přečíst poslední kapitoly

knihy, ale také je vyložit. Dovolte, abych vás seznámil s tím, co se

stalo před tím, než jsem se ocitl v tomto nemocničním pokoji. Třeba

vám to k něčemu bude… Všechno začalo před třemi měsíci.

Migrény, závrati… Napadlo mě, jestli mě nezačínají zlobit cévy. To

tak sedíš u lékaře, popisuješ symptomy, předpokládáš, že ti předepíše

nějaké tabletky a doporučí, aby ses nepřepínal – a místo toho tě pošle

na vyšetření k onkologovi. Hledíš na doktora jako zbitý pes a

žalostně vrtíš ocasem; doktore, ale není to nic vážného, viďte? Ale

on jen přísně odpoví, abys vyšetření raději dlouho neodkládal. Na

světě není nic horšího než těch pár dní, které uplynou od této

procedury do okamžiku, kdy zatelefonuješ, aby ses dověděl

výsledky. Postupně podléháš zoufalství, které pak zase vystřídá

naděje. Snažíš se sám sebe přesvědčit, že je všechno v pořádku, a v

lékařské encyklopedii najdeš nejméně deset důkazů ve prospěch

svého tvrzení. Pak se poddáš pochybnosti, bezmocně se zmítáš jako

zvíře zahnané do kouta – a záludná encyklopedie předpovídá hrůzné

důsledky. Nechceš zbytečně lekat příbuzné a zneklidňovat přátele, a

tak to tajíš, ačkoli moc toužíš se s tím někomu svěřit, protože děsivé

tajemství ti spaluje nitro. A jakmile v sluchátku uslyšíš zhoubný

nádor mozku, změníš se v živou mrtvolu. O mrtvých jen dobré.

Příbuzní, kteří se dověděli o tvé chorobě – ano, slovo rakovina je

rázem tabu, lze mluvit jen o nemoci, chorobě či neduhu, jako by se

tak zvětšovala šance na záchranu – se už s tebou o nic nepřou a pořád

se tě snaží rozveselit, abys pustil z hlavy chmurné myšlenky. Anděl

smrti tě však políbil na čelo, aby se dovolal svých práv, a živí vidí

otisk jeho rtů. Veselí se mění v nucenou zábavu, úsměvy jsou

přeslazené, hlasy nepřirozeně laskavé a nikdo s tebou nechce pobývat

déle, než je nezbytně nutné. I ty sám se cítíš jako malomocný;

začínáš se vyhýbat přátelům, abys je svou přítomností neobtěžoval.

Víš, v podstatě se chováš jako sloni, kteří v předtuše brzké smrti

opouštějí stádo, odebírají se na zvláštní místo a tam vypustí duši…

Mayové mi nejednou pomohli. Když mi zemřela manželka, vrhl jsem

se střemhlav do práce. U indiánů jsem našel poslední útočiště i tehdy,

když jsem se dověděl, jak těžce jsem nemocný. Týdny, které mi

zbývaly do operace, jsem se rozhodl beze zbytku věnovat svému

životnímu dílu. Přitom jsem uvízl v ďábelské pasti – ocitl jsem se

uvnitř morfiového sejfu s kódovým zámkem, avšak bez číselné

kombinace, kterou bych ho mohl odemknout.“

„A vy si myslíte, že kniha, kterou jste našel, ten deník fiktivního

conquistadora, je klíč, který vám pomůže se zachránit. Jak vám mám

vysvětlit, v čem spočívá tajný smysl poselství?“

„Nevím jistě, jestli mi dopomůže ke svobodě, ale přečíst a

uvědomit si smysl poselství – to je přesně důvod, proč jsem se ocitl

na tomto světě a proč jsem vás přivedl k životu.“

„Ta zemětřesení… to jsou dozvuky vaší bolesti…,“ zašeptal

jsem. „Ano, ale nejen fyzické; je to i ozvěna strachu ze smrti a

zoufalství. Jakmile tě diagnóza připraví o poslední naději a ošetřující

lékař oznámí, že operace je vyloučená, protože bys ji nepřežil, a že

chemoterapie jen prohloubí tvé utrpení, nastupuje nová etapa. Říkáš

si v duchu: Není-li současná namyšlená medicína schopna zvládnout

toto utrpení, neznamená to, že je všechno ztraceno. Existují přece

zázračné léky ze žraločí chrupavky a ženšenu, senzibilové a očistné

meditace. Kolena se ti třesou pořád silněji, a protože nemáš pevný

bod, o který by ses mohl opřít, stane se z tebe nábožensky založený

člověk, ačkoli v mládí jsi na víru zvysoka kašlal. Do štěrbin

plechových chrámových pokladniček, ve kterých řinčí mince, strkáš

vysoké bankovky, vroucně se křižuješ před začouzenými ikonami,

klaníš se jim s usilovností kajícího se hříšníka tak vehementně, až ti

na čele naskáčou boule, a tajně doufáš, že v nebeské účtárně to někdo

zaznamená do rozvahy. Je však pozdě – Hospodin rozhodl, že v

Knize živých tvoje jméno napřesrok už nebude figurovat. Lékaři

znovu konstatují zhoršení stavu a vyrážejí ti tak z ruky poslední

berličku. Tehdy vyzveš na souboj celý svět a s odvahou kamikadze

začneš odmítat vše, co se s tebou děje – od začátku až do konce.

Křičíš na lékaře, vysmíváš se smutným tvářím příbuzných, požaduješ

od přátel, kteří tě přišli podpořit, aby nestrkali nos do cizích

záležitostí. Revoltuješ, dokud ti stačí síly, ale jednou omdlíš přímo na

ulici a odvezou tě na kliniku – tu nejlepší, kam tě proti tvé vůli

umístil vlivný přítel. A tam, zpustošený, připoutaný ke kapačce a

omámený analgetiky se ponoříš do nekonečného strašného snu, který

si sice uvědomuješ, ale nedokážeš se z něj probudit… Jsi odříznutý

od vnějšího světa a uvězněný sám v sobě. Hledáš možnost jak

všechno zvrátit a dočkat se záchrany za každou cenu… Hledáš, ale

nenacházíš. Oslepený se potácíš, hledáš východ, ale všude narážíš jen

na ostnatý drát… Povězte mi, kde je východ? Co mě čeká?“

Měl jsem tedy hrát roli věštce, od něhož se očekává definitivní

výrok, to znamená bez možnosti opravného prostředku. Stal jsem se

překladatelem, který pomáhá podvědomí sdělit rozumu cosi

nevýslovně důležitého.

Zatímco jsem mlčel a snažil se trochu si to v hlavě srovnat, stařík

roztřesenými prsty otevřel krabičku cigaret, zapálil si a zhluboka se

nadechl. Vzpomínal jsem na stránky posledních kapitol, které jsem

přeložil, a s pocitem odsouzence jsem si uvědomoval, že je mi

souzeno poskytnout mu to, po čem u mne tak vroucně touží – útěchu

a naději.

Zvedl bradu a já pochopil, že ho nedokážu obelhat. Patřil k těm,

kteří před výkonem trestu smrti odmítají nasadit si černou pásku a

přejí si hledět popravčí četě do očí. Krátký těsný kabát, který si

oblékl přes nemocniční pyžamo, jako by se změnil v generálský

plášť, nedbale přehozený přes uniformu posázenou vyznamenáními.

„Jsem připravený říct vám všechno,“ vypravil jsem ze sebe a

nasucho polkl. „Pojďme dovnitř, je mi tu chladno…“

CAPÍTULO I

edli jsme si do hranatých těsných křesel. Otevřel jsem desky a

Szačal mu předčítat poslední dvě kapitoly. Pozorně a napjatě

naslouchal každému mému slovo. Měl jsem dojem, že jsem se změnil

v kolovrátek, bezdušně a necitelně přehrávající stále stejnou skladbu.

Myšlenky se mi toulaly velmi daleko. Poprvé jsem spatřil tu

rafinovanou, groteskní, děsivou, a zároveň fascinující malbu vcelku.

Nyní jsem znal všechny části příběhu a každá z nich zapadala na

správné místo.

Udivovala mě jen nečekaná lhostejnost, s níž jsem jako částečka

fiktivního universa a jeho pohasínajícího Boha dokázal přemýšlet o

nastávajícím konci. Ale nebyl jsem snad vyvolen jako prorok právě

proto, že jsem byl schopen v pravý okamžik pospojovat všechny

části božské osobnosti a vytvořit pojítka mezi různými oblastmi

jejího smrákajícího se vědomí, a to včetně jeho vlastního pekla?

Protože jsem v pozvolna se rozpadajícím vnitřním světě toho člověka

představoval poslední jiskřičku rozumu?

Strašlivá nemoc se Knorozova zmocnila příliš rychle. Šílená

nespoutaná touha po životě, která ve staříkovi i přes pokročilý věk

klokotala, mu nedovolovala přijmout stanovenou diagnózu a smířit

se s neutěšenými prognózami lékařů. Scházel mu prostě čas na to,

aby se domluvil sám se sebou, a tak pořád hledal něco, co by mu

dokázalo poskytnout alespoň záblesk naděje…

Avšak starostliví doktoři se obávali, že se bouřlivák zraní, a tak

ho strčili do svěrací kazajky a uvrhli do narkotické hlubiny.

Lhostejnými prolhanými hlasy mu slibovali operaci a záchranu,

ačkoli věděli, že drahocenný čas jim už protekl mezi prsty. Zrazený a

spoutaný stařec se propadal stále hlouběji do změti svých snů

vyvolaných mayskými mýty, v nichž se během posledních let skrýval

před realitou, která byla stále chladnější a odcizenější.

Místo aby analgetika tento myšlenkový proud zastavila, změnila

pouze jeho směr a vytvořila nová spletitá řečiště. V bezvýchodné a

nekonečné noční můře, které umírající stařík musel přihlížet za

všechny zúčastněné, zaměnili úskoční Mayové rozhodující etapy

jeho neštěstí vlastními metaforami a obrazy.

Určité částečky jeho „já“ si však ještě pamatovaly strašlivé

neštěstí, které mu hrozilo, a proto vysílaly výstražné signály, lámající

se v prizmatu podvědomí a transformující se do podoby

conquistadorského deníku, které psalo jednoho Knorozovovo

zosobnění druhému…

Dosavadní průběh nemoci se změnil ve světové dějiny a lékařské

prognózy v apokalyptická proroctví indiánských kouzelníků; ze

samotného stvořitele tohoto přízračného mikrokosmu se stal Itzamna

– jeho bezmocný bůh, ochránce bezradné vědy a ztělesnění plané

moudrosti.

Protiklad stránek jeho osobnosti, které chtěly poznat pravdu, a sil,

které bránily jakémukoli pokusu o její odhalení a zoufale lpěly na

životě, se ve staříkově snu projevil jako boj mayských démonů a lidí

toužících po zapovězeném poznání. Všichni byli potrestáni za

zvědavost, jen já jsem jako nedotknutelná posvátná kráva přežil.

Bylo mi dovoleno proniknout až k největším tajemstvím,

nadzvednout nebeský závoj a rozmlouvat s bohy.

A tak Itzamna alias Knorozov seděl přede mnou a trpělivě

naslouchal závěrečným slovům z poslední kapitoly deníku. Dostalo

se mu ode mě to, po čem toužil. Nyní se mi vše vyjevilo až do

samotného konce; dokázal jsem mu zprostředkovat jistotu, po které

tak nesmírně toužil, i kdyby měla být jakkoli hrůzná…

A že konec světa předznamená churavost tohoto boha, po které se

horečnatě roztřese celá Země.

A až naposledy zavře oči, pohrouží se svět do věčné tmy.

A až u něho nastoupí předsmrtné křeče, zazmítá se celý svět ve

strašlivých zemětřeseních, horstva se propadnou a oceány se

rozběsní.

A potom nastane konec.

Nezvedl jsem oči od papíru, protože jsem se bál setkat s

Knorozovovým pohledem. Tiše jsem složil listy do úhledné

hromádky a do rozmluvy se staříkem jsem se tentokrát zrovna

nehrnul. Řádky proroctví byly suché a nelítostné jako rozsudek

vojenského tribunálu a rozhodně neumožňovaly svévolný výklad.

Doufal jsem, že tím jsem svůj dluh splatil; snad nebudu muset

staříkovi objasňovat, že deník, na který tak spoléhal, mu nedává

sebemenší naději.

Knorozov však mlčel. Po minutě ticha jsem zapochyboval, jestli

dokázal nebo si vůbec přál pochopit to, co jsem mu přečetl. Nu což…

To znamená, že jsem svou roli ještě nedohrál; než se spustí opona a

rozhostí se nekonečná tma, musím ještě pronést závěrečný monolog,

napsaný jenom pro mě. Byl jsem nucen vyhlásit konec jednoho

člověka, a tím konec celého světa. Měl jsem v ústech takové sucho,

že se mi jazyk přilepil k patru; dvakrát jsem se nadechl, že spustím,

ale protože jsem nenacházel výstižná slova, raději jsem mlčel.

Nakonec jsem neobratně a namáhavě, jako by se ta jednoslovná věta

skládala z malých dřevěných kostek, které mi uvízly v krku, vyhrkl:

„Zemřete.“

Stařík nereagoval. Znepokojeně jsem se na něho přece jen

podíval: Slyšel vůbec, co jsem mu řekl?

Itzamna se s rukama zkříženýma na hrudi nade mnou hrozivě

vypínal. Zuby měl zatnuté do zsinalých rtů a tvrdošíjně vrtěl šedivou

hlavou. Ano, nemohl jsem mu slíbit záchranu. Když jsem však zase v

duchu pročítal a vybavoval si deník conquistadora, znovu a znovu

jsem se vracel ke slovům indiánského proroctví. Dovtípil jsem se, že

mě bůh svou představivostí neoživil nadarmo. Bylo v mých silách

mu pomoct.

„Smiřte se s tím. Prostě to přijměte za své.“

Copak mi sám neříkal, že křeče, v nichž se Země svíjela poslední

týdny, nebyly zdaleka odrazem jen tělesného utrpení, ale i stavu

zmatenosti, který prožíval jeho rozum a city?

Pokud jsem byl opravdu jen chvilkovým neuronovým

zajiskřením ve starcově mozku, nebylo mi dáno, abych ho vyléčil ze

smrtelné nemoci a ulevil mu v utrpení, které mu rozhlodávalo tělo.

V mých silách bylo pouze jediné – obnovit v Knorozovově duši

klid a mír. Marný boj ho zatvrdil, ale víry v záchranu se nechtěl jen

tak vzdát. Jak ho jen přesvědčit o tom, že bolest poleví, jakmile jí

přestane odporovat?

„Z rukopisu se dovídáme, že svět je konečný a člověk smrtelný.

Hned ten den, kdy se objevíme na světě, je každý z nás odsouzen.

Celý život jste zasvětil studiu Mayů, ale unikla vám jejich hlavní

moudrost. Oni nikdy nespouštěli smrt ze zřetele, a tak se jí postupně

přestali bát. My smrt odmítáme – vynalézáme stále nové léky, diety a

dechová cvičení, jen abychom si prodloužili existenci třeba jen o

den; jako bychom ten dodatečný vymodlený den prožili jinak, a ne

tak žalostně a nesmyslně jako jiné dny, které nám osud vyměřil.

Avšak tím, že se utěšujeme iluzemi nesmrtelnosti, jen prohlubujeme

pocit hrůzy a bolesti v den, kdy je i pro nás naprosto očividné, že

konec je neodvratný Každý Maya pamatoval na to, že zemře. Každý

z nich věděl, že celý svět zanikne. Tak to bylo předurčeno. Je to

zapsáno v mayských proroctvích, v každé buňce lidského těla a na

každé cihličce, z nichž sestává samotný vesmír. Opravdu je tak

nevýslovně významné, kdy přesně udeří poslední hodina? Jistě, aby

takhle někdo mluvil, musel být velmi odvážný; indiány vychovávali

k odvaze hned od prvních let života – a vůbec si nesmyslím, že

loučení s instinkty pro ně bylo něco snadného. Na oplátku však měli

právo klidně žít a důstojně zemřít, tedy jako lidé, nikoli jako zvířata.“

Odmlčel jsem se a byl připraven si vyslechnout i jeho, ale

Itzamnovi jsem ani nestál za odpověď. Zpražil mě přezíravým a zlým

pohledem a dál nesouhlasně vrtěl hlavou. Vzduch kolem starce

zhoustl a tak se elektrizoval, až mě to od něho odpuzovalo. Došlo

přesně k tomu, čeho jsem se obával: Můj výklad proroctví byl

nežádoucí a já sám jsem byl se svými pokusy smířit ho s budoucností

shledán ubohým a žalostným. On žil v očekávání příchodu velkého

mága, dokonce snad i zjevení mesiáše, ale místo toho u něho

zaklepal na dveře jen kompromisní vyjednavač, někdo jako Jidáš,

jehož hlas zněl unisono s hlasy rezignujících lékařů.

Jak rozhodne o mém osudu poté, co jsem já předem rozhodl o

jeho? Sežehne mě hned tady plamenným pohledem na prach?

Nebo sem vtrhnou krvežízniví démoni z jeho snových přeludů a

roztrhají mě na kusy? Upadl jsem v nemilost, což znamená, že mě

čeká brzký trest…

„Mohu vám pomoct najít vnitřní klid,“ ozval jsem se spěšně,

protože jsem se obával, že jestli ho nestihnu přesvědčit, rozplynu se

vlastní nicotností ve vzduchu. „Dospět k vnitřní vyrovnanosti, kterou

si zasluhujete. Zvítězit nad strachem. Utěšit vás. Vyzpovídat… Proto

jsem tady.“

„K čertu se zpovědí!“

Bylo to mohutné zařvání, připomínající zadunění hromu nad

yucatanským deštným pralesem; stěny se zachvěly a mně se

podlomila kolena. Teprve nyní jsem začal věřit – srdcem, nikoli

hlavou –, že stojím před Stvořitelem a pánem všech osudů v našem

nepatrném absurdním universu.

„Já nepotřebuji zpovědníka! Nemíním se s ničím smířit! Co jsem

vlastně čekal, co jsem hledal celé ty nekonečné týdny? Na co to

všechno bylo? Kvůli čemu? Proč?“

Neměl jsem však právo odvolat svá slova. Stál jsem s

přimhouřenýma očima a chvěl se po celém těle – byl jsem připraven

přijmout okamžitý trest, ale zároveň jsem zůstal tvrdohlavý jako

kacíř v potupném rubáši, lotr, který se přivázaný ke smolnému kůlu

obklopený dřevěnou hranicí strachy pomočil. Proč bych měl lhát i při

posledním soudu?

„Jak můžete být tak zaslepený? Vždyť v proroctví je uveden

přesný seznam znamení ohlašujících zánik světa. A všechna se teď

naplňují…“

„Přečti mi ty řádky ještě jednou!“ přikázal Itzamna.

Poslechl jsem, protože jsem doufal, že ho to přivede k rozumu.

Jakmile jsem však dokončil kapitolu, Knorozov – tentokrát už přece

jen mírněji a shovívavěji – požadoval, abych ji přečetl znovu. Zřejmě

zaslechl v mých slovech něco, co mně samotnému zůstalo utajeno.

Jak jsem příslušnou pasáž deníku opakoval potřetí, popáté, podesáté

– to jsem ji už téměř znal zpaměti – vrásky na obličeji se mu uhladily

a záblesky hněvu v jeho očích nejdřív vybledly a posléze úplně

pohasly.

„Ty ubožáku,“ promluvil konečně. „I když jsi nic nepochopil, ale

přesto se ti podařilo mi to poselství předat…“

Udiveně jsem se na něho zahleděl a čekal na vysvětlení.

„Neuvádějí lhůtu! Zakazují vypočítávat den zániku světa.

Poznání je skutečně trest. Pokud víš, kolik času je ti vyměřeno, mění

se celý život v očekávání popravy – jako v cele smrti. A co když

proroctví obsahuje běžnou početní chybu? Nikdo nesmí ztrácet víru.

Co když se ještě mohu uzdravit? Vždyť operace klidně může skončit

šťastně! Copak jsi opravdu nepochopil, co je na tomto prokletém

příběhu rozhodující? Mayové zmizeli, protože sami předpověděli

svůj konec a věřili tomu tak skálopevně, že si ho osudově předurčili.

Proroctví by se nenaplnilo, kdyby ho sami neuskutečnili. Jsem

smrtelný – a co to vlastně znamená? Čára se stává úsečkou, pokud ji

ohraničíme dvěma body. Dokud neexistuje druhý bod, představuje

přímka paprsek sahající od okamžiku zrodu do nesmrtelnosti. Nepřeji

si vědět, kdy zemřu! Dokud nevím, kdy udeří moje poslední hodina,

jsem věčný!“

Mělo nějaký smysl, abych s ním dál diskutoval? Copak jsem

neřekl vše, co jsem mohl říct? Nevykonal vše, co se vykonat dalo?

Sklonil jsem hlavu a zamířil k východu. Tam, kdesi nepředstavitelně

hluboko pode mnou, dožíval poslední dny můj svět – a já jsem chtěl

stihnout se s ním rozloučit. Projít se po Arbatu, nastavit tvář

mrazivému lednovému větru, osvěžit se sněhovými vločkami tajícími

v dlani, otřít se tváří o šedou kůru lehce napudrovaných topolů,

poslat z Vrabčích hor vzdušný polibek Moskvě… Ještě jednou si

přehrát desky Milese Davise, Bennyho Goodmena nebo Andrewa

Agafonoffa, přivonět k omamně silné kávě a konečně zavolat

přátelům z univerzity…

Co záleželo na tom, že takoví přátelé nejsou a nikdy nebyli –

podobně jako jsem neexistoval já ani moji rodiče? Co záleželo na

tom, že se nikdy nedovím, co doopravdy stojí na místě moskevského

mauzolea, ani jak ve skutečnosti vypadal Jean-Paul Belmondo či

Marilyn Monroe – a jestli vůbec tito lidé někdy žili?

Neviděl jsem a neuvidím jiný svět než ten, ve kterém se na

Rudém náměstí vypíná mayská obětní pyramida, kde Moskvu

okupují unavení mrtví vojáci, kde se kopule nově zbudovaných

klášterů třpytí jako falešné zlato a lidé z vrtochu neznámé vyšší

bytosti touží po minulosti a obávají se budoucnosti… Svět, který byl

stvořen podle podoby jednoho jediného člověka, v jehož vědomí

jsme se všichni tísnili ve víře, že je to nekonečný vesmír.

Miluji tento svět právě takový, jaký ho znám. A chci mu o tom

povědět, dokud ještě není pozdě…

Knorozov mě zastavil ve dveřích.

„Počkejte, vezměte si první kapitolu. Mně už teď není k

ničemu… A víte co? Děkuji vám. Neocitl jste se tu zbytečně. Můžete

mě mít za hlupáka, ale pomohl jste mi. Poskytl jste mi sílu bojovat.

A i kdybych měl být přitom odsouzen k porážce, neustoupím a

nevzdám se. A už se přestanu zabývat proroctvími. Mějte se hezky.“

Podal mi ruku.

Než jsem ho však opustil, ulpěl mi pohled na fotografiích visících

na stěně. Jedna z nich mě přiměla k tomu, abych se ještě chvíli

zdržel.

„Řekněte mi, co na vašich snímcích dělá můj pes?“

„Váš?“ namítl unaveně. „Kdepak, to je můj pes, Quetzal. Ten je

už ale dlouho mrtvý.“

Tiše jsem se usmál. „To není důležité. Prosím, občas se s ním

projděte. Nudí se tam a moc by se chtěl proběhnout…“

„Já vím,“ ujistil mě a opětoval úsměv, snad vůbec poprvé. „Já

vím.“

Výtah se řítil do propasti s ohlušujícím duněním a tak rychle, že

jsem se polekal, jestli jsem nebyl za svou nevíru rovnou svržen do

pekla. Naštěstí jsem se zmýlil; za pouhých pár minut mě dovezl

nazpět do zaprášených muzejních chodeb. Buď to Itzamna s

poděkováním myslel vážně, nebo neexistuje žádné jiné podsvětí

kromě toho, které běžně obýváme.

Ven jsem se dostal hlavním vchodem, který jsem našel podle

ukazatelů. Bloumal jsem po rušné ulici a z hlavy mi nešel rozhovor

se staříkem. Knorozov mě nechtěl poslouchat; kdo z nás tedy správně

pochopil poselství Casy des Lagarta? Co nás čeká za poslední metou

– a máme se toho obávat?

Vždyť celý lidský život je v podstatě pomalé umírání.

Neumíráme jen my sami – postupně zaniká celý svět, který nás

obklopuje.

V prvních letech našeho života se i on nachází v rozkvětu.

(Nejsou snad právě proto vzpomínky na dětství tak zářivé a

výrazné?) Obklopují nás blízké bytosti – otec, matka, babičky,

dědečkové, po nich se objevují přátelé ze školky a školy, rozkvétá

první láska. To jsou úhelné kameny, na kterých spočívá maličký

vesmír každého z nás.

V dětství a mládí je zcela reálný a hmatatelný, dokud všichni naši

blízcí a drazí lidé jsou společně s námi mezi živými. S každým z nich

nás spojují nesčetné nitky: stejný způsob smýšlení, společně prožité

prázdniny, nezávazné románky, po kterých se na chvíli zatočí hlava,

včas nabídnutá pomocná ruka. Ti lidé jsou spojeni vzpomínkami a

prožitky a tkají přízi naší reality, světa a života.

Avšak roky plynou a oni nás jeden po druhém opouštějí. Mění se

v nehmotné přízraky nacházející poslední útočiště v našich

vzpomínkách. Nadarmo hledíme dlouhé hodiny na jejich fotografie a

snažíme se, aby nám důvěrně známý hlas zazněl v hlavě alespoň na

zlomek vteřiny a aby se z nebytí navrátil kouzelný úsměv. Bolest ze

ztráty milované bytosti nelze překonat, jen čas ji dokáže otupit.

A s každou další smrtí se náš vesmír stále více posunuje do jiného

rozměru – na úroveň fantazie a paměti. Stává se minulostí, stále

méně žijeme současností a stále více se hroužíme do včerejška, který

se nám nejasně a rozplizle otiskl ve vědomí.

První odcházejí babičky a dědečkové, zahyne pes, který nás

doprovázel v mládí – a společně s nimi definitivně umírá naše

dětství. Jejich smrt znamená hranici, za kterou začíná takzvaná

dospělost.

Potom přijdou na řadu rodiče. Když nás opustí i oni, znamená to,

že život v dospělosti skončil a my jsme stanuli na prahu stáří. A

najednou umírá někdo z dávno zešedivělých spolužáků nebo

univerzitních přátel, kteří nás poslední dobou obdarovali bezzubým

úsměvem, ale přitom jim až do konce nechyběl někdejší elán.

To je poslední znamení: Je načase, abychom se sami připravili,

protože celý náš svět jako ztroskotaná obrovská zámořská loď se

potápí do hlubin minulosti. Temné vodstvo po kapkách plní kajuty

vzpomínek obydlené obrazy kolegů, kamarádů z vojny a přízraky

otců, bratrů, matek a sester… Voda proniká do luxusních sálů, kde

jsme slavili malé osobní triumfy: úspěšně složené školní zkoušky,

protrpěné přijímačky na univerzitu, milostná vítězství, svatby,

narození dětí, dlouhé roky očekávaná povýšení v práci. Z očí se

ztrácí podpalubí, kam jsme odložily temné hodiny našeho života, aby

tam shnily – chtěli bychom je tam neprodyšně uzavřít, ale

vzpomínky si najdou škvíry, které nikdy nebudou těsnit.

Ve stáří mnohem víc patříme včerejšku než dnešku. Nemocniční

pokoj Knorozova-Itzamny ve věži ze slonoviny, polepený

zažloutlými fotografiemi, se nijak zvlášť nelišil od místností, kde své

dny dožívají osamělí starci.

Obvykle nepřijímají nový život, svárlivě se vyhýbají současnosti,

kterou nepotřebují a která proniká do šťastného akvarelového světa

prožité minulosti. Jejich Titanic už skoro dosedl na dno, ale oni ho

nechtějí opustit. Stojí u zrezivělého kormidla a upřeně hledí do dálky

za sebou. Žijí ve vzpomínkách, jejich svět se téměř definitivně

přemístil do rozměru přízraků a iluzí, kde jsou naživu rodiče, kde lze

na kůži cítit dědečkovu drsnou dlaň hladící je po tváři a kde je pořád

ještě slyšet nadšený štěkot oblíbeného psa, který se dožaduje toho,

aby mu znovu hodili klacek a aby ta veselá a jednoduchá hra nikdy

neskončila.

Když vlny zapomnění zaplaví kapitánský můstek a olíznou nám

nohy, musíme důstojně naposledy zasalutovat a mlčky zavřít oči. A

tak se my sami staneme hranicí, která znamená konec dětství pro

naše vnuky a počátek stáří pro naše děti.

Nedokážu přesně říct, kolik času jsem strávil na audienci u Boha

– nevzal jsem si hodinky. Soudě podle tmavé oblohy s občasným

matným leskem mraků už byl pozdní večer, možná dokonce noc. Na

ulicích však panoval nezvyklý ruch. Dělníci a zachránci pořád

prohledávali trosky a ve stanových městečkách, která vyrostla ze

země rozeklaných ulic, kypěl nezdravý horečnatý ruch. Obyvatelé

města se teď očividně báli usnout, protože nevěděli, jestli se jim ještě

podaří otevřít oči, pokud je – i když jen na pouhý okamžik – zavřou.

Ten strach se jim dal odpustit, vždyť nevěděli to, co já.

Po rozhovoru s Itzamnou se mi jaksi nechtělo ohlásit jim rychlý a

neodvratný konec.

Jak byste strávili těch pár hodin, které vám ještě zbývají? Do

čeho byste se pustili, kdybyste věděli, že teď už beztak nic

nestihnete? Který z dávných snů byste zkusili uskutečnit?

Nevěděl jsem, kolik času mi ještě zbývá na dokončení

pozemských záležitostí; jedna však nestrpěla odklad. Do rukou se mi

dostala první kapitola deníku Casy des Lagarta – právě ta, kvůli které

netvoři sežrali mého nešťastného předchůdce. Pravděpodobně

nahlédl za natřenou dekorativní fasádu universa a zjistil, že z ní

opadává omítka. Podle Knorozovova snáře musel Itzamna zemřít –

to bylo jednoznačné svědectví o důležitosti informací v této kapitole.

Pracovník překladatelské kanceláře beztrestně přečetl mnohem větší

část knihy, než ho postihl stejný osud. První stránky deníku měly

zřejmě větší význam než – snad kromě poslední – všechny

následující kapitoly dohromady.

Doma vypadl proud, takže jsem si kávu musel uvařit při svíčkách.

S cinkajícím podšálkem jsem odešel do pokoje, opatrně postavil

svícen na psací stůl a s bojácnou úctou otevřel kožené desky. Jak

často jsem si představoval, co najdu na ztracených stránkách, z nichž

první začínala tak závažným nadpisem Capítulo I… Teprve teď, před

závěrečným akordem nebeských varhan, mi bylo dovoleno, abych si

ji přečetl. Moje cesta končila tam, kde začalo putování španělského

conquistadora: v městě Maní, jednoho sychravého dubnového rána

roku 1562.

Jmenuji se Luis Casa des Lagarto. Pocházím ze starého

šlechtického rodu. Moji předkové sloužili králi Ferdinandovi II.

Kastilskému a jeho manželce Isabelle, kteří je znali jako věrné

vazaly, ochotné položit bez sebemenšího zaváhání život i duši za

korunu. Narodil jsem se v Madridu, navázal na mužskou tradici

rodiny a stal se vojákem. Náš čestný rod zchudl, a tak jsem se po

dosažení dvacátého osmého roku rozhodl kvůli slávě, ale ještě spíše

kvůli zajištění důstojného šlechtického živobytí vypravit se do

Západní Indie, kterou královské koruně podrobil seňor Hernán

Cortés, největší z dobyvatelů. Tak jsem připlul na Yucatan, kde jsem

sloužil asi pět let, držel indiány na uzdě a přispíval k upevnění vlády

krále a papeže. Spřátelil jsem se tam s mnichy, kteří zlepšili mé čtení

i psaní; díky tomu nyní mohu psát tyto řádky. Na Yucatanu jsem zažil

nadmíru podivný příběh, který vám s pomocí Hospodina

převyprávím na následujících stránkách.

Že Yucatan, který byl dříve považovaný za ostrov, je ve

skutečnosti částí nedostatečně prozkoumané pevniny. Že země je tam

rovinatá, bez pahorků a hor, takže je špatně vidět z korábů, a že se

pouze v oblasti mezi Campeche a Champotónem vyskytují kopce, z

nichž nejvyšší se nazývá Los Diablos; pro takový název existují velice

neblahé a zlověstné důvody.

Že i břehy tam jsou rovné a nízké a velké koráby se k nim kvůli

mělčinám nemohou přiblížit, a proto plují v určité vzdálenosti. Že

samotné mořské dno je tam bahnivé, takže pokud bouřlivé vlny

vrhnou loď ke břehu, nejsou velké oběti na životech. Pod bahnem

jsou však skály a břidlice, které často poškozují lodní lana.

Že yucatanskou pevninu obývá indiánský lid zvaný Mayové. Že

tento národ byl kdysi dávno velmi mocný, což dodnes připomínají

stavby, které zbudoval. Že tito lidé však ve víře ve své kněží a

proroky, kteří stanovili den posledního soudu předčasně, opustili v

předpovězenou dobu nádherná města a sami postupně ztratili paměť.

Že v současnosti je Španělé obrátili na Kristovu víru, čímž je

uchránili před novými pokušeními, ale zároveň jim zabránili

vzpomínat na odkaz jejich praotců.

Že to byla boží vůle, jejíž zásluhou byl voják píšící tento deník

zapleten do událostí, které mu odhalily tajné znalosti indiánského

lidu, z nichž největší byla zpráva o budoucím konci světa a jeho

neklamných příznacích a také podobná proroctví. Že uvedená

tajemství byla zapsána ve starobylé indiánské knize s názvem Letopis

budoucnosti, kterou jsem získal při výpravě do srdce Yucatanu v

roce 1562.

Že jistý Diego de Landa, františkánský mnich, opat kláštera ve

městě Yzamal, těšící se z podpory guvernéra a požívající důvěru

představeného svého řádu, se o té podivuhodné knize dověděl od

svých důvěrníků. Že jak indiáni, které pokřtil, tak i ti, které mučil, mu

tvrdili stále totéž: Nad tuto knihu neexistuje posvátnějšího spisu a

důležitějších znalostí, než jsou v ní obsažené pravdy, neboť v té knize

je údajné obsažen celý svět od počátku až do konce.

Že zmíněnou knihu považoval za buřičské a svatokrádežné dílo,

protože se plete do Hospodinova záměru; navíc byla podle něho

velice nebezpečná, protože předpovídala všechny události, které se

stanou, čímž se indiánům i Španělům pokoušela dokázat, že není v

ničí moci, dokonce ani v moci našeho Pána, změnit to, co bylo kdysi

předurčeno.

Že se ho zmocnil převeliký strach, že indiánský letopis nejen

zhorší postavení Španělů na Yucatanu, ale po překladu do kastilštiny

zaseje neklid do srdcí všech evropských katolíků, a proto se ho

rozhodl zničit. Před ostatními lidmi však o existenci takové satanské

knihy nemluvil, zvláště když nevěděl, jak vypadá, ani kde ji hledat.

Že tehdy onen bratr Diego de Landa přesvědčil ostatní mnichy,

guvernéra i důstojníky, že pokud místním pohanským kněžím

zůstanou jakékoli rukopisy a idoly, indiánská víra v Ježíše Krista a

přesvatou Pannu Marii bude jen povrchní a mělká jako pobřežní

vody Yucatanu. A že za záminku posloužil případ, kdy bratr de

Landa objevil zakrvácené pohanské sošky, kterým indiáni v Maní

údajně přinášeli oběti.

Že poslal španělské oddíly do všech okolních indiánských osad.

Vojáci zabrali starobylé spisy a zároveň i dřevěné modly a vše

ostatní, co sloužilo pohanům při jejich náboženském kultu. Že všem

conquistadorům bylo přikázáno dovézt rukopisy psané

nesrozumitelnou ďábelskou hatmatilkou do františkánského kláštera

a tam, přímo na nádvoří, je spálit.

Že na jednu z takových výprav jsem byl poslán i já, bratr Joaquín

Guerrero jako de Landův důvěrník, a seňoři Vasco de Aquillar a

Gerónimo Núňez de Balboa a kromě nás ještě asi čtyřicet Španělů a

indiánští průvodci. Že de Landa mně ani oběma ostatním seňorům o

skutečném cíli naší expedice neřekl ani slovo; prozradil ho jen

bratrovi Joaquínu Guerrerovi.

Že dvanáctého července roku 1562 po narození Krista bratra

Diego de Landa všechny indiánské rukopisy, jichž vojáci přivezli do

Maní podivuhodně mnoho, předal ohni a přikázal tak vykonat

největší autodafé, jaké kdy Yucatan spatřil. Že proběhlo z jediného

důvodu – aby byl zničen Letopis budoucnosti. A že po tomto autodafé

nezbyla indiánům ani jedna kniha, což bratra de Landu utvrdilo v

přesvědčení, že hledaný rukopis došel s ostatními zkázy.

Že však kniha, kterou chtěl spálit, byla zachráněna. A že boží

úradek, podle kterého měla být zachována pro současné lidi a jejich

děti a děti jejich dětí i vnuky jejich vnuků, byl uskutečněn mýma

vlastníma rukama. Že ten posvátný rukopis, který mi předali

indiánští kněží, jsem dokázal uchránit a dopravit do Madridu, kde

jsem ho uschoval v královských archivech.

Že autodafé, které nechal v zaslepené horlivosti provést bratr de

Landa, jsem sledoval v převleku v kupeckých šatech a s obličejem

změněným k nepoznání. Že jsem u ohnivé hranice viděl i bratra

Joaquína, člověka proradného a lstivého jako had a stejně

dlouhověkého – jediného, kdo se kromě mě vrátil z výpravy.

Že já sám jsem dokázal najít zpáteční cestu do Maní jen zásluhou

mého věrného přítele, indiána Juana Nachiho Cocoma, a několika

Mayů, kteří mě kolem všech nebezpečných míst provedli po tajných

stezkách; bratru Joaquínovi však nejspíš pomáhal sám ďábel.

Že jsem se pak na nejbližší karavele odebral nazpět do rodné

Kastilie, kde jsem ze štědrých darů od Mayů, mezi kterými se

nacházely i drahocenné zlaté šperky, získal venkovský statek, ve

kterém dosud přebývám v klidu a míru.

Že bouře ušetřily koráb, na kterém jsem se plavil z Yucatanu do

Španělska, i další můj život – jako strážce indických proroctví mě

Hospodin ochraňuje před všemožnými nástrahami osudu.

Ochraňuji vzpomínku na budoucnost a vím jen to, že svět je

konečný, ale nespouštím z paměti ani to, jak se Mayové sami

podvedli, když prorokovali vlastní zánik. A že znamení, která se

podobala těmto proroctvím, se vyskytla už dříve a uvedla naše

předky ve zmatek a všeliké pokušení. Že pamatuji na varování od

potomků starých indiánů, abych se nikdy nepokoušel nahlédnout do

vlastního osudu.

Neboť ve vědomí nevyhnutelnosti konce se tají klid a nejistotě

přesného okamžitě naděje; nejistotou a nadějí je člověk živ. A v

předvečer konce světa bude tu naději živit, protože právě tak byl

stvořen. Ten, kdo se jí zřekne, předčasně zatracuje sám sebe. Abych

to pochopil, poslal mě Hospodin na výpravu do nitra Yucatanu,

kterou vám teď vylíčím.

To bylo vše. Kruh vyprávění se uzavřel. Co bylo dál, jsem už

věděl.

Váhavě jsem odložil listy na stůl a zaposlouchal se. Vyžádalo si

určitý čas, než jsem zvládl a načisto přepsal Kapitolu I, ale k

zemětřesení už přitom nedošlo. Nadarmo jsem si sám sebe

představoval jako pavouka čekajícího na sebemenší otřes pavučiny.

Vypadalo to, že záchvat pominul… Na jak dlouho?

Nástěnné hodiny mě přesvědčovaly, že je čtvrt na jedenáct. To

musela být nehorázná hloupost! Jeden z mnoha nárazů určitě

poškodil mechanismus, takže ozubená kolečka se zastavila a

zachytila počátek zemětřesení. Za oknem se pořád převalovala stejná

tíživá mlha. Jedenáct večer podle mých propočtů už dávno uplynulo,

ale na deset dopoledne byla stále ještě velká tma.

Avšak za patnáct minut bezcílného bloudění po bytě jsem znovu

ulpěl pohledem na ciferníku. Malá ručička sklouzla dolů přesně o

čtvrt hodiny. Že by se hodiny znovu rozběhly? Zvláštní.

A vtom se mi hlavou něco mihlo… Vzpomínka? Myšlenka?

Oslnivě to zazářilo jako první okamžik déjà-vu a bylo to stejně

efemérní a bezděčné. Přidržel jsem tu asociaci a opatrně, jako by se

měla každou chvíli utrhnout a zmizet, jsem ji k sobě přitáhl… Mělo

to něco společného s indiánskými obřady… Panebože!

Zamrazilo mě. Podlomila se mi kolena a zvedl se mi žaludek. S

neskrývanou obavou, co teď uvidím, že vytáhl ze zásuvky své

digitální hodinky s přetrženým řemínkem. Byly naprosto neúplatné a

lhostejné k jakýmkoli otřesům. Ukazovaly přesně tolik jako jejich

kulatý nástěnný protějšek, jako kremelský orloj a jako libovolné jiné

přesně nastavené hodiny v tomto městě.

Moc času do jedenácté dopoledne už opravdu nezbývalo. Venku

přesto panoval tísnivý, neproniknutelný a zhola nemožný soumrak.

Přiskočil jsem ke knihovně tak rychle, že mi na prsty skanul

horký vosk; na polici předstíral hluboký spánek E. Jagoniel. Ano, byl

ochoten mi ještě jednou popsat jedinečný a fascinující rituál, který

vykonávali yucatanští praobyvatelé každých 52 haabů, když

universum nehybně strnulo na okraji propasti. Bylo to těch pět

strašných dnů, kdy byl svět vydán na milost a nemilost netvorům a

běsům. Ztichlí a vyděšení lidé se schovávali v chýších i palácích a

neodvažovali se vystrčit nos ze dveří, protože na pět nekonečně

dlouhých dnů byli puštěni z řetězu démoni smrti, kteří bloudili po

světě a lačně nahlíželi do oken lidských obydlí. A na konci této

zkoušky všichni, kdo ji přečkali ve zdraví, museli čelit ještě jedné – a

nesrovnatelně krutější.

Zatímco jsem pročítal popisy obřadů a vybavoval si jejich smysl,

uplynula další půlhodina, ale obzor byl stále šedočerný, zašpiněný a

neprůhledný. Už jsem nepotřeboval žádné výklady, Jagoniel mi vše

objasnil. Ačkoli křeče, které uvrhly Zemi do bolestné agónie, ustaly,

ani zdaleka to neznamenalo, že byl zrušen rozsudek. Naopak…

Vzpomněl jsem si na ochablost, s jakou se v elektrickém křesle

sesune tělo odsouzence, když vypnou proud.

Nu což… Teď už jsem neměl na výběr.

Na svou poslední výpravu jsem se přichystal tak důkladně, jako

by mě čekala přinejmenším expedice na severní pól. Vzal jsem si

termosku s čajem, teplé prádlo, pero a balík papíru, dva balíčky

stearínových svíček a skleněný kryt, abych se ochránil před větrem.

Ano, určitě se mi vyplatí ještě jeden svetr: tam nahoře teď určitě

pěkně fouká…

Vyšel jsem po schodech do devátého patra a občas jsem přiložil

ucho ke dveřím jednotlivých bytů. Všude bylo ticho; jen ve dvou se

tlumený hovor střídal s přidušeným dětským pláčem. Pochmurnou

slavnostnost těchto minut jsem nepociťoval jen já. Lidé se báli

mluvit nahlas a vycházet z bezpečí vlastních čtyř stěn, protože

vycítili, že v okolí na ně čekají lační démoni. Já jsem se jich nebál –

co je setkání s duchy ve srovnání s tím, co v nejbližších hodinách

čeká celý svět?

Zámek a policejní pečeť, která bránila vstupu na střechu, jsem

snadno odstranil. Většina zákonů a pravidel, které jsou ve všedním

životě neobyčejně významné, ztrácí tváří v tvář nastupující

apokalypse jakýkoli smysl. Vítr věčnosti strhne z člověka všechny

nepřirozené slupky, odloupne silnou vrstvu civilizační krusty a nechá

ho tak, jak přišel na svět, nahý a bezbranný – v dokonalé shodě se

sebou a světem a v rovnocenném postavení s bohy a se smrtí.

Oproti očekávání na střeše nebylo moc chladno. Husté černé cáry

mraků, sytě vykreslené olejem na temném plátnu oblohy,

znehybněly, jako by se zastavil boží dech, který se jich obvykle

zmocní a odežene kamsi do dálky. Jako bych měl před sebou

skutečně mrtvý obraz.

Ohlédl jsem se.

Stalinský devítipatrový dům v dnešní Moskvě, nasycené

růstovými steroidy, už nezajišťoval výhled z dominantní výšky, jak

tomu bylo před pár desetiletími. Ačkoli jsem zatoužil po lepším

stanovišti, abych jako první viděl příchod apokalyptických andělů,

Jagoniel jasně předepsal těm, kdo chtějí přihlížet konci světa,

zaujmout místo na střeše vlastního domu. Rozhodně jsem neměl v

úmyslu narušovat rituály prověřené tisíciletími. A pak – tady se mi

nabízel docela slušný pohled na město.

Skoro celá Moskva byla ponořená do tmy, jen v několika

budovách, zřejmě vybavených vlastními generátory, blikaly

elektrické oázy. Lepkavá temnota lenivě omývala těžké balvany

arbatských domů, beze spěchu si razila cestu řečištěm zničeným

Sadovým bulvárem, čvachtavě šplíchala u podstavců stalinských

věžáků, které se vypínaly nad ostatními stavbami jako groteskní

svíčky na svatebním dortu. Pode mnou se mihotala světýlka

automobilových reflektorů – auta zmateně narážela do překážek,

které byly shora neviditelné, a snažila se projet po rozbitém asfaltu.

Přistoupil jsem až k okraji římsy, usedl jsem, svěsil nohy dolů a

natočil se obličejem k východu. Určitě už bylo kolem poledne, ale

obzor byl stále prázdný a temný jako o bezměsíčné půlnoci. Dočkám

se východu slunce? I yucatanským indiánům, kteří na konci každého

zhruba padesátiletého cyklu stejně netrpělivě vyhlíželi, kdy se na

obloze ukáže zesláblý Ah Kin, se každá vteřina nesnesitelně táhla a

měnila čekání ve zdánlivě nekonečné utrpení.

Vím, že konec je neodvratný. Spatřil jsem všechna znamení

Armageddonu a jsem přesvědčený, že jsem si je vyložil správně.

Zbývá už jen dočkat se posledního, závěrečného úderu, který uštědří

nebesa pozemskému světu a rozdrtí v prach všechny lidi do

posledního, všechny jejich výtvory i samotnou paměť na lidské

pokolení; nakonec se zastaví čas.

Vím, že umírající Bůh, zoufale bojující s chorobou, která ho

zevnitř požírá, je odsouzen. Z objetí Morfea se může osvobodit, ale

morfium Knorozova nikdy nepustí ze spárů. Že já, pomíjivý statista

jeho snů, jsem společně s mikrokosmem, který mě obklopuje,

zazděný v samotce jeho vědomí, zahynu přesně v okamžik, kdy se

mu vrásky na čele smířeně vyhladí a křivka kardiogramu se stejně

smířeně změní v nekonečnou přímku.

Vím, že Apokalypsa proběhne bez povšimnutí. Kolik takových

nepředstavitelně bohatých, zajímavých a nekonečných vesmírů se

každý den rodí i zaniká, aniž se jim poštěstí najít svého letopisce a

nechat po sobě památku aspoň v podobě statistických výkazů – nebo

náhrobních kamenů, kde se strhující lidský život, jehož všechny

nuance si člověk nikdy nevychutná, natož aby si je zapamatoval,

vměstná mezi dvě suchá data.

Člověk je smrtelný.

No tak proč tedy pořád ještě sedím na střeše arbatského domu,

proč tu vysedávám tolik hodin, že bych za tu dobu sepsal celý tenhle

příběh, a upínám unavené a pálící oči do dálky, za obzor, v

nekonečném očekávání, že nad Zemí vyjde slunce a rozptýlí

mrtvolnou tmu?

Není to snad proto, že člověku, který přichází na svět na dobu jen

o málo delší, než je vyměřena jepici, je dána stejná útěcha v podobě

lehkomyslnosti a nevědomosti. Ta nejapná iluze nesmrtelnosti je vše,

co mu bylo nabídnuto výměnou za vypovězení z věčného rajského

života. Proto ji člověku nelze vzít – stejně jako není možné zahubit

naději, klíčící navzdory všemu i v té nejvyprahlejší duši.

… Sedím tu už celou věčnost, a přinejmenším stejně dlouho jsem

ochoten tady setrvat. Nezvednu se ze svého místa, dokud neuvidím,

že hradbou bouřkových mraků kdesi neuvěřitelně daleko proniká

první paprsek oznamující zmrtvýchvstání slunce.

OBSAH

Capítulo II

4

La Tarea

22

El Cenagal

40

El Auto de Fé

57

La Fiebre

75

La Obsesión

94

La Advertencia

113

La Intrusión

131

La Iniciación

151

La Revelación

169

La Condena

187

Feliz Año Nuevo

207

El Encuentro con el Destino

224

El Fin del Mundo

242

El Templo de la Memoria

258

Las Conversaciones con Dios

275

Capítulo I

295

318

Dmitry Glukhovsky

SOUMRAK

Z ruského originálu Sumerki,

vydaného v nakladatelství Populjarnaja literatura v Moskvě v roce 2007,

přeložil Rudolf Řežábek

Obálku navrhl Vojtěch Kybal

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Technická redaktorka Martina Adlová

Počet stran 344

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub, Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2013 jako svou 6584. publikaci

Sazbu zhotovil Vladimír Fára

Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246 objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

CON DIOS

e otevřeno,“ uslyšel jsem nepříliš hlasitý, podivuhodně známý

Jhlas.Zatajil jsem dech, pootevřel dveře a nesměle nahlédl dovnitř.

Očekával jsem, že uvidím doslova cokoli – od rajského obláčku a

obřadní místnosti indiánského chrámu až ke komůrce muzejního

dozorce se specifickým smyslem pro humor.

Události posledních dnů, které se vymykaly vysvětlení, mě

připravily na to, že rozvrzaný zchátralý výtah v budově záhadného

muzea na neexistující ulici mě klidně může dopravit až na samotný

vrchol vesmíru. Kam jsem se mohl dostat po tak dlouhém a únavném

čekání ve výtahu než přinejmenším na Olymp?

Proto jsem dokonce pocítil jisté rozčarování, když se z místnosti,

v níž jsem se ocitl, vyklubal jen nemocniční pokoj. Nazelenalé stěny

vyvolávající na první pohled pocit sklíčenosti, slepé okno, zatažené

závěsy, mobilní kapačka u pečlivě zastlaného lůžka. Sídlo

všemohoucího Itzamny jsem si představoval trochu jinak…

Zvedl se na uvítanou od nevelkého a asi nepříliš pohodlného

psacího stolu, který přetékal pracovními podklady a nějakými

schématy a nákresy zatíženými těžítky ve tvaru mayských

chrámových pyramid. Hned jsem ho poznal, ačkoli dosud jsem ho

viděl jen jednou – byl to tentýž stařík, který stejně jako já hledal

překladatelskou agenturu Akab Cin, která se rozplynula v astrálních

sférách. Znamená to tedy, že nic z toho, co se stalo, nebyla náhoda?

A vzkaz, který mu vypadl z kapsy, byl svéráznou pozvánkou

stvrzující mou audienci u… Boha?

„Jurij Andrejevič Knorozov,“ představil se, čímž mě dostal do

ještě větších rozpaků. „Děkuji vám za rychlost a obratnost.“

Zareagoval jsem tím, že jsem se také představil. Knorozov se jen

blahosklonně usmál. Na chvíli jsem se trapně odmlčel, protože jsem

čekal, že mluvit začne on. Hostitel však s rozhovorem nikam

nepospíchal a pozorně si mě prohlížel. Pohled se mu lámal v silných

čočkách brýlí, koncentroval se do svazku paprsků a pomalu mi

přejížděl po celém těle, takže jsem se bezděčně skrčil a sklopil oči.

Nehledě na jistou nejapnost, a dokonce obnošenost svého úboru –

ošoupaných tmavohnědých pantoflí, tepláků a erárního bílého

pyžama – vůbec nevypadal žalostně nebo lehkomyslně. Kdybych

neviděl pestrobarevnou směsici prášků na nočním stolku a

poloprázdnou kapačku trpělivě čekající na dokončení přerušené

léčebné procedury, řekl bych, že nestojím před pacientem, ale před

primářem této podivné jednolůžkové kliniky.

Spartánský duch, který vyzařoval celý pokoj, změkčovalo mnoho

fotografií, které hustě pokrývaly stěny u lůžka i pracovního stolu.

Byly tu staré hnědé pohlednice s kaligrafickými podpisy, černobílé

fotografie ze sedmdesátých let i současné amatérské snímky o

formátu deset na patnáct. Téměř všechny postavy i krajiny na

záběrech mi připadaly nepostižitelně známé, některé dokonce

důvěrně blízké, ale musel bych k nim přistoupit blíž, abych se vyznal

v tom zvláštně pomíjivém pocitu.

Na první pohled to byl zabydlený pokoj, jako by tu pacient strávil

už dost času. Plně odrážel strohou a drsnou situaci, ale nedaly se

přehlédnout ani pokusy o její zpříjemnění. Uprostřed místnosti stála

sedací souprava jako vystřižená ze sovětského kulturního domu –

dvě stará křesla s leštěnými dřevěnými područkami a sedáky

nacpanými molitanem a stejně leštěný kulatý stolek s trochu

přihlouplou barevnou vázou.

V jednom koutě místnosti hrála poškrábaná dlouhohrající deska

Mireille Mathieu na elektrickém gramofonu laminovaném dřevěnou

texturou. Nosové zpovědi francouzské zpěvačky však nedokázaly

nadlouho narušit ticho těžce visící v pokoji; i gramofonu zřejmě tady

připadala hudba nevhodná, a tak zachrchlal a zmlkl. Nevěděl jsem,

co si mám počít, a tak jsem znovu pohlédl na hostitele.

Po našem setkání u sídla překladatelské agentury Akab Cin jsem

si Knorozova zapamatoval jako křehčího a nejistého staříka, ale buď

jsem se pořádně nepodíval, nebo na mě schválně chtěl udělat takový

dojem – ať tak či onak, teď to byl někdo úplně jiný. Ačkoli byl

nevysokého vzrůstu a měl hubenou postavu, vypadal zásluhou

vojensky vzpřímeného a strnulého postoje vyšší než ve skutečnosti.

Vypadalo to, že místo páteře tomu starci implantovali kus armovací

oceli. Ostré těžké rysy obličeje a nehybný pohled mi připomínaly

kamenného komtura shlížejícího z piedestalu.

„Promiňte, že na vás tak civím,“ ozval se posléze. „Znám vás už

dlouho, ale tváří v tvář jsme se setkali pouze jednou – a i to jsem

pochopil teprve nyní.“

„Odkud mě znáte?“ zajímal jsem se opatrně.

„Já… jak jen to mám říct? Já vás vidím. Společně se všemi

ostatními. Vy však hrajete velmi důležitou roli, jak jste se už sám

dovtípil.“ Nejistě jsem přikývl. Bylo mi trapné se přiznat, že mi

smysl všeho pořád jaksi utíká.

„Pro mě je velmi důležitý překlad posledních stran knihy, kterou

jsem vám předal. Díky němu bych měl pochopit, co se to se mnou

vlastně děje. Upřímně řečeno, cítím se dost hloupě. Celý život jsem

zasvětil studiu Mayů, nesčíslněkrát jsem pobýval v Latinské

Americe, španělština byl můj druhý rodný jazyk – a zničehonic jsem

všechno zapomněl a nerozumím ani tomuto jednoduchému textu.

Jakmile ho vezmu do ruky, je ve všem strašný zmatek a nakonec je z

toho nesrozumitelná hatmatilka. Pak mě ale napadlo, že si najmu

překladatele. Když jsem vás poprvé spatřil, hned jsem věděl, že vy se

pro tento úkol hodíte nejlépe – objasnit mi, co se děje, co nás čeká a

nemine.“

„Ale to já ne…“

„Samozřejmě že to víte, vy víte úplně všechno. Musíte se jen

soustředit. Zamyslete se nad tím, já zatím dám vodu na vařič – ten

ještě naštěstí funguje. Nežádám od vás žádné nepředložené odpovědi.

Rozhovor, který máme před sebou, pro mě znamená příliš mnoho,

než abych mohl dát volný průchod netrpělivosti.“

Měl jsem mu říct, že já sám jsem přišel, abych tu našel

vysvětlení. Doufal jsem, že na oplátku za přeložené kapitoly se od

něho dovím, co vlastně znamená celá tahle hra, kterou očividně

zinscenoval, odkud pochází tajuplná kniha Casy des Lagarta a jak

vypadá správná interpretace mayských proroctví. Zdálo se však, že s

četbou mé práce, při které mě tak popoháněl, nemá ani trochu

naspěch.

Zatímco se stařík činil u plotýnky vařiče, předstíral jsem, že si

prohlížím fotografie na stěně, jen abych zabil trochu času. Nemusel

jsem se ale dlouho přetvařovat – snímky byly opravdu velmi

zajímavé.

Na jednom z nich jsem ke svému nemalému údivu objevil

vlastního psa. Byl to skutečně on – hnědou skvrnu na nose, která

vypadala jako otisk tlapy, bych si s ničím nespletl. Než jsem se však

na to stačil optat, ulpěl mi pohled na fotografii půvabné mladé ženy,

kterou jsem už někde viděl. Natolik mě zaujala, že jsem v duchu

trýznivě probíral všechny okolnosti, za kterých jsem se s ní mohl

setkat. Pak jsem si najednou vzpomněl: Byla to ta ruská vítězka

konkurzu Miss Universe, která porazila snědé modelky z Venezuely i

Portorika. Jakže se to jmenovala? Lidija… Snad ne Knorozovová?

„Moje dcera,“ potvrdil stařík a podal mi kouřící šálek. „Je krásná,

že?“ Na sádrové masce jeho obličeje se na okamžik objevila trhlinka.

„Moje žena Valja a já jsme si dlouho přáli dítě, ale osud nám nepřál.

Navštívili jsme nejlepší lékaře, oslovili jsme dokonce i mexické

brujos čili čaroděje, ale všechno nadarmo. Ale potom, když už jsme

zoufalstvím nevěděli kudy kam, se stal zázrak a ona otěhotněla. Víte,

že se říká, že děti starších rodičů jsou krásní jako andělé? Právě

taková byla naše Lida. Ve třinácti bylo najednou po všem a stalo se z

ní ošklivé káčátko. Občas plakala, protože se bála, že se do ní nikdo

nezamiluje. Pokaždé jsem jí připomínal: ‚Ty hlupáčku, pro mě

navždy zůstaneš nejkrásnější na světě…‘“ Zamyšleně se usmál.

Opětoval jsem jeho úsměv. „Nejen pro vás, ale pro celý svět.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ namítl a kdovíproč se znovu zachmuřil.

Odmlčel jsem se a znovu si pozorně prohlížel fotografie. Byl tu

zřejmě zachycen celý jeho život – od raného dětství (vážný chlapec v

krátkých kalhotách s kšandami drží nad hlavou poškozeného

plyšového medvěda) přes mládí poznačené válečnými roky (urostlý

poručík v letecké uniformě pózuje vedle hodně staré stíhačky) a dobu

manželství až do zralého věku (při vykopávkách v džungli a spousta

snímků s yucatanskými pyramidami v pozadí).

Vrátil jsem se k snímku, na kterém byl Knorozov zachycen u

letadla. Ladné, téměř elegantní linie trupu ve mně už podruhé za

posledních pár minut vyvolaly velmi neodbytný pocit dejá-vu. La-5,

napověděl mi vnitřní hlas. Zatraceně, odkud to vím?

„To je náš La-5,“ objasnil stařík, čímž doslova zopakoval mou

myšlenku. „Ve své době byl považován za nejmodernější a

nejúčinnější stíhačku. Němci se ho báli jako čert kříže. Mně

samotného zastihl až konec války – byl jsem moc mladý. Několikrát

jsem na ní zalétal jako palubní mechanik; zbytek letky však sestával

ze zkušených pilotů, kteří prodělali skoro celou válku, z Moskvy až

do Berlína. Ačkoli jsem byl mezi nimi cucák, zamiloval jsem si je i

létání. Když mi skončila vojenská služba, nastoupil jsem do učiliště a

pak jsem snil o tom, že se dostanu do konstruktérské kanceláře.

Kdyby mi tenkrát někdo řekl, že celý život věnuji Mayům, vysmál

bych se mu…“

Pokračoval ve vyprávění o vojenské službě, o tom, jaká čest pro

něho byla dělat společnost zkušeným bojovým pilotům… Bylo vidět,

že tím doslova žije – téměř celé mládí strávil ve stínu křídel stíhačky

La-5.

Vtom se mi vybavilo – rázem jsem zpozorněl, protože poslední

týdny mě naučily nevěřit na náhody – odkud znám název a siluetu

Knorozovova letounu: z novinového článku o plánech na vybudování

obřího leteckého pomníku na Vrabčích horách!

Co z toho vyplývalo? Knorozovově zesnulé ženě se dostalo

památníku, jehož velikost s přehledem překonala světoznámé

Puškinovo muzeum. Stíhačka, na které stařík létal v době vojenské

služby, byla snad ve stonásobném zvětšení odlita z bronzu a poctěna

čestným místem u Moskevské státní univerzity – jako věčné

memento pro mládež. A jeho dcera – i přes spíše průměrný vzhled –

zhypnotizovala porotu velké mezinárodní soutěže tak, že jí byl

propůjčen titul nejkrásnější ženy planety… Nestalo se to nakonec jen

proto, že ji za právě takovou považoval její otec? Tak kdo to vlastně

přede mnou stál v podobě starého muže, který teď s vášnivým

zaujetím líčil tvrdý osud vojáků Velké vlastenecké války? „Jak se

teď zachází s veterány! Lidé, kteří bez váhání nasazovali vlastní

život kvůli budoucím pokolením, si zaslouží lepší chování. Zkuste se

zeptat nejen mládeže, ale dnes už i lidí středního věku – nikdo si ani

omylem nepamatuje, jaké nelidské úsilí jsme museli vynaložit,

abychom se dočkali vítězství! Hrdinské skutky, které si nezadají s

činy opěvovanými v řeckých mýtech, upadly v zapomnění. Veteráni

dožívají v nouzi. Státem naordinovaná skleróza, to je ono…“

„Kdo jste?“ vyhrkl jsem. „Kdo vlastně jste?“

Stařík svraštil čelo; očividně ho rozhořčilo, že jsem mu skočil do

řeči.

„Už jsem se představil,“ utrousil suše.

Nedokázal jsem se ovládnout a zvýšil hlas: „Co proboha znamená

ta tabulka na vašich dveřích? Co máte společného s Itzamnou? A

vůbec – co tohle všechno znamená?“

Že by to byl spekulant, který sbírá starožitnosti a antikvární

knihy? Nebo megalomanský historik, který náhodou narazil na zdroj

nepředstavitelné moci? Sovětský vědec, do kterého se během

výzkumných expedic na poloostrov Yucatan vtělila jakási božská

bytost, uvězněná v zapomenuté pyramidě? Obyčejný městský idiot,

který shromažďuje novinové výstřižky a vytváří si z nich svůj

neexistující životopis? Kdo, ke všem čertům, byl ten podivný stařec,

který mě zamotal do dobrodružného příběhu starého skoro 450 let,

který navíc úzce souvisí s budoucností? Komu se podařilo

zpochybnit můj logický úsudek? Kdo byl, ke všem čertům, muž,

který si pohrával s mým životem jako se žetonem v kasinu?

„To, co stojí na dveřích, je víceméně pravda,“ odpověděl

nečekaně potichu. „Taková malá slovní hříčka. Koho by napadlo, že

moje podvědomí ještě dokáže takhle žertovat.“

„No tak mi konečně vysvětlete, co se to děje! Co je tohle za

místo? Co je to za čertovský výtah, který jede do

několikakilometrové výšky – a do prázdna? Co je to za neživou ulici

s tisíci domy, která není na žádné mapě? Nejspíš teď jen horečnatě

blouzním… Vy se mi prostě jen zdáte, to je celé tajemství! Nic

takového neexistuje, co nevidět se probudím a pochopím, že se mi to

zdálo, a není žádná kniha, žádný Casa des Lagarto a samozřejmě ani

žádný konec světa! No jistě! Bože, všichni ti golemové, zvířecí lidé,

loutky – všechno nesmysl! Jednoduše se mi to zdá a vy se nacházíte

v mém snu!“

Nebyl jsem schopen se uklidnit a třásl jsem se po celém těle.

Stařík mě pozorně sledoval a nepokoušel se mě zastavit nebo

uklidnit. Když křečovitý záchvat skončil a já už jsem nedokázal ze

sebe vypravit ani slovo, zavrtěl hlavou a ironicky se usmál.

„To je fascinující, jak jsou lidé egocentričtí – dokonce i ti

fiktivní.“

Prudce jsem sebou škubl. „Co tím chcete říct?“

„Asi tomu jen těžko uvěříte, ale všechno je přesně naopak.

Nemám radost z toho, že vám to musím říct, ale v daném případě

jsem to já, kdo sní o vás. Ostatně stejně tak se mi zdá i o celém

vašem světě.“

„To jsou neuvěřitelné žvásty!“ opáčil jsem rozčileně.

Verze číslo jedna: Za výtahem se skrývá nějaký složitý technický

trik, který lidem předstírá nekonečnou jízdu nahoru, ale ve

skutečnosti popojede jen o dvě až tři poschodí. Pokud jde o mrtvou

ulici s tisíci domy, nejspíš vůbec neexistuje. Vždyť byla neobydlená,

takže nemohu vyloučit, že jsem se procházel speciálně vytvořenými

kulisami. Je třeba jenom pochopit motiv této velkolepé manipulace.

Verze číslo dvě: Protrhl jsem tenkou neviditelnou membránu

oddělující reálný svět od fikce mé podrážděné fantazie a uvízl v

bažině klinické schizofrenie. V té chvíli jsem pravděpodobně

neklidně mumlal, pevně držený na uzdě svěrací kazajkou kdesi ve

speciální cele pro maniaky ve vyhlášeném podzemí Kaščenkovy

kliniky. To by sice bylo poněkud smutné, ale rozumu dokonale

přístupné vysvětlení.

Nic jiného mě nenapadlo. Tvrzení toho samozvaného Itzamny

byla nepochybně absurdní, ba přímo provokativní. Uvědomil jsem si,

že by to byl vynikající námět pro jedinečný děsivý sen – jedna z

jednajících postav prostě drze trvá na tom, že nikoli ona, ale sám

spící člověk je iluze.

„Každou chvíli se probudím!“

„Napadlo mě, že tento rozhovor nebude zrovna jednoduchý,“

odtušil unaveně. „Přiznám se, že jsem trochu bezradný, jak vám mám

vysvětlit, že probrat se ještě někde jinde než v mém snu…“ Dopřál

mi krátkou odmlku, abych jaksepatří procítil smysl jeho slov. „…

prostě nejde. A co hůř: Ani já sám nejsem s to se probudit, a proto

jsme prostě odsouzeni k vzájemné konverzaci.“

„Jak by se prosím mohl ten nekonečný, mnohovrstevnatý a

nepopsatelně rozmanitý svět se všemi mými známými i mnou

samotným vejít do vaší hlavy?“ Snažil jsem se, aby to vyznělo

ironicky, ale v rozhodujícím okamžiku se mi hlas zlomil, takže jsem

hystericky zavřeštěl.

„Chcete mi tím snad naznačit, že do té vaší se vejde?“ zareagoval

uštěpačně.

„Tak dobře, připusťme na okamžik, že máte pravdu; to jen abyste

pochopil, jak směšná je vaše teorie. Jakpak chcete dokázat, že

pozemský svět je výtvor vaší představivosti?“

„Kdyby byl plodem mé fantazie, nebylo by to zdaleka tak zlé.

Naneštěstí jsem se dostal do podzemních sklepení podvědomí. Copak

si opravdu myslíte, že bych se vážně vydával za Itzamnu a psal si na

dveře Bůh? Jistě souhlasíte, že to zrovna nezní moc skromně…“

„Neodpovídáte mi na otázku!“

„Tak dobře. Mimochodem – kouříte? Ne? Mohl byste mi přesto

dělat společnost?“ Pevněji si přitáhl k tělu župan a naznačil mi,

abych ho následoval na chodbu. „Vlastně bych neměl, ale vy to snad

na mě nikomu nepovíte.“

Škrtnul zápalkou, s rozkoší potáhl levnou cigaretu a zkoumavě na

mě pohlédl.

„Vezměme si třeba mayskou pyramidu s mumií vůdce – a to na

Rudém náměstí! Copak vám to nepřipadá naprosto absurdní? Ačkoli

jak byste mohl vědět, co se tam skutečně nachází…“

„To je přece Leninovo mauzoleum!“ namítl jsem. Neubránil jsem

se vzpomínce na to, jak jsem ho sám, beznadějně omámený zprávou

Casy des Lagarta, považoval za indiánský chrám. Tehdy jsem se však

stačil ještě včas probrat.

„Kdybych ale nespojil celý svůj život s výzkumem Mayů, vůbec

by se tam neobjevilo! Měl byste vědět, že když jsem studoval na

stavebního inženýra, navštívil jsem konferenci socialistické mládeže

v Mexiku.“

Podíval jsem se na něho jako na šílence.

„Byl jsem nejlepším studentem v ročníku. Jednou si mě pozval k

pohovoru Výbor pro státní bezpečnost. Dověděl jsem se, že když

budu ochoten s nimi spolupracovat, nadzvednou mi trošku železnou

oponu. Poradili mi, abych se naučil španělsky. O půl roku později

jsem odletěl do Nového Mexika.“

Při zmínce o KGB mi v obličeji zřejmě zaškubalo, protože se

odmlčel a pak vyzývavě pokračoval: „Nemyslete si, že té spolupráce

lituji. Teď všichni na tajnou službu nadávají, ale ona vykonala i

mnoho užitečného. Jestli někdo mohl v naší zemi zavést pořádek,

byla to KGB.“

Já jsem se však ovládal a nemínil se pouštět do sporů. Přál jsem si

jen to, aby mi dovyprávěl svůj mayský příběh.

„Organizátoři srazu se rozhodli, že nám zorganizují skromný

kulturní program, a tak nás vzali na výlet do Uxmalu. Všichni vzorní

úderníci – traktoristi, dojičky a horníci – z naší skupiny se lehkým

klusem proběhli kolem pyramid a vrátili se do autobusu, ale mě

připadalo, jako by tam do mě udeřil blesk. Chodil jsem, fotografoval,

všechno si důkladně prohlížel – jednu hodinu, druhou, a pořád jsem o

sobě nevěděl. Své skupině jsem se ztratil a nechybělo moc, aby mě

tam zanechali samotného. Vrátil jsem se do města, koupil si knihy o

indiánských dějinách, četl jsem je se slovníkem – a už při zpáteční

cestě jsem pochopil, že letadly se už zabývat nemohu. Kromě Mayů

pro mě přestalo všechno existovat. Je to naprosto fascinující

civilizace – a tak nepochopitelně málo o ní víme. Jedna záhada

doslova stíhá druhou. Vezměte si třeba její neobjasněný zánik –

vždyť se v té době nacházela v rozkvětu sil! Dokonce ani písmo se

nepodařilo rozluštit. Někteří odborníci považovali hieroglyfy na

dekorativní ornament. Mayové tehdy ještě čekali na svého

Champolliona a já jsem si umínil, že se jím stanu. Vystudoval jsem

historii, zabýval se kryptografií, jazykovědou, prostě vším, co mi

mohlo pomoct pochopit tajemství mayských hieroglyfů. Věnoval

jsem tomu celý život – a uspěl jsem.“

„Vý jste rozluštil jejich písmo?“

Stařík mě přivedl do rozpaků – Jagonielovi ani Kümmerlingovi

nestály Knorozovovy zásluhy za jedinou zmínku. Že by se mě zase

snažil napálit, nebo jsem jen nepozorně četl?

Starý muž důstojně přikývl.

„To ale stejně nic nedokazuje,“ poznamenal jsem tvrdošíjně. „Já

zastávám kanonický výklad původu mauzolea, který není o nic horší

než váš.“

„Ale jděte! Pak mi tedy stejným způsobem objasněte to, co se s

vámi dělo několik posledních týdnů – konkrétně od chvíle, kdy jste

začal překládat tu knihu.“ Vyfoukl mi cigaretový dým do tváře a

uhasil nedopalek. „Jaguáří člověk, bezhlavý strážce hrobek, letopis

budoucnosti…“

„Doufal jsem, že to všechno řeknete vy mně,“ přiznal jsem se a

spolkl jedovatou poznámku, která mě už pálila na jazyku.

Stařík bezmocně rozhodil rukama. „Bohužel máte příliš dlouhé

vedení. Už vám poněkolikáté opakuji, že to, co se děje s vámi, ba

dokonce s celým vesmírem, je důsledkem prosté skutečnosti, že vás

vidím ve svém snu. To znamená, že vesmír jsem já.“

„No ale pokud jste vládce a bůh tohoto světa, musíte být také

všemohoucí! Dokažte mi, že vaše slova nejsou jen bohapusté tlachy.

Vykonejte zázrak! Proměňte čaj ve víno nebo se alespoň rozplyňte ve

vzduchu! Udělejte něco takového, abych vám uvěřil!“

„To je tedy dílo,“ povzdechl si Knorozov. „Vypadá to, že

tomuhle problému se nikdo nevyhne. Bez zázraků to prostě nejde.

Musím vás zklamat, ale jsem bezmocný.“

„Vždyť je to váš svět!“

„Především je to houževnatý horečnatý přelud. Já to všechno jen

vidím, ale nejsem s to něco změnit. Jistě, moje tajná přání a

potlačené touhy ho formují, ovlivňují a postrkují jeho spletitý děj, ale

ne víc než v obvyklých snech. Jen post factum se mohu pokoušet

pochopit, co znamená ten či onen obrat. Tím se teď také v podstatě

zabývám…“

Znovu jsem se odmlčel, protože mě ohromilo nečekané salto

vzad, které provedly moje myšlenky. Pořád jsem však sám nemohl

najít odpověď na otázku vznášející se v prostoru, a tak jsem u něho

opět hledal pomoc.

„Ale jestli se vám tohle zdá, kde tedy ve skutečnosti jste?“

„To je dobrá otázka. Nejspíš ležím někde v Moskevském

onkologickém centru, kde mě čeká operace zhoubného nádoru

mozku. První podezření se objevilo před půldruhým měsícem.

Nejdřív jsem tomu nechtěl věřit a neřekl jsem o tom ani příbuzným,

ale krevní testy a rentgen všechno potvrdily. Musel jsem do

nemocnice. Vynikající současná klinika, personál opravdu dělá, co

může…“ Pak nečekaně dodal: „Lida vzkázala, že mě zatím nemůže

navštívit.

V práci ji nedají volno, a navíc onemocněl Aljoška. A Valja asi

taky zapomněla, nejde a nejde…“

„Copak vaše paní nezemřela?“ zeptal jsem se zaraženě.

Stařík zmlkl a zmateně se na mě podíval. Už otvíral ústa, aby

něco namítl, ale pak se na cosi rozpomněl a zůstal nehybně stát.

Svěšený dolní ret se mu ublíženě chvěl. Odvrátil se, uhladil si rukou

vlasy a znovu si zapálil cigaretu. Po dlouhém mlčení chraptivě

prohodil: „Omluvte mě, občas na to zapomínám.“

Napadla mě šílená myšlenka: Nevstala Valentina Anisimovna,

která se s životem rozžehnala už před deseti lety, tak náhle z mrtvých

proto, že se její muž nikdy nevyrovnal se samotou? Podíval jsem se

na staříka a pochopil, že tato otázka by ho zranila ještě víc; proto

jsem se mu ji neodvážil položit.

Stejně už bych se Knorozova na nic zeptat nestihl, protože v té

chvíli se s ním stalo něco strašného.

Zavrávoral, opřel se o stěnu a polekaně se rozhlédl na všechny

strany. Potom zbledl a sevřel si hlavu tak silně, jako by mu

strašlivým vnitřním pnutím měla každou chvíli prasknout. Padl na

kolena a přímo před mýma očima nejdřív zvoskovatěl, pak byl stále

průzračnější, až se nakonec skoro rozplynul ve vzduchu.

Vzápětí základy obrovské budovy, ve které jsme se nacházeli,

zasténaly a zachvěly se, jako by reagovaly na jeho zvláštní záchvat.

Začalo zemětřesení.

Chtěl jsem staříkovi pomoct, ale netrpělivým pohybem ruky mě

od sebe odehnal. Netušil jsem, kde se mám skrýt; vrhl jsem se

bezhlavě do místnosti a nechal Knorozova stát na chodbě.

Záchvat, ve kterém se země svíjela, byl nejsilnější ze všech, které

jsem v uplynulých dnech zažil. Podlaha se třásla tak, že jsem

několikrát upadl; pokoušel jsem se sice vstát, ale znovu jsem skončil

na všech čtyřech, a ani na okamžik jsem se nedokázal udržet na

nohou. Avšak slonovinová věž, ve které se nacházela staříkova

mnišská cela, osvědčila mnohem větší stabilitu než jakýkoli obyčejný

moskevský dům. Stěny a strop s jistotou odolávaly živlu, světlo ani

na okamžik nezhaslo. Dodal jsem si odvahy, doplazil se k oknu a

odhrnul závěs.

V hloubi duše jsem byl přesvědčený o tom, že moskevské ulice

uvidím z ptačí perspektivy. Byl jsem vnitřně připraven i na vesmír,

kde spatřím žhnoucí protuberance s explodujícím plynem nebo

mučivý zrod supernovy. Mám dojem, že právě v té chvíli jsem začal

věřit Knorozovovým slovům, ale zatím jsem pořád příliš doslovně

chápal jeho tvrzení, že on sám je vesmír.

To, co jsem uviděl, se přes veškerou nemožnost, a zároveň

banální všednost stalo dalším důkazem toho, že stařík měl pravdu.

V rozporu se všemi zákony prostoru a gravitace jsem shlížel

oknem tohoto nemocničního pokoje na zcela stejně vypadající

nemocniční místnost. Zaťal jsem prsty do parapetu a neuvěřitelně

silným sklem pozoroval neduživé tělo starce, který ležel na posteli

napojený na desítky katetrových hadiček; obklopovaly ho jako spleť

cizopasných popínavých rostlin. Kolem pacienta pobíhaly ženy a

muži v bílých pláštích, nejmodernější lékařské přístroje blikaly

duhovými barvami a do hlubokých žil – ne nadarmo mi připomněly

tunely metra – na starcových kostnatých, pakostnicí zkroucených

rukou se zabodly kanyly jako žihadla obrovského hmyzu.

To byl on. Skutečný Jurij Knorozov.

Další otřes mě srazil na podlahu. Vší silou jsem se odtrhl od

linolea, vstal a zrak mi ulpěl na fotografické mozaice zakrývající

stěny pokoje. Snímky se mi rozplývaly před očima: Knorozov s

posádkou své oblíbené stíhačky La-5, později, pozvolna stárnoucí a

oslavující desáté, třicáté i padesáté jubileum Dne vítězství se

spolupracovníky, kruhem lidí, který se s každým rokem ztenčoval…

Desítky fotografií Knorozova s jeho ženou, o které se mnou

mluvil tak skoupě a neochotně, ale která pro něho určitě byla

nejdražším člověkem – svatba, dovolená na Krymu, společné výlety

do Latinské Ameriky, polibek před Kouzelníkovou pyramidou…

Několik skupinových záběrů s lidmi ve staromódních oděvech a

pláštích, s neproniknutelnými výrazy v obličeji…

Staré černobílé snímky, podle popisek s jeho rodiči a nějakými

neznámými lidmi. A milovaná dcera – ve všech životních obdobích,

od narození až do současnosti.

A vida, tady je sám, už v pokročilém věku, stojí vedle nějakého

kostelíka; na dalším snímku přechází dvůr polorozpadlého kláštera a

důstojně rozmlouvá s vážným popem s přátelskýma očima.

Mnozí lidé na jeho fotografiích mi připomínali mezinárodně

známé politiky, filmové hvězdy a vědce, ale kvůli časové

neslučitelnosti jejich životů se zachycenou situací to nemohli být oni;

například pilot stíhačky z roku 1945 byl k nerozeznání podobný

nesmírně populárnímu současnému americkému zpěvákovi.

Čím déle jsem si obrázky prohlížel, tím jasněji jsem chápal

paralely existující na jedné straně mezi rozhodujícími milníky

Knorozovova života a lidmi určujícími jeho osud a na druhé straně

mezi určitými všeobecnými příznaky současné reality – především u

nás, ale i v jiných zemích. Celý svět, který jsem znal, jako by na sobě

nesl otisk osobnosti toho záhadného staříka.

Mohu říct, že právě v té chvíli jsem definitivně pochopil, že mi

nelhal ani neblouznil. V mém mozku – bylo mi pořád milejší a

příjemnější považovat ho opravdu za svůj – se začaly rozvíjet

velkolepé procesy, jejichž rozsah směle konkuroval vzniku a zániku

celých galaxií. Vždyť jsem přehodnocoval a znovu si vytvářel obraz

světa, a to právě kdy starý svět ztrácel formu i obsah a vítr ho

roznášel do všech světových stran jako jako vyschlou písečnou

sochu.

Určitě je všechno jinak. Prostě jsem té možnosti uvěřil.

Ve dvacátém století triumfovala symbióza vědy a techniky. Toto

spojení velebila materialistická propaganda a náboženská a mystická

dogmata, vycházející z možnosti prostupných vesmírných sfér,

ustoupila daleko ze svých pozic.

Avšak dosud je každý člověk v té či oné míře ochoten připustit,

že vše, co vidí kolem sebe, existuje pouze proto, že existuje on sám

jako subjekt schopný tuto realitu vnímat (pokud je na tomto místě

vůbec vhodné mluvit o realitě). Počet filozofů, kteří si na této

rozkošné racionální konstrukci udělali jméno, je přímo úměrný její

nedokazatelnosti a svůdnosti.

Pokud však přistoupíme na domněnku, že celý okolní svět se

nachází jen v naší hlavě, co nám brání postoupit o krok dál a smířit

se s trochu smělejším předpokladem – co když to není naše, ale cizí

hlava?

Náboženští volnomyšlenkáři, především vyznavači orientálních

věrouk, nevylučují, že schránou vesmíru je jakési velké,

všeobjímající božské vědomí. Tady se zřejmě projevuje

neodmyslitelná lidská hrdost: člověk je ochoten obětovat vlastní

egocentrismus, jen aby se připojil k něčemu nevýslovně mocnějšímu,

krásnějšímu a velkolepějšímu, než je on sám.

Avšak kdo může bez sebemenšího zaváhání vyloučit, že zmíněná

schrána není nekonečné vědomí Buddhy nebo Jehovy, zalité

nepředstavitelně oslnivým svitem, nýbrž stísněné, starými

bankovkami a naftalínovými kuličkami zavánějící „Já“ osamoceného

nostalgického penzisty, umírajícího na rakovinu mozku?

Přinejmenším to vysvětluje mnohé z toho, co se dnes děje…

Stav starce ležícího pode mnou se očividně stabilizoval. Náhodné

mihotání sestřiček a lékařů v jeho pokoji se zpomalilo a místnost se

pozvolna vyprázdnila. Zároveň ustaly i podzemní otřesy, které se

snažily narušit budovu muzea. Zatáhl jsem závěs a vyšel k výtahu.

Knorozov seděl na podlaze, tiskl se ke stěně a ztrhaně zavřel oči.

„Tak jak jste na tom?“

„Omluvte mě… Najednou takový záchvat… Už jsem si myslel,

že je to konec,“ odpověděl téměř neslyšně.

„Viděl jsem vás, toho skutečného… Oknem. Všechno je v

pořádku, zachránili vás.“

„Zachránili?“ Otevřel oči tak prudce, až jsem uskočil, jako bych

se bál, že mě zasáhne elektrický náboj, který se v nich mihl.

„Napíchali do mě morfin. Dostal jsem nejmíň tunu analgetik. Z té

spousty injekcí jsem se dosud nevzpamatoval… Je to jako mísa s

cementem, kterou mafie dávala na nohy dlužníkům, než je hodila do

Hudsonu. Já už také nevyplavu. Jsem odsouzen k doživotnímu žaláři

v tom nekonečném tísnivém strašném snu.“

„A co bude dál?“ zeptal jsem se rozpačitě.

„No to povězte vy mně, vždyť jste sem právě proto přišel.“

„Co mám udělat? Co ode mě chcete?“

„Od první chvíle, co jsem se ocitl v tomto pokoji, jsem věděl, že

jsem se sem nedostal náhodně. Něco jsem hledal, ale nevěděl, co

přesně to je. Je to velmi nepříjemný pocit. Nedopřeje vám klidu,

pořád se připomíná a vy se neustále přehrabujete ve věcech,

vzpomínkách a myšlenkách, abyste našel to, co jste ztratil. Sjel jsem

dolů, do muzea, prohlédl si všechny sály – a pořád nic. Prošel jsem

celou ulici Itzamny, od svého narození až do posledních let – vše

nadarmo. Když jsem pochopil, že spím a nemám šanci se probudit,

začal jsem se potloukat po městě, navštívil jsem Knihovnu V. I.

Lenina, archivy, bloudil po ulicích, ale za žádnou cenu jsem to

nemohl najít. Pocit ztráty neslábl a pořád mě spaloval neutuchajícím

plamenem – dokud jsem se jednou po návratu do muzea nezastavil u

expozice věnované mayské eschatologii. Zvedl jsem starou knihu,

která tam ležela na zemi. Vyprávění Casy des Lagarta. Okamžitě mi

došlo, že jsem to našel. Klidně dám ruku do ohně, že tam ta kniha

předtím nebyla – nejspíš jsem do té doby nebyl připraven ji převzít.

Zkusil jsem ji přečíst, ale nešlo to, nehledě na to, že jsem se půl

života učil španělštinu, vždy měl spoustu přátel v Latinské Americe,

a dokonce jsem španělsky přednášel… A dál už to znáte.“

„Ale proč jste nepřinesl do agentury celé dílo najednou?“

„Určitě jste sám neomylně vycítil, že to není jen tak nějaký

antikvární tisk. Deník Casy des Lagarta se vyznačuje výjimečnou

silou a měl mi sloužit jako výklad a návod. Musel jsem se

seznamovat s jeho obsahem postupně, kapitolu po kapitole. Ani vy,

ačkoli jste mi byl poslán na překlad knihy, byste nebyl zpočátku

připraven na poslední stránky vyprávění.“

„Já že jsem byl poslán? Vždyť jsem se v překladatelské agentuře

objevil čirou náhodou! A navíc to byla moje svobodná volba; mohl

jsem přece zakázku odmítnout.“

Knorozov si dodal odvahy a vyškrábal se na nohy. Když unaveně

promluvil, zdálo se, že sám pochybuje o vlastních duševních

schopnostech.

„Jistě, s ohledem na všechny okolnosti znějí vaše slova o

svobodné volbě zvlášť dojemně… Pokud jde o Azbuku, vybral jsem

si ji z docela konkrétního důvodu. Možná víte, že se tam svého času

nacházela dětská knihovna, ke které se váže hodně mých vzpomínek.

Když byla Lida malá, prostě ji zbožňovala a co nejčastěji mě tam

vodila. Jdeme spolu, ona si něco brebentí, já mechanicky odpovídám

a myslím přitom na práci. Jednou, když se tam dcerka přehrabala v

knížkách o zajíčcích, jsem prožil skutečné osvícení. Vyřešil jsem

mayskou šifru. A teď tam otevřeli překladatelskou agenturu, no

vidíte, to je zajímavé…“

„Už ji zase zavřeli,“ poznamenal jsem.

„Máte pravdu… Ale za to si ten chudák může sám. Vědomosti z

knihy byly určené jen pro mě – a samozřejmě pro vás; nepovolaní

lidé neměli strkat nos do záležitostí týkajících se mého života… a

smrti.“

„Takže jste to vy?“

„Ale kdepak, vždyť vám to říkám! Panebože, mně se z hlavy

úplně vykouřila španělština, nedokážu pochopit, co mám v tom

zatraceném deliriu hledat – a vy si myslíte, že záměrně přivolávám

mayské duchy a organizuji atentáty na zpanštělé kancelářské krysy a

přehnaně zvědavé domácí hospodyně? To probíhá samočinně a já

nemám moc na tom cokoli změnit! Mě prostě unáší dravý zkalený

proud dál a dál a nutně potřebuji vaši pomoc, abych pochopil, co mě

čeká za nejbližším ohybem…“

Ale co jsem mohl já, přelud mezi přeludy v tomto přízračném

světě, udělat pro všemocného, a zároveň bezmocného mocnáře? Kde

jsem měl hledat nápovědu? Stařík tvrdí, že všechno vím – stačí se jen

zamyslet, vzpomenout si… A zničehonic se mi rozbřesklo.

Neboť neštěstí světa spočívá v tom, že jeho Bůh churaví, proto

strádá i svět. Hospodin se třese v horečce, takže horečnatý záchvat

má i jeho výtvor. Zemře-li Bůh, zhyne i jím stvořený svět. Ještě však

není pozdě…“, pronesl malý chlapec ve vagonu metra.

Stařec mi umíral přímo před očima, protože metastázy dobývaly

jeho tělo i mozek. Replikou jeho křečí a ozvěnou trýznivých

záchvatů bolesti byla zemětřesení ničící kontinenty, tsunami

pohlcující ohromná města a uragány pustošící celé země. Proroctví,

které jsem vyslechl, nebyl literární výmysl mayských kněží, ale

monstrózní metafora konkrétních fyziologických procesů, které

ničily Knorozova alias Itzamnu společně s celým vesmírem skrytým

v jeho vědomí…

Ještě není pozdě – ale na co? Zachránit ho? Jak?

„Vidím, že už si začínáte dávat dohromady jednotlivé

souvislosti,“ ozval se stařík, který si všiml, že jsem zaváhal. „To je

velmi důležité – budete mi muset nejen přečíst poslední kapitoly

knihy, ale také je vyložit. Dovolte, abych vás seznámil s tím, co se

stalo před tím, než jsem se ocitl v tomto nemocničním pokoji. Třeba

vám to k něčemu bude… Všechno začalo před třemi měsíci.

Migrény, závrati… Napadlo mě, jestli mě nezačínají zlobit cévy. To

tak sedíš u lékaře, popisuješ symptomy, předpokládáš, že ti předepíše

nějaké tabletky a doporučí, aby ses nepřepínal – a místo toho tě pošle

na vyšetření k onkologovi. Hledíš na doktora jako zbitý pes a

žalostně vrtíš ocasem; doktore, ale není to nic vážného, viďte? Ale

on jen přísně odpoví, abys vyšetření raději dlouho neodkládal. Na

světě není nic horšího než těch pár dní, které uplynou od této

procedury do okamžiku, kdy zatelefonuješ, aby ses dověděl

výsledky. Postupně podléháš zoufalství, které pak zase vystřídá

naděje. Snažíš se sám sebe přesvědčit, že je všechno v pořádku, a v

lékařské encyklopedii najdeš nejméně deset důkazů ve prospěch

svého tvrzení. Pak se poddáš pochybnosti, bezmocně se zmítáš jako

zvíře zahnané do kouta – a záludná encyklopedie předpovídá hrůzné

důsledky. Nechceš zbytečně lekat příbuzné a zneklidňovat přátele, a

tak to tajíš, ačkoli moc toužíš se s tím někomu svěřit, protože děsivé

tajemství ti spaluje nitro. A jakmile v sluchátku uslyšíš zhoubný

nádor mozku, změníš se v živou mrtvolu. O mrtvých jen dobré.

Příbuzní, kteří se dověděli o tvé chorobě – ano, slovo rakovina je

rázem tabu, lze mluvit jen o nemoci, chorobě či neduhu, jako by se

tak zvětšovala šance na záchranu – se už s tebou o nic nepřou a pořád

se tě snaží rozveselit, abys pustil z hlavy chmurné myšlenky. Anděl

smrti tě však políbil na čelo, aby se dovolal svých práv, a živí vidí

otisk jeho rtů. Veselí se mění v nucenou zábavu, úsměvy jsou

přeslazené, hlasy nepřirozeně laskavé a nikdo s tebou nechce pobývat

déle, než je nezbytně nutné. I ty sám se cítíš jako malomocný;

začínáš se vyhýbat přátelům, abys je svou přítomností neobtěžoval.

Víš, v podstatě se chováš jako sloni, kteří v předtuše brzké smrti

opouštějí stádo, odebírají se na zvláštní místo a tam vypustí duši…

Mayové mi nejednou pomohli. Když mi zemřela manželka, vrhl jsem

se střemhlav do práce. U indiánů jsem našel poslední útočiště i tehdy,

když jsem se dověděl, jak těžce jsem nemocný. Týdny, které mi

zbývaly do operace, jsem se rozhodl beze zbytku věnovat svému

životnímu dílu. Přitom jsem uvízl v ďábelské pasti – ocitl jsem se

uvnitř morfiového sejfu s kódovým zámkem, avšak bez číselné

kombinace, kterou bych ho mohl odemknout.“

„A vy si myslíte, že kniha, kterou jste našel, ten deník fiktivního

conquistadora, je klíč, který vám pomůže se zachránit. Jak vám mám

vysvětlit, v čem spočívá tajný smysl poselství?“

„Nevím jistě, jestli mi dopomůže ke svobodě, ale přečíst a

uvědomit si smysl poselství – to je přesně důvod, proč jsem se ocitl

na tomto světě a proč jsem vás přivedl k životu.“

„Ta zemětřesení… to jsou dozvuky vaší bolesti…,“ zašeptal

jsem. „Ano, ale nejen fyzické; je to i ozvěna strachu ze smrti a

zoufalství. Jakmile tě diagnóza připraví o poslední naději a ošetřující

lékař oznámí, že operace je vyloučená, protože bys ji nepřežil, a že

chemoterapie jen prohloubí tvé utrpení, nastupuje nová etapa. Říkáš

si v duchu: Není-li současná namyšlená medicína schopna zvládnout

toto utrpení, neznamená to, že je všechno ztraceno. Existují přece

zázračné léky ze žraločí chrupavky a ženšenu, senzibilové a očistné

meditace. Kolena se ti třesou pořád silněji, a protože nemáš pevný

bod, o který by ses mohl opřít, stane se z tebe nábožensky založený

člověk, ačkoli v mládí jsi na víru zvysoka kašlal. Do štěrbin

plechových chrámových pokladniček, ve kterých řinčí mince, strkáš

vysoké bankovky, vroucně se křižuješ před začouzenými ikonami,

klaníš se jim s usilovností kajícího se hříšníka tak vehementně, až ti

na čele naskáčou boule, a tajně doufáš, že v nebeské účtárně to někdo

zaznamená do rozvahy. Je však pozdě – Hospodin rozhodl, že v

Knize živých tvoje jméno napřesrok už nebude figurovat. Lékaři

znovu konstatují zhoršení stavu a vyrážejí ti tak z ruky poslední

berličku. Tehdy vyzveš na souboj celý svět a s odvahou kamikadze

začneš odmítat vše, co se s tebou děje – od začátku až do konce.

Křičíš na lékaře, vysmíváš se smutným tvářím příbuzných, požaduješ

od přátel, kteří tě přišli podpořit, aby nestrkali nos do cizích

záležitostí. Revoltuješ, dokud ti stačí síly, ale jednou omdlíš přímo na

ulici a odvezou tě na kliniku – tu nejlepší, kam tě proti tvé vůli

umístil vlivný přítel. A tam, zpustošený, připoutaný ke kapačce a

omámený analgetiky se ponoříš do nekonečného strašného snu, který

si sice uvědomuješ, ale nedokážeš se z něj probudit… Jsi odříznutý

od vnějšího světa a uvězněný sám v sobě. Hledáš možnost jak

všechno zvrátit a dočkat se záchrany za každou cenu… Hledáš, ale

nenacházíš. Oslepený se potácíš, hledáš východ, ale všude narážíš jen

na ostnatý drát… Povězte mi, kde je východ? Co mě čeká?“

Měl jsem tedy hrát roli věštce, od něhož se očekává definitivní

výrok, to znamená bez možnosti opravného prostředku. Stal jsem se

překladatelem, který pomáhá podvědomí sdělit rozumu cosi

nevýslovně důležitého.

Zatímco jsem mlčel a snažil se trochu si to v hlavě srovnat, stařík

roztřesenými prsty otevřel krabičku cigaret, zapálil si a zhluboka se

nadechl. Vzpomínal jsem na stránky posledních kapitol, které jsem

přeložil, a s pocitem odsouzence jsem si uvědomoval, že je mi

souzeno poskytnout mu to, po čem u mne tak vroucně touží – útěchu

a naději.

Zvedl bradu a já pochopil, že ho nedokážu obelhat. Patřil k těm,

kteří před výkonem trestu smrti odmítají nasadit si černou pásku a

přejí si hledět popravčí četě do očí. Krátký těsný kabát, který si

oblékl přes nemocniční pyžamo, jako by se změnil v generálský

plášť, nedbale přehozený přes uniformu posázenou vyznamenáními.

„Jsem připravený říct vám všechno,“ vypravil jsem ze sebe a

nasucho polkl. „Pojďme dovnitř, je mi tu chladno…“

CAPÍTULO I

edli jsme si do hranatých těsných křesel. Otevřel jsem desky a

Szačal mu předčítat poslední dvě kapitoly. Pozorně a napjatě

naslouchal každému mému slovo. Měl jsem dojem, že jsem se změnil

v kolovrátek, bezdušně a necitelně přehrávající stále stejnou skladbu.

Myšlenky se mi toulaly velmi daleko. Poprvé jsem spatřil tu

rafinovanou, groteskní, děsivou, a zároveň fascinující malbu vcelku.

Nyní jsem znal všechny části příběhu a každá z nich zapadala na

správné místo.

Udivovala mě jen nečekaná lhostejnost, s níž jsem jako částečka

fiktivního universa a jeho pohasínajícího Boha dokázal přemýšlet o

nastávajícím konci. Ale nebyl jsem snad vyvolen jako prorok právě

proto, že jsem byl schopen v pravý okamžik pospojovat všechny

části božské osobnosti a vytvořit pojítka mezi různými oblastmi

jejího smrákajícího se vědomí, a to včetně jeho vlastního pekla?

Protože jsem v pozvolna se rozpadajícím vnitřním světě toho člověka

představoval poslední jiskřičku rozumu?

Strašlivá nemoc se Knorozova zmocnila příliš rychle. Šílená

nespoutaná touha po životě, která ve staříkovi i přes pokročilý věk

klokotala, mu nedovolovala přijmout stanovenou diagnózu a smířit

se s neutěšenými prognózami lékařů. Scházel mu prostě čas na to,

aby se domluvil sám se sebou, a tak pořád hledal něco, co by mu

dokázalo poskytnout alespoň záblesk naděje…

Avšak starostliví doktoři se obávali, že se bouřlivák zraní, a tak

ho strčili do svěrací kazajky a uvrhli do narkotické hlubiny.

Lhostejnými prolhanými hlasy mu slibovali operaci a záchranu,

ačkoli věděli, že drahocenný čas jim už protekl mezi prsty. Zrazený a

spoutaný stařec se propadal stále hlouběji do změti svých snů

vyvolaných mayskými mýty, v nichž se během posledních let skrýval

před realitou, která byla stále chladnější a odcizenější.

Místo aby analgetika tento myšlenkový proud zastavila, změnila

pouze jeho směr a vytvořila nová spletitá řečiště. V bezvýchodné a

nekonečné noční můře, které umírající stařík musel přihlížet za

všechny zúčastněné, zaměnili úskoční Mayové rozhodující etapy

jeho neštěstí vlastními metaforami a obrazy.

Určité částečky jeho „já“ si však ještě pamatovaly strašlivé

neštěstí, které mu hrozilo, a proto vysílaly výstražné signály, lámající

se v prizmatu podvědomí a transformující se do podoby

conquistadorského deníku, které psalo jednoho Knorozovovo

zosobnění druhému…

Dosavadní průběh nemoci se změnil ve světové dějiny a lékařské

prognózy v apokalyptická proroctví indiánských kouzelníků; ze

samotného stvořitele tohoto přízračného mikrokosmu se stal Itzamna

– jeho bezmocný bůh, ochránce bezradné vědy a ztělesnění plané

moudrosti.

Protiklad stránek jeho osobnosti, které chtěly poznat pravdu, a sil,

které bránily jakémukoli pokusu o její odhalení a zoufale lpěly na

životě, se ve staříkově snu projevil jako boj mayských démonů a lidí

toužících po zapovězeném poznání. Všichni byli potrestáni za

zvědavost, jen já jsem jako nedotknutelná posvátná kráva přežil.

Bylo mi dovoleno proniknout až k největším tajemstvím,

nadzvednout nebeský závoj a rozmlouvat s bohy.

A tak Itzamna alias Knorozov seděl přede mnou a trpělivě

naslouchal závěrečným slovům z poslední kapitoly deníku. Dostalo

se mu ode mě to, po čem toužil. Nyní se mi vše vyjevilo až do

samotného konce; dokázal jsem mu zprostředkovat jistotu, po které

tak nesmírně toužil, i kdyby měla být jakkoli hrůzná…

A že konec světa předznamená churavost tohoto boha, po které se

horečnatě roztřese celá Země.

A až naposledy zavře oči, pohrouží se svět do věčné tmy.

A až u něho nastoupí předsmrtné křeče, zazmítá se celý svět ve

strašlivých zemětřeseních, horstva se propadnou a oceány se

rozběsní.

A potom nastane konec.

Nezvedl jsem oči od papíru, protože jsem se bál setkat s

Knorozovovým pohledem. Tiše jsem složil listy do úhledné

hromádky a do rozmluvy se staříkem jsem se tentokrát zrovna

nehrnul. Řádky proroctví byly suché a nelítostné jako rozsudek

vojenského tribunálu a rozhodně neumožňovaly svévolný výklad.

Doufal jsem, že tím jsem svůj dluh splatil; snad nebudu muset

staříkovi objasňovat, že deník, na který tak spoléhal, mu nedává

sebemenší naději.

Knorozov však mlčel. Po minutě ticha jsem zapochyboval, jestli

dokázal nebo si vůbec přál pochopit to, co jsem mu přečetl. Nu což…

To znamená, že jsem svou roli ještě nedohrál; než se spustí opona a

rozhostí se nekonečná tma, musím ještě pronést závěrečný monolog,

napsaný jenom pro mě. Byl jsem nucen vyhlásit konec jednoho

člověka, a tím konec celého světa. Měl jsem v ústech takové sucho,

že se mi jazyk přilepil k patru; dvakrát jsem se nadechl, že spustím,

ale protože jsem nenacházel výstižná slova, raději jsem mlčel.

Nakonec jsem neobratně a namáhavě, jako by se ta jednoslovná věta

skládala z malých dřevěných kostek, které mi uvízly v krku, vyhrkl:

„Zemřete.“

Stařík nereagoval. Znepokojeně jsem se na něho přece jen

podíval: Slyšel vůbec, co jsem mu řekl?

Itzamna se s rukama zkříženýma na hrudi nade mnou hrozivě

vypínal. Zuby měl zatnuté do zsinalých rtů a tvrdošíjně vrtěl šedivou

hlavou. Ano, nemohl jsem mu slíbit záchranu. Když jsem však zase v

duchu pročítal a vybavoval si deník conquistadora, znovu a znovu

jsem se vracel ke slovům indiánského proroctví. Dovtípil jsem se, že

mě bůh svou představivostí neoživil nadarmo. Bylo v mých silách

mu pomoct.

„Smiřte se s tím. Prostě to přijměte za své.“

Copak mi sám neříkal, že křeče, v nichž se Země svíjela poslední

týdny, nebyly zdaleka odrazem jen tělesného utrpení, ale i stavu

zmatenosti, který prožíval jeho rozum a city?

Pokud jsem byl opravdu jen chvilkovým neuronovým

zajiskřením ve starcově mozku, nebylo mi dáno, abych ho vyléčil ze

smrtelné nemoci a ulevil mu v utrpení, které mu rozhlodávalo tělo.

V mých silách bylo pouze jediné – obnovit v Knorozovově duši

klid a mír. Marný boj ho zatvrdil, ale víry v záchranu se nechtěl jen

tak vzdát. Jak ho jen přesvědčit o tom, že bolest poleví, jakmile jí

přestane odporovat?

„Z rukopisu se dovídáme, že svět je konečný a člověk smrtelný.

Hned ten den, kdy se objevíme na světě, je každý z nás odsouzen.

Celý život jste zasvětil studiu Mayů, ale unikla vám jejich hlavní

moudrost. Oni nikdy nespouštěli smrt ze zřetele, a tak se jí postupně

přestali bát. My smrt odmítáme – vynalézáme stále nové léky, diety a

dechová cvičení, jen abychom si prodloužili existenci třeba jen o

den; jako bychom ten dodatečný vymodlený den prožili jinak, a ne

tak žalostně a nesmyslně jako jiné dny, které nám osud vyměřil.

Avšak tím, že se utěšujeme iluzemi nesmrtelnosti, jen prohlubujeme

pocit hrůzy a bolesti v den, kdy je i pro nás naprosto očividné, že

konec je neodvratný Každý Maya pamatoval na to, že zemře. Každý

z nich věděl, že celý svět zanikne. Tak to bylo předurčeno. Je to

zapsáno v mayských proroctvích, v každé buňce lidského těla a na

každé cihličce, z nichž sestává samotný vesmír. Opravdu je tak

nevýslovně významné, kdy přesně udeří poslední hodina? Jistě, aby

takhle někdo mluvil, musel být velmi odvážný; indiány vychovávali

k odvaze hned od prvních let života – a vůbec si nesmyslím, že

loučení s instinkty pro ně bylo něco snadného. Na oplátku však měli

právo klidně žít a důstojně zemřít, tedy jako lidé, nikoli jako zvířata.“

Odmlčel jsem se a byl připraven si vyslechnout i jeho, ale

Itzamnovi jsem ani nestál za odpověď. Zpražil mě přezíravým a zlým

pohledem a dál nesouhlasně vrtěl hlavou. Vzduch kolem starce

zhoustl a tak se elektrizoval, až mě to od něho odpuzovalo. Došlo

přesně k tomu, čeho jsem se obával: Můj výklad proroctví byl

nežádoucí a já sám jsem byl se svými pokusy smířit ho s budoucností

shledán ubohým a žalostným. On žil v očekávání příchodu velkého

mága, dokonce snad i zjevení mesiáše, ale místo toho u něho

zaklepal na dveře jen kompromisní vyjednavač, někdo jako Jidáš,

jehož hlas zněl unisono s hlasy rezignujících lékařů.

Jak rozhodne o mém osudu poté, co jsem já předem rozhodl o

jeho? Sežehne mě hned tady plamenným pohledem na prach?

Nebo sem vtrhnou krvežízniví démoni z jeho snových přeludů a

roztrhají mě na kusy? Upadl jsem v nemilost, což znamená, že mě

čeká brzký trest…

„Mohu vám pomoct najít vnitřní klid,“ ozval jsem se spěšně,

protože jsem se obával, že jestli ho nestihnu přesvědčit, rozplynu se

vlastní nicotností ve vzduchu. „Dospět k vnitřní vyrovnanosti, kterou

si zasluhujete. Zvítězit nad strachem. Utěšit vás. Vyzpovídat… Proto

jsem tady.“

„K čertu se zpovědí!“

Bylo to mohutné zařvání, připomínající zadunění hromu nad

yucatanským deštným pralesem; stěny se zachvěly a mně se

podlomila kolena. Teprve nyní jsem začal věřit – srdcem, nikoli

hlavou –, že stojím před Stvořitelem a pánem všech osudů v našem

nepatrném absurdním universu.

„Já nepotřebuji zpovědníka! Nemíním se s ničím smířit! Co jsem

vlastně čekal, co jsem hledal celé ty nekonečné týdny? Na co to

všechno bylo? Kvůli čemu? Proč?“

Neměl jsem však právo odvolat svá slova. Stál jsem s

přimhouřenýma očima a chvěl se po celém těle – byl jsem připraven

přijmout okamžitý trest, ale zároveň jsem zůstal tvrdohlavý jako

kacíř v potupném rubáši, lotr, který se přivázaný ke smolnému kůlu

obklopený dřevěnou hranicí strachy pomočil. Proč bych měl lhát i při

posledním soudu?

„Jak můžete být tak zaslepený? Vždyť v proroctví je uveden

přesný seznam znamení ohlašujících zánik světa. A všechna se teď

naplňují…“

„Přečti mi ty řádky ještě jednou!“ přikázal Itzamna.

Poslechl jsem, protože jsem doufal, že ho to přivede k rozumu.

Jakmile jsem však dokončil kapitolu, Knorozov – tentokrát už přece

jen mírněji a shovívavěji – požadoval, abych ji přečetl znovu. Zřejmě

zaslechl v mých slovech něco, co mně samotnému zůstalo utajeno.

Jak jsem příslušnou pasáž deníku opakoval potřetí, popáté, podesáté

– to jsem ji už téměř znal zpaměti – vrásky na obličeji se mu uhladily

a záblesky hněvu v jeho očích nejdřív vybledly a posléze úplně

pohasly.

„Ty ubožáku,“ promluvil konečně. „I když jsi nic nepochopil, ale

přesto se ti podařilo mi to poselství předat…“

Udiveně jsem se na něho zahleděl a čekal na vysvětlení.

„Neuvádějí lhůtu! Zakazují vypočítávat den zániku světa.

Poznání je skutečně trest. Pokud víš, kolik času je ti vyměřeno, mění

se celý život v očekávání popravy – jako v cele smrti. A co když

proroctví obsahuje běžnou početní chybu? Nikdo nesmí ztrácet víru.

Co když se ještě mohu uzdravit? Vždyť operace klidně může skončit

šťastně! Copak jsi opravdu nepochopil, co je na tomto prokletém

příběhu rozhodující? Mayové zmizeli, protože sami předpověděli

svůj konec a věřili tomu tak skálopevně, že si ho osudově předurčili.

Proroctví by se nenaplnilo, kdyby ho sami neuskutečnili. Jsem

smrtelný – a co to vlastně znamená? Čára se stává úsečkou, pokud ji

ohraničíme dvěma body. Dokud neexistuje druhý bod, představuje

přímka paprsek sahající od okamžiku zrodu do nesmrtelnosti. Nepřeji

si vědět, kdy zemřu! Dokud nevím, kdy udeří moje poslední hodina,

jsem věčný!“

Mělo nějaký smysl, abych s ním dál diskutoval? Copak jsem

neřekl vše, co jsem mohl říct? Nevykonal vše, co se vykonat dalo?

Sklonil jsem hlavu a zamířil k východu. Tam, kdesi nepředstavitelně

hluboko pode mnou, dožíval poslední dny můj svět – a já jsem chtěl

stihnout se s ním rozloučit. Projít se po Arbatu, nastavit tvář

mrazivému lednovému větru, osvěžit se sněhovými vločkami tajícími

v dlani, otřít se tváří o šedou kůru lehce napudrovaných topolů,

poslat z Vrabčích hor vzdušný polibek Moskvě… Ještě jednou si

přehrát desky Milese Davise, Bennyho Goodmena nebo Andrewa

Agafonoffa, přivonět k omamně silné kávě a konečně zavolat

přátelům z univerzity…

Co záleželo na tom, že takoví přátelé nejsou a nikdy nebyli –

podobně jako jsem neexistoval já ani moji rodiče? Co záleželo na

tom, že se nikdy nedovím, co doopravdy stojí na místě moskevského

mauzolea, ani jak ve skutečnosti vypadal Jean-Paul Belmondo či

Marilyn Monroe – a jestli vůbec tito lidé někdy žili?

Neviděl jsem a neuvidím jiný svět než ten, ve kterém se na

Rudém náměstí vypíná mayská obětní pyramida, kde Moskvu

okupují unavení mrtví vojáci, kde se kopule nově zbudovaných

klášterů třpytí jako falešné zlato a lidé z vrtochu neznámé vyšší

bytosti touží po minulosti a obávají se budoucnosti… Svět, který byl

stvořen podle podoby jednoho jediného člověka, v jehož vědomí

jsme se všichni tísnili ve víře, že je to nekonečný vesmír.

Miluji tento svět právě takový, jaký ho znám. A chci mu o tom

povědět, dokud ještě není pozdě…

Knorozov mě zastavil ve dveřích.

„Počkejte, vezměte si první kapitolu. Mně už teď není k

ničemu… A víte co? Děkuji vám. Neocitl jste se tu zbytečně. Můžete

mě mít za hlupáka, ale pomohl jste mi. Poskytl jste mi sílu bojovat.

A i kdybych měl být přitom odsouzen k porážce, neustoupím a

nevzdám se. A už se přestanu zabývat proroctvími. Mějte se hezky.“

Podal mi ruku.

Než jsem ho však opustil, ulpěl mi pohled na fotografiích visících

na stěně. Jedna z nich mě přiměla k tomu, abych se ještě chvíli

zdržel.

„Řekněte mi, co na vašich snímcích dělá můj pes?“

„Váš?“ namítl unaveně. „Kdepak, to je můj pes, Quetzal. Ten je

už ale dlouho mrtvý.“

Tiše jsem se usmál. „To není důležité. Prosím, občas se s ním

projděte. Nudí se tam a moc by se chtěl proběhnout…“

„Já vím,“ ujistil mě a opětoval úsměv, snad vůbec poprvé. „Já

vím.“

Výtah se řítil do propasti s ohlušujícím duněním a tak rychle, že

jsem se polekal, jestli jsem nebyl za svou nevíru rovnou svržen do

pekla. Naštěstí jsem se zmýlil; za pouhých pár minut mě dovezl

nazpět do zaprášených muzejních chodeb. Buď to Itzamna s

poděkováním myslel vážně, nebo neexistuje žádné jiné podsvětí

kromě toho, které běžně obýváme.

Ven jsem se dostal hlavním vchodem, který jsem našel podle

ukazatelů. Bloumal jsem po rušné ulici a z hlavy mi nešel rozhovor

se staříkem. Knorozov mě nechtěl poslouchat; kdo z nás tedy správně

pochopil poselství Casy des Lagarta? Co nás čeká za poslední metou

– a máme se toho obávat?

Vždyť celý lidský život je v podstatě pomalé umírání.

Neumíráme jen my sami – postupně zaniká celý svět, který nás

obklopuje.

V prvních letech našeho života se i on nachází v rozkvětu.

(Nejsou snad právě proto vzpomínky na dětství tak zářivé a

výrazné?) Obklopují nás blízké bytosti – otec, matka, babičky,

dědečkové, po nich se objevují přátelé ze školky a školy, rozkvétá

první láska. To jsou úhelné kameny, na kterých spočívá maličký

vesmír každého z nás.

V dětství a mládí je zcela reálný a hmatatelný, dokud všichni naši

blízcí a drazí lidé jsou společně s námi mezi živými. S každým z nich

nás spojují nesčetné nitky: stejný způsob smýšlení, společně prožité

prázdniny, nezávazné románky, po kterých se na chvíli zatočí hlava,

včas nabídnutá pomocná ruka. Ti lidé jsou spojeni vzpomínkami a

prožitky a tkají přízi naší reality, světa a života.

Avšak roky plynou a oni nás jeden po druhém opouštějí. Mění se

v nehmotné přízraky nacházející poslední útočiště v našich

vzpomínkách. Nadarmo hledíme dlouhé hodiny na jejich fotografie a

snažíme se, aby nám důvěrně známý hlas zazněl v hlavě alespoň na

zlomek vteřiny a aby se z nebytí navrátil kouzelný úsměv. Bolest ze

ztráty milované bytosti nelze překonat, jen čas ji dokáže otupit.

A s každou další smrtí se náš vesmír stále více posunuje do jiného

rozměru – na úroveň fantazie a paměti. Stává se minulostí, stále

méně žijeme současností a stále více se hroužíme do včerejška, který

se nám nejasně a rozplizle otiskl ve vědomí.

První odcházejí babičky a dědečkové, zahyne pes, který nás

doprovázel v mládí – a společně s nimi definitivně umírá naše

dětství. Jejich smrt znamená hranici, za kterou začíná takzvaná

dospělost.

Potom přijdou na řadu rodiče. Když nás opustí i oni, znamená to,

že život v dospělosti skončil a my jsme stanuli na prahu stáří. A

najednou umírá někdo z dávno zešedivělých spolužáků nebo

univerzitních přátel, kteří nás poslední dobou obdarovali bezzubým

úsměvem, ale přitom jim až do konce nechyběl někdejší elán.

To je poslední znamení: Je načase, abychom se sami připravili,

protože celý náš svět jako ztroskotaná obrovská zámořská loď se

potápí do hlubin minulosti. Temné vodstvo po kapkách plní kajuty

vzpomínek obydlené obrazy kolegů, kamarádů z vojny a přízraky

otců, bratrů, matek a sester… Voda proniká do luxusních sálů, kde

jsme slavili malé osobní triumfy: úspěšně složené školní zkoušky,

protrpěné přijímačky na univerzitu, milostná vítězství, svatby,

narození dětí, dlouhé roky očekávaná povýšení v práci. Z očí se

ztrácí podpalubí, kam jsme odložily temné hodiny našeho života, aby

tam shnily – chtěli bychom je tam neprodyšně uzavřít, ale

vzpomínky si najdou škvíry, které nikdy nebudou těsnit.

Ve stáří mnohem víc patříme včerejšku než dnešku. Nemocniční

pokoj Knorozova-Itzamny ve věži ze slonoviny, polepený

zažloutlými fotografiemi, se nijak zvlášť nelišil od místností, kde své

dny dožívají osamělí starci.

Obvykle nepřijímají nový život, svárlivě se vyhýbají současnosti,

kterou nepotřebují a která proniká do šťastného akvarelového světa

prožité minulosti. Jejich Titanic už skoro dosedl na dno, ale oni ho

nechtějí opustit. Stojí u zrezivělého kormidla a upřeně hledí do dálky

za sebou. Žijí ve vzpomínkách, jejich svět se téměř definitivně

přemístil do rozměru přízraků a iluzí, kde jsou naživu rodiče, kde lze

na kůži cítit dědečkovu drsnou dlaň hladící je po tváři a kde je pořád

ještě slyšet nadšený štěkot oblíbeného psa, který se dožaduje toho,

aby mu znovu hodili klacek a aby ta veselá a jednoduchá hra nikdy

neskončila.

Když vlny zapomnění zaplaví kapitánský můstek a olíznou nám

nohy, musíme důstojně naposledy zasalutovat a mlčky zavřít oči. A

tak se my sami staneme hranicí, která znamená konec dětství pro

naše vnuky a počátek stáří pro naše děti.

Nedokážu přesně říct, kolik času jsem strávil na audienci u Boha

– nevzal jsem si hodinky. Soudě podle tmavé oblohy s občasným

matným leskem mraků už byl pozdní večer, možná dokonce noc. Na

ulicích však panoval nezvyklý ruch. Dělníci a zachránci pořád

prohledávali trosky a ve stanových městečkách, která vyrostla ze

země rozeklaných ulic, kypěl nezdravý horečnatý ruch. Obyvatelé

města se teď očividně báli usnout, protože nevěděli, jestli se jim ještě

podaří otevřít oči, pokud je – i když jen na pouhý okamžik – zavřou.

Ten strach se jim dal odpustit, vždyť nevěděli to, co já.

Po rozhovoru s Itzamnou se mi jaksi nechtělo ohlásit jim rychlý a

neodvratný konec.

Jak byste strávili těch pár hodin, které vám ještě zbývají? Do

čeho byste se pustili, kdybyste věděli, že teď už beztak nic

nestihnete? Který z dávných snů byste zkusili uskutečnit?

Nevěděl jsem, kolik času mi ještě zbývá na dokončení

pozemských záležitostí; jedna však nestrpěla odklad. Do rukou se mi

dostala první kapitola deníku Casy des Lagarta – právě ta, kvůli které

netvoři sežrali mého nešťastného předchůdce. Pravděpodobně

nahlédl za natřenou dekorativní fasádu universa a zjistil, že z ní

opadává omítka. Podle Knorozovova snáře musel Itzamna zemřít –

to bylo jednoznačné svědectví o důležitosti informací v této kapitole.

Pracovník překladatelské kanceláře beztrestně přečetl mnohem větší

část knihy, než ho postihl stejný osud. První stránky deníku měly

zřejmě větší význam než – snad kromě poslední – všechny

následující kapitoly dohromady.

Doma vypadl proud, takže jsem si kávu musel uvařit při svíčkách.

S cinkajícím podšálkem jsem odešel do pokoje, opatrně postavil

svícen na psací stůl a s bojácnou úctou otevřel kožené desky. Jak

často jsem si představoval, co najdu na ztracených stránkách, z nichž

první začínala tak závažným nadpisem Capítulo I… Teprve teď, před

závěrečným akordem nebeských varhan, mi bylo dovoleno, abych si

ji přečetl. Moje cesta končila tam, kde začalo putování španělského

conquistadora: v městě Maní, jednoho sychravého dubnového rána

roku 1562.

Jmenuji se Luis Casa des Lagarto. Pocházím ze starého

šlechtického rodu. Moji předkové sloužili králi Ferdinandovi II.

Kastilskému a jeho manželce Isabelle, kteří je znali jako věrné

vazaly, ochotné položit bez sebemenšího zaváhání život i duši za

korunu. Narodil jsem se v Madridu, navázal na mužskou tradici

rodiny a stal se vojákem. Náš čestný rod zchudl, a tak jsem se po

dosažení dvacátého osmého roku rozhodl kvůli slávě, ale ještě spíše

kvůli zajištění důstojného šlechtického živobytí vypravit se do

Západní Indie, kterou královské koruně podrobil seňor Hernán

Cortés, největší z dobyvatelů. Tak jsem připlul na Yucatan, kde jsem

sloužil asi pět let, držel indiány na uzdě a přispíval k upevnění vlády

krále a papeže. Spřátelil jsem se tam s mnichy, kteří zlepšili mé čtení

i psaní; díky tomu nyní mohu psát tyto řádky. Na Yucatanu jsem zažil

nadmíru podivný příběh, který vám s pomocí Hospodina

převyprávím na následujících stránkách.

Že Yucatan, který byl dříve považovaný za ostrov, je ve

skutečnosti částí nedostatečně prozkoumané pevniny. Že země je tam

rovinatá, bez pahorků a hor, takže je špatně vidět z korábů, a že se

pouze v oblasti mezi Campeche a Champotónem vyskytují kopce, z

nichž nejvyšší se nazývá Los Diablos; pro takový název existují velice

neblahé a zlověstné důvody.

Že i břehy tam jsou rovné a nízké a velké koráby se k nim kvůli

mělčinám nemohou přiblížit, a proto plují v určité vzdálenosti. Že

samotné mořské dno je tam bahnivé, takže pokud bouřlivé vlny

vrhnou loď ke břehu, nejsou velké oběti na životech. Pod bahnem

jsou však skály a břidlice, které často poškozují lodní lana.

Že yucatanskou pevninu obývá indiánský lid zvaný Mayové. Že

tento národ byl kdysi dávno velmi mocný, což dodnes připomínají

stavby, které zbudoval. Že tito lidé však ve víře ve své kněží a

proroky, kteří stanovili den posledního soudu předčasně, opustili v

předpovězenou dobu nádherná města a sami postupně ztratili paměť.

Že v současnosti je Španělé obrátili na Kristovu víru, čímž je

uchránili před novými pokušeními, ale zároveň jim zabránili

vzpomínat na odkaz jejich praotců.

Že to byla boží vůle, jejíž zásluhou byl voják píšící tento deník

zapleten do událostí, které mu odhalily tajné znalosti indiánského

lidu, z nichž největší byla zpráva o budoucím konci světa a jeho

neklamných příznacích a také podobná proroctví. Že uvedená

tajemství byla zapsána ve starobylé indiánské knize s názvem Letopis

budoucnosti, kterou jsem získal při výpravě do srdce Yucatanu v

roce 1562.

Že jistý Diego de Landa, františkánský mnich, opat kláštera ve

městě Yzamal, těšící se z podpory guvernéra a požívající důvěru

představeného svého řádu, se o té podivuhodné knize dověděl od

svých důvěrníků. Že jak indiáni, které pokřtil, tak i ti, které mučil, mu

tvrdili stále totéž: Nad tuto knihu neexistuje posvátnějšího spisu a

důležitějších znalostí, než jsou v ní obsažené pravdy, neboť v té knize

je údajné obsažen celý svět od počátku až do konce.

Že zmíněnou knihu považoval za buřičské a svatokrádežné dílo,

protože se plete do Hospodinova záměru; navíc byla podle něho

velice nebezpečná, protože předpovídala všechny události, které se

stanou, čímž se indiánům i Španělům pokoušela dokázat, že není v

ničí moci, dokonce ani v moci našeho Pána, změnit to, co bylo kdysi

předurčeno.

Že se ho zmocnil převeliký strach, že indiánský letopis nejen

zhorší postavení Španělů na Yucatanu, ale po překladu do kastilštiny

zaseje neklid do srdcí všech evropských katolíků, a proto se ho

rozhodl zničit. Před ostatními lidmi však o existenci takové satanské

knihy nemluvil, zvláště když nevěděl, jak vypadá, ani kde ji hledat.

Že tehdy onen bratr Diego de Landa přesvědčil ostatní mnichy,

guvernéra i důstojníky, že pokud místním pohanským kněžím

zůstanou jakékoli rukopisy a idoly, indiánská víra v Ježíše Krista a

přesvatou Pannu Marii bude jen povrchní a mělká jako pobřežní

vody Yucatanu. A že za záminku posloužil případ, kdy bratr de

Landa objevil zakrvácené pohanské sošky, kterým indiáni v Maní

údajně přinášeli oběti.

Že poslal španělské oddíly do všech okolních indiánských osad.

Vojáci zabrali starobylé spisy a zároveň i dřevěné modly a vše

ostatní, co sloužilo pohanům při jejich náboženském kultu. Že všem

conquistadorům bylo přikázáno dovézt rukopisy psané

nesrozumitelnou ďábelskou hatmatilkou do františkánského kláštera

a tam, přímo na nádvoří, je spálit.

Že na jednu z takových výprav jsem byl poslán i já, bratr Joaquín

Guerrero jako de Landův důvěrník, a seňoři Vasco de Aquillar a

Gerónimo Núňez de Balboa a kromě nás ještě asi čtyřicet Španělů a

indiánští průvodci. Že de Landa mně ani oběma ostatním seňorům o

skutečném cíli naší expedice neřekl ani slovo; prozradil ho jen

bratrovi Joaquínu Guerrerovi.

Že dvanáctého července roku 1562 po narození Krista bratra

Diego de Landa všechny indiánské rukopisy, jichž vojáci přivezli do

Maní podivuhodně mnoho, předal ohni a přikázal tak vykonat

největší autodafé, jaké kdy Yucatan spatřil. Že proběhlo z jediného

důvodu – aby byl zničen Letopis budoucnosti. A že po tomto autodafé

nezbyla indiánům ani jedna kniha, což bratra de Landu utvrdilo v

přesvědčení, že hledaný rukopis došel s ostatními zkázy.

Že však kniha, kterou chtěl spálit, byla zachráněna. A že boží

úradek, podle kterého měla být zachována pro současné lidi a jejich

děti a děti jejich dětí i vnuky jejich vnuků, byl uskutečněn mýma

vlastníma rukama. Že ten posvátný rukopis, který mi předali

indiánští kněží, jsem dokázal uchránit a dopravit do Madridu, kde

jsem ho uschoval v královských archivech.

Že autodafé, které nechal v zaslepené horlivosti provést bratr de

Landa, jsem sledoval v převleku v kupeckých šatech a s obličejem

změněným k nepoznání. Že jsem u ohnivé hranice viděl i bratra

Joaquína, člověka proradného a lstivého jako had a stejně

dlouhověkého – jediného, kdo se kromě mě vrátil z výpravy.

Že já sám jsem dokázal najít zpáteční cestu do Maní jen zásluhou

mého věrného přítele, indiána Juana Nachiho Cocoma, a několika

Mayů, kteří mě kolem všech nebezpečných míst provedli po tajných

stezkách; bratru Joaquínovi však nejspíš pomáhal sám ďábel.

Že jsem se pak na nejbližší karavele odebral nazpět do rodné

Kastilie, kde jsem ze štědrých darů od Mayů, mezi kterými se

nacházely i drahocenné zlaté šperky, získal venkovský statek, ve

kterém dosud přebývám v klidu a míru.

Že bouře ušetřily koráb, na kterém jsem se plavil z Yucatanu do

Španělska, i další můj život – jako strážce indických proroctví mě

Hospodin ochraňuje před všemožnými nástrahami osudu.

Ochraňuji vzpomínku na budoucnost a vím jen to, že svět je

konečný, ale nespouštím z paměti ani to, jak se Mayové sami

podvedli, když prorokovali vlastní zánik. A že znamení, která se

podobala těmto proroctvím, se vyskytla už dříve a uvedla naše

předky ve zmatek a všeliké pokušení. Že pamatuji na varování od

potomků starých indiánů, abych se nikdy nepokoušel nahlédnout do

vlastního osudu.

Neboť ve vědomí nevyhnutelnosti konce se tají klid a nejistotě

přesného okamžitě naděje; nejistotou a nadějí je člověk živ. A v

předvečer konce světa bude tu naději živit, protože právě tak byl

stvořen. Ten, kdo se jí zřekne, předčasně zatracuje sám sebe. Abych

to pochopil, poslal mě Hospodin na výpravu do nitra Yucatanu,

kterou vám teď vylíčím.

To bylo vše. Kruh vyprávění se uzavřel. Co bylo dál, jsem už

věděl.

Váhavě jsem odložil listy na stůl a zaposlouchal se. Vyžádalo si

určitý čas, než jsem zvládl a načisto přepsal Kapitolu I, ale k

zemětřesení už přitom nedošlo. Nadarmo jsem si sám sebe

představoval jako pavouka čekajícího na sebemenší otřes pavučiny.

Vypadalo to, že záchvat pominul… Na jak dlouho?

Nástěnné hodiny mě přesvědčovaly, že je čtvrt na jedenáct. To

musela být nehorázná hloupost! Jeden z mnoha nárazů určitě

poškodil mechanismus, takže ozubená kolečka se zastavila a

zachytila počátek zemětřesení. Za oknem se pořád převalovala stejná

tíživá mlha. Jedenáct večer podle mých propočtů už dávno uplynulo,

ale na deset dopoledne byla stále ještě velká tma.

Avšak za patnáct minut bezcílného bloudění po bytě jsem znovu

ulpěl pohledem na ciferníku. Malá ručička sklouzla dolů přesně o

čtvrt hodiny. Že by se hodiny znovu rozběhly? Zvláštní.

A vtom se mi hlavou něco mihlo… Vzpomínka? Myšlenka?

Oslnivě to zazářilo jako první okamžik déjà-vu a bylo to stejně

efemérní a bezděčné. Přidržel jsem tu asociaci a opatrně, jako by se

měla každou chvíli utrhnout a zmizet, jsem ji k sobě přitáhl… Mělo

to něco společného s indiánskými obřady… Panebože!

Zamrazilo mě. Podlomila se mi kolena a zvedl se mi žaludek. S

neskrývanou obavou, co teď uvidím, že vytáhl ze zásuvky své

digitální hodinky s přetrženým řemínkem. Byly naprosto neúplatné a

lhostejné k jakýmkoli otřesům. Ukazovaly přesně tolik jako jejich

kulatý nástěnný protějšek, jako kremelský orloj a jako libovolné jiné

přesně nastavené hodiny v tomto městě.

Moc času do jedenácté dopoledne už opravdu nezbývalo. Venku

přesto panoval tísnivý, neproniknutelný a zhola nemožný soumrak.

Přiskočil jsem ke knihovně tak rychle, že mi na prsty skanul

horký vosk; na polici předstíral hluboký spánek E. Jagoniel. Ano, byl

ochoten mi ještě jednou popsat jedinečný a fascinující rituál, který

vykonávali yucatanští praobyvatelé každých 52 haabů, když

universum nehybně strnulo na okraji propasti. Bylo to těch pět

strašných dnů, kdy byl svět vydán na milost a nemilost netvorům a

běsům. Ztichlí a vyděšení lidé se schovávali v chýších i palácích a

neodvažovali se vystrčit nos ze dveří, protože na pět nekonečně

dlouhých dnů byli puštěni z řetězu démoni smrti, kteří bloudili po

světě a lačně nahlíželi do oken lidských obydlí. A na konci této

zkoušky všichni, kdo ji přečkali ve zdraví, museli čelit ještě jedné – a

nesrovnatelně krutější.

Zatímco jsem pročítal popisy obřadů a vybavoval si jejich smysl,

uplynula další půlhodina, ale obzor byl stále šedočerný, zašpiněný a

neprůhledný. Už jsem nepotřeboval žádné výklady, Jagoniel mi vše

objasnil. Ačkoli křeče, které uvrhly Zemi do bolestné agónie, ustaly,

ani zdaleka to neznamenalo, že byl zrušen rozsudek. Naopak…

Vzpomněl jsem si na ochablost, s jakou se v elektrickém křesle

sesune tělo odsouzence, když vypnou proud.

Nu což… Teď už jsem neměl na výběr.

Na svou poslední výpravu jsem se přichystal tak důkladně, jako

by mě čekala přinejmenším expedice na severní pól. Vzal jsem si

termosku s čajem, teplé prádlo, pero a balík papíru, dva balíčky

stearínových svíček a skleněný kryt, abych se ochránil před větrem.

Ano, určitě se mi vyplatí ještě jeden svetr: tam nahoře teď určitě

pěkně fouká…

Vyšel jsem po schodech do devátého patra a občas jsem přiložil

ucho ke dveřím jednotlivých bytů. Všude bylo ticho; jen ve dvou se

tlumený hovor střídal s přidušeným dětským pláčem. Pochmurnou

slavnostnost těchto minut jsem nepociťoval jen já. Lidé se báli

mluvit nahlas a vycházet z bezpečí vlastních čtyř stěn, protože

vycítili, že v okolí na ně čekají lační démoni. Já jsem se jich nebál –

co je setkání s duchy ve srovnání s tím, co v nejbližších hodinách

čeká celý svět?

Zámek a policejní pečeť, která bránila vstupu na střechu, jsem

snadno odstranil. Většina zákonů a pravidel, které jsou ve všedním

životě neobyčejně významné, ztrácí tváří v tvář nastupující

apokalypse jakýkoli smysl. Vítr věčnosti strhne z člověka všechny

nepřirozené slupky, odloupne silnou vrstvu civilizační krusty a nechá

ho tak, jak přišel na svět, nahý a bezbranný – v dokonalé shodě se

sebou a světem a v rovnocenném postavení s bohy a se smrtí.

Oproti očekávání na střeše nebylo moc chladno. Husté černé cáry

mraků, sytě vykreslené olejem na temném plátnu oblohy,

znehybněly, jako by se zastavil boží dech, který se jich obvykle

zmocní a odežene kamsi do dálky. Jako bych měl před sebou

skutečně mrtvý obraz.

Ohlédl jsem se.

Stalinský devítipatrový dům v dnešní Moskvě, nasycené

růstovými steroidy, už nezajišťoval výhled z dominantní výšky, jak

tomu bylo před pár desetiletími. Ačkoli jsem zatoužil po lepším

stanovišti, abych jako první viděl příchod apokalyptických andělů,

Jagoniel jasně předepsal těm, kdo chtějí přihlížet konci světa,

zaujmout místo na střeše vlastního domu. Rozhodně jsem neměl v

úmyslu narušovat rituály prověřené tisíciletími. A pak – tady se mi

nabízel docela slušný pohled na město.

Skoro celá Moskva byla ponořená do tmy, jen v několika

budovách, zřejmě vybavených vlastními generátory, blikaly

elektrické oázy. Lepkavá temnota lenivě omývala těžké balvany

arbatských domů, beze spěchu si razila cestu řečištěm zničeným

Sadovým bulvárem, čvachtavě šplíchala u podstavců stalinských

věžáků, které se vypínaly nad ostatními stavbami jako groteskní

svíčky na svatebním dortu. Pode mnou se mihotala světýlka

automobilových reflektorů – auta zmateně narážela do překážek,

které byly shora neviditelné, a snažila se projet po rozbitém asfaltu.

Přistoupil jsem až k okraji římsy, usedl jsem, svěsil nohy dolů a

natočil se obličejem k východu. Určitě už bylo kolem poledne, ale

obzor byl stále prázdný a temný jako o bezměsíčné půlnoci. Dočkám

se východu slunce? I yucatanským indiánům, kteří na konci každého

zhruba padesátiletého cyklu stejně netrpělivě vyhlíželi, kdy se na

obloze ukáže zesláblý Ah Kin, se každá vteřina nesnesitelně táhla a

měnila čekání ve zdánlivě nekonečné utrpení.

Vím, že konec je neodvratný. Spatřil jsem všechna znamení

Armageddonu a jsem přesvědčený, že jsem si je vyložil správně.

Zbývá už jen dočkat se posledního, závěrečného úderu, který uštědří

nebesa pozemskému světu a rozdrtí v prach všechny lidi do

posledního, všechny jejich výtvory i samotnou paměť na lidské

pokolení; nakonec se zastaví čas.

Vím, že umírající Bůh, zoufale bojující s chorobou, která ho

zevnitř požírá, je odsouzen. Z objetí Morfea se může osvobodit, ale

morfium Knorozova nikdy nepustí ze spárů. Že já, pomíjivý statista

jeho snů, jsem společně s mikrokosmem, který mě obklopuje,

zazděný v samotce jeho vědomí, zahynu přesně v okamžik, kdy se

mu vrásky na čele smířeně vyhladí a křivka kardiogramu se stejně

smířeně změní v nekonečnou přímku.

Vím, že Apokalypsa proběhne bez povšimnutí. Kolik takových

nepředstavitelně bohatých, zajímavých a nekonečných vesmírů se

každý den rodí i zaniká, aniž se jim poštěstí najít svého letopisce a

nechat po sobě památku aspoň v podobě statistických výkazů – nebo

náhrobních kamenů, kde se strhující lidský život, jehož všechny

nuance si člověk nikdy nevychutná, natož aby si je zapamatoval,

vměstná mezi dvě suchá data.

Člověk je smrtelný.

No tak proč tedy pořád ještě sedím na střeše arbatského domu,

proč tu vysedávám tolik hodin, že bych za tu dobu sepsal celý tenhle

příběh, a upínám unavené a pálící oči do dálky, za obzor, v

nekonečném očekávání, že nad Zemí vyjde slunce a rozptýlí

mrtvolnou tmu?

Není to snad proto, že člověku, který přichází na svět na dobu jen

o málo delší, než je vyměřena jepici, je dána stejná útěcha v podobě

lehkomyslnosti a nevědomosti. Ta nejapná iluze nesmrtelnosti je vše,

co mu bylo nabídnuto výměnou za vypovězení z věčného rajského

života. Proto ji člověku nelze vzít – stejně jako není možné zahubit

naději, klíčící navzdory všemu i v té nejvyprahlejší duši.

… Sedím tu už celou věčnost, a přinejmenším stejně dlouho jsem

ochoten tady setrvat. Nezvednu se ze svého místa, dokud neuvidím,

že hradbou bouřkových mraků kdesi neuvěřitelně daleko proniká

první paprsek oznamující zmrtvýchvstání slunce.

OBSAH

Capítulo II

4

La Tarea

22

El Cenagal

40

El Auto de Fé

57

La Fiebre

75

La Obsesión

94

La Advertencia

113

La Intrusión

131

La Iniciación

151

La Revelación

169

La Condena

187

Feliz Año Nuevo

207

El Encuentro con el Destino

224

El Fin del Mundo

242

El Templo de la Memoria

258

Las Conversaciones con Dios

275

Capítulo I

295

318

Dmitry Glukhovsky

SOUMRAK

Z ruského originálu Sumerki,

vydaného v nakladatelství Populjarnaja literatura v Moskvě v roce 2007,

přeložil Rudolf Řežábek

Obálku navrhl Vojtěch Kybal

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Technická redaktorka Martina Adlová

Počet stran 344

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub, Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2013 jako svou 6584. publikaci

Sazbu zhotovil Vladimír Fára

Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246 objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz